Martti Larni

Neljäs nikama

eli Veijari vastoin tahtoaan

Ystäväni, ystäväni! Älä ryhdy kuvaamaan meitä! Puhu mieluummin liioitellen!

Jerome K. Jerome

ENSIMMÄINEN LUKU

jossa kerrotaan, kuinka tarinamme päähenkilöstä, Jeremias Suomalaisesta, tuli maailmankansalainen.

Vanhempien pitäisi ajatella tarkasti, ennen kuin antavat lapselleen nimen. Hänen nimekseen tuli Jeremias Joukahainen seuraavasta syystä: päivää ennen kastetilaisuutta nuori isä oli juhlinut raskaasti muutamien liiketovereittensa seurassa. Hän maksoi siitä myös täyden huviveron: otti nöyrästi vastaan vaimonsa sanatulvan, jossa vihreä aviomies kuvattiin maailman viheliäisimmäksi olioksi. Kun sirkeäsilmäinen poikalapsi sitten vietiin kastettavaksi, aviopuolisot murjottivat. Vuosi sitten alkaneen avioelämän ylle ilmestyivät ensimmäiset pilvet. Pappi huomasi sen, mutta poika oli vielä onnistuneesti elämän vähäpätöinen sivullinen, jota puristivat vain kapalo ja äidin käsivarret. Kun veden pirskotteluun valmistautunut pappi tiedusteli vanhemmilta lapsen nimeä, vaimon huulet puristautuivat tiukasti yhteen kuin hohtimet, mutta mies alkoi pyydystellä sanoja:

— Mitähän jos kastettaisiin isän nimeen? Jeremias Joukahainen… Tai jos jätetään viimeinen nimi pois…

Kun muita ehdotuksia ei ollut, liikemies Jeremias Joukahainen Suomalaisen esikoispoika sai isänsä nimen. Tämä tapahtui Viipurin kaupungissa syyskuun neljäntenä päivänä Herramme vuonna 1908.

Seitsemää vuotta myöhemmin Viipurin suurin vekkulitehdas, kaupungin kansakoulu, risti pojan uudelleen: Jere Suomalainen.

Poika kärsi nimestään, ja sen vuoksi kai hänestä tulikin lukumies. Tultuaan ylioppilaaksi hän valmistautui kansakoulunopettajaksi. Rangaistukseksi tästä hän joutui opettajaksi neljän vuoden ajaksi aivan Lapin rajalle. Hän huomasi olevansa aivan tavallinen keskitason ihminen, mikä on muuten hyvin suuri harvinaisuus, koska kukaan ei mielellään tunnusta olevansa keskitason ihminen. Jere tunnusti. Ja ryhtyi jatkamaan lukujaan. Neljää vuotta myöhemmin hän oli kolmen laudaturin maisteri. Näihin aikoihin hänen ulkonaiseen kuvaansa liittyivät mykevät silmälasit, kävelykeppi ja voittamaton halu puhua englantia. Hän harrasti kieliä ja kirjallisuutta, kunnes isä teki konkurssin.

Hän alkoi jo olla siinä iässä, jolloin mieheltä lähtee hiukset, hampaat ja turhat illuusiot. Hän säilytti ne kaikki ja antautui sanomalehtimieheksi. Äidin kuoltua isä joutui köyhäinkotiin, mutta siitä huolimatta Jere ei mennyt naimisiin. Hän oli nähnyt liian monta tapausta, jolloin kiihkeä nuorimies oli pyytänyt tyttären kättä ja saanutkin isän jalasta.

Jere Suomalainen toimi Päivän Sanomien ulkomaanosastolla. Koska hän oli luonteeltaan lukumies, hän joutui ottamaan osaa kahteen sotaan. Hän palveli uskollisesti pataljoonan keittiössä ja komppanian kirjurina, kuten ainakin lukumiehet, ja yleni korpraaliksi viikkoa ennen kotiuttamista. Rauhan tultua Päivän Sanomat lähetti hänet kirjeenvaihtajakseen Lontooseen. Vuotta myöhemmin hänet kutsuttiin takaisin, koska hän oli lähettänyt kirjeitä vain parille tuttavalleen. Hän oli sanomalehtimiehenä täysin tuntematon, aivan niin kuin monet kuuluisat kirjailijat. Mutta sitten hänet 'keksittiin'. Muuan lakitieteen professori, joka oli havainnut, että totuudenpuhumisella voi ansaita yhtä paljon rahaa kuin valehtelemisellakin, kiinnitti Jere Suomalaisen Totuuden Sanomaf-nimisen lehden päätoimittajaksi. Hänellä oli nyt vain yksi elämänusko ja yksi päämäärä: puhua totuutta. Totuuden Sanomat nautti paljastuksista ja kärsi painokanteista. Jere hoiti paljastukset ja lehden omistaja ja kustantaja paino-kanteet. Molempia miehiä vihattiin ja pelättiin.

Totuuden Sanomain levikki oli suuri, sillä ihmiset tunsivat uteliaisuutta totuutta kohtaan. Lehden ohjelmalauseina oli Arthur Schopenhauerin siivekäs lause "Totuus ei ole mikään portto, joka roikkuu niidenkin kaulassa, jotka eivät hänestä välitä", sekä lakitieteen professori Kolunovin oma mietelause "Minä ulvon totuutta".

Jere Suomalainen joutui maineen valokehään. Muuan kuusamolainen maallikkosaarnaaja julisti Jere Suomalaisen 'maailman suurimmaksi totuudenpuhujaksi', kun taas raastuvanoikeus oli sitä mieltä, että maisteri Suomalainen menettää ennen pitkää vapautensa 'maailman suurimpana valehtelijana'. Totuuden Sanomissa puhuttiin puolesta ja vastaan, enimmäkseen Suomen puolesta ja eräitä muita maita vastaan. Totuuden Sanomat paljasti enemmän selkärankaansa kuin yksikään nainen Adlonin illallistanssiaisissa. Lehti unohti, että sanomalehti ei voi paljastamisessa kilpailla nykyajan naisten kanssa joutumatta raastupaan. Jere Suomalaisen totuudenkiihkosta tuli vähitellen hänen oma hirttonuoransa: hänet leimattiin epäisänmaalliseksi haihattelijaksi, jonka olisi viisainta vaieta tai poistua synnyinmaastaan.

Mutta Jerellä oli vielä runsaasti sanottavaa, runsaammin kuin virkulla viljaa ja laiskalla sontaa. Ja hän sanoi. Sen jälkeen hänen aikansa kului joutilaisuutta lopetellessa Katajanokan vankilassa. Kahdeksan kuukautta hän oli äänetön. Päästyään jälleen nauttimaan kansalaisluottamusta hänet 'keksittiin' uudelleen. Keksijänä oli muuan Suomessa vieraileva amerikansuomalainen, jonka kanssa Jere joutui saman pöydän ääreen eräässä Alkon ravintolassa. Mies oli nimeltään Isaac Rivers, ammatiltaan liie-roja ja arvoltaan 'luonnontohtori', ulkonaiselta olemukseltaan sangviinikko ja luontaisilta taipumuksiltaan oluenjuoja, joka oli oppinut pitämään suunsa tuoreena ja tukkansa öljyttynä. Tutustuminen tapahtui kolmannen oluttuopin jälkeen ja sinuttelu alkoi heti.

— Sinä elät aivan väärässä maassa, Mr. Suomalainen, sanoi luonnontohtori kuultuaan Jeren elämäntarinan pääpiirteet. — Jos minulla olisi sinun kykysi, muuttaisin Amerikkaan, jossa kaikki on maailman suurinta.

— En oikein käsitä, mitä tarkoitat, vastasi Jere. — Olen ammatiltani kielten opettaja ja sanomalehtimies, eikä niistä kai ole puutetta Amerikassa.

— Ei, ei ole. Se on totta. Mutta sinä kai olet kuullut, että Amerikka on kaikessa maailman suurin, ja koska nyt tiedän, että sinä olet maailman suurin totuudenpuhuja, niin Setä Samppa ottaa sinut varmasti mielellään vastaan.

Jere mietti tuokion ja vastasi sitten syvämietteisesti:

— Olen henkeen ja vereen saakka suomalainen — niin kuin jo nimenikin sanoo. En voi jättää isänmaatani.

Mr. Rivers hymähti ylimielisesti:

— Ihmisen isänmaa on siellä, missä hän voi vapaasti puhua totuutta. Sinusta tulee hyvin äkkiä maailmankansalainen, kun vain muutat nimesi Jerry Finniksi. Osaatko sinä muuten engelskaa?

— Miltei yhtä hyvin kuin englantilaiset ja paremmin kuin amerikansuomalaiset, vastasi Jere hiukan ylpeästi, sillä hänen veressään oli jo lähes kaksituhatta promillea ja hän oli saavuttanut sen humalan asteen, jossa pieni kerskailun poikanen hyp-pelee kielenkärjellä.

— No sittenhän kaikki on okay, huudahti Mr. Rivers, joka oli neljäkymmentäkaksi vuotta sitten ollut Hauholla renkipoikana ja tunnettiin kotikylässään Ilmoilassa Jokisen Iisakkina.

Ja niin kävi, että kohtalo sylkäisi sormeensa ja käänsi lehteä — käyttääksemme kansankirjailija Henrikki Juutilaisen sanoja. Mr. Isaac Riversistä ja sanomalehtimies Jere Suomalaisesta tuli hyvät ystävät. Jere päätti tosissaan ryhtyä maailmankansalaiseksi, ja Mr. Rivers tarjoutui hänen takaajakseen. Seuraavana päivänä herrat menivät Yhdysvaltain konsulaattiin, jossa Mr. Rivers esitti asiansa konsulille Jeren toimiessa tulkkina. Jere otti ratkaisevan askelen: jätti konsulaattiin siirtolaishakemukset ja ilmoitti professori Kolunoville eroavansa lehden toimittajan tehtävistä heti, kun hänen siirtolaisanomuksensa on hyväksytty. Lyhyenläntä, mahan kohdalta harteikas lakitieteen professori, jolla oli yhdentoista ulkomaisen yliopiston kunniatohtorin arvo ja pienet, vilkkaat silmät, loi Jereen pistävän katseen ja kysyi ihmetellen:

— Minkä vuoksi?

— Kaipaan ilmanalan vaihdosta, vastasi Jere.

— Se ei ole totta. Te olette maailman suurin valehtelija! Te valehtelette silloinkin, kun puhutte totta.

— Pääasia, että olen jossakin maailman suurin, vastasi Jere. — Te ette ole koskaan tyytyväinen, jatkoi yksitoistakertainen kunniatohtori syytöstulvaansa. — Teidän pitäisi saada taivaan ilmapiiri ja helvetistä toveriseura, ennen kuin olisitte tyytyväinen. Vai ilmanalan vaihdosta?

— Aivan niin. En ole erityisen ihastunut vankilan ilmanalaan.

— No entäs ihanteet? Vuosi sitten sanoitte pyhittävänne elämänne totuudelle ja vain totuudelle. Emile Zola sanoo, että 'Totuus on lähtenyt kiertämään…'

— Minä lähden myös, keskeytti Jere.

Totuutta rakastava lakimies astui aivan Jeren eteen eikä päästänyt suutaan kesannolle.

— Herra maisteri, hän äänsi hiukan ivallisesti. — Ranskalaisilla on tapana sanoa, että paras lääke hilseeseen on giljotiini. Minä sanon nyt teille, että paras tapa hylätä totuus on erota heti Totuuden Sanomain palveluksesta eikä odottaa siirtolaispassia.

Tämä oli kuudestoista kerta Jeren elämässä, jolloin hänelle annettiin lopputili. Hän lähti hotelli Helsinkiin tapaamaan Mr. River siä, mutta tämä oli kadonnut kuin kamfertti omaan hajuunsa. Hotellin vieraskirjaan oli vain ilmestynyt pikku merkintä: "Matkustanut takaisin USA:han".

Jere oli jälleen vapaa-ajattelija ja yksityisyrittäjä. Koska hänellä ei ollut totuutta armastelevan sanomalehtitoiminnan jälkeen mitään toiveita päästä opettajaksi, hän ryhtyi antamaan yk-sityistunteja oppikoululaisille ja ulkomaille matkustaville liikemiehille, joiden kielitaito oli saman arvoinen. Eräiden täytyi ohjata kädellään kieltään lausuessaan kaksi englanninkielistä sanaa. Eräät optimistit taas uskoivat oppivansa vieraan kielen pitämällä oppikirjaa taskussaan. Jere ei halunnut horjuttaa heidän uskoaan, koska hänenkin oli elettävä.

Puolisen vuotta myöhemmin Jere sai Mr. Riversiltä seuraavan kirjeen:

Pruklyynissä tammikuun kuutes päivä 1952.

Mr. Jerry Finn.

Terve täältä suuresta maailmasta new Yoorkista joko sinä kohta tulet kun pitäs pisnestä suurentaa ja tartten apuas ja kirjotin sinne Konsulaattiin helsinkiin ja pyysin niitä panemaan horioppia ja muuten on mennyt mukavasti mutta höri tahtoo olla vaan olis hyvä senssi tehdä rahaa kun sais kaverin helppaamaan, kyllä kai sinä nyt sitten tulet Paanariksi kun oli puhetta siis Kirjota heti kun tulet.

Sinua Tervehtäin

Mr. Isaac Rivers, Doctor,

881-41 St. Pruklyn N y.

Jere vastasi Doctor Riversille, että hän on jonon keskivälissä. Sitten hän tuli surulliseksi, sulkeutui yksinäisyyteensä ja alkoi lukea Schopenhaueria. Hänen mielensä olisi tehnyt kirjoittaa Doctor Riversille muutamia totuuden sanoja, mutta hän tunsi vaistomaista kunnioitusta miestä kohtaan, joka oli elänyt kuusi-kymmentäneljä vuotta. Toisaalta hän ymmärsi nyt perin hyvin eräitä miehiä, jotka kunnioittivat vain viinin ja konjakin ikää.

Jotta pääsisimme nopeammin uppoutumaan varsinaiseen tarinaamme, sivuutamme väkivaltaisesti eräät tärkeät yksityiskohdat ja sielulliset perustelut ja harppaamme tammikuusta kesäkuuhun. Vähää ennen juhannusta Jere Suomalainen vannoi pyhästi, että ei aio kaataa Yhdysvaltain hallitusta asevoimin, että hänen maineensa oli puhdas poliittisista tahroista ja että hänellä oli vilpitön tahto tulla maailmankansalaiseksi, jonka molemmat jalat ovat tukevasti maassa ja molemmat kädet ilmassa.

Pitkien ristikuulustelujen jälkeen tutkittiin hänen sotilaskan-takorttinsa, rikosrekisteriote, keuhkot, sydän, virtsa, verenpaine ja perhesuhteet. Havaittiin, että Jere Suomalainen ei ollut holhouksenalainen, että hänellä ei ollut aviottomia lapsia eikä elatusvelvollisuuksia, että hänen suvussaan ei ollut koskaan havaittu mielenvikaisuutta, tilapäistä juoppohulluutta, moniavioisuutta, synnynnäistä varvaskatoa, pimeänpelkoa eikä kleptomaniaa.

Lukijalle lienee tärkeätä, että hänelle ilmoitetaan jo näin alussa Jere Suomalaisen tuntomerkit. Pituus kuusi jalkaa ja kaksi tuumaa; paino satakahdeksankymmentäkolme paunaa; rotu: valkoinen; silmien väri: sähkövalaistuksessa teräksenhar-maa, päivänvalossa sininen; hiusten väri: vaaleahko, öljyttynä oravanpunainen; kasvojen muoto soikeahko; nenä suora ja tavanmukainen; hampaat omat. Muita tuntomerkkejä: parta ajeltu, kynnenalukset kohtalaisen puhtaat, säärissä, käsivarsissa ja rinnassa tavanmukainen karvapeite; puhuu suomea, ruotsia ja englantia; käyttää silmälaseja eikä näe pimeässä; luonteeltaan ystävällinen, kainohko ja ajoittain suuripiirteinen. Suostui vastustelematta antamaan sormenjäljet, tusinan valokuvia ja ken-gännumeron. Suostui vastustelematta rokotettavaksi pilkkukuumetta vastaan ja vannoi kaikki antamansa tiedot oikeiksi maineensa ja omantuntonsa kautta.

Jere Suomalaisesta oli leivottu maailmankansalainen. Ennen Suomesta lähtöään hän muutti nimensä Jerry Finniksi, mistä Virallisessa Lehdessä ja Päivän Sanomien 'Halutaan kirjeen-vaihtoon'-osastossa julkaistiin asianmukaiset kuulutukset. Tämän vuoksi lukijan onkin nyt sanottava jäähyväiset herra Jeremias Suomalaiselle. Emme enää puhu sanaakaan hänen hyvästä ja hienosta sukupuustaan. Mehän tiedämme kyllin hyvin, että hienosta sukupuusta on aina suurin osa maan alla, kun sen sijaan Mr. Jerry Finn elää ja vaikuttaa yhä maan päällä.

TOINEN LUKU

jossa Jerry Finn ryhtyy kiropraktikon apulaiseksi ja hankkii itselleen vasaran.

Siirtolaiselämän vaikuttavin kohokohta on laivan saapuminen New Yorkin satamaan. Mutta koska tästä aiheesta on jo tähän mennessä kirjoitettu yli kuusikymmentätuhatta matkakertomusta ja sama verta esittelyvihkosia, rajoitumme vain kuvaamaan Mr. Jerry Finniä, joka pääsi laivasta maihin neljän tunnin ankaran ristikuulustelun ja ruumiintarkastuksen jälkeen. Hän suhtautui pikku muodollisuuksiin perin suopeasti käsittäen, että terve epäily on aina paikallaan. Ensin häntä epäiltiin jalokivien ja huumausaineiden salakuljettajaksi, sitten poliittiseksi pakolaiseksi, vakoilijaksi, pornograafisen kirjallisuuden levittäjäksi, atomifyysikoksi ja lopulta etsintäkuulutetuksi ihmisryöstäjäksi, kunnes viimein havaittiin, että hän oli vain muuan niitä vilpittömiä onnenonkijoita, joilla ei ole mahdollisuutta päästä taivaaseen, mutta kylläkin kirkkovaltuustoon.

Hän joutui epäilyksen alaiseksi nimensä vuoksi, sillä Yhdysvaltain salaisen poliisin kirjoissa oli parituhatta Finn-nimistä miestä. Jos hän olisi säilyttänyt entisen nimensä, hänet olisi sivuutettu heti, koska sellaista nimeä eivät olisi kyenneet lausumaan muut kuin suomalaiset.

Jerry oli kuitenkin perin hilpeällä tuulella tepastellessaan alus-vaatteisillaan tulli- ja poliisiviranomaisten kuulusteluhuoneessa, josta avautui vaikuttava näköala New Yorkin pilvenpiirtäjiin. Kuulustelijat olivat myös hilpeällä tuulella, sillä heitä huvitti uuden siirtolaisen alushousujen takamusta, joka oli selänpään kummaltakin puolelta kulunut hiukiolle ja todisti valaehtoisesti omistajansa kuuluvaksi istumatyötä tekeväin luokkaan.

Herttaisten muodollisuuksien jälkeen viranomaiset toivottivat Jerryn tervetulleeksi uuteen maahan ja työnsivät hänet rannalla odottavan Isaac Riversin hoivaan. Mr. Rivers oli synnynnäinen optimisti: hän näki aina ihmisten vastoinkäymisissä valopuolia. Niinpä nytkin.

— Ole iloinen, että pääsit näin vähällä. Monet joutuvat Ellis-saarelle odottamaan kohtaloaan. Mutta missäs sinun matkatavarasi ovat?

— Tässä, vastasi Jerry aurinkoisesti ja heilutti pikku salkkua.

— Kaikkiko?

— Kaikki.

— Ilmankos poliisit epäilivät sinua. Siirtolaisilla on tavallisesti niin tuhottomasti kamaa. Rakkaita muistoja tietysti.

— Minun muistoni ovat muistissani, vastasi Jerry ja alkoi soljua ystävänsä rinnalla ihmisviidakkoon.

— Tällä kertaa ei katseitakaan kaupunkia, vaan ajetaan suoraan Prukliniin, sanoi Isaac, kun he olivat päässeet tunkeutumaan satama-alueelta autojen pysäköintipaikalle.

Jerry astui keinahdellen autoon ja istuutui etupenkille tulevan liiketoverinsa rinnalle. Ja hetken kuluttua he olivat keskellä vilkkainta liikennettä. Manhattan on New Yorkin sydän ja Brooklyn sen makuuhuone. He olivat menossa makuuhuoneeseen, jossa neljä miljoonaa ihmistä nukkui ja elämöi ympäri vuorokauden ja jossa suomalaissyntyinen Doctor Rivers oli harjoittanut praktiikkaansa lähes kolme vuosikymmentä.

Jerry Finnillä oli taipumusta pessimismiin. Kuinka monesti hän olikaan valinnut kahdesta pahasta molemmat, ja kuinka monesti hän olikaan löytänyt donitsista vain reiän ja pähkinästä pelkät kuoret. Istuessaan itseoppineen tohtorin vieressä ja kuunnellessaan hänen esitelmäänsä kiropraktiikasta Jerry alkoi hiljalleen luisua synkän pessimismin partaalle. Hän ei tuntenut kiropraktiikan alkeitakaan, ja nyt hän kuitenkin huomasi ole-vansa kiropraktikon liiketoveri.

He olivat onnellisesti päässeet Brooklynin puolelle ja lähestyivät Neljättäkymmenettäensimmäistä katua. Samassa liikenne pysähtyi. Autojen merkinantotorvet aloittivat korvia vihlovan toitotuksen. Yltyvää melua säestivät vihellykset ja huudot. Jerry loi hiukan hätääntyneen katseen toveriinsa ja kysyi ihmetellen:

— Onko tapahtunut jokin onnettomuus? Mr. Rivers ravisti huolettomasti päätään:

— En usko. Lyön vetoa, että sieltä on tulossa jokin kulkue, jolle on annettava tilaa. Pannaan tupakaksi.

Hän ojensi Jerrylle savukkeen ja jatkoi rauhallisesti:

— Tähän täytyy tottua. Nyt ei ollakaan vanhassa maassa.

Valtavan melun keskeltä erottui nyt lähestyvää torvien toitotusta ja rumpujen pärinää. Vielä tuokio ja kulkueen kärki saapui aivan heidän kohdalleen. Ensimmäisenä marssi puolisensataa uimapukuun pukeutunutta kaunotarta, jotka puhalsivat mes-sinkitorvia ja keinuttivat marssin tahdissa kauniita lanteitaan. Mr. Rivers rykäisi merkitsevästi:

— Kun nainen pukeutuu tuolla tavalla, hänestä pitävät miehet ja hyttyset. Minä epäilen, että tässä on nyt kysymyksessä jokin satamatyöläisten lakkokulkue.

Mutta kun ensimmäiset julisteet saapuivat heidän kohdalleen, Mr. Rivers oikaisi väärinkäsityksensä:

— Taisin erehtyä. Tämä onkin vain tavanmukaista mainostusta.

Jerry istui selkä köyryssä kuin kirkossa ja koetti auton ikkunasta seurata uimapukutyttöjä ja heidän kantamiaan julisteita. Mr. Rivers hymähti:

— Nyt minulle selvisi koko juttu. Tämä onkin vain sitä Siionin kitkutusta, siivojen syntisten puuhaa, näethän. Uusi uskonsuunta, joka on jo parin viikon ajan lyönyt rumpua.

— Siis kirkollista mainontaa? ihmetteli Jerry.

— No jotakin sen tapaista. Ei maksa vaivaa katsella.

Mutta Jerry katseli. Vaalea kaunotar, jonka paljaassa selässä ei ollut ainoatakaan häiritsevää nikamaa, kantoi päänsä yllä suurta julistetta, jossa oli seuraava paljon puhuva teksti: Miljoonat ihmiset tulevat tänä iltana Hagar-puistoon, jossa maailmankuulu pastori Gene Petersen puhuu uudesta kristillisyydestä. Saavu sinäkin! Liity seurakuntaamme ja tee testamenttisi sille!

Toisessa julisteessa oli vieläkin voimallisempi lause: Seurakuntamme takaa autuuden.

Mr. Rivers kaivoi taskustaan kynsiviilan ja ryhtyi puhdistamaan kynsiään, mutta Jerry luki päivän tekstiä: Tulkaa kuulemaan pastori Petersenin voimakasta julistusta. Hän on yhdentoista lapsen isä ja äskettäin palannut lähetysmatkaltaan Afrikasta. — Maailmankuulu elokuvatähti Lillian Tutti on liittynyt seurakuntaamme. Liity sinäkin! — Me taistelemme uuden kristillisyyden puolesta emmekä pelkää toisten uskonsuuntien uhkauksia…

Jerry hieroi silmiään ja ravisteli päätään. Hän muisti hämärästi nähneensä kerran tämän tapaista unta. Hän yritti puhua, mutta huulet olivat kuin kontassa. Mr. Rivers hymähti kuin itsekseen:

— Tähän täytyy tottua.

Kauniiden uimapukutyttöjen kulkue jatkui. Vähitellen Jerry teki mielenkiintoisen havainnon: kaikki kulkueen tytöt olivat toistensa näköisiä. Mr. Rivers selitti viisaasti, että samannäköisyys Ovjohtui yleisestä standardista, josta ei ollut lupa poiketa.

Kulkueen toinen soittokunta ilmestyi nyt heidän kohdalleen, soitti jotakin Chopinin haikeata sävellystä marssin tahdissa, seurasi mustalla satiinilla verhottu kuorma-auto, jonka lavalla oli jättiläiskokoinen Raamattu. Auton kylkeen oli maalattu hopeisin kirjaimin seuraava julistus: Saatana raivostuu kuullessaan, että myymme nyt puolella hintaa uutta Raamatun käännöstä.

Jerry sulki silmänsä. Hänen mieleensä muistui elävästi äitinsä sanat: monet ihmiset uskovat Jumalaan, mutta Jumala ei usko moneenkaan ihmiseen.

Kulkueen loppupää alkoi lähestyä, sillä ihmisten suosionosoitukset ja vihellykset yltyivät. Viimeisenä marssi esiin kymmenen vaaleaksi värjättyä sisarta, jotka kantoivat päänsä yllä julistetta: Tämän mainoskulkueen ovat järjestäneet ja rahoittaneet seuraavat liikkeet ja yhtiöt…

Sitten seurasi pitkä luettelo eri liikkeiden ja yhtiöiden nimiä ja mainoksia ja lopuksi kaunis finaali: Ostakaa niistä liikkeistä, jotka tukevat kristillisyyttä!

Parin mailin pituinen autojono lähti hiljalleen liikkeelle. Mr. Rivers sanoi nyt yhdeksännen kerran:

— Tähän täytyy tottua. Nyt ei ollakaan vanhassa maassa. Vai mitä? Olet perin harvasanainen.

Jerry ahdisteli suutaan:

— Niinpä niin, eipä tietenkään. Mietin vain näitä taivaallisia markkinoita.

— Kovasti sinne ollaan menossa, mutta kukaan ei ole tullut takaisin, virkahti Mr. Rivers ja lisäsi hetken kuluttua: — Sittenhän nähdään, kun sinnekin saakka päästään…

— Joka tapauksessa hiukan omituista, huokaisi Jerry.

— Ei siinä ole mitään omituista. Pitäisihän sinun tietää, että kristitty on ihminen, joka rakastaa sydämellisesti kaikkia niitä, joita ei vihaa.

Mr. Rivers pysäytti vähittäismaksulla ostetun Pontiac-autonsa viisikerroksisen asuintalon edustalle ja sanoi:

— Perillä ollaan. Tämä nyt on sitä Pruklyyniä.

Mr. Rivers asui talon ensimmäisessä kerroksessa. Hänen asuntonsa ovella oli metallinen nimilaatta: Tohtori Isaac Rivers, Kiropraktikko. Vastaanotto joka päivä. Nimilaatan viereen oli nastalla kiinnitetty pieni paperilappu 'Tänään ei ole vastaanottoa'. Mr. Rivers irrotti lapun ovesta ja virkahti Mr. Finnille:

— Pidin tänään rokulia sinun takiasi. Siinä kyllä meni muutama dollari hukkaan, mutta koetetaan saada ne yhdessä takaisin.

Jerry tunsi syvää myötätuntoa miestä kohtaan, joka oli uhrannut päivän ja vieläpä dollareitakin hänen vuokseen. Jerry tiesi, ettei rahalla ollut mitään uskontoa: se teki työtä ja kasvoi korkoa niin pyhänä kuin arkenakin. Ihmiset eivät ansainneet rahaa, he 'tekivät' sitä.

Mr. Riversin lääkärinkoti oli Mr. Finnille miellyttävä yllätys. Viiden huoneen asunto oli hyvän standardin mukaan kalustettu, ilmava ja siisti. Keittiö oli kuin pikkarainen laboratorio, ja lääkärin vastaanottohuone muistutti erehdyttävästi lääkärin vastaanottohuonetta.

Mr. Rivers oli varannut Jerrylle oman makuuhuoneen tavanmukaisin varauksin:

— Siihen saakka, kunnes pääset jaloillesi ja voit hankkia itsellesi oman asunnon.

Tämän tulevaisuutta rakentavan huomautuksen jälkeen liike-toverit istuutuivat olohuoneeseen oluttuoppien ääreen ja ryhtyivät laatimaan keskinäistä työ- ja avunantosopimusta. Maailmankansalaisen Jerry Finnin tulevaisuuden toimella ei ollut mitään yhteyttä hänen menneisyyteensä. Hän oli aina suhtautunut hie-man ylimielisesti elävän romaanikirjallisuuden toistamaan fraasiin: "…ja sen jälkeen hän aloitti elämänsä aivan alusta". Nyt hän oli joutunut tilanteeseen, jossa kaikki oli aloitettava alusta. Kuinka ihmeellisiä selvänäkijöitä olivatkaan kirjailijat!

Miehet ovat sangen mielenkiintoisia silloin, kun heillä on tulevaisuus, naiset taas silloin, kun heillä on menneisyys. Jerry epäili, ettei hänelle ollut kumpaakaan. Hänen menneisyytensä päättyi silloin, kun hänestä otettiin sormenjäljet, ja tulevaisuus pysähtyi kiropraktiikkaan. Mr. Rivers laati hänen elämälleen uudet säännöt ja asetukset. Tästä lähtien Jerry Finnin oli huolehdittava keittiöstä ja ruoanvalmistuksesta, huoneitten siivoamisesta ja yhteisen liikeyrityksen mainostamisesta.

— Maksan sinulle kolmekymmentä dollaria viikossa palkkaa ja dollarin jokaisesta uudesta potilaasta, lopetti Mr. Rivers puoli tuntia kestäneen esityksensä, jonka aikana Jerry oli kuin penkin ja seinän välissä.

Jerry oli valmis kaikkiin taloustöihin, mutta kun Mr. Rivers ryhtyi puhumaan mainostamisesta, hän tunsi matalaksi kaiken korkeankin.

— Ei minusta taida olla mainosmieheksi, hän sammalsi melkein epätoivoisesti ja avasi paitansa kauluksen.

Mr. Rivers oli suorastaan yllättynyt.

— Ei ole? No mutta sen takiahan tätä pisnestä runnataankin. Sinä hankit potilaita, ja minä hoidan ne. Ja samalla minä opetan sinulle ammatin. Teen sinusta parissa vuodessa tohtorin.

— Tohtorin?

— Niin juuri. Uudenaikaisen luonnontohtorin.

Jerry sulki silmänsä niin kuin nuori tyttö, jonka käsi on eksynyt pojan käteen. Mutta Mr. Rivers pysyi virkeästi hereillä. Hän kävi noutamassa jäähdytyskaapista lisää olutta, mutusteli suolattuja maapähkinöitä ja tokaisi sitten viidennentoista kerran:

— Kaikkeen täytyy tottua. Nyt ei ollakaan enää vanhassa maassa.

Jerry ravisteli päätänsä:

— Mutta kuinka minä osaan mainostaa kiropraktiikkaa?

— Kuinka tahansa. Olethan sinä käynyt vanhassa maassa koulua.

— Ei siellä ollut oppiaineena kiropraktiikkaa.

— Eipä tietenkään, koska siellä ollaan kaikessa paljon jäljessä. Ihme, että ovat saaneet sinne jo muutaman käytetyn auton.

Jerry oli vähällä loukkaantua, mutta sitten hän muisti olevansa maailmankansalainen, joka ei saa ajatella eikä tuntea kansallisesti. Hän nousi ja pysähtyi ikkunan ääreen silmäilemään Brooklynin katukuvaa. Autot liikkuivat yhtenäisenä hyytelönä, ja jalkakäytävillä oli tungosta. Jokaisella näytti olevan kiire jonnekin. Ihmiset säästivät aikaa, koska uskoivat sitä rahaksi. Siitä huolimatta useimmilla oli enemmän aikaa kuin rahaa.

— Jos haluat, voit mennä ottamaan raitista ilmaa, huomautti Mr. Rivers lyhyen äänettömyyden jälkeen. — Mutta älä mene kauaksi, ettet eksy.

Mr. Rivers puhui isällisesti kuten ainakin vanhatpojat, jotka antavat nuorille auliisti neuvoja, koska eivät enää voi olla heille huonona esimerkkinä. Jerry hyväksyi Mr. Riversin ehdotuksen ja alkoi liikehtiä ovelle. Kiropraktikko saatteli hänet kynnykselle ja jakoi edelleen hyviä neuvoja:

— Tunnin kuluttua tulee pimeä, ja silloin täytyy olla varovainen. Katsos, nyt ollaan suuressa maailmassa eikä vanhassa maassa. Täällä tapahtuu aina jotakin. Minä en koskaan kulje ulkona ilman asetta.

— Asetta? toisti Jerry ihmeissään.

— Niin juuri. Minulla on aina pistooli taskussani. Roistojen varalta, tarkoitan. Ei ole pahitteeksi, vaikka sinäkin hankkisit itsellesi aseen.

Jerry naurahti hiukan ylimielisesti:

— Ei minulla vielä ole vihollisia — tässä maassa.

— Ei sinulla, mutta rahoillasi. Parasta hankkia vain ase ajoissa.

Jerry ilmoitti liiketoverilleen, että hänen taskussaan on ainoastaan kolme dollarin seteliä ja pari sentin kolikkoa ja työntyi uhkarohkeasti kadulle, jossa jokainen yritti päästä toisten edelle.

Hiostavan lämmin elokuun päivä lemusi asfaltilta. Ihmiset palasivat työstään ja kiiruhtivat koteihinsa kasvattamaan lapsiaan. Jerry pysähtyi silmäilemään näyteikkunoita ja sai töytäisyjä vasemmalta ja oikealta. New Yorkin makuuhuoneessa oli ahdasta.

Hän poikkesi hiljaiselle syrjäkadulle, jonka jalkakäytävillä istui rupattelevia neekereitä. Heidän suojavärinsä sulautui mustaan maisemaan. Kodittomat kulkukoirat etsivät kadulle heitettyjen roskapapereiden alta haukattavaa ja pysähtyivät vuoron perään pienen myyntikojun viereen kohottamaan toista takajalkaansa. Kojussa myytiin hedelmiä ja aikakauslehtiä, hajuvesiä ja maisemakortteja. Jerry jatkoi taivallustaan ja luotti paikallis-vaistoonsa. Erään porttikäytävän suussa parkui parin vuoden ikäinen poika. Jerry pysähtyi hänen viereensä ja ojensi hänelle sentin rahan. Kun poika huomasi, että kolikko oli kuparia, hän heitti sen halveksivasti kadulle ja yltyi askeistakin äänekkääm-mäksi.

Jerry Finn oli pohjimmaltaan herkkä luonne. Hän rakasti lintuja ja lapsia: kyyhkyset tiesivät rauhaa ja lapset toivat vanhemmilleen veronalennuksia. Jerry taputti itkevää lasta olalle ja uteli tämän tuskan ja kärsimyksen syitä. Poika oli avomielinen. Hän lopetti itkunsa tuokioksi ja vastasi:

— Isä petkutti minua. Se on roisto.

— Älähän nyt, lapsi kulta, puhu isästäsi tuolla tavalla.

— Kyllä se petkutti minua, poika jatkoi uhmaavasti.

— Mitä hän on tehnyt sitten? Jerry tiedusteli.

— Osti minulle ilmapallon ja sanoi, että se oli maailman suurin.

— Etkö sinä sitten ole iloinen?

— En. Tomilla on vielä suurempi.

Jerry hymähti hyväksyvästi ja jatkoi matkaansa. Poika heittäytyi jälleen uhmaavaksi ja korotti ääntänsä. Tuntui kuin hänellä olisi ollut maailman suurimmat lapsenkeuhkot.

Muuan syrjäkadun asukki astui poikkiteloin Jerryn eteen ja vaati savuketta. Jerry antoi ja muisti samalla Mr. Riversin viisaan neuvon: hanki itsellesi ase, sillä joka päivä tapahtuu jotakin. Jerry kammosi aseita. Hän oli suorittanut asevelvollisuutensakin aseettomana. Mutta sehän oli vanhassa maassa, jossa kehitys kulki niin hitaasti eteenpäin.

Alkoi hämärtyä. Jerry kääntyi takaisin ja koetti kulkea mahdollisimman lähellä ajotien reunaa. Samassa hänen katseensa kiinnittyi pienen lelukaupan näyteikkunaan. Ja katso: hän teki oivallisen löydön. Ikkunassa oli runsaan rihkaman keskellä pikkarainen vasara. Jerry muisti elävästi suutari Joonas Suhosen, joka harjoitti suutarinliikettä lähellä Kuopion kaupunkia. Pieni, hintelä mies. Puolentoista metrin korkuinen. Joonas Suhonen kantoi aina povitaskussaan vasaraa. Itsepuolustustarkoituksessa. Jerry astui liikkeeseen ja tiedusteli vasaran hintaa. Kauppias tarkasteli lelua ja vastasi ovelasti:

— Sen hinta on viisitoista senttiä, mutta minä myyn sen mai-nostarkoituksessa kymmenellä.

— Pankaa pakettiin.

Kauppias oli jo ikämies, laiha ja ryppyinen. Oli helppo havaita, että hän hallitsi ammattinsa. Hän oli kohtelias katketakseen, nöyrä ja puhelias. Hänen kasvonsa muistuttivat kuivattua luumua, joka on joskus nähnyt aurinkoisiakin päiviä.

— Tämä on mainio lelu lapsille, hän lausui aurinkoisesti ja kääri vasaran paperiin. — Oikein mainio, kun vain sitten pitää varansa, etteivät lapset riko sillä ikkunoita tai lyö toisiaan päähän. Onko teillä monta lasta?

— Ei, ei kovin monta, Jerry vastasi häkeltyen. — Pari ehkä vai kuinka?

— Oikeastaan ei yhtään…

— Aivan, minä ymmärrän. Vaimonne vasta odottaa. On hyvin viisasta ostaa lelut ajoissa. Kunhan nyt sitten tulisi poika. Vaikka yhtä hyvä on tyttökin. Molemmista on yhtä paljon huolta. Kun lapset ovat pieniä, ne aiheuttavat vanhemmilleen ainaista päänkipua, ja kun ne kasvavat suuremmiksi, niin silloin vanhemmat saavat sydänkipuja. Ei silti, että minulla olisi mitään valittamisen aihetta. Minulla on kaksi poikaa ja tyttö…

— Olkaa hyvä, herra, keskeytti Jerry ja antoi miehelle kymmensenttisen.

— Kiitos, herra. Te puhutte niin sivistyneesti. Olette ehkä käynyt kouluja?

— Jonkin verran, herra.

— Ehkä yliopistoakin, hyvä herra?

— Muutaman vuoden sitäkin.

— Olette varmaan opettaja, hyvä herra?

— Herra, te arvasitte aivan oikein.

— Niin, katsokaas, jatkoi vanha mies joustavasti, minä tapaan niin paljon ihmisiä, että tiedän heidän ammattinsa käsistä ja puhetavasta. Teillä on opettajan kädet ja puhetapa. Eipä silti. Minunkin poikani ovat yliopistossa. Frank on nyt kolmatta ja Edwin toista vuotta. Frank on menestynyt oikein hyvin, erinomaisen hyvin. Hänen kuvansakin on ollut jo pari kertaa sanomalehdissä. Hänellä on tulevaisuutta. Huomatkaa: tulevaisuutta.

— Mitä hän opiskelee?

— Opiskelee? En minä tiedä, mutta hän on nyt päässyt jalkapallojoukkueen kapteeniksi. Oi, herra, kyllä siitä on iloa vanhemmille. Ja kyllä Edwinilläkin on mahdollisuuksia. Hän pelaa koripalloa.

— Eivätkö he sitten opiskele mitään?

— Mitä te tarkoitatte, herra? Minähän juuri sanoin, että he ovat yliopistossa.

— Eikö heidän tähtäimessään ole mitään elämänuraa? Lelukauppias katsoi nyt velvollisuudekseen hämmästyä. Hän silmäili Jerryn kasvoja ja käsiä ja ihmetteli, ettei tämän tyhmästä päästä älynnyt edes tukkakaan lähteä. Hän työnsi kymmensenttisen kassalaatikkoon ja astui sitten Jerryn viereen.

— Hyvä herra, hän virkkoi nyt hyvin selostavin äänensävyin. — Voiko nuorella miehellä olla loistavampaa tulevaisuutta? Jos poikani eivät menesty pallopelissä, he voivat suorittaa jonkin tutkinnon. Edwin on vähän ajatellut lääkärintutkintoa.

— Se on pitkä ura, huomautti Jerry.

— Niin se kuulemma on. Edwin arveli, että se voi viedä pari vuotta.

— Ehkä hän tarkoitti pariakymmentä?

— Ei, ei. Sisareni poika luki lääkäriksi yhdessä vuodessa. Minun nimeni on muuten Kronikopelos. Olen syntynyt Kreikassa. Mikä teidän nimenne on?

— Finn. Hauska tutustua teihin, herra Kronikopelos.

— Vai Finn. Minä tunnen parikin Finniä täällä Brooklynissä. Albert Finn on muuten aivan teidän näköisenne. Hän on nyt Sing Singissä. Onko hän teille sukua, herra?

— Ei, herra…

— Ja sitten minä tunnen myös Ivan Finnin. Komea poika, mutta joutui vuosi sitten kiinni ihmisryöstöstä. Hän on luultavasti sukua teille?

— Ei ole, herra…

— Myös Jerry Finn on hiukan teidän näköisenne. Ehkä vähän pitempi. Mutta poikapahalle kävi huonosti viime viikolla: yritti pankinryöstöä ja joutui heti kiinni. Ei suinkaan hän vain ole sukua teille?

— On… kyllä…

Jerry tunsi poskiensa punottavan sekä uiko- että sisäpuolelta. Hän työnsi leluvasaran taskuunsa ja jatkoi sammaltaen:

— Herra Kronikopelos. Oli oikein mukava tutustua teihin. Ehkä tapaamme toistekin. Minä olen Jerry Finn…

Lelukauppias harppasi loitolle Jerryn viereltä, teki ristinmerkin ja heittäytyi sitten kädet levällään kassakoneensa suojaksi. Hänen luistavat sanansa sammaltuivat nykyaikaisella nopeudella, ja hänen ajatuksensa pyrähtivät lentoon kuin naisen mielikuvitus, joka alkaa toimia heti, kun aviomies tulee myöhään kotiin. Jerry hätyytti itsensä kadulle, jossa värikäs mainosauto suositteli kovaäänisen välityksellä maailman parasta hammastahnaa.

Päästyään Neljännellekymmenelle ensimmäiselle kadulle hän tunsi jo olevansa melkein kotona. Mutta maisema oli muuttunut. Häikäisevät mainosvalot synnyttivät vavahduttavan kauniin tuli-palotunnelman. Elokuun taivas punotti kuin helvetin peräseinä kuilumaisen kadun yllä. New Yorkin makuuhuoneessa sytytettiin kaikki lamput riisuutumishetkenä.

Jerry vilkaisi kelloa. Neljännestä vailla seitsemän. Hän hidasti askeleitaan ja ryhtyi silmäilemään näyteikkunoita. Samassa kuului omituinen kohahdus ja jalankulkijat pysähtyivät paikalleen. Kymmenkunta poliisiautoa valmisteli kulkuväylää mainoskul-kueelle. Hetken kuluttua ilmestyi näköpiiriin ruusuilla koristettu avovauriu, jossa istui valkoiseen smokkiin pukeutunut nuorukainen neljän pin-up-tytön keskellä. Yleisö oli haltioitunut. Se rakasti näytelmää kuin hullu polkkaa. Mutta maailmankansalainen Jerry Finn oli ymmällään. Hän ei tietänyt, mistä oli kysymys. Kun muuan nuorimies ruhjoi kiihkeästi Jerryn vasemman jalan varpaita, hän rohkeni kysyä:

— Anteeksi, mistä on kysymys?

Nuorukainen siirsi jalkansa Jerryn jalkaterältä ja loi kysyjään ylimielisen katseen. Mainosauto oli nyt aivan Jerryn kohdalla. Yleisön hyvä-huudot täryttivät korvien rumpukalvoja. Jerry kääntyi vanhahkon herrasmiehen puoleen ja koetti tältä saada valistusta tietämättömyyteensä. Herrasmies vastasi kuivasti:

— Onko teillä heikko näkö?

Pari äänenmurroksen kanssa kamppailevaa nuorukaista yhtyi keskusteluun. He silmäilivät arvostelevasti maailmankansalaista ja hyrähtivät nauruun. Toinen sanoi:

— Tuo ukkeli on varmaankin Texasista tai Alabamasta, koska ei tiedä, mitä New Yorkissa tapahtuu.

Ja toinen lisäsi:

— Kyllä täytyy miehen olla farmilta, kun ei tunne Billy Banksia.

Jerry tunsi olevansa kotoisin perin etäältä. Hän aikoi vastata nuorukaisille parilla sivistyneellä sanalla, mutta silloin äskeinen herrasmies kääntyi hänen puoleensa ja ryhtyi jakamaan kansanvalistusta seuraavin sanoin:

— Saitte vähän huonon paikan. Ette tainnut nähdä ollenkaan meidän poikaamme Billyä, josta koko Brooklyn iloitsee ja ylpeilee?

— Suokaa anteeksi tietämättömyyteni, vastasi Jerry nöyrästi. — Minä en valitettavasti tunne Billy Banksia. Kuka hän on, ja mitä hän on tehnyt?

Miehen kasvoille levisi autuas opettajan ilme. Hän sytytti huolettomasti savukkeen ja antoi tiedonlampun valaista tietämättömyyden pimeyttä:

— Billy Banks on Brogklynin poikia. Hän saavutti viime viikolla maailman ennätyksen. Käveli käsillään Bostonista New Yorkiin kahdessa viikossa. Sitä ei teekään kuka hyvänsä. Täytyy olla hyvä kunto. Billyllä on. Ja nyt poika on varakas. Satatuhatta lykättiin hänen kouraansa tänäänkin.

— Minkä vuoksi? kysyi Jerry typerän viattomasti.

— Totta kai lykättiin, koska hän mainostaa nyt maailmankuulua 'Pep-Pep'-pinaattia. Pojalla on tulevaisuutta. Radio ja televisio tappelevat hänestä, ja Hollywood houkuttelee häntä filmiin.

Tungos alkoi hiukan lieventyä, sillä suurin osa yleisöstä oli seurannut Billy Banksia, Brooklynin sankaripoikaa, joka oli löytänyt tien maineeseen ja rikkauteen. Jerry oli erittäin kiitollinen vieraan suomasta tiedotuspalvelusta.

— Kiitoksia, herra, hän lausui kohteliaasti. — Mutta saanko tehdä vielä yhden kysymyksen?

— Tehkää pois.

— Onko Billy Banks sairas — tarkoitan raajarikko?

— Kuinka niin?

— Ajattelin vain, että hänen jalkansa ovat halvautuneet tai jotakin siihen tapaan.

— Ei minun tietääkseni. Hän on kuin itse terveys. Näittehän äsken, kun hän nousi seisomaan auton penkille ja tervehti meitä.

— Aivan niin, Jerry myönsi hajamielisesti. — On vain eräs asia, jota en voi käsittää. Miksi ihmisen pitää kävellä käsillään, jos hänen jalkansa ovat terveet?

Ystävällinen tiedontemppeli heitti savukkeen kädestään ja loi Jerryyn kiukkuisen katseen. Sitten hän lähti menemään ja tuhahti:

— Moukka! Ei tiedä, kuinka rahaa tehdään.

Jerry tunsi itsensä äärettömän pieneksi pysähtyessään ovelle, jossa komeili upea nimikilpi 'Tohtori Isaac Rivers, Kiropraktikko'.

KOLMAS LUKU

yossa Jerry Finn tutustuu kiropraktiikkaan ja pitää elämänsä puheen.

Kahta päivää myöhemmin, kun tohtori Rivers ja maailmankansalainen Jerry Finn istuivat aamiaispöydässä, kunnon kiropraktikko sanoi:

— Tähän mennessä on kaikki sujunut hyvin. Mutta nyt täytyy ryhtyä suurentamaan pisnestä. Minulla on vain puolisensataa vakituista potilasta, ja nekin alkavat tippua pois yksi toisensa jälkeen. Kymmenkunta on sellaista, joita ikävöi enää haudankaivaja, ja loput näyttävät parantuvan.

Jerry ei vastannut mitään, vaan odotti jatkoa. Ja Mr. Rivers jatkoi:

— Jos saamme sata uutta potilasta, se merkitsee kahdensadan dollarin lisätuloja viikossa. Olen vähän ajatellut, että ryhtyisit tänä iltana varsinaiseen työhösi. Mitä arvelet?

— Minkälaiseen työhön?

— Hankintatyöhön tietenkin.

Ruokapala kierteli Jerryn suussa kuin herne kengässä eikä löytänyt tietä mistään suunnasta. Musta pessimismi vei yhdellä kertaa ruoka- ja elämänhalun. Tuntui kuin kenkä olisi alkanut äkkiä hiertää ja sukka puristaa. Eräillä ihmisillä on rohkeutta sanoa, ettei heillä ole rohkeutta ollenkaan. Jerry vaikeni. Mutta Mr. Rivers oli ikuinen optimisti, optimisti aivan lattiasta lähtien. Hän ahtoi suunsa tupaten täyteen salaattia ja ryhtyi sitten puhumaan:

— Kaksisataa dollaria viikossa on sievoinen summa. Ja niin kuin aikaisemmin on sovittu, sinä saat dollarin jokaisesta uudesta potilaasta. Järjestämme tänään mainostilaisuuden Lake Avenuen ja Hagar-puistikon kulmaan. Ja sinä puhut.

— Minä?

— Aivan.

— Mistä aiheesta?

— Kiropraktiikasta tietysti — tai oikeastaan minusta.

— Mutta enhän minä vielä edes tunne koko hommaasi.

— Sitä parempi. Mitä vähemmän puhujat tuntevat asioita, sitä paremmin kansa kuuntelee heitä.

Mr. Rivers pyyhkäisi suupielistään kastiketta ja hiveli sitten öljyttyä tukkaansa. Juotuaan tuopillisen olutta hän päästi ilmoille täyteläisiä röyhtäisyjä, sytytti savukkeen ja nousi puhisten jalkeille.

— Tänä iltana kello seitsemältä, hän sanoi päättävästi.

Mr. Rivers siirtyi vatsaansa taputellen olohuoneeseen, ja hänen vihreä assistenttinsa ryhtyi synkin ilmein keittiöpuuhiin. Ahdet-tuaan astiat pesukoneeseen Jerry otti jäähdytyskaapista viskipullon ja ryhtyi vahvistamaan itseänsä. Samassa soi ovikello.

— Menehän avaamaan! huudahti Mr. Rivers olohuoneesta. Jerry tyhjensi nopeasti toisen lasin ja kiiruhti eteiseen.

— Täällä on potilas! hän tiedotti isännälleen.

— Vie hänet vastaanottohuoneeseen! vastasi kiropraktikko ja ryhtyi haukotellen vetämään valkoista lääkärintakkia ylleen.

Kipujen vaivaama potilas oli ensi kertaa tohtori Riversin vastaanotolla. Jerry silmäili heiveröistä vanhusta, jonka ruskeissa silmissä välähteli tuskallinen pelonsäde.

— Paita pois! sanoi kiropraktikko uudelle tulokkaalle ja kääntyi sitten Jerryyn. — Täytähän kortti!

Jerry kirjoitti sairaskorttiin potilaan henkilötiedot ja jäi seuraamaan toimitusta.

— Mikä vaivaa? tiedusteli tohtori vanhukselta, kun tämä oli paljastanut kapakalaa muistuttavan yläruumiinsa.

— Jalat on huonossa kunnossa. Kova särky. Ei tahdo päästä liikkumaan.

— Katsotaan, virkkoi kiropraktikko ja auttoi vanhuksen pöydälle pitkäkseen.

Samalla rupeamalla oli myös diagnoosi selvä. Mr. Rivers koputteli potilaan selkärankaan ja ilmoitti taudinpesäkkeet assistentilleen:

— Viides nikama alhaalta lukien. Oikealla puolella pahanlai-nen rusto, joka painaa hermoa. Sähköhierontaa ja lämpöä. Ja nyt vähän venytystä.

Mr. Rivers alkoi kopeloida voimakkailla hierojansormillaan potilaan nikamia. Tämä huudahti tuskasta ja koetti kierähtää pöydältä pois. Mutta ihmeparantaja ei päästänyt uhriaan, vaan kel-läytti hänet takaisin vatsalleen ja jatkoi parantavaa venytystä.

— Koskee… koskee, valitti potilas. — Lopettakaa, hyvä tohtori…

Mutta tohtori ei lopettanut. Hän tiesi, että selkärangan kunnosta riippui ruumiin ja sielun kunto. Hän upotti tunteettomasti sormensa päät joka ainoaan nikaman väliin, myhäili tyytyväisenä ja jatkoi ruhjomistaan. Vähän väliä hän laski nikamat niskasta häntäluuhun ja häntäluusta niskaan, veti peukalollaan pitkin selkärankaa kuin harpunsoittaja ja puhui käsittämättömästi soluista, hermoista, aineenvaihdunnasta ja rustoutumisista. Potilaan valittelu oli nyt äänekästä ulvontaa, mutta tohtori lohdutteli:

— Ihme, että olette vielä hengissä. Koko selkäranka on siirtynyt tuuman verran vasemmalle, ja joka ainoan nikaman juuressa on rustoa. Esimerkiksi tässä. Ja tässä!

Hän painoi sormensa päällä niskanikamaa ja ryhtyi sitten pitämään vanhuksen selkärankaa ksylofonina.

— Riittää… riittää, ulvoi potilas. — En kestä enää. Minä tukehdun…

— Eikös mitä! Näkisittepä minkälainen rustomöykky tämänkin nikaman juuressa on. Voi hitto! Sehän on ihan nauriin kokoinen. Ja entäs tämä sitten?

Hän toimi näppärästi kuin sukankutoja ja houkutteli sormiaan uusille löytöretkille. Potilas kiemurteli tuskissaan ja rukoili armoa:

— Maksan kymmenen dollaria, jos päästätte minut tästä helvetin piinasta.

— Taksani on kaksi dollaria — ei enempää eikä vähempää, sanoi tohtori tunteettomalla hylkeenäänellä.

Vaivattu ihmispoloinen ponnisti nyt kaikki voimansa yhteen ja koetti päästä vapaaksi, mutta tohtori Rivers aavisti uhrinsa salakavalan aikeen ja teki tyhjäksi kaikki pakoyritykset. Hän hyppäsi hajareisin potilaan selkään ja alkoi tehdä villejä ratsas-tusliikkeitä. Jerry ei voinut enää seurata näytelmää, vaan kääntyi selin inkvisitioon. Hetken kuluttua oli hiljaista. Tohtori laskeutui ratsailta ja pyyhkäisi otsaltaan hikeä. Sitten hän nosti pyörtyneen potilaan piinapenkiltä vuoteelle ja sanoi Jerrylle levollisesti :

— Tuo ukko-pahalle viskiryyppy.

Parin minuutin kuluttua potilas alkoi tointua järkytyksestä. Hän tyhjensi viskilasin yhdellä siemauksella, ponnahti vuoteesta ja ryhtyi kiireesti pukeutumaan.

— Kaksi dollaria. Ylihuomenna uudelleen, sanoi tohtori. Potilas työnsi kaksi dollarin seteliä Mr. Riversin käteen ja loi häneen katseen, jonka pistävyyttä on kuvattu tuhansissa rikosromaaneissa. Mr. Rivers tarjoutui auttamaan takkia vieraan ylle, mutta tämä teki torjuvan liikkeen ja murahti:

— Olen saanut tarpeekseni teidän avustanne.

— Joko nyt? vastasi joustava tohtori ja sieppasi pöydältä kimpun mainoslehtisiä, joissa oli hänen nuoruudenkuvansa ja kauniita mietelauseita kiropraktiikan parantavasta voimasta.

— Ehkä haluatte jakaa näitä ystävillenne, jotta hekin tulevat autetuiksi? hän huomautti aurinkoisesti ja ojensi potilaalle kirjallisen tuotantonsa kootut teokset.

Potilas silmäili kauniisti painettua sanaa, heitti koko kimpun lattialle ja huudahti:

— Saisitte hävetä!

Sitten hän lähti melkein juoksuaskelin ovelle ja poistui vastaanotolta.

— Tällaisiakin sattuu, huomautti Mr. Rivers huolettomasti Jerrylle, joka oli seurannut toimitusta sanattomana. — Eräät pelkäävät ensimmäistä käsittelyä, mutta tulevat kuitenkin uudelleen.

Tuskin hän ehti lauseensa päähän, kun ovikello soi kiivaasti.

— Menehän avaamaan, Mr. Rivers sanoi, ja päästä sisään. Jerry perääntyi muutaman askelen, kun sisään astui äskeinen potilas ja suuntasi kulkunsa suoraan vastaanottohuoneeseen.

— Unohdin kainalosauvani, potilas lausahti leppyneesti.

— Suokaa anteeksi, etten minäkään huomannut, vastasi tohtori. — Kas tässä! Ja niin kuin äsken sanoin, ylihuomenna uudelleen.

Vieras ei vastannut mitään, mutta päästyään ovelle hän kysyi kuin hiukan häpeissään:

— Mihin aikaan?

— Kello kahdelta, herra.

— Kiitos, tohtori…

Mr. Rivers keräsi lattialta mainoslehtiset ja ojensi ne potilaalle.

— Nämä unohtuivat.

Vieras otti lehtiset vastaan, työnsi ne taskuunsa ja virkkoi:

— Annan ne tuttavilleni vielä tänään. On paljon ihmisiä, jotka tarvitsevat hoitoa… Kiitos vielä kerran, herra tohtori…

Vanha, tautien vaivaama mies, joka oli pieni kuin pyhänä kasvanut, unohti kainalosauvansa ovensuuhun. Hän tunsi Jumalan vain kuulopuheelta, mutta siitä huolimatta hän kiitti jumalaansa, kun eli vielä. Kun hän oli lähtenyt, Mr. Rivers ja maailmankansalainen Jerry Finn ottivat viskiryypyn ja ryhtyivät sitten suunnittelemaan illan ohjelmaa. Bisnestä oli laajennettava. Kiropraktiikan ihmeteot oli vietävä kansan tykö. Viejäksi oli valittu Mr. Jerry Finn, jota vanhassa maassa oli kerran sanottu maailman suurimmaksi totuudenpuhujaksi. Nyt hän oli valmistumassa lääketieteen remonttimieheksi.

Hagar-puistikko oli Brooklynin 'yleisönosasto', jossa vapaan maan vapaana olevat kansalaiset saivat julistaa sananvapautta: jokaisella oli oikeus ylistää omaansa ja moittia muita. Vapaamielisyydessä oli menty niin pitkälle, että puistossa oli annettu esiintyä Marian Andersoninkin, vaikka hänen paikkansa olisi ollut New Yorkin Harlemissa.

Elokuun ilta oli hivelevän lämmin, miltei hiostava. Sää oli erittäin suotuisa jäätelön ja coca-colan myyjille sekä maailmankuululle Transpirantkartellille, joka järjesti parhaillaan valtavaa mainosrynnäkköä kiusallista hikoilua vastaan: Miksi kiusaatte lähimmäistänne vastenmielisellä lemulla, kun muutama pisara Isadoraa likvidoi liikenne?

Kello läheni seitsemää. Valkoiseen smokkiin pukeutunut Jerry Finn seisoskeli puiston laidassa tohtori Riversin seurassa ja koetti pitää itsensä miehenä. Muodoton typeryys piti häntä ikuisessa piinassaan, ja hän alkoi vähitellen vieraantua itsestään. Mutta tohtori oli optimisti — niin kuin olemme jo aikaisemmin useita kertoja maininneet — jolle jokainen tilaisuus avautui aivan levälleen. Hän tähyili jännittyneenä Lake Avenuelle ja odotti elämänsä suurta kohokohtaa, joka maksoi hänelle kah-deksansataa dollaria. Hän oli nimittäin antanut tilaisuuden järjestämisen maailmankuulun mainostoimiston Sterling and Sonin hoidettavaksi.

Minuuttia vailla seitsemän kajahtivat ensimmäiset fanfaarit ja eräästä porttikäytävästä putkahti kadulle ääniauto. Kovaääninen levitti avaruuteen suosittuja iskelmiä ja sen jälkeen lyhyitä tiedotuksia: Sairaudet on voitettu! — Ihmisen ikää voidaan pidentää! — Ei ilmoituspetosta! — Maailmankuulu professori Jerry Finn puhuu…

Jerry alkoi täristä. Hänen valkoisen smokkinsa kainalot olivat hiestä märkinä, ja silmälasit peittyivät kuumaan höyryyn. Mutta tohtori Rivers oli virkeä kuin laiska lauantaina. Hän näpsäytti sormiensa päitä, pukkasi Jerryä kylkeen ja huudahti haltioituneena:

— Jerry, kaveri! Katsohan! Ei ne ihan suotta nylkeneet mi-nultar kahdeksaasataa dollaria.

Jerry tuijotti eteensä kuin humalan usvaan. Hitaasti liikkuva ääniauto kääntyi puiston ajotielle ja levitti eetteriin mainoksen suitsutusta. Autoa seurasi yhdeksän puolialastonta kaunotarta kantaen suuria mainosjulisteita. Tytöt muistuttivat erehdyttävästi Marilyn Monroeta. Maailman laidalla elänyt Jerry Finn ei käsittänyt, että Marilyn Monroen edustamasta naistyypistä oli pari kuukautta sitten luotu naiskauneuden standardi. Marilyn oli normi.

Ääniauto pysähtyi keskelle puistoa, ja Marilynit ryhmittyivät sievästi auton ympärille henkivartiokaartiksi. He olivat todellakin henkisiä: he eivät antaneet aineen kahlita lihan juovuttavaa suloisuutta.

Muutamassa minuutissa koko Hagar-puistikko oli täyttynyt ääriään myöten. Jäätelö ja coca-cola seurasivat yleisöä, samoin hyväntekeväisyysyhdistysten avunkerääjät ja maailman taitavimmat taskuvarkaat. Kansallishymnin jälkeen kuuluttaja pyysi hiljaisuutta:

— Nyt on kysymys miljoonien dollareitten säästöstä.

Kun raha puhuu, silloin kaikki kuuntelevat. Niinpä syntyi nytkin tuokion hiljaisuus, ja kuuluttaja pääsi esteettömästi jatkamaan:

— Amerikan kansa tuhlasi viime vuonna sairaala- ja lääkäri-laskuihin yli kahdeksan miljardia dollaria. Siis parisataa dollaria henkeä kohti. Tätä summaa voidaan huomattavasti pienentää, jos seurataan professori Jerry Finnin viisaita neuvoja. Olemme ylpeitä, kun voimme nyt esittää yleisölle maailmankuulun professori Jerry Finnin. Olkaa hyvä, Mr. Finn!

Professori Finn nousi huojuvin askelin puhujankorokkeelle. Marilynit asettuivat kunniavartioon korokkeen ympärille ääni-auton puhaltaessa kolme juhlallista fanfaaria. Yleisö paukutti käsiään ja alkoi tungeksia lähemmäksi koroketta, lähemmäksi yhdeksää nykyajan sulotarta. Tunnelma oli kuin nudistiker-hossa, jossa ihmistä ei katsota kasvoihin.

Maailman suurin totuudenpuhuja maailmankansalainen Jerry Finn puhui:

— Hyvät kansalaiset! Jokaisella ihmisellä on selkäranka. On olemassa monenlaisia selkärankoja. Toisten selkäranka on suora, toisten pahasti notkolla. On myös ihmisiä, joilla ei ole selkärankaa ollenkaan. Tällaisia ovat muun muassa monet valtiomiehet, kansanedustajat ja eräät aviomiehet. Heidän elämänsä on joskus perin tukalaa, koska selkärangatonta ihmistä ei kunnioita kukaan…

Valtavat hyvä-huudot keskeyttivät Jerryn puheen. Ihmismassan puristuksessa puuskuttava tohtori Rivers pyyhkäisi riemun-hikeä otsaltaan. Valonheittimet puhkoivat ilmaan pitkiä viiltoja. Jerry kaivoi taskustaan puheensa konseptin ja jatkoi esitystään:

— Te tiedätte liiankin hyvin, mitä sairaus maksaa. Jokaisella koululaisella on silmälasit, tekohampaat, vatsakatarri ja tupakka-yskä, ja jokaisella täysikasvuisella ihmisellä jokin vaikea sairaus. Miksi? Vain sen vuoksi, että ihmisten selkärankoja ei ole koskaan tutkittu. Kun maailmankuulu amerikkalainen lääkäri, tohtori Palmer, perusti kiropraktikkojen koulukunnan, hänelle naurettiin. Mutta ei naureta enää. Nyt tiedetään, että selkänikamien epänormaali asento aiheuttaa hermorungon puristuksen ja tästä on seurauksena tuhansia sairauksia. Nikamat on siis saatava paikoilleen — ja ne saadaan, jos käännytään ajoissa kiropraktikon puoleen. Brooklyn voi olla ylpeä, kun sillä on maailman paras kiropraktikko, tohtori Isaac Rivers, mies, joka saa rammat kävelemään ja vaivatut tanssimaan…

Tällä kohtaa puhetta muuan Marilyn kohotti yleisön nähtäväksi julistetta, jossa oli vain yksi sana: 'Taputtakaa!' Ja yleisö taputti. Ääniautosta lähetettiin jälleen muutamia fanfaareja, minkä jälkeen professori Finn jatkoi:

— Te näette tässä ympärilläni yhdeksän maailman kauneinta naista…

Puhe oli jälleen keskeytettävä, sillä eräät yleisön joukossa olevat naiset alkoivat viheltää, kun sen sijaan miehet huusivat eläköötä.

Ääniauton kuuluttaja pyysi hiljaisuutta, ja Mr. Finn jatkoi:

— Katsokaa näiden naisten selkiä, jotka on paljastettu yleisölle,, neljännestä nikamasta ylöspäin, (Tällä kohtaa Marilynit käänsivät yleisölle selkänsä.) Ne ovat kuin hienoja taideteoksia! Ei yhtään virheellistä nikamaa. Tällaisen selkärangan saa jokainen, joka kääntyy ajoissa tohtori Isaac Riversin puoleen. Muistakaa: tohtori Isaac Rivers! Osoite kahdeksansataakahdeksan-kymmentäyksi, neljäskymmenesensimmäinen katu. Tilatkaa vastaanottoaika ajoissa, sillä tungoksessa tulee aina tapaturmia. Isaac Rivers voi parantaa kaikki taudit. Vanhat saavat takaisin nuoruutensa ja hautaustoimistot tekevät vararikon. Muistakaa nimi: ISAAC RIVERS! Me voimme valloittaa koko maailman kiropraktiikan avulla. Kaikki kirkkokunnat tulevat kerran siunaamaan Isaac Riversin. Muistakaa: me elämme selkärankamme varassa. Näyttäkäämme maailmalle, että meillä kaikilla on maailman paras selkäranka…

Jerry lopetti puheensa, ja sen jatkoksi lähetettiin ääniautosta yhtenäisenä nauhana nimeä Isaac Rivers, Isaac Rivers, Isaac Rivers…

Kahdeksansataa dollaria maksanut näytös päättyi Marilynien yhteisesti laulamaan iskelmään 'Rakastan selkääsi, rakas'.

Tohtori Rivers lähti pujottelemaan puhujankorokkeen luo ja hyräili vanhassa maassa oppimaansa laulua:

— Amerikassa ei tarvitse muuta

kuin painaa nappia,

niin kaikki pyörät pyörii

taikka seisahtaa.

Amerikan kuninkaalla

onkin helppo työ:

hän istuu vain sen napin vieress

ja appelsiinia syö…

Jerry Finn ei enää uskonut omia huuliaan. Hän oli puhunut asiasta, josta tiesi mahdollisimman vähän. Mutta sitten hän lohdutteli itseään sillä, että näin meneteltiin myös vanhassa maassa. Hän muisti erään kansantalousmiehen, joka väitteli tohtoriksi ja käytti väitöskirjansa lähdeaineistona Helsingin puhelinluetteloa Ja vanhoja kansanlauluja. Ei sekään miekkonen ajatellut ammatikseen.

NELJÄS LUKU

jossa Jerry harjoittaa kiropraktiikkaa ja käyttää ensimmäisen kerran vasaraa.

Mainonnalla on ihmeitätekevä voima: se saa ihmiset kaipaamaan sellaista, mistä he eivät ole aikaisemmin kuulleetkaan.

Tuhansien brooklyniläisten ajatukset askartelivat nyt heidän omassa selkärangassaan. Jokainen halusi virheettömän Mari-lynin-selän, jonka voi ujostelematta paljastaa aina neljänteen nikamaan asti. Selkärangasta oli syntynyt uusi käsite ja yleinen mielipide. Eräät kyynikot tosin väittivät, että yleinen mielipide on vain jonkun yksityisen mielipide josta kehittyy epidemia. Mutta miksi puhuisimme kyynikoista, jotka koettavat aina myrkyttää ympäristönsä epäilyllä, jotka löytävät tavarasta vain hinnan, mutta eivät arvoa ja jotka ovat monesti kyynikoita vain sen vuoksi, että ovat menneet naimisiin ensirakkautensa kanssa? Puhukaamme mieluummin tohtori Riversin praktiikasta, josta oli äkkiä tullut päivän puheenaihe ja mainio tulolähde.

Jo aamun valjetessa tohtori Isaac Riversin vastaanotolla oli merkittävä jono. Puoli kymmenen tienoissa aamupäivällä jono oli kasvanut neljännesmailin mittaiseksi, joten poliisiviranomaiset ryhtyivät jakamaan potilaille jonotuslippuja. Kello yhdentoista aikaan tohtori Rivers korotti taksan kolmeen dollariin, mutta se vähensi jonosta vain kaksi odottajaa: erään skotlantilaisen, jolla oli tarkoitus tinkiä kahdestakin dollarista, ja erään kansantaloustieteen professorin, joka oli paria päivää sitten julkaissut kirjan inflaation turmiollisesta vaikutuksesta.

Ensimmäinen vastaanottotunti kului pienen paniikin merkeissä, mutta sitten tohtori Rivers ja hänen apulaisensa professori Finn muistivat mainion sarjatuotannon, joka kevensi hiukan tarjonnan liikakuormitusta. Avara olohuone muutettiin äkkiä toiseksi vastaanottohuoneeksi, jossa professori Finn ryhtyi hoitamaan praktiikkaansa. Potilaitten sukupuolesta heitettiin arpaa. Onnetar määräsi Jerry Finnille kaikki naispotilaat. Hän otti samalla kertaa neljä potilasta käsiteltäväkseen ja rationalisoi työnsä siten, että kun hän käsitteli yhden potilaan nikamia, toinen makasi alppiaurinkolampun alla, kolmas puki ylleen ja neljäs riisuutui. Tällä tavoin hän kykeni hoitamaan kahdeksan potilasta tunnissa ja sai bruttotulon nousemaan kahteenkymme-neenneljään dollariin tunnilta. Mutta siitä huolimatta tohtori Rivers ei ollut häneen tyytyväinen. Kun Jerry kävi silloin tällöin vaihtamassa rahaa esimiehensä vastaanottohuoneessa, tohtori Rivers sanoi käsittelevänsä kymmenen potilasta tunnissa. Kello kahteentoista mennessä Mr. Rivers oli kiihdyttänyt vauhdin vieläkin villimmäksi: hän hoiti jo kaksitoista potilasta tunnissa. Tähän tulokseen hän pääsi siten, että asetti kaksi potilasta rinnatusten penkille vatsalleen ja nuljutteli samalla kertaa molempien nikamia. Tästä menettelystä oli vielä sekin etu, että kumpikin potilas suhtautui hoitoon äänettömästi, sillä he ujostelivat toisiaan eivätkä kehdanneet valittaa.

Kello yhdeltä tohtorit ottivat kahdeksan minuutin ruokailulevon, jonka aikana potilaat saivat käydä toimittamassa ostoksiaan. Sen jälkeen jatkui pelastustyö entistä kiihkeämmällä vauhdilla. Kello kuuteen mennessä tohtorit olivat käsitelleet neljättäsataa potilasta, ja kello kahdeksalta he lopettivat vastaanoton. Kolmena seuraavana päivänä oli edelleen jonoa ja tungosta, mutta sitten alkoi vauhti tasaantua. Ensimmäisen viikon aikana tohtori Rivers oli suorittanut kaikki mainostusmenot ja kartuttanut pankkitiliään tuhannella dollarilla. Professori Finnin ansaitsema välitys- eli hankintapaikka o oli kahdeksansataayksi-toista dollaria. Tällainen rahasumma toi Jerry Finnin elämänkatsomukseen olennaisen muutoksen. Hänen lähin sydänystävänsä oli tähän asti ollut ihopaita, mutta nyt hän tunsi suurta ihastusta ja kiintymystä rahaa kohtaan. Oli tosin ohimeneviä tuokioita, jolloin hän koetti sanoa itselleen, ettei hän ole mitään sukua rahalle, mutta tällaisia hempeitä tunneailahduksia oli perin harvoin. Hänestä oli tehty selkärankatohtori ja eräänlainen veijari vastoin tahtoaan eikä hän halunnut potkia tutkainta vastaan. Ensimmäisten vastaanottopäivien jälkeen hän vietti kovin unettomia ja levottomia öitä. Hän laski lampaita vuoteessaan, sillä hän oli päivällä nähnyt niin paljon nautoja ja pässejä.

Eräänä päivänä ilmestyi vastaanotolle epämääräisen ikäinen naishenkilö, jonka ikenissä ja sormissa oli useita unsseja kultaa. Kun Jerry kehotti häntä vähentämään vaatteita, nainen loi ujostelevan katseen toisiin potilaisiin ja sanoi hieman empien:

— Tahtoisin puhua tohtorin kanssa kahden kesken.

Puolta tuntia myöhemmin nainen sai siihen rauhallisen tilaisuuden. Hän loi valkotakkiseen tohtoriin pelon-, ihailun- ja kun-nioituksensekaisen katseen, jollaisia kaikki lääkärit saavat joka päivä naispotilailtaan, jotka ovat oppineet pitämään lääkäreitä eräänlaisina yli-ihmisinä. Jerry otti käsille sairaskortin. Nimi:

— Agnes Lawson… L-a-w-s-o-n, nainen vastasi.

— Naimisissa?

— Kyllä… Totta kai…

— Ikä?

— Minä olen… Ei suinkaan se ole tarpeellista?…

Niin kuin lukijakin jo tietää, Jerry Finn on hienotunteinen mies. Erittäin hienotunteisesti hän nytkin sivuutti kysymyksen ja hyppäsi seuraavaan:

— Mikä rouvaa vaivaa?

— Tuota… ei minua itseäni oikeastaan vaivaa mikään, nainen alkoi kiertoteitse. — Minä voin hyvin. Mutta minä olisin kysynyt neuvoa miehelleni.

— Miksei hän itse kysy? Eikö hän pääse liikkumaan?

— Ooh, kyllä hän pääsee, mutta… Saako täällä polttaa savukkeen?.

— Kaikin mokomin, hyvä rouva.

Jerry ojensi naisen savukkeeseen tulta ja silmäili vaivihkaa Mrs. Lawsonin kasvoja ja hänen vaaleaksi värjättyjä kiharoitaan. Hän näki edessään Marilyn Monroen viisikymmenvuotiaana. Mrs. Lawson kantoi sydämessään suurta salaisuutta, ja Jerry kuunteli sitä uteliaana.

— Olemme nyt olleet kolme kuukautta naimisissa, nainen aloitti verkkaisesti. — Tai oikeastaan kolme ja puoli. Kaikki olisi muutoin hyvin, mutta mieheni on minulle niin kylmä. Hän on kyllä kohtelias ja huomaavainen, mutta muutoin aivan vieras. Hän ei ole vielä kertaakaan koskenut minuun. Kyllähän tohtori ymmärtää?

— Kyllä, jatkakaa vain.

— En voi ymmärtää tällaista kylmyyttä. Mieheni vain taputtelee minua, mutta ei mitään muuta. Ja sehän on sietämätöntä. Kyllähän tohtori ymmärtää?

— Kyllä. Minulle voitte puhua aivan avomielisesti.

— Tämä on nyt viides kerta, kun olen naimisissa — ja sen tähden se tuntuu niin kummalliselta. Tällainen kylmyys loukkaa naisen tunteita. Nuoria tyttöjä voi kohdella sillä tavoin, mutta ei naista. Minä toivoisin, että tohtori ottaisi mieheni tutkittavaksi. Olen kuullut, että miesten kylmyys johtuu heidän selkärangastaan…

Jerry tutkisteli naisen kasvoja, mutta niiden ilmeet olivat niin paksun maalikerroksen alla, ettei naamio paljastanut mitään. Hän näki edessään naisen, jonka kaunis romanssi, opus numero viisi, oli päättynyt hääyönä. Hänen viides avioliittonsa oli todel-. lakin järkyttävä draama, jonka sankari teki itsemurhan jo ensimmäisen näytöksen esiripun noustessa.

Jerry nousi, hieroi ohimoltaan ja koetti tehdä avuntarvitsijaan hyvän vaikutuksen.

— Anteeksi, Mrs. Lawson, hän äänsi hiljaa. — Haluan tietää ikänne. Katsokaas, meille tohtoreille voi kertoa vapaasti kaiken.

— Ensi marraskuussa täytän kahdeksankymmentäkaksi, nainen vastasi vilpittömästi.

— Eipä uskoisi! huudahti Jerry. — Kylläpä te olette säilynyt hyvin.

Rouvan silmien lähettyville ilmestyi pikkaraisia hyvänolon ryppyjä. Hän osoitti korvansa takana olevaa arpea ja vastasi:

— Kaksi nuorennusleikkausta. Ne tehtiin muuten Euroopassa. Ja sitten olen saanut muutamia hormoniruiskeita.

— Siitä huolimatta, ihmetteli Jerry. — En imartele ollenkaan, mutta olen koko ajan pitänyt teitä paljon nuorempana kuin itseäni. Onko teidän nykyinen miehenne myös yli kahdeksankymmenen?

— Eei… ei aivan… Hän on vähän nuorempi…

— Montako vuotta? Älkää yhtään ujostelko, Mrs. Lawson. Tohtorille voitte aina puhua luottamuksellisesti.

Mrs. Lawson oli tuokion vaiti. Sitten hän vastasi hitaasti:

— Nykyinen mieheni täytti äskettäin kaksikymmentäkuusi.

— Kaksikymmentäkuusi?!

— Niin. Ja kun mies jo siinä iässä on kylmä, hänessä täytyy olla jokin vika. En ole koskaan aikaisemmin kokenut tällaista. Sukulaiseni kyllä sanovat, että Charles Lawson otti minut vaimokseen vai rahojeni tähden, mutta se on pelkkää kateutta. Kun minä menin ensimmäisen kerran naimisiin, niin silloin myös mieheni sukulaiset sanoivat samaa minusta. Olin silloin yhdek-säntoistavuotias ja mieheni vähän yli seitsemänkymmenen. Ja meillä oli oikein mukavaa. Mutta nyt?

Mrs. Lawson herkesi itkuun, ja hänen kyynelkanavansa toimivat moitteettomasti. Jerry lupautui keskustelemaan Mr. Lawsonin kanssa, ja mikäli miehen kylmyys johtui selkärangasta, se oli helposti parannettavissa.

— Paljonko olen velkaa tohtorille? Mrs. Lawson kysyi suupielet täristen.

— Kaksi dollaria, Jerry vastasi automaattisesti.

— Kaksi dollaria? toisti nainen. — Älkää, hyvä tohtori, pitäkö minua pilkkananne. Ottakaa nyt ainakin tämä.

Hän ojensi Jerrylle sadan dollarin setelin ja jatkoi:

— Jos Charles voittaa kylmyytensä ja kohtelee minua niin kuin oikean miehen pitää naista kohdella — kyllähän tohtori ymmärtää? — niin minä maksan teille mitä hyvänsä. Mutta jos Charles on parantumaton, minä vaadin hänestä eron. Olen jo puhunut asiasta lakimiehelleni, ja hän sanoi, että tässä on ihan tarpeeksi syytä avioeroon. Mutta ehkä tohtori nyt kuitenkin koettaa kaikkensa. Sukulaiseni voivat vielä pitää minua kevytmielisenä, jos näin lyhyen avioliiton jälkeen ryhdyn hakemaan eroa.

— Teen kaiken, mitä kiropraktikko voi, Jerry vastasi vilpittömästi. — Haluan ensi tilassa puhua miehenne kanssa.

— Sopisiko nyt heti? Mieheni odottaa minua ulkona autossaan.

Professori Jerry Finnin kasvot muuttuivat valkoisiksi kuin sinkkivalkonen. Mutta hän ei tahtonut tunnustaa pelkoaan.

— Sopii, hän vastasi sammaltaen. — Olen valmis… Nainen poistui huoneesta, ja Jerry risti kätensä kuin Luther todistettuaan katolisen kirkon kehnouden. Hän kiiruhti Mr. Ri-versin vastaanottohuoneeseen keskustelemaan asiasta virkaveljensä kanssa, mutta tällä oli parhaillaan kolme potilasta hoidossa, neljäs lähdössä ja viides riisuutumassa, joten hän ei voinut lainata huomiotaan Jerryn ongelmiin. Hän vastasi vain konemaisesti:

— En usko, että venytys auttaa, mutta yritä silti.

Mr. Charles Lawson oli kuitenkin niitä miehiä, joiden selkärangan nikamia ei perin helposti kopeloida. Hän oli Jerryä puolta päätä pitempi ja harteikas kuin mammutti.

— Mitäs sä minusta haluat? hän kysyi röyhkeästi professori Finniltä, pyöritteli savuketta suupielessään ja veti hatun lierin silmilleen.

Jerry loi merkitsevän katseen Mrs. Lawsoniin ja huomautti:

— Rouva Lawson, haluan puhua miehenne kanssa kahden kesken. Viitsittekö mennä hetkiseksi odotushuoneeseen?

Nainen poistui toiveikkain ilmein, sillä hän uskoi ihmeisiin, ja Jerry jäi kahden kesken Mr. Charles Lawsonin kanssa. Tunnelma oli heti ensi silmäykseltä hiukan kireä ja uhkaava. Charles Lawson edusti tiettyä tyyppiä, jota näkee elokuvissa ja josta kerrotaan rikosromaaneissa. Hän oli kovaksi keitetty ja sen vuoksi raaka. Hänen yllään oli sadan dollarin puku, jalassa kalliit kengät ja päässä kallis hattu. Näki kaikesta, että hän tuhlasi pukeutumiseen, mutta säästi puheissaan, sillä hän käytti vain kaikkein halvinta kieltä:

— Mitä helvettiä sä oikein minusta tahdot?

Jerry tunnusteli vaistomaisesti taskuaan ja totesi, että vasara oli helposti saatavissa.

— Mr. Lawson, hän vastasi teeskennellyn kohteliaasti, toivon, että käytätte tässä huoneessa toisenlaista kieltä.

— Minä puhun oikeata kieltä, mutta sinä tolkutat jotakin pirunmoista murretta. No, annahan kuulua, mitä sulia on sanottavaa.

— Vaimonne on kertonut minulle huoliaan ja…

— Vaimoni? keskeytti Mr. Lawson. — Ahaa, sä tarkotat tota vanhaa luuskaa. No mitä se sitten tahtoo? Ruikuttaako se sulle-kin, että panen liian paljon rahaa liikkeelle? Se on itse niin saakelin nuuka, ettei koskaan nauti rahan tuhlaamisesta.

Mr. Lawson työnsi kätensä housujen taskuihin, pudotti savukkeen suustaan lattialle ja sammutti sen jalallaan. Jerry huomasi, että tilanne oli uhkaava, mutta sadan dollarin seteli velvoitti hänet kuitenkin puhumaan.

— Kysymys on vakava, Mr. Lawson. Te lyötte laimin vaimoanne. Te ette täytä aviomiehen velvollisuuksia.

Mr. Lawson pullisti rintaansa ja astui aivan Jerryn eteen.

— Kuules nyt, puoskari, mitä pirua mun naimajuttuni sulle kuuluu. Mä sain äsken tietää, että sä olet juuri tullut vanhasta maasta Amerikkaan. Onks sun tarkotukses ruveta opettamaan meitä, vai mitä?

— Jos se on tarpeellista, niin voin siihenkin ryhtyä, Jerry vastasi.

— Siinä sä erehdyt. Täällä ei tartteta eurooppalaisia opettajia, Täällä runnataan asioita muutenkin. Mutta sanos nyt, mihin sä tällä kaikella pyrit?

Jerry puri huultaan niin että tunsi kipua. Mutta sadan dollarin lahja velvoitti edelleenkin jatkamaan.

— Hyvä Mr. Lawson. Tarkoitukseni ei ole loukata teitä, mutta koska vaimonne pyysi apuani, katson velvollisuudekseni puhua teidän kanssanne.

— Vaimoni? Se muumio on nyt kolmisen kuukautta juossut lääkäriltä lääkärille hakemassa mulle apua, vaikka on itse avun tarpeessa.

— Miksi ette sitten täytä velvollisuuksianne?

Mr. Lawson veti kädet taskuistaan ja astui Jerryn eteen nyrkkiä heristäen:

— Älä auo liikaa päätäsi! Mene itse kahdeksankymmentäkak-sivuotiaan kanssa naimisiin ja sano vasta sitten.

— Mr. Lawson. Sanon teille edelleenkin, että tässä huoneessa on käytettävä siistimpää kieltä.

— Haista sinä, puoskari, mitä tahansa ja painu takaisin Eurooppaan.

— Ulos!

Jerry ei voinut enää hillitä vihaansa. Hän osoitti miehelle ovea ja toisti:

— En ole oppinut seurustelemaan tuontapaisten heittiöiden kanssa. Menkää!

Mr. Lawson veti hattua enemmän silmilleen ja tuhisi hampaittensa välistä:

— Toisilla kavereilla on mustat silmät syntyessään, mutta toiset saavat ne tapellessaan.

Ja ikään kuin lauseensa pisteeksi hänen nyrkkinsä ojentui Jerryn silmäkulmaan. Jerry horjahti pöytää vasten ja näki paljon kirkkaampia tähtiä kuin yksikään elokuvissa kävijä. Mutta samalla hänen aivonsa toimivat nopeasti. Hän veti pikkaraisen leikkivasaran taskustaan, harppasi Mr. Lawsonin eteen ja napsautti tätä vasaralla molempiin polviin. Mr. Lawsonin refleksit toimivat hyvin, sillä hän lysähti kontalleen eikä kyennyt nousemaan ylös. Mr. Rivers oli kuullut pikku kahakan ja kiiruhti huoneeseen. Nähdessään rukoiluasennossa olevan potilaan, Mr. Rivers huomautti Jerrylle kärtyisesti:

— Mehän sovimme, että minä hoidan kaikki miespotilaat.

Sitten hän tarttui Mr. Lawsonia kainaloista ja ryhtyi raahaamaan häntä omaan huoneeseensa lausuen samalla huojentavia lohdutuksen sanoja:

— Jalkojen herpaantuminen johtuu selkärangasta. Olisi pitänyt tulla aikaisemmin, paljon aikaisemmin.

Kun Jerry hetken kuluttua kurkisti tohtori Riversin huoneeseen, hänen silmiänsä kohtasi juhlallinen näky: Mr. Lawson makasi tiedottomana lattialla yläruumis paljaana, ja tohtori Rivers istui hajareisin hänen selässään kopeloiden nuoren aviomiehen selkärankaa.

Jerry sulki äänettömästi oven ja lähti kylpyhuoneeseen hautoinaan turvonnutta silmäkulmaansa. Samalla hän päätti pyhästi, ettei enää koskaan ryhdy selvittämään aviopuolisoiden välejä. Joka tapauksessa hän oli hyvillään, että lyhyt Eroksen komedia oli tuottanut hänelle sata dollaria puhdasta, ja sitä hän ei aikonut tilittää Mr. Riversille.

Nainen tunsi rakkauden arvon ja mies sen hinnan.

VIIDES LUKU

jossa Jerry Finn ryhtyy maailmankuulun tohtori Albert Hinseyn asiamieheksi ja joutuu houkutuksen tielle.

Paria päivää myöhemmin New Yorkin eniten levinneessä bulevardilehdessä oli uutinen, jossa kerrottiin Mrs. Charles Lawsonin hakevan avioeroa viidennestä aviomiehestään. "Rikas öljykuningatar", kertoi uutinen, "on ollut nykyisen miehensä kanssa naimisissa vasta sataneljätoista päivää. Mrs. Lawson syyttää miestään henkisestä raakuudesta ja aviomiehen velvollisuuk-, sien täyttämättä jättämisestä. Mr. Lawsonia on aikaisemmin rangaistu useista väkivallanteoista ja kiristysyrityksistä. Mainittakoon, että tunnettu öljykuningatar on 82-vuotias ja hänen nykyinen aviomiehensä 26-vuotias."

Uutisen lopussa oli palstantäytteenä seuraava ajatelma: "Antiikkiesine on sellainen, jonka hinta nousee sitä mukaa kuin sen käyttöarvo alenee. — Evan Esar."

Jerry luki uutisen ääneen, mutta Mr. Rivers ei huomannut siinä mitään erikoista, hymähti vain yliolkaisesti:

— Olen aina sanonut, että paras tapa alentaa avioerojen lukua on pysyä erossa.

— Muistat kai Mr. Lawsonin? kysyi Jerry.

— En kuolemaksenikaan.

— Hän on se sama huligaani, joka antoi minulle mustan silmäkulman.

— Se roistoko, joka jätti laskunsa maksamatta? Ja minä onneton sain painiskella sen kanssa kymmenisen minuuttia, ennen kuin sain sen vatsalleen.

Tohtori Rivers sieppasi sanomalehden Jerryn kädestä, luki itse uutisen ja sijoitti sitten sen loppuun oman ajatelmansa:

— Avioliitto on kahden peli, jossa molemmat häviävät.

Työpäivä oli jälleen päättynyt parinsadan dollarin puhtaaseen liikevoittoon. Päivän viimeinen potilas oli poistunut puoli tuntia sitten, ja kiropraktikot istuivat tohtori Riversin työhuoneessa järjestelemässä sairaskortteja. Isaac Riversin persoonallisuus oli Jerrylle edelleen yhtä epämääräinen kuin pari viikkoa sitten, jolloin hän ryhtyi kiropraktikon apulaiseksi ja nousi muutamassa päivässä professoriksi. Hieroja oli hieronut itsestänsä tohtorin ja kaivoi dollareita ihmisten selkänikamista. Isaac Rivers vaikutti ajoittain ikuiseen puberteettiin unohtuneelta amerikansuomalaiselta, joka on oppinut luku- ja kirjoitustaidon matkustaessaan paikasta toiseen, ajoittain taas umpimieliseltä erakkoluonteelta, joka salasi kaiken, mitä hänen piti paljastaa. Hän ei ollut koskaan halukas kertomaan sukupuustaan. Hän oli kuin muuli, joka ei nähnyt mitään aihetta ylpeillä vanhemmistaan.

Oli hetkiä, jolloin Jerry ihaili virkaveljensä rajatonta tarmoa ja työkykyä ja hänen optimistisia aivojaan, joihin paistoi aurinko joka suunnalta. Mutta oli myös hetkiä, jolloin tohtori Riversin älyllinen rajoittuneisuus suorastaan ärsytti Jerryä. Isaac Riversiin saattoi hyvin soveltaa aito amerikkalaisen määritelmän: mitä tyhmempi farmari, sitä suuremmat perunat. Hän oli niitä ihmisiä, jotka vaeltavat onnellisina yksinkertaisuuden ja keskinkertaisuuden kapeassa kujassa ja katsovat tyytyväisin ilmein peiliin.

Mr. Rivers hyräili. Hän oli tyytyväinen itseensä ja saavutuksiinsa. Viisisataayhdeksänkymmentä uutta potilasta yhden viikon aikana. Hän veti jo vertoja New Yorkin muotilääkäreille, jotka laativat diagnooseja potilaan varallisuuden mukaan.

Ovikellon soitto keskeytti virkaveljien työskentelyn. Mi- Rivers loi silmäyksen kelloonsa ja hymähti:

— Neljännestä vailla yhdeksän. Kukahan näin myöhään pyrkii vastaanotolle?

— Menenkö avaamaan? kysyi Jerry.

— Käy katsomassa.

Jerry raotti varovasti ovea, mutta sisään pyrkijä tempaisi sen selkoselleen ja harppasi nopsasti sisään.

— Oletteko tohtori Rivers? kysyi lyhyenläntä mies, jonka ruskeissa silmissä pälyili elonkerainen katse.

— En. Minun nimeni on Finn.

— Hyvä. Minä olen tohtori Robert Popkin, maailmankuulun tohtori Albert Hinseyn työtoveri. Te kai tunnettekin minut?

— Olen kuullut nimenne, vastasi Jerry, vaikka kuulikin sen nyt ensimmäistä kertaa.

Tohtori Rivers kurkisti odotushuoneeseen ja nähdessään vieraan kainalossa nahkasalkun teki heti oman johtopäätöksensä.

— Minä en ota mitään vakuutusta.

— Vakuutusta? toisti vieras.

— Niin juuri. Olen jo vakuuttanut henkeni, autoni, huonekaluni, terveyteni, säästöni ja kaikki tulevat matkatkin.

— Sehän on suurenmoista! huudahti vieras ihailevasti ja paljasti kaljun päälakensa. — Niin minunkin pitäisi tehdä. Minun nimeni on tohtori Robert Popkin. Tietysti te tunnette minut?

— En minä tunne, vastasi Mr. Rivers ravistaen päätänsä. — Minä olen Isaac Rivers.

Tohtori Popkin ojensi kätensä kuin automaattisen vipulaitteen. Naistautien lääkärin pehmeä ja pieni käsi oli rusentua kiropraktikon voimakkaaseen hlerojankouraan. Herrat siirtyivät olohuoneen puolelle, ja vieras loi kaavamaisen yleissilmäyksen seinille ripustettuihin tauluihin, joissa esiteltiin havainnollisesti ihmisen selkärangan erilaisia asentoja ja muotoutumia. Tohtori Popkin oli armoitettu puhuja, joka ei päästänyt sanoja sammaltumaan.

— Minulla on hyvin mielenkiintoista asiaa, hän aloitti joustavasti ja hiveli taitavasti päälakeaan, josta hiukset oli kammattu partaveitsellä. — Hyvin mielenkiintoista, arvoisat herrat. Teillähän on runsaasti naispotilaita, eikö olekin? Kaiken ikäisiä.

Mr. Rivers katsahti Jerryyn ja ajatteli: jos sinä luulet saavasi Jerryn ja minut satimeen puoskaroimisesta, niin erehdyt, minulla on laillinen lupa harjoittaa kiropraktiikkaa ja pitää oppilaita. Vieras odotti vastausta.

— En tahdo tunkeutua ammattisalaisuuksiinne, mutta katsokaas, hyvät herrat, asiani on seuraava: olen tohtori Albert Hinseyn työtoveri ja…

— Kuka hän on? keskeytti Mr. Rivers.

— Mitä, ettekö tunne tohtori Hinseytä? Tavaan hänen nimensä: hoo niin kuin hintelä, ii niin kuin impi, en niin kuin nikama, es niin kuin suhina, ee niin kuin elukka ja yy niin kuin yskä. Hinsey, Albert Hinsey. Hän kirjoitti viime vuoden parhaan bestsellerin Nainen kaipaa miestä ja nyt…

— En minä osta kirjoja! huudahti Mr. Rivers jyrkästi.

— Ettepä tietenkään, hyvä tohtori. Eikä nyt ole kysymyskään kirjojen ostamisesta, vaan yhteistyöstä.

— En minä ryhdy mihinkään yhteistyöhön, Mr. Rivers vastasi äskeistä jyrkemmin.

Mutta tohtori Popkin ei häkeltynyt. Hän jatkoi esitystään.

— Suonette minun selittää, hyvät herrat, mistä on kysymys. Ystäväni Albert Hinsey valmistelee uutta bestselleriä, jonka ennakkomainonta alkaa huomenna. Kirjan nimeksi tulee luultavasti Rakkauden instituutti eli nykyaikaisen naisen sukupuolinen käyttäytyminen kodissa ja kodin ulkopuolella uudemman tutkimuksen ja tieteellisten haastattelujen valossa.

Mr. Rivers risti silmänsä, mutta Jerry Finn tunsi kiinnostusta aiheeseen ja huomautti:

— Kirjan aihe herättää uteliaisuutta.

— Enemmän, hyvä ystävä. Se nostattaa vallankumouksen, vastasi tohtori Popkin. — Suurta yleisöä kiinnostaa kolme asiaa: raha, rakkaus ja rikos. Ne, jotka eivät kykene käsittelemään rakkautta tieteellisesti, kirjoittavat rahasta ja rikoksista. Tohtori Hinseyn erikoisalana on rakkaus — sanan laajimmassa merkityksessä. Muuan hollantilainen lääkäri on yrittänyt näperrellä saman kysymyksen kimpussa, mutta hänen esittämänsä ihanne-avioliitto ei sovi meikäläiseen elämänrytmiin, joka perustuu sensaatioihin. Tohtori Hinseyllä on nerokas menettelytapa: hän laatii uuden bestsellerinsä haastattelujen tuloksista. On haastateltava ainakin kymmentätuhatta naista ja kysyttävä heidän mielipidettään sukupuolisesta käyttäytymisestä. Haastattelijoita on siroteltava kaikkiin niihin paikkoihin, joissa naiset liikkuvat. Tohtori Hinsey voi tieteellisesti todistaa, että nainen tunnustaa herkimmin arkaluontoiset asiansa papille, lääkärille ja rakastajalleen. Tämän alan edustajia on nyt haastattelijoiden joukossa viidettäsataa. Mutta nyt me tarvitsemme vielä yhden kiropraktikon, jotta haastattelijoiden joukko olisi täydellinen.

Tohtori Popkin loi kysyvän katseen selkärankatohtoreihin ja jatkoi:

— Haluatteko ryhtyä auttamaan lääketiedettä?

— Tarkoitatte tohtori Hinseytä, huomautti Mr. Rivers.

— Aivan niin — se on oikeastaan sama asia. Tiedän, että teillä käy runsaasti naispotilaita, joille voi tehdä arkaluontoisia kysymyksiä.

— Esimerkiksi? kysyi Jerry.

Tohtori Popkin aukaisi salkkunsa ja veti esiin kimpun kyselylomakkeita.

— Kas näistä käy selville kaikki. Jos potilaat eivät ole halukkaita vastaamaan johonkin kysymykseen, merkitään se sarakkeeseen 'Ei osannut vastata' tai 'Ei tietänyt'. Potilaitten nimiä ei tarvitse kirjoittaa muistiin, ainoastaan heidän ikänsä ja perhesuhteet. Jokaisesta haastattelusta maksetaan kolme dollaria — sen jälkeen kun teos on ilmestynyt ja sitä on myyty puoli miljoonaa nidettä. Tohtori Hinsey arvelee, että katolinen kirkko kieltää teoksen katolisilta, joten teoksen levikki voi nousta parissa viikossa ainakin miljoonaan. No niin, hyvät herrat, nyt haluaisin kuulla mielipiteenne.

Mr. Rivers kohotti olkapäitään.

— Minulla ei ole mitään mielipidettä, koska otan nykyään vastaan vain miespotilaita. Mr. Finn hoitaa naisia.

Tohtori Popkin kääntyi Jerryyn ja sanoi:

— Tosiaankin. Tehän olette se sama mies, joka puhui niin loistavasti Hagar-puistossa. En ollut itse kuulemassa, mutta monivuotinen potilaani Mrs. Lawson kertoi teistä. Te olette äskettäin saapunut Euroopasta?

— Niin.

— Oliko teillä hyvä praktiikka siellä?

Jerry muisteli epäonnistunutta sanomalehtimiesuraansa ja vastasi:

— Kohtalainen.

— Niin, mitään loistavaahan Euroopassa ei voi olla, koska siellä ei ole vapautta. Joka maassa määrää valtio, mitä lääkäri saa tehdä. Toista se on täällä: lääkärit määräävät, mitä valtio saa tehdä. Mutta mennäksemme asiaan: te siis ryhdytte haastattelijaksi? Tehtävä on tavattoman kauaskantoinen, sillä tällainen tutkimus edistää koko maailman sosiaalista kehitystä.

Jerry katsahti Mr. Riversiin. Tämä virkkoi hiukan yliolkaisesti:

— Päätä itse, mitä teet.

Jerry Finn mietti tuokion ja päätti sitten ryhtyä avustamaan avaran maailman sosiaalista kehitystä.

Seuraavana aamuna kello kahdeksalta saapui vastaanotolle epämääräisen ikäinen rouva, joka oli potenut pari viikkoa noidannuolta. Naisen ryhtyessä vähentämään vaateparttaan Jerry Istuutui pöydän ääreen ja alkoi tehdä kysymyksiä:

— Ennen kuin ryhdymme hoitoon, pyytäisin tehdä muutamia kysymyksiä. Ensiksikin ikänne?

— Siihen en vastaa, nainen sanoi jyrkästi.

— Suunnilleen?

— Alle neljänkymmenen…

— Kauanko olette ollut avioliitossa?

— Vähän toista kuukautta.,

— Onko tämä ensimmäinen avioliittonne?

— Ei, vaan viides…

— Minkä ikäisenä menitte avioliittoon ensimmäisen kerraii?.

— Ehkä siinä kuudentoista ikäisenä.

— Olitteko vielä silloin koskematon? Nainen keskeytti riisuutumisen ja tuiskaisi:

— Siihen en vastaa.

Jerry pani merkin sarakkeeseen 'Ei tietänyt' ja jatkoi kuulustelua:

— Antauduitteko miehelle ensimmäisen kerran a) omasta halustanne, b) säälistä miestä kohtaan vai c) tarkoituksella saada lapsia?

Nainen oli nyt vaihtanut riisuutumisen pukeutumiseksi eikä vastannut mitään. Jerry teki merkin kysymyssarakkeeseen 'Ei osannut vastata' ja jatkoi:

— Oletteko ollut avioliittonne aikana uskoton a) kerran, b) joskus, c) vakituisesti?

Ei kuulunut vastausta. Jerry kohotti katseensa kyselylomakkeesta ja vetäytyi vaistomaisesti taaksepäin. Potilas läheni muutaman askelen sosiaalisen tutkimustyön vilpitöntä asiamiestä ja huudahti:

— Konna! Ja tuollaisia tänne tuotetaan Euroopasta! Rappeutuneesta ja kurjasta Euroopasta!

Vastaus oli tarpeeton, sillä sylkäistyään viimeisen lauseen perään pisteen, nainen poistui vastaanotolta ja vei noidannuolen mennessään.

Taiteen tie on ohdakkeinen, mutta tieteen tie osoittautui vieläkin pahemmaksi. Puoleen päivään mennessä Jerry oli saanut aikaan vain kolme vaillinaista haastattelua. Sen sijaan hän me- i netti yksitoista potilasta ainiaaksi. Brooklynin naiset suhtautuivat sosiaalisen kehityksen tieteelliseen tutkimukseen perin omituisesti: eräät olivat niin siveellisiä, että olisivat halunneet pukea eläimillekin housut jalkaan, eräät taas pitivät tohtori Hinseyn asiamiestä hulluna, joka etsi vielä suurempia hulluja ihaillakseen heitä.

Jerry Finnin psykologinen oivallus ja ihmistuntemus olivat aina olleet nelosen arvoi%et. Hän ei käsittänyt, että Hinseyn ra- ; porttien laatiminen kysyi oveluutta ja kainoa röyhkeyttä, sillä nainen, jolla oli puhtaat ajatukset saattoi monesti vaikuttaa likaiselta — ja päinvastoin. Jerryn epäonnistuminen kyselylomakkeiden täyttämisessä johtui hänen vilpittömyydestään ja totuudenrakkaudestaan. Hän unohti, että nainen on kuin ase, jonka kanssa ei pidä leikkiä.

Mr. Rivers alkoi käydä levottomaksi. Eräät vakituiset naispotilaat valittivat hänelle 'eurooppalaisen professorin' törkeää moraalikäsitteiden loukkaamista ja naisen puhtaan kunnian vetämistä sosiaalisen tutkimuksen liejuun. Kun Mr. Rivers kaiken lisäksi sai muutamia nimettömiä puhelinsoittoja, jolloin hänen arvossa pidetty praktiikkansa noteerattiin amerikan kielen kaikkein huokeahintaisimmin sanoin, hän päätti keskustella virkaveljensä kanssa vakavasti.

— Sinun täytyy heti lopettaa potilaiden loukkaaminen, hän sanoi Jerrylle jyrkästi.

— En minä ole loukannut ketään. Olen vain tehnyt heille määrätyt kysymykset, vastasi Jerry viattomasti kuin kunnon sotamies Sveik.

— Mutta tästä lähtien heille ei tehdä enää mitään turhia kysymyksiä. Tohtori Hinsey vie meiltä praktiikan, ymmärrätkö: c, menetämme kaikki naispotilaat. Ja juuri nyt, kun minä panin kahdeksansataa dollaria mainontaan. Ilmoita tohtori Popkinille, että lopetat haastattelemisen.

Jerry oli tuokion vaiti. Hän huomasi nyt itsekin, että arkaluontoisista asioista oli parasta vaieta. Hän tunnusti erehdyksensä:

— Naiset ovat käsittämättömiä… Tiedän sen kokemuksestani…

— Kokemus on hyvä opettaja, ja sen tähden se onkin niin huonosti palkattu, vastasi Mr. Rivers. — Naisia on käsiteltävä hienotunteisesti ja hellävaroen. Jokainen nainen haluaa tietää, kuinka toiset naiset elävät, mutta siitä huolimatta he eivät tahdo paljastaa itseänsä — tarkoitan salaisuuksiaan.

Mr. Rivers olisi vielä halunnut jatkaa, mutta hän ei voinut antaa potilaiden odottaa.

— Asia on kai sitten selvä? hän virkkoi ja kiiruhti vastaanottohuoneeseensa, jossa kolme paljastettua selkää odotti apua.

Jerry jatkoi seurustelua oman minänsä kanssa. Kyllästyttyään äänettömään itsepuheluun hän ryhtyi tutkimaan kiropraktiikan käsikirjaa ja unohti kokonaan amerikkalaisen bestseller-kirjai-lijan, Albert Hinseyn, jota mainostettiin aamulla radiolähetyksissä nykyaikaisen sukupuolielämän Sokrateeksi.

Iltapäivä oli hiljainen: yhden ja kuuden välillä kävi vain yhdeksäntoista potilasta, joukossa kaksi ensikertalaista. Tapaukset olivat kaikki lieviä, sillä jokainen potilas kykeni kävelemaan ja maksamaan laskunsa heti. Professori Finn noudatti nyt uutta taktiikkaa: hän puhui vähän, mutta hyvää. Toisin sanoen: hän toisti potilaille kiropraktiikan käsikirjasta lukemiaan ohjeita. -… Pahimmat rustoutumat esiintyvät yleisimmin risti-luiden tienoilla. Jokapäiväisessä elämässä ihmisen selkä taipuu liian herk-asti eteenpäin. Sen tähden sitä on taivutettava taaksepäin tasaisin nytkäyksen. Vaikeissa tapauksissa on arkaan kohtaan suunnattava lyhytaaltosäteilyä…

Lyhyen lääkärinuransa aikana professori Finn oli havainnut, että naisten tavallisin kipukenttä oli ristiselässä, johon sievät lihakset muodostavat kaksi suloista hymykuoppaa. Ristiselän kivut johtuivat liian raskaiden taakkojen kantamisesta. Kun tietää, kuinka raskas taakka aviomies on miljoonille aviovaimoille, ei ihmettele lainkaan naisten selkäkipuja.

Kiropraktiikka avasi Jerry Finnille aivan uusia näköaloja: satoja erilaisia selkärankoja. Vaikka Amerikassa oli erään tieteellisen tilaston mukaan miljoonayhdeksänsataatuhatta Marilyn Monroen tyyppistä naista, niin kiropraktikon pöydällä he olivat kaikki tyystin erilaisia tapauksia. Jokaisen selässä oli omat yksilölliset piirteensä, aivan kuin rikospoliisin ottamissa sormenjäljissä.

Päivän vastaanotto oli päättynyt, ja professori Finn oli juuri vetämässä valkoista lääkärintakkia yltään, kun huoneeseen ilmestyi nuori nainen. Varovaisen arvion mukaan hän oli noin kahdenkymmenenkahden tai neljänkymmenen vuoden ikäinen, tumma, vihreäsilmäinen, viiden jalan ja kahdeksan tuuman pituinen, hyvin pukeutunut ja erittäin taidokkaasti maalattu.

— Taisin tulla vähän myöhään. Vieläkö tohtori ottaa vastaan? hän kysyi hymyillen ja varisti savukkeestaan tuhkan lattialam-pun varjostimeen.

— Totta kai, vastasi professori Finn, istuutui pöydän ääreen ja ryhtyi täyttämään sairaskorttia. — Nimi?

— Joan Lawford…

Jerry kirjoitti nimen korttiin ja loi naiseen kaavamaisen yleis-silmäyksen.

— Te tietysti näette minussa jotakin tuttua, vai mitä, tohtori? nainen virkkoi aurinkoisesti.

— Kenties… Voi olla…

— Se johtuu siitä, että minä olen aivan Joan Crawfordin näköinen. Tiedän sen itsekin. Miss Crawford on vain minua paljon vanhempi. Hän on syntynyt San Antoniossa, Texasissa, yhdeksän-toistasataakahdeksan. Minä olen myös syntynyt Texasissa, ja minä olen kaukaista sukua Joan Crawfordille. Sen vuoksi meissä on niin paljon samaa näköä. Miss Crawfordilla tosin on suurempi suu ja paljon isommat jalat kuin minulla…

Professori Finn alkoi rykiä ja suuntasi katseensa sairaskort-tiin.

— Saanko tietää ikänne, Mrs. Lawford?

— Kyllä. Olen vielä alle kolmenkymmenen.

— Naimisissa?

— En tänä hetkenä. Toinen mieheni kuoli puoli vuotta sitten. Ooh, se oli raskasta aikaa, mutta onneksi hänellä oli aika sievä henkivakuutus.

— Mikä teitä vaivaa?

— Minua? Ei mikään. Tai tietysti… Minulla on usein kova päänsärky. En voi valvoa nykyään juuri ollenkaan. Viime yönä hieman valvoin, ja nyt olen syönyt koko päivän aspiriinia. Veljeni sanoo, että tupakoin liian paljon, mutta eihän sen pitäisi vaikuttaa päähän. En vedä edes henkeeni ja…

— Tunnetteko selässänne kipuja? keskeytti Jerry.

— Joskus. Jerry nousi.

— Olkaa hyvä ja paljastakaa selkänne, ja sen jälkeen menette pitkäksenne tuohon pöydälle.

Mrs. Lawford hämmästyi.

— Mitä? Täytyykö minun riisuutua?

— Paljastatte vain selkänne, että voin tutkia sen.

— Mutta tohtori… Minä en voi… Minulla ei ole… Tarkoitan minulla on vain tämä ohut puku ja sukkaliivit…

Professori Finnin kasvoille levisi kuuma puna. Ensimmäisen kerran lyhyen praktiikkansa aikana Jerry Finn näki vastaanotolla olevassa naisessa muutakin kuin potilaan — nuoren naisen, jonka aivojen paras vastine oli kauniit kasvot. Tosin hänen leukansa oli olemattoman pieni, todistaen tarmon puutetta, mutta kokonaisuutena hänen kasvonsa muistuttivat erehdyttävästi Joan Crawfordin kasvoja. Jerry unohti tuokioksi kiropraktiikan ja uskoi ymmärtävänsä täydellisesti niitä miehiä, jotka suutelevat naista kaulaan ihastuessaan hänen sääriinsä.

— Mrs. Lawford, hän äänsi hiukan sammaltaen, viitsittekö nousta tuohon pöydälle, jotta voin laatia diagnoosin?

— Mikä se on? kysyi nainen uteliaana.

— Taudin määritelmä.

— Ei minussa ole mitään tauteja. Minä olen aina elänyt siististi…

— Eipä tietenkään, hyvä Mrs. Lawford. Mutta teidän selkärangassanne saattaa olla joitakin häiriöitä, jotka aiheuttavat pään-kivistystä.

Mrs. Lawford loi elokuvista opitun katseen professori Finniin ja kysyi:

— Tohtori, mitä te aiotte tehdä minulle?

— Tutkia selkänne.

— Annatteko kunniasananne, että ette koske muualle?

Jerry Finn menetti puhekykynsä. Hän oli luonteeltaan hieman ujo, sillä hän oli lapsena oppinut istumaan ovensuussa. Hän kiitti sisimmässään olosuhteita, että ei ollut joutunut naistautien lääkärin apulaiseksi. Mutta vähitellen hänen tahdonlujuutensa palautui ja hän sanoi miltei puisevasti:

— Mrs. Lawford, tehän tiedätte, että kiropraktiikka keskittyy ihmisen selkärangan tutkimiseen. Jos te siis odotatte kiropraktikolta apua, on teidän alistuttava tutkittavaksi. Olkaa hyvä ja nouskaa tuohon pöydälle.

— Minä olen koko ajan luullut, että kiropraktiikka on jotakin muuta, vastasi Mrs. Lawford herttaisen vilpittömästi. — Eihän minulla tietenkään ole mitään vastaan, että selkäni tutkitaan, mutta… Kun minä olen niin kauhean herkkä kutiamaan…

Professori Finnin kädet puristuivat nyrkkiin, ja hän huudahti kimpaantuneena:

— Mrs. Lawford! Pidättekö te minua narrina?

Sitten hän istuutui työpöytänsä ääreen, sytytti savukkeen ja jatkoi kuivasti:

— Vastaanottoni on päättynyt.

Mrs. Lawford kaivoi käsilaukustaan savukkeen ja siirtyi Jerryn viereen.

— Saanko tulta, tohtori? Kiitos!

Nainen pani kätensä kiropraktikon olalle ja virkkoi anteeksi-pyytävästi:

— Te ymmärsitte minua väärin. En valehtele yhtään: minä olen tosiaan kovin herkkä kutiamaan. Ja lisäksi minä olen vähän ujo. Oikeastaan liian ujo. Monesti saan kärsiä sen tähden.

Professori Finnin sielunmaisema oli sekasortoinen. Hän irrotti naisen käden olkapäällään ja sanoi värittömästi:

— Mrs. Lawford, mitä te odotatte?

— En mitään. Tai kyllä. Minulla on ehdotus. Eikö tohtori voisi tulla minun kotiini? Olen kotona aina vapaampi. Asun aivan lähellä: vain pari kadunväliä pohjoiseen päin.

— En, vastasi Jerry jyrkästi. — Me emme käy potilaiden kotona.

— Hyvä on. Paljonko minun on maksettava?

— Ei mitään. Voitte lähteä.

Nainen heitti savukkeensa pätkän tuhkakuppiin, kohotti olkapäitään ja sanoi hiukan ivalliset jäähyväiset:

— Anteeksi, että vaivasin — eurooppalaista tohtoria.

Jerry ei vastannut. Tuntui kuin nainen olisi katsomattakin nähnyt jotakin, kun Jerry sen sijaan katsoi näkemättä mitään. Äkkiä hänen aivoissaan kirkastui ajatus. Hän lähti kiireesti seuraamaan naista ja tavoitti hänet porraskäytävässä:

— Mrs. Lawford, milloin voin tulla?

— Huomenna. Kello yhdeksältä illalla.

Hän kaivoi käsilaukustaan nimikorttinsa ja ojensi sen Jerrylle.

— Tuossa on osoitteeni. Oli oikein hauska tutustua teihin, herra tohtori. Toivon, että ette loukkaantunut. Katsokaas, tohtori, me, taiteilijat olemme vähän erikoisia.

Mrs. Lawford jatkoi matkaansa, ja Jerry palasi mietteissään vastaanottohuoneeseensa, jossa Mr. Rivers odotteli häntä aurinkoisin kasvoin.

— Tänä iltana sinun ei tarvitse valmistaa illallista, huomautti isäntä hyväntuulisesti. — Me lähdemme ravintola Saratogaan syömään. Muistin äsken, että tänään on syntymäpäiväni. Täytin aamulla kuusikymmentäviisi.

Jerry onnitteli virkaveljeään, jonka keski-ikäisessä ruumiissa viihtyi erinomaisen hyvin alaikäinen sielu. Kun he muutaman minuutin kuluttua työntyivät kadulle, he pysähtyivät tähyilemään Manhattanin ylle hypähtänyttä täysikuuta.

— Mitä ihmettä! Eihän nyt pitäisi olla täydenkuun aika,,huomautti Mr. Rivers.

— Tässä maassa on kaikki mahdollista, vastasi professori Finn hiukan ivallisesti, sillä päivän viimeinen potilas oli häirinnyt hänen mielenrauhaansa.

Tuskin tohtorit ehtivät astua autoon, kun Manhattanin täysikuu räjähti ja taivaalle ilmestyi valomainoksia: Käytä Colo-nol-hammastahnaa…

— Aina vain mainoksia, huokaisi Jerry väsyneesti.

— Mitäs pahaa siinä sitten on? kysyi Mr. Rivers ja käynnisti auton liikkeelle. — Ilman mainontaa et sinä olisi viime viikolla ansainnut kolmeasataa dollaria verotonta rahaa.

Jerry ei antautunut väittelyyn. Hän mietti vain itsekseen erästä pikku seikkaa: — Minkä vuoksi tehtaat valmistivat ja mainostivat hammastahnaa, kun miltei jokaisella täysikasvuisella oli tekohampaat, jotka pantiin yöksi vesilasiin?

Silmäillessään jokin hetki sitten Mrs. Lawfordin kauniisti maalattua suuta hän oli vilaukselta nähnyt myös hänen hampaansa. Sellaisia valmistettiin sarjatuotantona Arnold D. Attwood Companyn kuuluisassa muovitehtaassa.

Mr. Rivers pysäytti autonsa ravintola Saratogan eteen ja sanoi mahtipontisesti:

— Tänä iltana minä maksan laskun.

KUUDES LUKU

jossa Jerry Finn joutuu käyttämään toisen kerran vasaraansa, mutta menettää kuitenkin vapautensa ja itsenäisyytensä.

Tänä iltana on Hagar-puistossa suuri puhetilaisuus, sanoi Mr. Rivers Jerrylle, kun he olivat lopettaneet illallisen ja siirtyneet olohuoneeseen tupakoimaan. — Lähdetkö kuulemaan?

Jerry vaikutti hiukan kiusaantuneelta.

— Ei sovi… Minulla on muuta menoa.

— Sinulla menoa?

— Niin, olen saanut kutsun. Menen tapaamaan erästä tuttavaani.

Mr. Rivers oli ihmeissään.

— Eihän sinulla ole ketään tuttavia täällä.

Jerry ei voinut sanoa, että hän harjoittaa praktiikkaa myös vastaanottoajan jälkeen, sillä silloin hän olisi menettänyt virkaveljensä luottamuksen. Hän turvautui verukkeeseen ja valehteli niin, ettei huomannut hävetäkään.

— Eräs sukulaiseni on saapunut vierailulle Amerikkaan, ja minä menen tervehtimään häntä.

— Voisinko minä tulla mukaan? kysyi Mr. Rivers herttaisen yksinkertaisesti.

— En usko… Ei ainakaan tällä kertaa… Jerry koetti eksyttää Mr. Riversin toiseen asiaan.

— Kuka Hagar-puistossa puhuu?

Mr. Rivers otti iltalehden ja alkoi silmäillä ilmoitussivuja.

— Tilaisuuden varsinaisena puhujana on Mrs. Robert Popkin.

— Robert Popkin, kertasi Jerry ja muisti tohtori Hinseyn sulavaliikkeisen työtoverin, joka järjesteli haastattelijoita tutkimaan naisten sukupuolista käyttäytymistä kodissa ja kodin ulkopuolella. — Robert Popkin. Onkohan tämä sama mies, joka sai minut Hinseyn asiamieheksi?

— Ei, vastasi Mr. Rivers. — Tämä on hänen vaimonsa.

Jerry nousi ja siirtyi lukemaan kokousilmoitusta Mr. Riversin olan takaa. Ainakin viisisataa dollaria maksava ilmoitus sisälsi seuraavan ilosanoman:

Amerikan naiset! Teitä uhkaa suuri häväistys. Kirjailija Albert Hinsey, joka vuosi sitten julkaisi moraalittoman teoksen 'Nainen kaipaa miestä', valmistelee parhaillaan uutta häväisty s Mr. jaa 'Rakkauden instituutti', jonka ennakkomainonta on jo alkanut. Mitä naisen kunniasta jää jäljelle, kun se paljastetaan koko kansalle? Amerikassa on 14- 000 naisyhdistystä, ja niissä on yli 15 miljoonaa jäsentä. Näiden jäsenten on nyt ryhdyttävä toimimaan tarmokkaasti, jotta tohtori Hinseyn tulossa oleva teos ei joutuisi viattomien ihmisten käsiin. 'Pelastakaa Naiset Miesten Sorrolta'-Yhdistyksen Brooklynin Paikallisosasto järjestää tänä iltana kello 8 vastalausekokouksen Hagar-puistoon. Tilaisuudessa puhuu Mrs. Robert Popkin, P.N.M.S.Y:n puheenjohtaja ja neljän-kymmenenkahdeksan erilaisen naisyhdistyksen johtokunnan jäsen, vuoden 1928 kauneuskuningatar ja nelinkertainen miss Brooklyn. Kaikkien naisten läsnäolo välttämätön. Tilaisuus radioidaan.

P.N.M.S.Y:n Brooklynin Paikallisosasto.

Lucia Chadwick, kunniapuheenjohtaja.

Lola MacDoiuell, sihteeri ja rahastonhoitaja.

— Maailmaa hallitsevat naiset, totesi Mr. Rivers ja heitti sanomalehden kädestään. — Olipa hyvä, että lopetit haastattelemiset ajoissa. Muussa tapauksessa olisimme menettäneet kaikki naispotilaat — ja sen jälkeen miehet.

— Etkö voi seurata puhetilaisuutta radiosta? huomautti professori Finn.

— Sinäpä sen sanoit, innostui Mr. Rivers. — Voisi olla vähän vaarallistakin mennä sellaiseen tilaisuuteen, jossa mieliala on niin kiihtynyt.

Kuuttatoista minuuttia myöhemmin Mr. Rivers avasi radion, etsi tietyn aseman ja heittäytyi sohvalle pitkäkseen. Närkästynyt moraali sai eetterin värisemään:

— WDFS:n studiot Brooklyn, Manhattan ja Bronx. Lähetyksemme tapahtuu Brooklynin maailmankuulusta Hagar-puistosta, jonne on kokoontunut lähes satatuhatta naista ja muutamia kymmeniä miehiä sekä vahvat poliisi joukot. P.N.M.S.Y:n Brooklynin Paikallisosaston puolesta tilaisuuden avaa Mrs. Helen Butler. Olkaa hyvä, Mrs. Butler.

— Kiitos, Mr. Kane. Hyvät kuulijat. Mitä olisi Amerikka ilman naista? Me olemme luoneet Amerikan. Ja nyt meidät koetetaan vetää mitä saastaisimpaan moraalittomuuden lokaan. Tohtori Albert Hinsey on kirjassaan 'Nainen kaipaa miestä' tehnyt itsensä syypääksi tämän vuosisadan raaimpaan naissukupuoleen kohdistuvaan loukkaukseen. Ja nyt tohtori Hinsey valmistelee uutta teosta, joka on vieläkin moraalittomampi. Tohtori Robert Popkin on antanut minun tutustua muutamiin haastatteluihin, ja minä olen ollut suorastaan kauhistunut. Tohtori Hinsey sanoo avusta-vansa tieteellistä tutkimustyötä ja sosiaalista edistystä, mutta samalla hän loukkaa maailman äitejä, vaimoja, tyttäriä ja sisaria. Hän ei auta vähääkään tiedettä, vaan paljastaa koko maailmalle meidän moraalittomuutemme ja meidän syntimme ennen ja jälkeen avioliiton. P.N.M.S.Y. vaatii, että asia otetaan esille Kongressissa, jossa meillä on tänä hetkenä parhaat miehet, mitä rahalla voidaan saada. Näillä sanoilla avaan tämän tilaisuuden, jonka suojelijaksi on lupautunut Kansallisen Naisyhdistyksemme Keskuskomitean puheenjohtaja Mrs. Alva Ritter. Kiitos naiset!

— Kiitoksia, Mrs. Butler! Hyvät kuulijat, oletteko jo maistaneet Bliziä? Tiedättekö, että Bliz on valmistettu maailman parhaista mallasohrista? Bliz on maailman paras olut. Se vie janon, eikä lihota. Älkää siis enää tuhlatko hetkeäkään ilman Bliziä. Lähetyksemme jatkuu Hagar-puistosta. Ilma on harvinaisen tyyni, ja lämpömittari osoittaa 80 astetta. Hoiii, hoiii, hoiiiiiii. Polta Philip Morrista, maailman eniten myytyä savukelaatua! Kaikki lääkärit suosittelevat Philip Morrista. Se ei ärsytä kurkkua eikä aiheuta keuhkosyöpää. Philip Morris! Philip Morris. Hoiii, hoiii, hoiiiiiii…

— Hyvät kuulijat! WDFS:n studiot Brooklyn, Manhattan ja Bronx. Mrs. Robert Popkin puhuu. Hyvät kuulijat, hyvät naiset! Me ymmärrämme leikkiä, mutta me emme siedä pornografiaa. Jokainen täysi-ikäinen mies tietää naisesta yhtä paljon kuin tohtori Hinseykin, mutta pitää tiedot omana salaisuutenaan eikä tuhlaa niihin tuhansia tonneja paperia, joka voitaisiin viedä ulkomaille. Minä voisin kertoa maailmalle naisen sukupuolisesta käyttäytymisestä paljon jännittävämpiä tarinoita kuin tohtori Hin-seyn sadat haastattelijat, mutta minä en tee sitä moraalisista syistä. En halua herättää maailman huomiota huutamalla kiihkeästi: katsokaa, tällainen minä olen suusta nilkkoihin ja nilkoista suuhun! Jos tohtori Hinseyn uusi kirja pääsee päivänvaloon ja postilaitos ryhtyy sitä levittämään, silloin meidän naisten on ryhdyttävä kirjojen ostolakkoon. Me emme osta ainoatakaan tohtori Hinseyn kirjaa emmekä liioin lainaa niitä ystäviltämme. Tohtori Hinseyn kirjallisessa tuotannossa piilee suuri kansallinen vaara. Se johtaa kahden sukupuolen välisiin taisteluihin. 'Pelastakaa Naiset Miesten Sorrolta'-Yhdistys on silloin näyttävä voimansa. Yhdistyksemme työn tukemiseksi puheeni jälkeen kerätään kolehti. Kerääjinä ovat ensi lokakuussa pidettävien kauneuskilpailujen ehdokkaat. Te tunnette heidät siitä, että heidän kapeat lannevyönsä ja rintaliivinsä ovat aitoa leopardin nahkaa…

— Hyvät kuulijat! Tunnetteko väsymystä? Lasillinen Buggenheimin olutta auttaa. Se virkistää, se antaa voimia eikä lihota! — Suuri valmiiden vaatteiden alennusmyynti. Diegels Brothers myy koko varaston loppuun. Hinnat on teurastettu säälimättömästi. Meitä hävettää myydä näin halvalla, mutta siihen on pakko, koska vihaamme suuria varastoja. Muistakaa: Diegels Brothers…

— Kun nämä kerääjätytöt ilmestyvät viereenne, älkää silloin kitsastelko, vaan lahjoittakaa keräykseen vähintään dollari. Me tarvitsemme tulevaisuudessa yhä enemmän käyttövaroja, sillä edessä on hetki, jolloin me naiset otamme viimeinkin käsiimme täydellisen vallan. Lääketiede on kehittynyt niin. pitkälle, että miehet käyvät vähitellen tarpeettomiksi. Minä tunnen suurta sääliä niitä koulutyttöjä kohtaan, jotka unohtavat kirjansa ja nukkensa ja alkavat etsiä itselleen miestä. Vaikka he näkevät naimisissa olevien tyttöystäviensä käyvän kalpeiksi, laihoiksi, veltoiksi ja takkutukkaisiksi naisiksi, joiden tekohampaat ovat vesilasissa vielä kahdentoista aikaan päivällä, he siitä huolimatta kadehtivat aviovaimojen osaa. Minä säälin niitä nuoria naisia, jotka pelkäävät tarttua pikku kalaan tai rapuun, mutta uskaltavat kuitenkin heittäytyä vanhojen elosteli joitten kaulaan saatuaan pienenkin viittauksen. Minä säälin niitä naisia, jotka tuhlaavat kaksi päivää sopivien rintaliivien valitsemiseen, mutta eivät hetkeäkään miehen valintaan. Tosin miesten valikoima on nyt sotien jälkeen pienempi kuin rintaliivien, mutta niiden kohottava vaikutus on myös suhteellisesti paljon pienempi.

— Minä säälin niitä naisia, jotka pukua ostaessaan haluavat saada tarkat tiedot kankaan laadusta ja kestävyydestä, mutta miestä valitessaan eivät kysy äidiltään vähäisintäkään neuvoa. Ja kuitenkin me kaikki tiedämme, että mjes on karaktääri vain pimeässä. Maailmassa on miljoonia miehiä, joista on tullut avio-miehiä vain sen vuoksi, että on ollut naisia, jotka ovat vihanneet yksinäisyyttä. Tämän epäkohdan poistamiseksi neljätoista-tuhatta naisyhdistystämme tekevät ankarasti työtä. Kun naiset saadaan mukaan seuratoimintaan, he unohtavat yksinäisyyden eivätkä erehdy seurustelun vuoksi avioliittoon.

— Sukupuolien väliset ristiriidat ovat viime vuosina kärjistyneet ja ne kärjistyvät yhä enemmän, jos tohtori Hinseyn tapaiset miehet saavat rangaistuksetta häväistä meitä. On totta, että portot ovat naisia, mutta on myös totta, että kaikki naiset eivät ole porttoja — eivät edes Pariisissa.

— Seurustelu- ja kihlausaika tarjoaa nykyään naiselle paljon etuja, mutta avioliitossa hän menettää kaikki etunsa, koska mies on kuin auto: ellei sitä jatkuvasti hoida kuin silmäteräänsä, on se vaihdettava uuteen. Jos kaikki naiset olisivat kyllin viisaita, he menisivät vain kihloihin, mutta torjuisivat jyrkästi kaikki avioliittotarjoukset. On miljoonia tapauksia, joissa nainen on luonut miehestään epäjumalan, jota hän palvoo ja palvelee, mutta on myös miljoonia tapauksia, joissa nainen on kasvattanut aviomiehestään älyttömän juottovasikan, jolle ei kelpaa maito eivätkä hedelmämehut…

— Hyvät kuulijat! Kauneus oli joitakin vuosia sitten synnynnäinen lahja, josta pääsivät osallisiksi vain muutamat. Nyt voi jokainen nainen saavuttaa hurmaavan kauneuden käyttämällä Diamant-kauneussaippuaa. Diamant on kauniiden naisten katoamattoman kauneuden salaisuus. Muistakaa: maailman paras kauneussaippua on Diamant, DIAMANT!

— Arvoisat naiset. Nykyaikainen psykologia tuntee monenlaisia naistyyppejä. On olemassa leptosomisia, atleettisia, pykni-siä ja kosmeettisia tyyppejä; on hyveellisiä ja paheellisia, tulisia ja kylmiä, puheliaita ja murjottavia, äkkipikaisia, älykkäitä ja nopeita. Mutta yhdessä asiassa he ovat tyystin samanlaisia: he vaativat kunnioitusta, enemmän kunnioitusta! Tohtori Hinsey aikoo ryöstää kaikilta naisilta kunnian. Kuinka me voimme enää tällaisen häväistyksen jälkeen katsoa lapsiamme silmiin? Kuinka me voimme enää ihailla ainoatakaan miestä? Ei, tuhat kertaa ei!

— Meidän on näytettävä miehille, että emme tarvitse heitä. Onnellisia ovat naiset, jotka pysyvät koko ikänsä vapaina. Tuhannesti onnellisempia ovat naiset, jotka antavat miesten pellehtiä omissa oloissaan! Arvoisat naiset! Minä sanon teille, että onnellinen on nainen, joka miehen sijasta valitsee elämänkumppanik-seen koiran. Vaikkapa spanielin. Joko mustan tai ruskean.

— Jos nainen ottaa itselleen koiran, niin siitä saattaa tulla hänen ensimmäinen suuri rakkautensa, ja jos hän hoitaa sitä hyvin ja maksaa koiraveron ja kuljettaa sitä näyttelyissä ja julkaisee sen kuvan Life-magasiinissa, niin koira voi jäädä myös hänen viimeiseksi rakkaudekseen. Näin varma ei voi koskaan olla miehestä, jolla on aina juoksuaika. Aviomiehet liehakoivat vieraita naisia ja haukkuvat aina omaa vaimoaan, mutta hyvin kasvatettu koira tekee päinvastoin. Pikku spaniel kulkee aina neljällä jalalla, mutta mies vain silloin, kun hän palaa kokouksesta ja on väsynyt. Eikä hän silloinkaan seuraa luontoaan niin kuin todellinen koira, joka ryömii pöydän alle — ei, mies kaataa pöydän ja väittää lattiaa kaltevaksi ja vaimoaan koiraksi. Kun oikea koira saa luun, se menee kiltisti nurkkaansa, mutta kun mies saa aterian eteensä, niin silloin on helvetti valloillaan ja keittokirjoista tehdään siementötteröitä. Vanha koira ei enää jaksa kalvaa luuta, mutta mitä vanhemmaksi mies tulee, sitä är-tyisemmin hän kalvaa vaimoaan. Ja kun koira kerran kuolee, niin nainen saa helposti uuden, joka nuolee yhtä hartaasti niin vanhan kuin nuorenkin naisen kättä. Jos sen sijaan miehestä joskus pääsee eroon, niin silloin hän on jo kiusannut vaimonsa niin kurjaksi, ettei tämä enää voi saada millään keinolla uutta miestä. Ja kaikki ne säästöt, jotka on yhdessä hankittu, menevät miehen hautajaisiin ja hänen hautakiveensä, jonka täytyy ehdottomasti olla yhtä suuri ja raskas kuin miehen luonnekin…

— Arvoisat kuulijat, hyvät naiset! Kuulimme juuri ensimmäisen osan Mrs. Robert Popkinin puheesta. Yleisö tässä ympärillä on haltioissaan. Kuuletteko huutoja ja kättentaputusta? Niin, hyvät kuulijat. Tilaisuus on onnistunut, mutta mikään tilaisuus ei ole täydellinen ilman Sunny Brook viskiä. Se virkistää ja luo jaloja ajatuksia. Sunny Brook on maailman eniten myyty viski, se on viskien kuningas, josta maamme voi aina ylpeillä. Älkää tuhlatko aikaa valitessanne viskilaatuja. Sunny Brook on teidän viskinne, juuri teidän viskinne… Hyvät kuulijat! Annamme jälleen puhevuoron Mrs. Popkinille. Olkaa hyvä, Mrs. Popk… — Jerry sulki radion, sillä kello oli jo neljännestä vailla yhdeksän. Mr. Rivers oli nukahtanut ja hymyili pilkallisesti. Kireä hymy johtui sopimattomista tekohampaista eikä ylimielisyydestä unia kohtaan. Hän oli kadehdittavan sikeäuninen, aivan kuin hän olisi koko ikänsä vaeltanut unikkovainioilla.

Jerry puki takin ylleen ja työnsi poveensa sähköhierojan ja lämpötyynyn. Sitten hän poistui äänettömästi huoneesta ja työntyi hiipivin askelin puolihämärään porraskäytävään, jossa muuan murrosiän nuorukainen teki parhaillaan sanatonta rakkaudentunnustusta samanikäiselle koulutytölle. He olivat vapaan kasvatusjärjestelmän opetuslapsia eivätkä antaneet ympäristön häiritä nuoren lemmen uuteloa. Jerry ohitti hienotunteisesti nuoren parin, joiden pitkää suudelmaa ei voinut jakaa kahtia, ja kiiruhti ulko-ovelle, jossa oli törmätä tohtori Robert Popkiniin ja hänen nahkasalkkuunsa.

— Tämähän oli onnellinen sattuma! huudahti pikkarainen salkkumies. — Olin juuri tulossa tapaamaan teitä.

Jerry yritti selittää, että hänellä oli tärkeä meno, mutta lahjakas lääketieteen asiamies kuuli vain oman sulavan puheensa:

— Professori Finn. Minkä tähden te luovuitte haastattelijan tehtävistä? Ettekö tiedä, että jok' ainoa meille tekemänne arvokas palvelus helpottaa teidän kansalaiseksi tuloanne?

— Tiedän sen varsin hyvin, mutta potilaat olivat toista mieltä. Haastattelut häiritsevät praktiikkaani. Sitä paitsi naisten mieliala on nyt niin kiihtynyt, että on parasta olla hiljaa.

— Kiihtynyt? Mitä te tarkoitatte?

— Kuuntelin äsken radiolähetystä Hagar-puistosta. Suureen vastalausekokoukseen oli saapunut satatuhatta naista ja…

— Satatuhatta! keskeytti tohtori Popkin ihmeissään. — Sehän ylittää kaikki laskelmamme. Hyvä ystäväni, tämähän on suurenmoista! Erinomaisen suurenmoista! Vahinko, etten ehtinyt tilaisuuteen. Vai satatuhatta…

— Ja niin kuin jo sanoin, mieliala on hyvin kiihtynyt, toisti Jerry. — En voi ymmärtää iloanne, koska teidän oma… Suokaa anteeksi, tohtori, mutta teidän oma vaimonne…

— Piti puheen, auttoi tohtori Popkin arkailevaa Jerryä. — Vahinko, etten ehtinyt kuulemaain. Shirley saa joskus niin ankaran esiintymiskuumeen. Mitä te muuten piditte hänen äänestään?

— Kaunis ääni, mutta puheen sisältö oli hyvin jyrkkä ja tuomitseva.

— Älkää arvostelko puhetta, sillä se oli minun kirjoittamani.

— Teidän?

— Juuri niin, minun. Kirjoitan aina vaimolleni puheet. Hän taas auttaa minua muissa tehtävissä.

Jerry ravisteli päätänsä:

— Taisin olla hiukan sekaisin. Ymmärsin, että koko tilaisuus oli järjestetty tohtori Hinseytä ja hänen uutta teostaan vastaan.

— Niin kuin olikin. Ja näin meidän kesken sanottuna tilaisuuden rahoittajana ja alkuunpanijana oli myös tohtori Hinsey.

— Kuinka se voi olla mahdollista?

Tohtori Popkin taputteli Jerryä olalle ja vastasi:

— Tämä voi ehkä tuntua yllättävältä teistä, joka olette juuri palannut vanhanaikaisesta ja ikävän kaavamaisesta Euroopasta. Katsokaas, rakas professori, meidän on mainostettava kaikkea. Mitään keinoja ei pidä kaihtaa. Ellei tarvikkeesta puhuta, ei sitä osta kukaan. On yhdentekevää mitä puhutaan, kunhan vain puhutaan. Vaikenemisella sen sijaan voidaan tappaa hyvätkin yritykset. Olen totisesti iloinen, että tilaisuuteen oli kokoontunut niin paljon väkeä. Jos radiossa ilmoitettiin satatuhatta, niin puistossa oli silloin varmasti viisikymmentätuhatta, ja se merkitsee tohtori Hinseyn tulossa olevalle teokselle ainakin parinkymmenen tuhannen ennakkotilausta.

Jerry muuttui surulliseksi. Kuinka yksinkertaisia olivatkaan sellaiset kirjantekijät, jotka eivät osanneet itse mainostaa teoksiaan. Sillä kirjoja kirjoitti kuka tahansa, mutta niiden myyminen kysyi jo liikemiesneroutta. Oikeassa oli Isaac Rivers, joka lausui: — Kaikkeen täytyy tottua. Nyt ei ollakaan vanhassa maassa.

Jerry alkoi tehdä lähtöä.

— Suokaa anteeksi, tohtori, mutta minun on nyt mentävä. Totori Popkin tarrautui Jerryn käsivarteen ja sanoi:

— Te siis jatkatte haastattelemista? Arvasinhan, että te jatkatte. Jos joskus kirjoitetaan uraauurtavan lääketieteen historia, niin teidänkin nimenne mainitaan silloin tohtori Hinseyn nimen rinnalla.

Jerry riuhtaisi itsensä eroon ja ryntäsi katukäytävälle, mutta tohtori Popkin ilmestyi hänen vierelleen. Jerry kiirehti askeleitaan ja lähti juoksemaan. Mutta tähyillessään sivulleen hän huomasi pikkaraisen tohtorin juoksevan rinnallaan.

— Te siis jatkatte haastattelemista, huohotti sukupuolisen käyttäytymisen innokas agentti. — Pidän teitä hyvin suuressa arvossa, Mr. Finn. Olette korvaamaton persoonallisuus…

Jerry lisäsi vauhtia, pukkasi muutamia vastaantulijoita kylkeen, ja suuntasi äkkiä askelensa erään talon takapihalle ja eksytti takaa-ajajansa siellä roskapönttöjen ja vanhojen auto-romujen siirtomaihin. Sitten hän ilmestyi ovelasti takaisin kadulle, silmäili hätäisesti osoitelappua ja pujahti porraskäytävään. Suuren asuntotalon toisesta kerroksesta hän löysi oven, johon oli kiinnitetty pieni nimilappu 'Joan Lawford'.

Jerry Finnin sydän tykytti tavallista kiivaammin, ja hänen jalkoihinsa levisi merkillinen raukeus. Hän oli viisi minuuttia myöhässä, vaikka olikin juossut koko matkan. Hän kohensi soi-. miotaan, tunnusteli povitaskuaan, jossa sähköhieroja ja lämpö-tyyny toimivat sydämen äänenvaimentajana, ja totesi samalla, että vasara oli housun takataskussa. Kaikki tällaiset liikkeet olivat vain tahattomia hermostumisen oireita. Hänellä ei kuitenkaan ollut mitään syytä hermostumiseen, sillä Joan Lawford otti hänet vastaan uudenuutukaisessa uimapuvussa ja säteilevän kauniina.

— Minä pukeuduin jo valmiiksi, ettei tohtorin tarvitse odottaa, Mrs. Lawford sanoi sydämellisesti.

Jerrystä tuntui, että potilas oli päinvastoin riisuutunut, mutta muistaessaan tehtävänsä tärkeyden kiropraktikko suhtautui tilanteeseen viileästi. Hän veti povestaan sähköhierojan ja lämpö-tyynyn, tiedusteli talon valtiattarelta sähkökosketinta ja sopivaa vuodetta, veti viimein takin yltään ja ryhtyi käärimään paitansa hihoja.

— Voimme aloittaa, hän virkkoi sitten virallisesti.

— Eikö tohtori ottaisi ensin lasin viiniä? tiedusteli Mrs. Lawford.

— Kiitos, kernaasti. Olette kovin ystävällinen. Neljännen viinilasin jälkeen Mrs. Lawford kysyi:

— Maistuisiko viski vaihteeksi?

Jerry antoi kielteisen vastauksen ja vilkaisi kelloonsa. Neljännestä vailla kymmenen. Aika oli rahaa, ja näytti jo siltä, että hän saisi tyytyä pelkkään aikamaksuun. Viiniä maistellessaan hän teki pikku huomioita. Mrs. Lawfordin koti oli melko sievästi kalustettu.

— Montako huonetta teillä on? kysyi Jerry.

— Viisi.

— Ja te asutte yksin?

— Kyllä. Nykyään. Veljeni kyllä joskus asuu täällä tilapäisesti. Ettekö sittenkin ottaisi hiukan viskiä?

— En, kiitos.

Jerry vaikutti siltä kuin hänen olisi pitänyt jotakin tehdä ja olla jotakin tekemättä. Viimein hän sanoi viileän ystävällisesti:

— Viitsittekö nyt mennä pilkaksenne tuohon sohvalle, että voin tutkia selkänne?

Mrs. Lawford noudatti kehotusta, mutta pienen väärinkäsityksen vuoksi professori Finnin oli vielä tehtävä kohtelias huomautus:

— Menkää vatsallenne, hyvä Mrs. Lawford.

Potilas käänsi kiropraktikolle selkänsä ja huoahti. Jerry ryhtyi etsimään viallisia nikamia. Hänen uteliaat sormensa tanssivat villiä jitterbugia. Samassa hän huudahti iloisesti:

— Neljäs nikama alhaalta lukien! Tässä on pieni rustoutuma. Te olette varmaankin joskus loukannut selkänne?

— En muista…

— Se on voinut tapahtua vuosia sitten. Ja nyt tämä rustoutuma painaa hermoverkostoa, josta säteilee kipua sekä jalkoihin että päähän.

Samassa potilas käännähti selälleen kuin liukas kala ja teki yllättävän kysymyksen:

— Tohtori, oletteko te naimisissa?

— En… en ole, vastasi Jerry verkkaisesti ja muisti Isaac Riversin omatekoisen ajatelman: "Kaikki miehet eivät ole kaistapäisiä, koska eräät ovat ikuisia vanhojapoikia. Ja vanhapoika tuntee aina paremmin naiset kuin aviomies, sillä muutoin hän ei olisikaan vanhapoika. Hän tietää myös rajan, jolle pitää pysähtyä."

— Te olette siis vapaa mies? huudahti Mrs. Lawford riemuissaan.

— Kyllä, mutta mitä tekemistä sillä on teidän selkänne neljännen nikaman kanssa?

— En tiedä. Mutta mitä minun sitten pitäisi tehdä nyt? Koska vanhallapojalla ei ole vaimoa, josta valittaa, eikä lapsia,

joista kertoisi kaskuja, hän puhuu työstään. Jerry puhui kiropraktiikasta. Hän meni keskelle lattiaa ja ryhtyi antamaan neuvoja.

— Tehkää näin kolme kertaa päivässä. Ensin seisotte perusasennossa, näin. Sitten kädet lanteille, näin, ja peukalot taaksepäin. Sitten painatte kaikin voimin lanteita alas ja nostatte olkapäitä ylös, näin. Sen jälkeen levitätte jalkanne ja nostatte kätenne vaakasuoraan asentoon suoraan sivuille, näin. Ja sitten ryhdytte heittämään käsiänne edestakaisin ja samalla taivutatte vartaloanne, näin…

Kiropraktinen lääkemääräys nosti hikihelmiä Jerryn otsalle ja levitti hienoa tomaatinpunaa kasvoille ja kaulaan.

— Oletteko varma, että vika on juuri neljännessä nikamassa? kysyi Mrs. Lawford hiukan epäluuloisesti.

— En ota maksua, jos olen erehtynyt, vastasi Jerry varmasti.

Mrs. Lawfordin skeptillisyys houkutteli Jerryn sormet uudelleen kauniin selän neljänteen nikamaan. Hän upotti sormensa päät nikamien väliin, mutta tuskin hän ehti vielä vähäisimpään-kään painallukseen, kun nainen alkoi parkua apua. Jerry hätääntyi ja alkoi tasaisesti täristä. Potilaan avunhuudot kiihtyivät kiihtymistään. Hän raastoi tukkaansa, repi uimapukunsa yläosan heittäen sen lattialle ja vääntelehti kuin kuoleva. Äkkiä Jerry kuuli avaimen työntyvän oven lukkoon, ja samassa silmänräpäyksessä ovi temmattiin auki ja, sisään harppasi — Charles Lawson. Sama Charles Lawson, jonka kanssa Jerry oli otellut jokin aika sitten. Mrs. Lawford lopetti parkumisen ja pyyhki kyyneleisiä kasvojaan. Oven suuhun ilmestyi uteliaita naapu-, reita ja talonmies. Charles riensi valittavan potilaan luo ja kysyi kiihtyneenä:

— Mitä se meinas tehdä sulle?

— En voi sanoa, en voi…, vaikersi nainen.

— Mä tiedän sen muutenkin.

Charles loi kiinni tarttuvan katseen Jerryyn, siirtyi sitten ovelle ja suuntasi sanansa yleisölle, erityisesti talonmiehelle:

— Te näätte nyt, mistä on kysymys. Te kuulitte avunhuutoja, kun toi kaveri koitti tehdä väkivaltaa sisarelleni. Jos tästä tulee juttu, te kerrotte sitten kaiken valamiehistölle ja tuomarille. Onks selvä?

Kymmenkunta uteliasta silmäparia olisi vielä kovin mielellään seurannut näytelmää, mutta Charles pamautti oven kiinni ja jätti heidät porraskäytävään ratkaisemaan piilokuvan arvoitusta. Sitten hän siirtyi Jerryn viereen ja aloitti kuulustelun:

— Mitä sä mun sisartani vainoot?

— Tässä on tapahtunut jokin erehdys, koetti Jerry puolustautua. — En voi käsittää…

— Mä voin. Sä yritit väkisinmakaamista.

— Se ei ole totta! huudahti Jerry ja loi apua anovan katseen Mrs. Lawfordiin, joka oli vetänyt aamunutun ylleen. — Mrs. Law-ford, selittäkää veljellenne, kuinka kaikki tapahtui.

— Minä en halua puhua mitään, nainen vastasi hiljaa nyyhkien.

— Siinä sen näit! ilostui Charles. — Jos olisit neekeri, jotuisit varmasti kuumaan tuoliin, nyt pääset linnalla. Ja todistajia on, niin kuin äsken näit.

Jerry koetti ryhdistäytyä.

— Minä olen kiropraktikko, niin kuin hyvin tiedätte. Mrs. Lawford kutsui minut tutkimaan selkävikaansa. Eikö asia ole näin, Mrs. Lawford?

— Minä en halua puhua mitään, vastasi nainen kuivasti. Charles loi Jerryyn voitonkatseen.

— Älä sä, puoskari, keksi valeita. Sä olet häväissyt mun sisareni maineen ja kunnian, ja siitä on maksettava.

— Maksettava?

— Niin. Joko maksat taaloina tai menet naimisiin. Jerry astui naisen eteen ja kysyi miltei rukoilevasti:

— Mrs. Lawford, mitä te arvelette tällaisesta kiristyksestä?

— Jos se on teidän mielestänne kiristystä, niin minä en puhu mitään.

Charles veti hatun silmilleen aivan pohjia myöten, ja Jerry aavisti hänen aikeensa. Mutta liian myöhään.

— Charles! Älä lyö sitä perin kovaa! Säästä kasvoja! huudahti nainen.

Jerry oli kontallaan Charlesin jalkojen juuressa ja pyyhki huulestaan verta. Samassa hän muisti pikku aseensa, ja ennen kuin Charles oli ehtinyt toipua voitonhuumasta, Jerry oli antanut vasarallaan pikku näpäyksen vihollisen kumpaankin polveen. Charlesin käsi oli menossa taskuun, mutta putosikin hilpeästi retkahtaen takaisin, sillä Jerry antoi nyt pikku iskun myös miehen kyynärpäähän. Kaiken varalta hän iski vielä toisenkin käden kyynärpäähän, joten vihollisen kaikki raajat tulivat nukutetuiksi. Jerry jatkoi toimintaansa johdonmukaisesti. Hän tarttui miestä kainaloista ja raahasi hänet porraskäytävään. Sitten hän ryhtyi vaatimaan Mrs. Lawfordilta selitystä:

— Tämä ei ole rehellistä peliä, Mrs. Lawford. Minä vaadin poliisin tutkimaan juttua. Minua ei voida tällä tavalla kiristää.

Nainen loi Jerryyn kutsuvan katseen ja vastasi:

— Rauhoittukaa, professori Finn. Charles on niin äkkipikai-nen. Hän vain halusi suojella minua.

— Ja kiristää minua! huudahti Jerry.

— Ei, ei ollenkaan. Mutta tehän käsitätte, että minä joudun nyt kovin ikävään valoon. Kaikki talon asukkaat ryhtyvät arvailemaan. Ihmiset ovat sellaisia. Katsokaas, siveys on nyt niin muodissa.

— Minua ei liikuta vähääkään ihmisten arvailu.

— Ei teitä, mutta minua. Nyt on kysymyksessä naisen kunnia. Minun kunniani. Ymmärrättekö?

— En.

Mrs. Lawford otti nenäliinan ja pyyhki Jerryn leuasta veren. Hänellä näytti sittenkin olevan laaja sydän, mutta hänen länteensä olivat vielä laajemmat. Hän katsoi Jerryä suoraan silmiin ja äänsi hiljaa:

— Olisiko sekin kiristystä, jos teidän pitäisi mennä minun kanssani naimisiin?

Jerry Finniä olisi voinut nyt verrata nuoreen tyttöön, joka vastaa kosijalleen maailman farssikirjallisuuden tunnetulla huudahduksella: — Tämä tuli niin yllättäen! Tie naisen sydämeen näytti kulkevan selkärangan kautta. Mutta Jerry oli mies, joka ajatteli ennen kuin toimi — eikä hän sen jälkeen enää toiminutkaan. Hän vastasi vain viileästi:

— Mrs. Lawford, miksi pidätte minua narrinanne?

— Mrs. Lawford, Mrs. Lawford! huudahti nainen loukkaantuneena. — En siedä, että sanot minua Mrs. Lawfordiksi. Minä olen Joan. Mikä sinun nimesi on?

Jerry ei ehtinyt vastata, kun ovi temmattiin auki ja lievästi onnahteleva Charles astui sisään virkapukuinen poliisi kintereillään.

— Mitäs täällä on tekeillä? tiedusteli virkavallan edustaja. Joan vetäytyi vaieten syrjään ja jätti Jerryn vastaamaan.

— Ei mitään rikollista, Jerry sanoi levollisesti.

— Vai ei? Tiedättekö, että teidät voidaan karkottaa maasta? virkkoi poliisi. — Ensin te ahdistelette naisia, ja sitten te pahoin-pitelette miehiä.

— Se ei ole totta, Jerry vastasi rauhallisesti.

— Se näyttää kieltävän kaiken, huomautti Charles. — Se on niitä eurooppalaisia juippeja, joista pitäisi päästä eroon. Kaikennäköisiä siirtolaisia…

— Minä puhun nyt! keskeytti poliisi ja kääntyi jälleen Jerryn puoleen. — Saanko nähdä aseenne?

— Ei minulla ole mitään asetta, Jerry vastasi viattomasti.

— Teillä on jonkinlainen lyömäase, tiukkasi poliisi. — Jonkinlainen nuija tai vasara.

Jerry veti vasaran taskustaan.

— Tämä on minun työkaluni.

— Oletteko te puuseppä vai kelloseppä?

— Olen kiropraktikko.

— Mikä ammatti se on?

— Olen tohtori, joka tutkii selkävikoja.

Poliisi sieppasi vasaran Jerryn kädestä ja tarkasteli sitä hyväntahtoisesti hymyillen. Juuri samantapaisella vasaralla hänen oma poikansa oli pari päivää sitten mukiloinut pahoja kuhmuja perheen auton lokasuojiin.

— Mitä te tällä teette? kysyi poliisi äkkiä.

— Tutkin potilaan refleksejä, Jerry vastasi.

— Mitä tutkitte?

— Refleksejä.

— Mitä piruja ne ovat, ja missä niitä on?

— Ympäri ruumista, mutta kiropraktikko löytää ne parhaiten polvista.

— Älkää puhuko roskaa! Minulla ei ainakaan ole mitään ref… reflejä — vai mitä ne olivat.

— Jokaisessa ihmisessä on refleksejä. Myös teissä. Poliisi ojensi Jerrylle vasaran ja sanoi melkein ärtyisesti:

— Olkaa hyvä ja näyttäkää!

Jerry kopautti poliisia polviin, ja ankara virkavallan edustaja lysähti kontalleen. Hän yritti nousta, mutta vaipui takaisin lattialle.

— Konna! huudahti poliisi ja koetti tarttua pistooliinsa, mutta Jerry oli nyt tilanteen tasalla. Hän iski miestä kumpaankin kyy-närpäähän ja harppasi kaiken varalta Charlesin viereen antaen hänellekin polvi- ja käsivarsipuudutuksen. Sitten hän raahasi hervottomat miehet ulos ja palasi takaisin noutamaan takkiaan sekä sähköhierojaa ja lämpötyynyä. Hänen oli paettava talosta, ennen kuin miesten raajoihin palautui tunto. Mutta Joan esti hänen pakonsa. Nainen kapsahti Jerryn kaulaan ja hoki kuumeisesti:

— Se kävi hienosti, Jerry. Minä ihailen sinua. Sinä olet oikea mies…

Joan painautui Jerryyn kuin muste paperiin, ja hänen kuumassa povessaan olisivat perunatkin paistuneet. Joan halusi säästää aikaa ja rakastui sen vuoksi ensi silmäyksellä.

— Tule, minä suojelen sinua, kuiskasi nainen.

Sitten tapahtui sellaista, mitä lukija on nähnyt jokaisen ajan-viete-elokuvan lopussa, joten emme vaivaudu osoittamaan sormella, kuinka suurenmoisella tavalla suuteleminen voi lyhentää yksinäisen ihmisen elämää.

Kun Jerry poistui harvinaisen potilaansa kodista sähköhieroja ja lämpötyyny povessaan, kello kertoi jo muutamalla minuutilla uudesta vuorokaudesta. Hän ei ollut vielä menettänyt tyystin vapauttaan, mutta hän oli kuitenkin jo mennyt sopimuksiin, jotka rajoittivat vapautta.

Paria päivää myöhemmin Mrs. Joan Lawford ja kiropraktikko, professori Jerry Finn tekivät pikamatkan naapurivaltioon, jossa heidät vihittiin viralliseen avioliittoon. Sen jälkeen Jerry oppi näkemään, että nainen on illalla nähtävyys, mutta aamulla näky…

SEITSEMÄS LUKU

jossa Joan Finn kertoo elämänsä surullisen tarinan ja kehottaa Jerryä ottamaan mahdollisimman suuren henkivakuutuksen.

Nuorena toimitaan nopeasti ja päättömästi, huomautti Mr. Rivers, kun kuuli virkaveljensä käyneen vihillä. Jerry odotteli onnitteluja, mutta Mr. Rivers jatkoi:

— Toivon, ettei vaimosi häiritse työtäsi. Minun tietysti pitäisi onnitella sinua ja ostaa jokin lahja, mutta minä teen sen sitten, kun saat eron.

Jerry oli surullinen. Hän oli jokin minuutti sitten tullut ilmoittamaan työtoverilleen suurta sanomaa, ja tämä otti sen vastaan kuin matosatsin.

— No sinä muutat tietysti hänen luokseen asumaan? tiedusteli Mr. Rivers.

— Kyllä. Tänä iltana.

— Valitan. Minulla on ollut kuukauden päivät oikein mukavaa.

— Olen hyvin kiitollinen sinulle, vastasi Jerry liikuttuneena. — Kun pääsen kotiutumaan, kutsun sinut jonakin iltana vierailulle.

Jerry ryhtyi pakkaamaan tavaroitaan. Omaisuutta ei ollut vielä karttunut perin paljon, sillä se mahtui mainiosti yhteen matkalaukkuun. Mr. Rivers tarjoutui viemään autollaan nuoren aviomiehen kotiin, mutta samalla hän jatkoi kitkeräntuntuista juminaansa:

— Sinä olet nyt sitten hänen kolmas uhrinsa. Naiset ovat totisesti käsittämättömiä. Heidän täytyy edottomasti päästä vihkipal-lille, keittiöön, pesutupaan, synnytyslaitokselle ja kansakoulun vanhempienneuvostoon, ennen kuin he voivat sanoa, että miehet ovat roistoja. Ja sitten seuraavat erot ja monesti vielä elatusapu, jolloin yhden ihmisen on maksettava sakkoa kahden ihmisen erehdyksestä.

— Minkä tähden sinä olet niin katkera, Isaac? Puhut aivan niin kuin olisit ollut naimisissa.

— Minähän olen ollut naimisissa.

— Sinä?

— Juuri minä. Kolmekymmentä vuotta sitten. Mutta se lysti loppui lyhyeen. Asuimme yhdessä vain neljä päivää.

— Minkä vuoksi te erositte? Isaac Rivers kohautti olkapäitään:

— Oikeastaan sen vuoksi, että menimme naimisiin. Vaimoni oli tuhlaavainen. Kun huomautin hänelle kerran, että hänen on hankittava koneellinen perunankuorija, koska hän otti aina perunoista liian paksut kuoret, hän jätti kuorimisen sikseen ja muutti vanhempiensa luo asumaan. Ja siitä lähtien olenkin kuorinut itse perunani. Paitsi nyt viime aikoina, kun sinä olet auttanut minua.

Tunnelma oli hieman haikea. Kun Mr. Rivers oli saattanut Jerryn kotiportille, hän huomautti sävyisästi:

— Pane sitten herätyskello soimaan, että ehdit aamulla ajoissa vastaanotolle. Katsos, rakkaus voi olla sokea, mutta eivät potilaat.

Jerryn teki mieli sanoa jotakin, mutta häneen oli jo tarttunut aviomiehen harvapuheisuus ja hän äänsi vain harkitusti:

— Kiitos, Isaac. Olet kelpo kaveri… Johon Isaac vastasi:

— Ja ellet viihdy uudessa kodissasi, niin muuta takaisin. Minun kodissani ei ainakaan kana laula.

Jerry vastasi jälleen "Kiitos, Isaac" ja työntyi sitten matkalauk-kuineen asuntoon, jonka huonevaraus tapahtui oikeastaan yhdellä sanalla: "Tahdon…". Tavallinen amerikkalainen osti ensin kodin ja sen jälkeen auton, jolla hän pääsi kodistaan kyllin loitolle. Jerry Finn ei vielä tuntenut vähittäismaksun suurta autuutta, joten hänellä ei ollut velaksi ostettua kotia eikä velaksi ostettua autoa. Oli vain vaimo, joka omisti kaiken.

Pitkän suudelman jälkeen Jerry sai luvan olla kuin kotonaan. Lieto syyskuun ilta kehräsi tunnelmaa. Joan veti kaihtimet ikkunoiden eteen ja sammutteli häiritseviä valoja, sillä hän tiesi kokemuksestaan, että valokuvat ja rakkaus kehittyvät parhaiten pimeässä. Hän oli luonteeltaan aktiivinen, kun sen sijaan Jerry poti ainaista aloitekyvyn puutetta. Joanin aktiivisuudesta johtui, että he olivat nyt mies ja vaimo, jotka tiesivät toistensa nimen ja iän ja joilla oli laillinen oikeus riidellä ja rakastaa. Jerryn liki-näköisyydestä varmaankin johtui, että hänen oli vielä toistaiseksi perin vaikea erottaa vaimoaan toisista naisista, sillä hän oli näkevinään kadulla satoja Joanin näköisiä naisia. Hän ei käsittänyt, että myös Joan edusti tiettyä standardia, jonka mallikappaleista julkaistiin kuvia lehtien etusivuilla ja saippuamainoksissa.

Jerry oli ujo. Senhän me olemme jo aikaisemminkin sanoneet. Mutta hänen ujoutensa meni niin pitkälle, että hän kärsi heti ensimmäisen päivän iltana nälkää. Hän ei nimittäin kehdannut pyytää vaimoltaan ruokaa. Joan taas näytti elävän purukumilla. Hän piti suudellessakin purukumin suussaan. Miten taitavasti hän painoikaan kielensä kärjellä kumimällin alahuulen ja ikenien väliin valmistautuessaan suutelemaan! Keskiaikaisessa pimeydessä elävät eurooppalaiset pitivät pesäpalloilua Amerikan kansallisena urheiluna. He erehtyivät, kuten tavallisesti. Se ei ollut pesäpallo, vaan purukumi.

Heidän yhdyselämänsä alkoi siis kihelmöivän nälän, purukumin ja suudelmien merkeissä. Mutta kuinka sanoikaan Isaac Rivers: kaikkeen täytyy tottua!

Jotta avioliitto olisi alkanut täydellisyyden merkeissä, Joan avasi radion. He kuuntelivat kylki kyljessä ja käsi kädessä Schubertin serenadia, johon jokin saippuatehdas oli sepittänyt omat sanansa. Jerry oli murheellinen Schubertin puolesta, mutta iloitsi sen sijaan siitä, että Serenadi-niminen kauneussaippua teki tunnetuksi säveltaidetta.

— Joko Euroopassa on radioita? kysyi Joan.

— On, vastasi Jerry.

— Niin, miksei sielläkin menisi kehitys eteenpäin, totesi Joan myötätuntoisesti. — Koskahan ne saavat sinne näköradioita?

— Siellä on jo.

— Niinkö? Onko siellä autoja ja elokuvateattereitakin? ihmetteli Joan.

— On…

— No eihän siellä sitten olekaan niin takapajuista kuin sanotaan. Rakastatko sinä minua?

— Rakastan…

— Minä rakastan sinua aivan hirvittävästi. Minä rakastan sinun murrettasikin. Mitä kieltä Euroopassa puhutaan?

— Useampia eri kieliä. Minä puhuin suomea.

— Oletko sinä sitten suomalainen!

— Olen.

— Missä päin Suomi on? Onko se lähellä Koreaa?

— On… Aivan vieressä…

— Voi, kuinka minä rakastan sinua! Muuten, missä päin Korea on?

— Aivan Suomen vieressä.

— Puhutaanko niissä samaa kieltä?

— Melkein. Suomalainen mies on tehnyt korean kielen kieliopinkin.

Joan nyökäytti hyväksyvästi päätänsä. Hän ihaili kolmannen aviomiehensä rajatonta tietomäärää ja hänen urhoollisuuttaan selviytyä voittajana kahdesta rotevasta miehestä. Jerry oli todellinen selkänikamien Edison.

— Jerry, rakastatko sinä minua?

— Rakastan! huudahti aviomies hyvin äänekkäästi, sillä radiosta tuli parhaillaan erään tupakkatehtaan rikoskuunnelma, jossa huudettiin apua niin voimakkaasti, ettei Jerry tahtonut erottaa omia sanojaan. Hän loi kiusaantuneen katseen radioon ja ehdotti, että etsittäisiin toinen asema. Mutta hänen vaimonsa vastasi:

— Ei, ei. Haluan kuunnella loppuun tämän kuunnelman. Minä rakastan rikoskuunnelmia. Sinun täytyy myös tottua niihin. Mikä ihana rituaalimurha!

— Kunpa tottuisinkin, huokaisi Jerry.

— Sinun täytyy. Minä kasvatan sinusta oikean miehen. Sano, rakastatko sinä minua?

Jerry huoahti raskaasti:

— Varmasti. Mutta minä en ole vielä oikein oppinut tämän maan tapoihin.

— Ooh, kyllä sinä opit ne nopeasti. Minä rakastan sinua niin jumalattoman paljon, ja minä lupaan tehdä sinusta oikean miehen. Sinun täytyy myös oppia nyrkkeilemään, sillä jokaisen oikean miehen täytyy osata tapella. Voi, kuinka minä rakastan…

Jerry tiesi jo kokemuksestaan, että paras keino tukahduttaa naisen sanojen tulva oli suuteleminen. Myöhemmin hän tosin huomasi, että nainen puhuu nenästään, jos tukkeaa hänen suunsa. Avioliitto tuntui olevan elinkautinen tuomio, jota ei edes lievittänyt hyvä käyttäytyminenkään. Ja nyt hän oli kaiken lisäksi nälissään. Nälkä oli kuin historia, joka toisti itsensä joka päivä. Viimein Jerry keskitti kaiken tahdonvoimansa ja sanor koruttomasti:

— Minun on nälkä.

— Niinkö? Etkö sinä sitten tuonut mitään ruokaa tullessasi? ihmetteli Joan ja työnsi purukumin kielensä kärjellä alahuulesta ylähuuleen. — No, en minä tuomitse sinua siitä. Mutta sano, rakastatko sinä minua?

Kun Jerry ei vastannut, Joan hiljensi hiukan radion pauhaavaa ääntä — häntä ei kiinnostanut uuden lattiavahan mainostus — ja heittäytyi onnettomaksi. Tunteellisessa tuskassaan hän alkoi hyräillä.

— Pidätkö sinä laulusta? hän kysyi äkkiä.

— Pidän, vastasi Jerry ja näki hengessään Mr. Riversin jäähdy-tyskaapin, jossa oli maailman paras valikoima liha- ja hedelmä-säilykkeitä.

— Tarkoitin minun laulustani?

— Pidän tietenkin…

— Oi, kuinka sinä olet suloinen! Erol ei antanut minun koskaan laulaa.

— Kuka on Erol?

— Edellinen mieheni oli Erol. Hän raivostui, kun lauloin. Hän piti pianon soitosta, mutta hän ei antanut minun edes soittaa. Hän oli julma.

— Eikö hän sitten pitänyt soitostasi?

— Kyllä kai hän piti, mutta hän sanoi aina, ettei pianoa muka saa soittaa yhdellä sormella. Hän oli kauhea. Mutta onneksi hän kuoli. Ehdimme kuitenkin asua yhdessä yli kolme viikkoa. Se oli hirvittävää. Hän hukkui muuten kalastusmatkalla.

— Entä ensimmäinen miehesi? Jerry kysyi arkaillen.

— Häntä minä en muista enää oikein tarkasti. Siitä on jo pari vuotta. Olimme naimisissa vain kaksi viikkoa, kun hän kuoli.

— Hukkuiko hänkin?

— Ei, hän kuoli metsästysmatkalla. Joku oli luullut häntä hirveksi ja ampui. Hän olikin aika hirveä. Voi, minä en enää ikinä ottaisi sanomalehtimiestä miehekseni.

Jerry säpsähti.

— Olivatko edelliset miehesi sanomalehtimiehiä? hän kysyi.

— Molemmat. Tomia minä en oikein hyvin tuntenut, sillä me tapasimme tanssiaisissa vain kerran ja menimme sitten naimisiin. Mutta Erolin kanssa minä seurustelin pari kuukautta. Me olimme nimittäin samassa mielisairaalassa.

Veri työntyi kohisten Jerryn päähän, eikä hän kysynyt enää mitään. Hän tunsi miltei sääliä vaimoaan kohtaan, joka oli mennyt naimisiin rakkaudesta ja oli edelleenkin siinä uskossa, että hänen miehensä oli varakas. Lyhyen vaitiolon jälkeen Joan kertoi miehelleen surullisen tarinan. Se oli itkettävän surullinen ennen kaikkea sen vuoksi, että se oli niin tavallinen. Jos rakastettava lukijamme on väsynyt tavallisiin tarinoihin, kehotamme häntä harppaamaan seuraavaan lukuun, sillä tarinan juoni ei kärsi siitä vähääkään.

Mutta antakaamme Mrs. Finnin kertoa!

— Minä en oikeastaan surrut Tomin kuolemaa, sillä hän oli minua kohtaan aina niin sietämättömän julma. Ja kaiken lisäksi hänellä oli inhottavia tapoja. Kerran hän pisti erehdyksessä suuhunsa minun tekohampaani ja piti niitä koko päivän. Ja kun hänellä oli tapana syödä valkosipulia, niin minä en tahtonut saada sitä makua pois suustani. Ooh, kuinka minä inhoan valkosipulia. Tomilla oli aika sievä henkivakuutus, mutta hänellä oli myös paljon velkoja. Ja kun kaikki oli selvitetty, minulle jäi vain parituhatta dollaria. Olin siihen aikaan kovin hermostunut, ja veljeni Charles toimitti minut mielisairaalaan, jossa tutustuin Eroilin. En tiennyt silloin, että Erol oli sanomalehtimies, sillä hän vaikutti ihan tavalliselta ihmiseltä. Me rakastuimme toisiimme heti ja menimme naimisiin sairaalassa. Sitten Erol myi kaiken omaisuutensa, ja me lähdimme Etelä-Amerikkaan häämatkalle. Sitten Erol otti suuren henkivakuutuksen, ja vähää myöhemmin hänet ammuttiin. Jerry, rakastatko sinä minua?

— Rakastan, rakastan, Jerry vastasi väsyneesti.

— Siinä tapauksessa sinä otat henkivakuutuksen huomenna. Mutta ota nyt kyllin suuri.

Jerrystä tuntui kuin hänen elämänsä päivät olisivat jo olleet lopussa. Hän vaikeni. Joan sytytti savukkeen ja pani purukuminsa hetkeksi lepäämään. Jerry koetti hämärän keskeltä etsiä vaimonsa kasvojen piirteitä. Äkkiä hän kysyi:

— Minkä vuoksi Erol joutui sairaalaan?

— Hän oli sairas.

— Aivan, mutta mikä häntä vaivasi?

— Alemmuuden kompleksi. Hän ei oppinut lausumaan v-kirjainta.

— Mikä sinua sitten vaivasi? Jerry kysyi kauhuissaan.

— Pelkokompleksi. Minä pelkäsin aina, että joku tulee kotiini ja ampuu minut. Ja sitten minä pelkäsin atomipommitusta. Etkö sinä tiedä, että nykyään kaikki ihmiset pelkäävät? Mutta kun minä pelkäsin ennen kuin toiset, niin minä jouduin sairaalaan. Mutta sanohan nyt, Jerry, etkö sinä rakasta minua?

Jerry vastasi yllättävällä kysymyksellä:

— Joan, minkä vuoksi sinä halusit minut mieheksesi?

— Koska minä rakastuin sinuun heti. Sinussa oli jotakin eksoottista, vai mitä se on. Ja sitä paitsi sinä olet tohtori. Eräs texasilainen tyttö on myös naimisissa lääkärin kanssa, ja heillä on oikein mukavaa. Amerikassa ei ole yhtään köyhää lääkäriä. Minä vihaan köyhyyttä.

— Valitettavasti minä olen köyhä, enkä minä sitä paitsi ole lääkärikään, Jerry sanoi synkästi.

Joan väänsi lattialamppuun valon ja paljasti kasvojensa ilmeet. Hän oli totisesti kauhistunut.

— Eikö kiropraktikko olekaan lääkäri? hän kysyi ihmeissään.

— Ei, vaan puoskari — enkä minä ole vielä edes valmis kiropraktikkokaan.

— Mi… mi — - — ka sinä sitten olet?

— Entinen sanomalehtimies ja opettaja.

Naisen oli vaikeata voittaa järkytystä, joka sai hänen huulensa värisemään. Samassa hän herkesi hillittömään itkuun. Hän itki värin silmäripsistään ja puuterin kasvoiltaan. Kuinka nopeasti kaikki tapahtuikaan! Eilen morsian, tänään aviovaimo ja huomenna kenties eronnut rouva. Joan oli etsinyt aarretta ja löysikin vain tavallisen aarteenkaivajan.

Jerry tunsi velvollisuudekseen lohduttaa vaimoaan.

— Joan, älähän nyt. Kyllä me selviydymme kaikesta.

— Me emme selviydy mistään, jos sinä kerran et olekaan oikea lääkäri, nainen vastasi nyyhkyttäen.

— Mutta kiropraktiikalla rikastuu monesti paremmin kuin tavallisella lääkärinammatilla, selitti Jerry toiveikkaasti ja eksyi tahtomattaan toiveajattelun kuutamoon. — Ajattele Mr. Riversiä. Hän on rikas kuin Kroisos.

— Onko Kroisoskin kiropraktikko? Joan kysyi hiukan tyyntyneenä.

— On, vastasi Jerry purren huultaan, sillä hän huomasi jälleen seurustelevansa oman herttaisen vaimonsa kanssa, joka tunsi historiasta vain Aatamin ja Eevan sekä Abraham Lincolnin.

Nuoren avioliiton ensimmäinen tunnemyrsky alkoi vähitellen tyyntyä, ja Jerry alkoi uskoa, että hänen oikea elämänuransa oli lapsenhoitajan jalo ammatti. Hän antoi nyt ensimmäisen kerran oma-aloitteisesti suudelman vaimolleen, ja sen jälkeen hän ryhtyi kuvailemaan kiropraktiikan suunnattomia mahdollisuuksia. Umpisuolten ja nielurisojen leikkaus oli pikku näpertelyä selkärankoihin verrattuna! Lääkärin Eldorado ei ollut potilaiden vatsassa, vaan heidän selkänikamissaan.

Joan oli nyt täydellisesti rauhoittunut ja alkoi jälleen rakastua aarteenetsijän 'eksoottiseen' murteeseen.

— Joka tapauksessa sinun täytyy ottaa henkivakuutus, hän virkkoi vakavasti. — Ota se jo huomenna. Ja oikein suuri.

Jerry ei käsittänyt tällaista kiirettä, sillä hänen tarkoituksensa oli elää vanhaksi, paljon vanhemmaksi kuin hänen edeltäjänsä Tom ja Erol. Tämän vuoksi hän sanoikin kursailematta:

— Minulla on huutava nälkä. Eikö sinulla todellakaan ole mitään ruokaa?

— Odotahan, kun katson, vastasi Joan.

Hän purjehti keittiöön ja palasi hetken kuluttua takaisin. Tällä kertaa hän ei kiristänyt mieheltään rakkaudentunnustusta, vaan kysyi suloisesti:

— Rakkaani, pidätkö sinä paahdetusta maissista?

— Syön mitä tahansa, vastasi nälkiintynyt aviomies.

— Siinä tapauksessa minä paahdan hiukan maissia. Se on maailman suurinta herkkua. Onko Euroopassa paahdettua maissia?

— Ei yleisesti — tarkoitan, että sitä syödään hyvin vähän.

— Ooh, kyllä siellä sitten on kurjaa! Entäs cocaa ja purukumia?

— Jonkin verran, mutta eivät nekään ole päässeet oikein muotiin.

— Voi, kyllä siellä sitten täytyy olla kurjaa! Ei maissia, ei eocaa eikä purukumia! Kuinka ihmeessä ihmiset voivat elää Euroopassa? Ilmankos siellä kuolee joka päivä miljoonia ihmisiä nälkään. Paljonkos Euroopassa on muuten asukkaita?

— Lähes viisisataa miljoonaa.

— Niin vähän! Amerikassa on ainakin kymmenen kertaa enemmän. Tai ainakin sinne päin. En muista enää oikein tarkasti. Siitä on niin monta vuotta, kun olin koulussa. Silloin ainakin Amerikka oli maailman suurin. Ja toiseksi suurin oli Texas.

Jerry katkaisi puhetulvan suudelmalla ja johdatti sen jälkeen vaimonsa ajatukset maissiin. Syötyään vadillisen margariinissa käristettyjä maissinjyviä, jotka maistuivat selluloosalta, Jerry alkoi kaivata vuodetta. Mutta Joan halusi keskustella ennen nukkumaan menoa elämän keskcisimmästä kysymyksestä: rahasta, jolla ei ollut mitään murretta. Dollarilla oli ihmeellinen voima: se kykeni puhumaan ja lopettamaan puheet. Kuinka monet ihmiset menivätkään rahan vuoksi naimisiin, vaikka olisivat saaneet sitä paljon helpommin lainaamalla?

Perinpohjaisen inventaarion jälkeen Joan havaitsi, että perheen käteiskassassa oli viisisataakaksitoista dollaria. Hän siirsi varoista viisisataakymmenen dollaria käsilaukkuunsa ja antoi miehelleen kaksi dollaria satunnaisia menoja varten. Jerry menetti äänivaltansa ja sai ankaran varoituksen tulojen salaamisesta. Yksinkertainen aarteenetsijä sai tästä lähtien tottua yksinpuheluun eli keskusteluun, joka käytiin raha-asioista vaimon ja miehen välillä.

Joan oli laskevinaan perheen menojen suuruutta ja totesi:

— Kaksisataa dollaria tarvitsen omiin menoihini, ja kolmesataa dollaria lähetän lapsilleni.

— Lapsillesi?! huudahti Jerry. — Onko sinulla lapsiakin?

— Onpa tietysti. Kaksi poikaa ja yksi tyttö.

— Mutta ethän sinä ole… tarkoitan, sinähän olet ollut niin vähän aikaa naimisissa, Jerry sammalsi järkyttyneenä.

— Ne ovatkin syntyneet ennen avioliittojani, vastasi Joan vaatimattomasti. — Eugene on nyt kahdentoista ikäinen, Ruth täyttää kohta kymmenen vuotta ja Thomas kahdeksan. Eugene syntyi silloin, kun olin koulussa.

Jerry takoi nyrkeillä ohimoitaan eikä yrittänytkään peittää mielentilaansa. Äkkiä hän huudahti tuskallisesti:

— Joan, onko sinulla viskiä?

— On, totta kai! tuli vastaus kuin aivastus, jota ei voi vastustaa.

Hän toi pullon ja lasit pöydälle. Jerry tahtoi nyt unohtaa kaikki tavat. Hän otti suoraan pullosta pitkän kulauksen, ähki ja irvisteli. Sitten hän sanoi hitaasti vihan-, kiukun- ja itkunsekaisin äänin:

— Joan! Mikset sinä puhunut tästä aikaisemmin?

— Viskistäkö?

— Ei, vaan tapsistasi.

— Enkö minä eilen maininnut jotakin? En tainnut. Onko Suomessa muuten viskiä?

— Ei ole, siellä juodaan puuspriitä, Jerry vastasi katkerasti. — Missä sinun lapsesi ovat?

— Voi, kyllä siellä sitten täytyy olla kurjaa! Ne ovat vanhempieni farmilla Texasissa. Oletko sinäkin juonut puuspriitä?

— En, mutta nyt voisin juoda…

— Herra Jumala, Jerry! On kai viski nyt sentään parempaa? Sano, että rakastat minua!

Jerry nousi, otti jälleen pullosta pitkän kulauksen ja loi vaimoonsa villin katseen. Hän halusi huutaa, jotta viina ei olisi mennyt hukkaan.

— Rakastan, rakastan! Minä rakastan sinua niin kuin saatana pappia!

Joan katseli miestään ihailevasti ja huudahti innoissaan:

— Voi, kuinka sinä olet voimallinen, kun sinä olet humalassa! Jos sinä tietäisit, kuinka rajattomasti minä rakastan sinua. Jerry, nyt mennään nukkumaan. Tule, sydänkäpyni!

Jerry tyhjensi pullosta viimeisetkin pisarat ja lähti sitten vaimonsa tukemana makuuhuoneeseen. Hän tunsi vaipuvansa jonnekin pohjattomaan syvyyteen, josta kuului korvia vihlovaa mai-nosrumpujen pärinää. Hänen mittansa alkoi olla täysi. Kuinka sanoivatkaan kyynikot tuskissaan huokailevalle ihmispoloiselle: jos tahdot päästä eroon tuskista ja unohtaa pikku vaivat, osta itsellesi ahtaat kengät tai mene naimisiin.

Hän olisi nyt ollut valmis happilaitteeseen.

KAHDEKSAS LUKU

jossa ravintolan hovimestari perustelee silavoidun häränselkäpaistin hintaa ja kirja-asiamies kauppaa helmiä ja tiiliskiviä.

Kuinkas ensimmäinen yö meni? kysyi Mr. Rivers, kun Jerry saapui aamulla virantoimitukseen.

Jerry vastasi hiukan unisesti:

— Kiitos, veli! Kuten näet, olen hengissä…

Rakkaus on kuin korsetti, joka saa ihmiset näyttämään paremmilta kuin he luonnostaan ovat. Mutta Jerryyn se oli tehnyt päinvastaisen vaikutuksen: hän oli alakuloinen ja uninen, teki potilaille hajamielisiä kysymyksiä ja venytteli selkärankoja tyystin konemaisesti. Hän oli katkera. Rakkautta ei voinut ostaa, mutta kuitenkin siitä täytyi maksaa. Jerry ei tuominnut vaimoaan — ei, syy ei ollut naisessa, vaan miehessä, joka ei kyennyt puolustautumaan.

Aamupäivän vastaanotolle ilmestyi tavallista runsaammin potilaita, ja heidän joukossaan oli edelleenkin useita ensikertalaisia, jotka olivat kuulleet eurooppalaisesta ihmetohtorista. Joku etsi apua vatsavaivoihin, joku sydämentykytykseen ja joku verisuonten kalkkeutumiseen. Oli ihmeellistä, että ihmiset eivät uskoneet maailman parhaisiin lääkäreihin, vaan turvautuivat kiropraktiikkaan. Tämä osoitti, miten keskeinen merkitys selkärangalla oli ihmisen rakenteessa.

Puolen päivän tienoissa tohtorit ottivat aamiaistauon. Mr. Rivers suunnisti keittiöönsä ja Jerry uuteen kotiinsa. Hän tunsi tiettyä sosiaalista turvallisuutta nähdessään ovella nimilipun Joan Jerry Finn. Sisältä kuului ankara melu, mutta se osoittautui kuitenkin vain radioksi. Joan loikoili vielä vuoteessa lueskellen suurta huomiota saavuttanutta rikosromaania 'Viisi murhaa minuutissa'. Nähdessään aviomiehensä hän ponnahti vuoteesta ja kiiruhti kylpyhuoneeseen noutamaan tekohampaitaan. Hän ei halunnut suudella ilman hampaita. Suudelman jälkeen Joan teki rakkaudentunnustuksen ja siirtyi sen jälkeen jokapäiväiseen proosaan:

— Voi kuinka minä olen odottanut sinua! Minä olen niin nä-lissäni. Rakas, mitä sinä aiot valmistaa aamiaiseksi?

Jerry joutui hämilleen:

— Eikö ruoka olekaan vielä valmiina?

— Ei tietenkään: Vastahan sinä tulit.

— Minulla on hiukan kiire. Pidämme vain tunnin aamiais-tauon.

— Sitten sinun täytyy pitää kiirettä.

— Tarkoitatko sinä, että minun pitäisi ryhtyä valmistamaan ruokaa?

— Kuka sitä sitten valmistaa? Et suinkaan sinä odota, että minä ryhtyisin laittamaan ruokaa? Sano, rakastatko sinä minua?

Jerry työnsi hellävaroen vaimon luotaan. Hän ei ihmetellyt enää, että mielisairaaloissa oli tungosta: niihin joutui joka päivä satoja aviomiehiä, jotka olivat piesseet vaimojaan, sen sijaan että olisivat piesseet mattoja.

Joanin oli vaikea ymmärtää miehensä henkistä julmuutta, joka ilmeni ensimmäiseksi harvasanaisuutena. ;

— Rakas, mikä sinua oikein vaivaa? Oi, jos sinä tietäisit, kuinka hienoa romaania minä olen lukenut koko aamupäivän., Sinun täytyy myös lukea se. Siinä murhataan niin hienosti, niin ihanasti. Ja sitten siinä on niin hienoa rakkautta. Eräs nuori poika rakastuu äitipuoleensa, joka on taiteilija. Jerry, mitä sinä arvelet, jos minä rupeaisin maalaamaan tauluja? Se on nyt muotia. Erol sanoi aina, että minulla on taipumuksia niin kuin kaikilla, jotka ovat irlantilaista sukuperää. Oikeastaan minä olen jox vähän maalannutkin. Sairaalassa nimittäin. Mutta sitten minä aloin kirjoittaa runoja, joita Erol toimitti lehtiin. Oi, rakas, minulla on niin hirvittävästi harrastuksia. Ja minä luen myös filosofisia kirjoja, joita Erol osti ennen sairastumistaan. Sen vuoksi kaikki miehet ihastuvat minuun. He rakastuvat minun kauneuteeni ja lahjoihini… Jerry, Jerry!

Mies lähti ilmeettömin kasvoin ovea kohden. Hän epäili vah-vanlaisesti, että jotakin oli hullusti: joko hän itse kuului kotieläinten lahkoon, tai sitten hänen vaimonsa oli naisellisuuden viime oikku.

— Joan, minun täytyy nyt lähteä, hän äänsi matalasti. — Pue yllesi ja mene jonnekin ravintolaan syömään. En ehdi nyt valmistaa sinulle ruokaa.

— Etkö sinä suutele vaimoasi, kun lähdet työhön?

Jerry täytti vaimonsa toivomuksen. Joan huiskutti hänelle kättään kynnyksellä ja heitti muutamia lentosuukkoja. Sitten hän kiiruhti vuoteeseen ja jatkoi lukemista.

Maailmankansalainen Jerry Finn oli horjahtamassa mustaan pessimismiin, mutta sitten hän työntyikin ravintolaan, jonka näyteikkunassa mainostettiin maailman parhaita paisteja. Iskulauseiden joukossa oli myös seuraava: 'Ravintolamme tunnetaan kautta maailman sanomalehtimiesten ja taiteilijain lempipaikkana'.

Jerry etsi itselleen yksinäisen pöydän ja jäi odottelemaan tarjoilijaa. Keittiöstä kantautui ruoanlemua, joka houkutteli sylkirauhaset iloiseen polskaan. Jerry odotti palvelusta ja odottaessaan nukahti pöydän ääreen. Tarjoilija herätti hänet. Jerry oli kovin hämillään, sillä tarjoilija kuului Joanin standardiin ja yhdennäköisyys oli liian ilmeinen.

— Paisti, olkaa hyvä, Jerry sanoi kohteliaasti.

— Valitkaa tästä, olkaa hyvä, vastasi ravintolan Joan ja levitti Jerryn eteen ruokalistan.

Jerry antoi katseensa levähtää ruokalajeissa: patapaisti, paahtopaisti, silavoitu häränselkäpaisti…

— Neiti, tuokaa minulle silavoitu häränselkäpaisti. Hetkinen vielä! Paljonko se maksaa?

— Neljä dollaria. Erikoistilauksesta, nähkääs.

— En tarkoittanut erikoistilausta.

— Niin mutta se valmistetaan vain erikoistilauksesta.

— Se on liian kallis. Olen ammatiltani entinen sanomalehden-toimittaja. Onko silavoitu lehmänselkäpaisti halvempaa?

— Häränselkäpaisti tehdään lehmänlihasta. Sylkirauhaset lopettivat villin polskansa ja lähtivät jäähylle.

— Neiti, tiedättekö, mikä ero on haralla ja lehmällä?

— Kyllä — tai en sentään. En ole koskaan ollut maaseudulla.

— Hyvä on. Kutsukaa sitten hovimestari tänne. Ehkä hän tietää.

Hovimestari kutsuttiin, ja hän saapui. Sulavaliikkeinen, partu-rinkasvoinen mies, joka puhui erittäin huoliteltua englantia.

— Voinko auttaa johtajaa?

— Anteeksi, olen vain sanomalehdentoimittaja. Entinen.

— Hauska kuulla. Suosittelen lihakeittoa tai hampurilaisia. Ne ovat huokeita eikä niissäkään ole hevosenlihaa.

— Anteeksi vielä kerran. Haluaisin silavoitua häränselkäpais-tia, mutta en voi käsittää, että se on niin kallista.

— Vain neljä dollaria.

— Siivoton hinta. Ja kaiken lisäksi se valmistetaan lehmänlihasta.

Hovimestari istuutui pöytään ja tuijotti Jerryä silmiin.

— Hyvä herra, hän sanoi valistavalla äänenpainolla, tiedättekö te yleensä, mikä on lehmä? Oletteko te koskaan ollut maalla? Karjafarmilla, tarkoitan?

— Olen nälissäni, vastasi Jerry.

— Se ei muuta asiaa. Sanomalehtimiehet ovat aina nälissään tai janoissaan. Varsinkin entiset. Mutta mennäksemme paistin hintaan, meidän on luotava lyhyt katsaus raaka-aineeseen, siis lehmään. Lehmä on kesyn nautaeläimen naaras. Nautaeläimet kuuluvat onttosarvisten märehtijöiden kaksikavioisten alalah-koon.

— Hyvä herra, minä olen nälissäni! huudahti Jerry.

— Anteeksi, hyvä herra. Toivon että ette keskeytä minua. Niin, nautaeläimen sarvet — luvultaan kaksi tai nolla, rodusta riippuen — ovat onttoja, otsaluusta ulkonevia luu sakaroita eli tohloja, joita ympäröi sarveistuppi.

Hovimestari otti taskustaan kynän, ryhtyi piirtämään ruokalistan reunaan kuvioita ja jatkoi:

— Nautaeläimen hammaskaava on seuraava. Katsokaahan tarkkaan. Tällainen:

6 0 0 0 6 = 32 6 1 6 1 6

Jerry kuivaili otsaltaan hikeä ja hovimestari jatkoi paistin historiaa:

— Lehmä on siis nautaeläimen naaras, jolla on syvä eli tumma alttoääni ja herttaisen vilpitön katse. Se on keskinäisessä yhteistoiminnassa sellaisen pumpun kanssa, joka tihkuu maito-nimistä nestettä. Lehmä antaa siis hyvän raaka-aineen kastikkeihin ja tarpeellisen lisän nykyaikaisten äitien — jotka yleensä kammoavat imettämistä — eli naaraspuolisten ihmisolioiden äidinmaitoon. Lopulta lehmän nylkevät ne, jotka ovat siitä eniten hyötyneet. Ihmistä voidaan nylkeä jatkuvasti, mutta lehmää vain kerran.

Te olette varmaankin kuullut, että miespuolista lehmää sanotaan sonniksi? Yhdysvaltain keskivaltiöissä sonnit viedään maa-talousnäyttelyihin, joissa saman tien valitaan joku nainen kau-neuskuiiingattareksi. Espanjassa ja Meksikossa sonnit sen sijaan viedään areenalle, jossa ne teurastetaan vähitellen ihmisten suureksi iloksi. Texasissa sonneja vainotaan lassoilla, mutta Was-hingtonissa ne ammutaan. Jos naista sanotaan lehmäksi, hän tavallisesti vihastuu, mutta jos miestä sanotaan sonniksi, niin useimmiten hän punastuu. Hyvän paistin kokoinen viipale lehmänlihaa on 20 sentin arvoinen lehmän reidessä tai selässä, 90 sentin arvoinen lihakaupassa, mutta neljän dollarin arvoinen ravintolassamme. Minkä vuoksi? Yksinkertaisesti sen vuoksi, että me takaamme sen. Se ei siis ole hevosenlihaa, vaan lehmänlihaa. Ja kun paisti valmistetaan erikoistilauksesta sen hinta on silloin neljä dollaria.

Hovimestari lopetti suosituksensa ja jäi odottamaan tilausta.

— Minulla on vain kaksi dollaria rahaa, huomautti Jerry. — En siis voi tilata silavoitua häränselkäpaistia.

Hovimestari pidätti raivoaan:

— Ja siitä huolimatta te annatte minun suositella paistia. Mikä te oikein luulette olevanne?

— Pyydän nöyrästi anteeksi, hyvä herra. Mutta saanko vielä tehdä pikku kysymyksen? Mikä te olitte ammatiltanne, ennen kuin ryhdyitte ravintola-alalle?

Hovimestari loi arkailevan katseen ympärilleen ja sanoi melkein kuiskaten:

— Olin yliopistossa luonnontieteen professorina, mutta kun valtiossamme säädettiin jokin vuosi sitten uusi laki, joka kielsi kehitysopin opettamisen kaikissa kouluissa ja yliopistossa, muutin tälle alalle. Enkä ole katunut. Tehän tiedätte, kuinka kurjasti professorit elävät? Huonojen palkkojen vuoksi he ovat aikoja sitten lopettaneet sateenvarjojen käytön. Omasta kokemuksestani voin sanoa, että tieteellinen työ ei sovi ihmiselle, jonka jalat ovat lujasti maassa ja kädet kurkottavat dollareita. Tämän vuoksi maamme tuottaakin jatkuvasti Euroopasta tiedemiehiä ja lähettää vastalahjaksi Carepaketteja ja radio-ohjelmaa.

Hovimestari vilkaisi jälleen ympärilleen ja kysyi sitten virallisen kohteliaasti:

— Kuinka voisin palvella teitä, herra?

— Hampurilainen ja kupillinen kahvia.

— Kiitoksia. Viisikymmentä senttiä.

Edellä kerrotuista syistä Jerryn aamiaistauko venyi kolmen tunnin pituiseksi. Hovimestari oli tuhlannut kahden minuutin asiaan kaksi tuntia. Saapuessaan viimein virantoimitukseen Mr. Riversin ovella oli menossa käsikähmä.

— Jerry! Tule auttamaan! huudahti Isaac.

Jerry kiirehti askeleitaan ja päästessään toisen kerroksen tasanteelle hän näki Isaacin ottelevan tohtori Robert Popkinin kanssa. Vaikka Jerry ei ollut koskaan eksynyt nyrkkeilykilpailuihin, hän toimi nyt erinomaisesti kehätuomarina ja sai irrotetuksi naistautien lääkärin kiropraktikon tukasta.

— Mistä on kysymys, hyvät herrat? Jerry tiedusteli ihmeissään.

— Tämä iilimato vie meiltä kaikki naispotilaat…

— Anteeksi, anteeksi… Asia ei ole aivan niin, koetti tohtori Popkin puolustautua. Minä vain haastattelin muutamia potilaitanne sillä aikaa, kun odottelin professori Finniä.

— Ja joka ainoa nainen lähti ulos, huomautti Isaac ja vaati sitten Jerryltä selitystä myöhästymiseen.

— Oli voittamattomia esteitä… Selitän myöhemmin…

— Ei tarvitse, Isaac vastasi happamesti. — Minä luulin, että sinä olet jo päässyt eroon tästä sukupuoliherrasta, hän lisäsi sitten pirullisesti ja loi pikku tohtoriin perin ilkeän katseen.

— Eikö ole viisainta, että menemme sisälle? huomautti Jerry, kun porraskäytävään alkoi ilmestyä uteliasta yleisöä.

— Minun puolestani se sopii mainiosti, innostui tohtori Popkin.

Mutta Isaac Rivers oli jyrkästi toista mieltä:

— Te painutte nyt helvettiin ettekä avaa enää minun kotini ovea.

Isaac kääntyi Jerryyn ja jatkoi:

— Jerry, minulla on parhaillaan pari potilasta vastaanotolla. Hoida sinä tätä haisunäätää. Pamauta sitä polveen. Nämä sukupuolielämän markkinatutkimukset saavat nyt riittää.

Isaac lähti vastaanottohuoneeseensa, ja Jerry jäi kynnykselle tohtori Popkinin seuraan.

— Minä valitan syvästi, professori Finn, että teillä on näin sivistymätön työtoveri, virkkoi tohtori Popkin. — Tulin kaikessa rauhassa tapaamaan teitä ja odotellessani aloin tehdä vastaanotollenne pyrkiville naisille pikku kysymyksiä. Niitä samoja, jotka ovat kyselylomakkeissa. Tehän tiedätte: aivan viattomia pikku kysymyksiä. On totta, että parikymmentä naista lähti punastellen ulos, mutta mitä se merkitsee. Amerikassahan on sentään yli neljäkymmentä miljoonaa sukukypsää naista ja joka päivä tulee lisää. Olin juuri haastattelemassa erästä pikku neitiä, kun virkaveljenne astui huoneeseen ja ryhtyi solvaamaan minua. Eikä vain solvaamaan: hän ryhtyi käyttämään fyysistä voimaa — muuta voimaahan hänessä ei olekaan.

— Entäs se pikku neiti? kysyi Jerry.

— Hän odottaa teitä huoneessanne. Mutta mennäksemme asiaan: ettekö te tosiaan jatka enää haastattelemista?

— En. Kertakaikkisesti: en.

— Minkä vuoksi? Ettekö halua tehdä ihmiskunnalle suurta palvelusta?

— En näin suurta.

— Siinä tapauksessa minä teen omat johtopäätökseni. Te olette äskettäin saapunut tähän maahan, ettekä kuitenkaan täytä kansalaisvelvollisuuksianne.

Jerry teki tuskastuneen eleen ja vastasi tuikeasti:

— Tohtori Popkin. Asia on selvä! Minun on nyt mentävä.

Jerry astui kynnyksen yli ja yritti sulkea ovea, mutta pikkarainen tohtori työnsi jalkateränsä ovenrakoon kiilaksi. Jerry koetti kaikin voimin työntää miehen jalkaa syrjään, mutta tuloksetta. Viimein hänen oli pakko työntää kätensä takataskuun. Hän avasi ovea hiukan enemmän, napautti sisäänpyrkijän kumpaankin polveen ja sulki sitten oven kaikessa hiljaisuudessa.

Yksityisyritteliäisyyden luvatussa maassa jokaisen yksityisen oli yritettävä parastaan. Niin teki tohtori Robert Popkinkin, mutta kiropraktikot olivat myös yksityisyrittäjiä, jotka tahtoivat suojella yrittämisvapauttaan. Jerry Finnin vapauden vertauskuvana oli vasara, kun sen sijaan Isaac Rivers luotti nyrk-keihinsä ja ihmiskielen myrkkyyn.

Vastaanottohuoneessa odotteleva pikku neiti nousi Jerryn ilmestyessä huoneeseen. Kiropraktikko tervehti potilasta lääkärin-viileästi, veti ylleen valkoisen takin ja istuutui pöydän ääreen täyttämään sairaskorttia.

— Nimi?

— Estelle Howard.

— Ikä?

— Kaksitoista vuotta.

— Naimisissa?

— Minäkö?

Jerry nosti katseensa kortista ja silmäili potilasta, pani täyte-kynän taskuunsa ja kysyi isällisesti:

— Mikä pikku neitiä vaivaa?

— Ei mikään, mutta äiti lähetti kysymään, voiko tohtori tulla meille?

— Onko äitisi niin sairas, ettei hän pääse tänne?

— Ei äiti ole sairas. Me asutaan tässä samassa talossa. Kuudennessa kerroksessa.

— Kuka sitten tarvitsee apua?

— Laura.

— Mikä häntä vaivaa?

— Se saa taas pikkusia. Viime kerralla tuli kolme, ja kaikki kuolivat. Äiti ajatteli, että tohtori voisi antaa neuvoja.

Jerry puri huultaan.

— Onko Laura sinun sisaresi?

— Ei tietenkään. Laura on koira.

Tämä oli jo kolmas kerta, jolloin Jerrylle tarjottiin eläinlääkärin virkaa. Hän alkoi epäillä, että eräät haastatteluista kimpaantuneet potilaat tahtoivat kostaa. Hän katsoi tyttöä suoraan silmiin ja kysyi vaativasti:

— Kuka sinut lähetti tänne?

— Äiti.

— Hyvä on. Minä lähden katsomaan Lauraa aivan heti. Tyttö opasti Jerryn kuudenteen kerrokseen. Onnellinen perhetapahtuma oli saattanut maailmaan neljä pientä spanielia, joille sävyisä emo jmtoi kielellään ensimmäisen voitelun. Mrs. Howard oli kuitenkin perin hämmästynyt nähdessään tyttärensä seurassa professori Finnin, jonka hän tiesi kiropraktikoksi. Äiti loi tyttäreen perin nuhtelevan katseen ja kysyi:

— Missä sinä olet viipynyt kaksi tuntia?

— Sain odottaa tohtoria, tyttö vastasi viattomasti.

— Odottaa? Mutta minähän olen soittanut hänelle useita kertoja, etkä sinä ollut käynytkään hänen luonaan. Sano, missä sinä olet vetelehtinyt!

Jerry huomasi, että oli tapahtunut pieni värinkäsitys. Pelastaakseen pikku Estellen pulmasta, hän sanoi sovittavasti:

— Pikku neiti tuli erehdyksessä minun vastaanotolleni, Mrs. Howard. Mutta erehdystä ei tarvitse valittaa, sillä minulla oli Euroopassa koiraklinikka ja minä tunnen tällaiset tapaukset kuin omat taskuni.

Jerryllä ei ollut tapana valehdella eikä hän nytkään varsinai- › sesti valehdellut, vaan mainosti itseään. Ja koska mainonnassa oli luvallista käyttää kaikkia keinoja, hän valitsi tämän. Myöhemmin hän tosin sai kärsiä siitä, mutta se onkin aivan toinen tarina.

Koirien ystävät tuntevat toisiaan kohtaan tiettyä myötätuntoa ja sukulaisuutta. Kun Mrs. Howard sai kuulla professori Finnin koiraharrastuksista, hänen kasvonsa miltei kaunistuivat innostuksesta. — Tämähän oli suurenmoista. Kaikki hyväsydämiset ihmiset rakastavat koiria. Sanokaahan, tohtori, eivätkö nämä ole suloisia?

— Kerrassaan kauniita, myönsi Jerry. — Hyvin virheettömiä. Jos minä ottaisin koiran, valitsisin ehdottomasti spanielin.

— Kuulutteko te Brooklynin Spaniel-Kerhoon?

— En… Olen ollut vasta kuukauden päivät tässä maassa…

— Aivan oikein, ja eihän teillä ole vielä spanieliakaan. Mutta professori, asiahan järjestyy nyt mukavasti. Minä lahjoitan teille yhden näistä pennuista. Kuukauden kuluttua voitte itse valita niistä mieleisenne. Ja sitten te tietenkin liitytte myös meidän kerhoomme. Minä voin suositella teitä jäseneksi. Katsokaas, professori, meidän kerhoomme ei pääse jäseneksi ilman suosittelijoita.

Jerry koetti etsiä kohteliaita verukkeita välttyäkseen koirien ja koiranystäväin seurasta, mutta hänen verukkeensa vain lisäsivät Mrs. Howardin aktiivisuutta.

— Ei, kyllä teidän täytyy ottaa itsellenne koira. Olen varma, että vaimonnekin ihastuu spanieliin. Mitä enemmän me näemme ihmisiä, sitä kiihkeämmin me rakastamme koiria. Toivottavasti

te nyt käytte katsomassa joka päivä näitä suloisia pikku spanieleja?

Ennen kuin Jerry pääsi lähtemään, hänen oli vielä ihailtava Lauran palkintokokoelmia ja kunniakirjoja. Ja lopuksi hänen oli lausuttava sydämellinen kiitos talon emännälle, joka sälytti Jerryn hartioille yhden ristin lisää.

Jerry kiiruhti takaisin virantoimitukseen ja tapasi vastaanottohuoneessaan Mr. Riversin. Isaac vaikutti ensimmäisen kerran pessimistiseltä.

— Tahdon puhua kanssasi vakavasti, hän sanoi melkein värisevin äänin. — Sinun praktiikkasi heikkenee päivä päivältä. Montako potilasta olet käsitellyt tänään?

— Yhdeksäntoista, muistaakseni, Jerry vastasi.

— Minä olen hoitanut yli neljäkymmentä. Ja joukossa oli vain kaksi uutta.

Isaac kaivoi kynäveitsen kärjellä kyntensä aluksia ja jatkoi harvakseen:

— Tohtori Popkin on tehnyt aika pahan kepposen meille. Alan epäillä, että hän on lääkäriyhdistyksen asioilla. Lääkärit vihaavat meitä, mutta eivät mahda mitään, koska ovat itse samanlaisia puoskareita. Sen vuoksi he koettavat viedä meiltä potilaat muilla keinoin. Ja sitten on eräs toinen asia, joSta tahtoisin puhua kanssasi.

— Anna kuulua, sanoi Jerry.

— Sinä et voi jatkuvasti pitää niin pitkiä aamiaistaukoja kuin tänään.

— Mutta tämä oli poikkeustapaus. Olin syömässä ja…

— Ja unohdit, että ihmisen on myös tehtävä työtä.

Jerry ei vastannut mitään, odotti vain jatkoa, sillä virkaveljellä tuntui olevan edelleenkin jotakin sanottavaa. Vastaanottoaika oli juuri päättynyt, ja heillä oli oivallinen tilaisuus kuunnella toistensa ääntä. Jerryllä ei ollut erityisen kiirettä kotiinsa, jossa häntä odottivat taloustyöt ja lumoavan oikukas vaimo. Mutta juuri kun Isaac rykäisi merkitsevästi niin kuin hengenmies, joka valmistautuu suureen tehtäväänsä, he tulivat häirityiksi. Oli se aika illasta, jolloin lukuisat avunkerääjät aloittivat ihmisten kotirauhan häiritsemisen. Ensimmäisenä kolkutti ovea muuan nuorimies, joka keräsi käytettyjä ja uusia vaatteita Mississipin tulva-alueelle. Toisena yrittäjänä oli muuan koulutyttö, jolla oli laillinen lupa kerätä rahaa kansakoulun torvisoittokunnalle. Isaac luovutti tähän jaloon tarkoitukseen dollarin ja tiedusteli:

— Kuinka suuri soittokunta teidän koulussanne on?

— Me vasta perustamme sen, tyttö vastasi kiltisti kuten ainakin henkilö, jolle on uskottu luottamustehtävä.

— Torvien hankkimiseenko te tarvitsette rahaa?

— Ei, vaan soittajain univormuihin. — Kiitos, herra!

Tyttö luovutti paikkansa keski-ikäiselle naishenkilölle, jolla oli myös laillinen lupa häiritä kansalaisten kotirauhaa. Nainen,. odotti kolehtia näkönsä ja järkensä menettäneiden ammattinyrkkeilijäin lepokotirahastoon. Isaac kieltäytyi antamasta ja sai yhden vihollisen lisää. Seuraavana oli muuan vaalea Marilyn, joka,, vetosi heti Isaacin isänmaallisiin tunteisiin.

— Tehän tiedätte, että Koreassa on sota? alkoi nainen.

— Olen tosiaankin kuullut siitä jotakin, vastasi Isaac ja piti. jalkaansa kynnyksellä, ettei Marilyn päässyt tuppautumaan si-sälle.

— Olette myös kuullut, että Koreassa kaatuu joka päivä mik Joonia Amerikan poikia?

— Sitä en ole kuullut…

— Ja että joka päivä tulee miljoonia invalideja?

— Ohhoh! Se on paljon!

— Haluatteko, että tätä jatkuu edelleenkin?

— En missään nimessä!

— Hyvä on. Kirjoittakaa sitten nimenne tähän keräyslistaan ja luovuttakaa niin monta dollaria kuin suinkin voitte.

— Mihin tarkoitukseen?

— Sotilaittemme huvittamiseen. Hollywoodista lähtee suuri elokuvatähtien joukko esittämään revyytä Koreaan. Ja tehän tiedätte, mitä tähdet maksavat.

Isaac oli hiukan ymmällään ja katsahti viereensä ilmestyneeseen Jerryyn. Hän sanoi sammaltaen:

— En ole oikein selvillä keräyksen tarkoituksesta. En käsitä, että elokuvatähdet voisivat estää sotilaitten kaatumisen. Päin vastoin sotilaat alkavat kaatua näyttelijäin eteen ja unohtavat kokonaan sotimisen.

Nainen ei jatkanut selittelyään. Hän piirsi muistikirjaansa pikku koukeron ja sanoi seuraavat sanat äänellä, josta olisi riittänyt paatosta ainakin viiden Marilynin sanoihin:

— Ihmisen kuolema ei siis merkitse teille mitään? Hyvästi, ikuisesti!

— Neiti! huudahti Isaac. — Onko teidän selkänikamianne koskaan tutkittu?

Keskustelu päättyi siihen, sillä nyt ilmestyi näyttämölle leveäharteinen atleetti, joka ei tyytynyt keskustelemaan ovensuussa. Hän työnsi pikku Marilynin sivuun, pukkasi Isaacin sisään ja seurasi itse kintereillä vetäen oven kiinni. Jerry ja Isaac katsahtivat toisiinsa eivätkä kyenneet vähäisimpäänkään vastarintaan.

— Nimeni on Nord, sanoi vieras. — Wally Nord.

— Kuinka te tavaatte nimenne? kysyi Jerry, sillä hän tahtoi elää maassa maan tavalla.

— En-oo-er-dee. Nord.

— Mikä teitä vaivaa? tiedusteli Isaac vuorostaan.

— Minua? Ei sitten mikään. Tahdon vain auttaa teitä. Olen kirja-asiamies. Myyn maailman parhaita kirjoja polkuhinnalla.

Isaac huokaisi raskaasti ja sanoi Jerrylle:

— Minä menen keittiöön valmistamaan illallista, ja sinä kai lähdet kotiisi. Ja niin kuin tiedät, minä en osta kirjoja millään hinnalla.

Isaac poistui kiivain askelin, ja Jerry alkoi tehdä lähtöä. Mutta Mr. Nordia ei lannistettu pikku tölväyksillä. Hänellä oli kauppamatkustajan kärsivällisyys, rohkeus ja tarmo kulkea ovelta ovelle. Hän aloitti:

— Hyvä herra. Ulkonäöstänne rohkenen päätellä, että te harrastatte kirjallisuutta, sillä sivistystä ei voi salata. Te luette varmasti paljon?

— Jonkin verran, Jerry vastasi, ja hänestä tuntui kuin joku olisi kutittanut heinäntupsulla hänen jalkapohjiaan.

— Arvasinhan sen, innostui vieras ja ryhtyi kiireesti levittämään Isaacin pöydälle ruskean nahkalaukun sisältöä.

— Älkää vaivautuko, huomautti Jerry. — Minulla ei ole tänä hetkenä varaa ostaa kirjoja.

— Ei tietenkään. Sen vuoksi järjestämmekin kaupan vähit-täismaksulla. Murteestanne päättäen te ette ole syntyperäinen brooklyniläinen. Olette varmaankin syntynyt Euroopassa? Ehkä Englannissa vai kuinka?

— Minä en osta kirjoja vähittäismaksulla. Vihaan velka-kauppaa.

— Eurooppalaiset ovat yleensä ahkeria lukemaan — mikäli ovat lukutaitoisia. Mutta Amerikassa tietysti luetaan enemmän, niin kuin yleensäkin johtavissa kulttuurimaissa…

— Älkää vaivautuko. En osta nyt kirjoja millään ehdolla. Harteikas kirja-asiamies ei ollut kuulevinaan huomautuksia.

Hän latoi kirjaröykkiön pöydälle ja jatkoi innokkaasti:

— Kas tässä on maailman paras tietosanakirja. Hinta kuusi dollaria ja maksuaika kaksitoista kuukautta.

— En osta mitään vähittäismaksulla.

— Ja tämä loistoteos, joka kuvaa elokuvanäyttelijä Mamie Guggenheimin elämää, maksaa vain viisi dollaria. Sen on kirjoittanut maailman suosituin elokuvakirjailija Ben Snarik. Maksuaika kahdeksantoista kuukautta.

— En osta mitään vähittäismaksulla.

— Ja entäs sitten tämä — maailman loistavin eläinkirja! Sen ovat kirjoittaneet maailman etevimmät tiedemiehet ja…

— Ettekö kuullut, mitä sanoin? En osta mitään vähittäismaksulla!

Jerry huudahti nyt niin, että pelkäsi kellonsa pysähtyvän. Mutta kirjallisuuden uuttera peltomies oli oppinut kovempaankin huutoon. Hän otti nyt käteensä pikku kirjan ja jatkoi esittelyä:

— Te luultavasti harrastatte klassikoita? Nimittäin eurooppalaisia klassikoita. Kas tässä on Anatole Francen kootut teokset amerikkalaisia varten sovitettuna, supistettuna painoksena. Satakaksi sivua ja hinta vain 35 senttiä.

— Supistettuna sataankahteen sivuun?

— Niin juuri. Eikö ole loistava idea? Ja kuitenkin jokaisen romaanin ja novellin juoni on pysynyt koskemattomana.

— Anatole Francen kootut teokset sadassakahdessa sivussa? Jerry toisti hitaasti ja tunsi lievää huimausta.

— Jos se on mielestänne liian laaja, niin tässä on Victor Hugon kootut teokset vieläkin suppeammassa muodossa. Vain kahdeksankymmentä sivua.

— Kenen luvalla niitä on supistettu?

— Kustantajan luvalla tietenkin.

— Jospa France ja Hugo olisivat tietäneet…

— Me emme välitä sellaisista pikku herroista. Saavat olla iloisia, kun saavat tarinansa julkisuuteen.

Jerry muuttui surulliseksi.

— Minkä vuoksi heidän teoksiaan supistetaan? hän kysyi ihmeissään.

— Sen vuoksi tietenkin, että niitä voi lukea matkalla. Kukaan ei nykyään lue kotona, kun on paljon tärkeämpääkin tehtävää. Eikö muuten ole loistavaa, että Francen ja Hugon koko tuotannon voi lukea parissa tunnissa? Sitä paitsi ihmiset eivät halua suurikokoisia kirjoja.

— No entäs bestsellerit?

— Suokaa anteeksi, hyvä herra! Minä en tiennytkään, että te haluatte bestsellereitä. Kas tässä on viimeisin. Ehdottomasti maailman eniten myyty teos. 'Tähdet loistavat päivälläkin'. Kaksituhattakuusisataa sivua ja hinta vain yksitoista dollaria. Kerrassaan loistoteos, joka kuvaa jotakin historiaa. Luultavasti Amerikan historiaa kultakuumeen ajoilta.

— Kuka sen on kirjoittanut?

— Loretta Pliz. Hän on erään öljykuninkaan nuori rouva ja entinen kauneuskuningatar. Katsokaahan takakantta: hän on totisesti kaunis! Ehkä saan lähettää teoksen. Emme nimittäin myy bestsellereitä vähittäismaksulla.

— Älkää vaivautuko…

— Ehkä haluatte todellisen sensaatiokirjan 'Maailman suurin rikollinen'? Sen on kirjoittanut maailman paras kirjailija Vicent Durrell.

— Onko hän Amerikan paras kirjailija?

— Enemmän: Minähän sanoin: maailman paras.

— No entäs sitten Steinbeck, Faulkner, Hemingway ja Buck?

— Ne ovat nimestään päättäen joitakin eurooppalaisia lörpöt-telijöitä, joiden teoksia ei kannata kääntää Amerikan kielelle. Ihmiset eivät välitä psykologisesta saivartelusta. He kaipaavat reipasta toimintaa: murhia ja rakkautta. Mutta mitä arvelette tästä loistoteoksesta? Maailman historia taskukoossa. Yhdeksänkymmentä sivua ja runsaasti kuvia. Hinta vain 35 senttiä. Ellei kirja tyydytä teitä saatte rahanne takaisin. Tämä teos tässä on maailman kirjallisuuden historia. Joukossa on myös joitakin eurooppalaisia kirjailijoita ja kaikki Etelä-Korean tunnetuimmat lyyrikot. Se on pikku kirjanen, mutta sisällöltään jättiläinen. Kolmekymmentäkaksi sivua ja hinta vain 15 senttiä…

— Herra! Jo riittää! huudahti Jerry.

— Minulla on myös uutta Raamatun käännöstä. Suorastaan loistavaa tekstiä.

— Ettekö kuullut, mitä sanoin: en ole vähääkään kiinnostunut teidän supistetuista painoksistanne ja tiiliskivistänne. Voitte lähteä!

— Mitä te tarkoitatte? Supistetuista?

— On rikollista supistaa maailman kirjallisuuden helmet muutamaan sivuun.

— No mutta silloinhan ne vasta ovatkin todellisia helmiä. Tarkoitushan on vain parantaa teoksia, joissa ei ole muuta kuin paljon sanoja. Te ette siis pidä parannetuista painoksista?

— En, en pidä.

— Onko teidän tarkoituksenne arvostella makuani?

— On.

— Siinä tapauksessa te loukkaatte minua ja koko maatani. Kukaan älykäs ihminen ei viitsi lukea Danten Helvettiä alkumuodossaan, kun sen saa kymmenen sivun vihkosena. Nykyajan ihmisen täytyy lukea niin paljon, ettei hän voi uhrata aikaansa klassikkojen lörpötyksiin — varsinkin kun loistavia bestsellereitä ilmestyy joka päivä.

Jerry sytytti savukkeen hillitäkseen kiihtymystään.

— Hyvä herra, hän sanoi tiukasti, pankaa kirjat laukkuunne ja lähtekää!

Kirjallisen kulttuurin urhoollinen soturi oli ihmeissään:

— Ettekö te tosiaan aio ostaa mitään?

— En.

— Ette edes vähittäismaksulla? Meillä on loistavat maksuehdot…

— Riittää, riittää! Painukaa tiehenne! Tarkoitan helvettiin! Isaac Rivers ilmestyi huoneeseen keittiöesiliinassaan ja suuri paistiveitsi kädessään. Hänen ei tarvinnut sanoa mitään, hän vain antoi katseensa puhua. Harteikas kirja-atleetti keräsi helmet ja tiiliskivet laukkuunsa ja lähti. Mutta ennen kuin hän sulki oven, hän huudahti ovenraosta:

— Tolvanat! Anturakärsät!

Oven sulkeuduttua Isaac sanoi Jerrylle moittivasti:

— Ja sinulla oli vasara…

Hän lähti takaisin keittiöön, ja Jerry jäi hetkeksi oman pienen minänsä seuraan. Viimein hän rohkaisi luontonsa ja lähti hitain askelin kotiinsa, paikkaan, jossa kaikki suurmiehet muuttuvat pieniksi ja pienet naiset suuriksi, jossa naisen kyynelet osoittautuvat maailman suurimmaksi vesivoimaksi ja jossa monet aviomiehet sairastuvat koti-ikävään.

YHDEKSÄS LUKU

yossa Jerry Finn ottaa 100 000 dollarin henkivakuutuksen ja alkaa kyllästyä elämäänsä.

Jerry oli matkalla kotiinsa. Ilma oli äkkiä muuttunut hiukan viileäksi ja tuuliseksi. Syyskuun taivaalla ajelehti muutamia myrskypilviä ja häikäiseviä valomainoksia. Kadulla oli tavanmukainen tungos. Ihmiset kerääntyivät yhteen tunteakseen paremmin yksinäisyytensä. Monet liikkeet olivat jo sulkeneet yöksi ovensa ja tarjosivat lukuisille apteekeille tilaisuuden kartuttaa liikevaihtoa. Ihmiset ostivat päivällä alennusmyynneistä ja illalla apteekeista. Apteekin työpäivä alkoi silloin, kun pikkulapset pantiin vuoteeseen itkemään ja vanhemmat lähtivät viettämään iltaansa elokuviin tai kapakkaan. Apteekeissa myytiin virvoitusjuomia, kuumia nakkimakkaroita, jäätelötikkuja ja suolattuja pähkinöitä sekä nylon-sukkia, mutta joukossa oli myös sellaisia liikkeitä, joista sai ostaa alennettuun hintaan aspiriinia ja risiiniöljyä.

Jerry silmäili ohimennen eräitä näyteikkunoita, joissa tarjottiin tavaraa ilmaiseksi. Jos osti kymmenen pakettia Copenhagen-nuuskaa, sai kymmenen paperinenäliinaa kaupanpäällisiksi. Ihmiset halusivat kaupanpäällisiä ja ostivat nuuskaa. Sen vuoksi tuhansien perheiden elämä muuttui nuuskantuntuiseksi.

Tuuli yltyi, ja ihmiset kiirehtivät askeleitaan. Porttikäytävissä asustavat kaupustelijat ja avunpyytäjät hieroivat kohmettuneita käsiään ja heittäytyivät äänekkäiksi. Lopulta ilma muuttui niin kurjaksi, että tuulikin valitteli sitä nostellessaan tuhansia hameenhelmoja ja kadulla ajelehti jätepapereita. Viimein alkoi pi-sartaa. Jalankulkijat etsivät suojaa apteekeista, mutta Jerry Finn kiiruhti kotiinsa, jossa suloinen Joan tarjosi suudelman heti kynnyksellä.

— Rakas, kuinka sinä tulet näin myöhään? Vaimo tiedusteli. — Olen odottanut sinua niin jännittyneenä. Minulla on pari pientä yllätystä.

Ensimmäinen yllätys oli Joanin veli Charles, joka oli nyt saanut virallisen eron iäkkäästä öljykuningattaresta. Charles istui kodikkaasti nojatuolissa, jalat tupakkapöydällä, viskilasi kädessään ja hattu takaraivolla.

— Hei, kaveri! hän huudahti Jerrylle. — Oletkos tehnyt tänään paljon taaloja?

Jerry ei vastannut, joten Joan kiiruhti esittämään toista yllätystä: muutamia pastellimaalauksia, jotka hän oli tehnyt taiteellisen innoituksen vallassa jokin tunti sitten. Jerry totesi heti, että Joan pystyi maalaamaan monin kerroin paremmin itseänsä kuin tauluja. Hän ei kuitenkaan halunnut loukata vainionsa herkkiä tunteita, huoahti vain hiljaa:

— Tosiaan. Niinpä kyllä. On hyvä, että ihminen harrastaa jotakin.

— Harrastaa? toisti Joan. — Ovatko nämä sinun mielestäsi vain harrastuksia? Katso tätäkin! Aihe on Etelä-Amerikasta. Jäljensin sen Look-lehdestä, ja Charles sanoi, että se on parempi kuin alkuperäinen.

— Tosiaan. Niinpä kyllä…

— Ja tämä on Eugenen muotokuva. Se on tehty valokuvasta. Etkö myönnä, Jerry, että minä osaan maalata? Nyt minä liityn taiteilijaseuraan ja saan kuuluisuutta. Sairaalassa minä maalasin öljyväreillä, mutta se oli niin sottaista. Sitä paitsi pastellimaalaus on nyt muodissa.

— Niinpä kyllä, myönsi Jerry ja vilkaisi ohimennen vaimonsa veljeen, joka tyhjenteli viskilasia kovin ja ylimielisin ilmein. Joan keräsi hellävaroen taulut sohvalta ja nosti ne pöydälle.

— Etkö ole ylpeä vaimostasi? hän kysyi suloisesti.

— Olen… tottakai…

— Harrastetaanko Euroopassa myös maalaamista? — Jonkin verran…

— Voi, niiden pitäisi tulla tänne oppimaan. Minä näin kerran eräässä lehdessä eurooppalaisia maalauksia. Ooh, ne olivat kauheita!

— Sinun pitäisi nähdä enemmän niitä.

— Voi, Jerry rakas! Minä olen nähnyt niin paljon tauluja. Eräässä Texasin kansakoulussa oli suuret kokoelmat kauniita tauluja. Mutta minä en vielä maalannut silloin…

Charles rykäisi merkitsevästi:

— Joan, onko sinulla lisää viskiä? Ja sitten mulla on kova nälkä.

Joan vaikutti loukkaantuneelta.

— Etkö voi puhua nyt mistään muusta?

Hän kävi täyttämässä veljensä lasin ja sanoi sitten Jerrylle: — Toitko sinä tullessasi mitään ruokaa?

— En…

— Et tuonut? Siinä tapauksessa sinun on heti lähdettävä ostamaan.

Charles hymyili pirullisesti nähdessään vasaramiehen nolouden ja avuttomuuden. Oli totisesti aika ottaa siirtolaisesta kaikki luulot pois! Charles alkoi viheltää rivoa laulua, joka korosti hänen rikollista yliminäänsä.

— Jerry, sinun on heti lähdettävä ostoksille, sanoi Joan.

— Myymälät on jo suljettu, vastasi lannistettu aviomies.

— Apteekit ovat auki. Lähde nyt heti. Charles on nälkäinen. Viereisessä talossa on apteekki.

— Minulla ei ole rahaa, vastasi Jerry synkästi. -

— Rahaa? Mitä sinä sillä teet?

— Ostaisin ruokaa — veljellesi…

Joan pani kätensä Jerryn olalle ja loi häneen lumoavan elo-kuvakatseen.

— Voi rakas Jerry, kuinka suloisen tyhmä sinä olet! Etkö sinä jo tiedä, että me ostamme kaiken velaksi? Vain katunaiset vaativat käteismaksun…

— Eivät kaikki, huomautti Charles väliin ja vei lasin huulilleen.

— Tietysti on poikkeustapauksia, jatkoi Joan, mutta minä tarkoitin yleensä. Minulla on velkatili ainakin viidessäkymme-nessä myymälässä. Ja nyt minä voin ottaa lisää velkaa, kun olen naimisissa. Jerry kulta! Voi, kuinka minä rakastan sinua! Ja mitä enemmän minä rakastan sinua, sitä paremmin minä ymmärrän sinua. Eurooppalaiset ovat varmasti köyhiä sen vuoksi, että he maksavat ostoksensa käteisellä? He…

— He ovat velkaa meille, keskeytti Charles. — Eurooppa on pirusti velkaa meille.

— Niin tietenkin, vastasi Joan, mutta kyllä kai ne maksavat.

— Eikös mitä, hymähti Charles halveksivasti. — Jos eurooppalaiset olisivat vuoden juomatta konjakkiaan tai muuta moskaansa, ne voisivat maksaa meille velkansa.

Jerryn sisu kuohahti. Hän ei voinut pidättää sanojaan, vaan vastasi:

— Ja jos amerikkalaiset olisivat vuoden syömättä, he voisivat maksaa autonsa ja jääkaappinsa.

Charles veti hatun lierin silmilleen ja nousi. Jerryn käsi meni vaistomaisesti takataskuun, jossa pikkarainen refleksivasara oli aina valmiina pikku palveluksiin. Yhteenottoa ei kuitenkaan tapahtunut, sillä Joan ryhtyi ajoissa torjuntatyöhön.

— Miksi te loukkaatte toisianne? Charles, istu alallasi! Ja Jerry! Sinun on nyt lähdettävä. Osta paljon ja hyvää.

Jerry lähti kuin kuolemaan tuomittu. Hänen avioliittonsa toinen ilta tuntui paljon lupaavammalta kuin ensimmäinen. Hän ei voinut puhua kuolettavasta yksitoikkoisuudesta, sillä Joan kykeni järjestämään jatkuvasti vaihtelevaa ohjelmaa. Joanilla oli avioliittoasioissa enemmän kokemusta kuin Jerryllä, joka oli nyt joutunut rakastavan naisen kolmanneksi koekaniiniksi. Jerry vertasi (tosin vain hengessään) vaimoansa viinaryyppyyn, joka lämmitti ensin ja sen jälkeen teki typeräksi. Hurmaavan typeräksi.

Charles jäi sisarensa kanssa kahden kesken.

— Minä en voi sietää sen äijän naamaa, hän sanoi. — Se on vielä ilettävämpi kuin Tom ja Erol.

— Kyllä hänessä on jotain herttaistakin, vastasi Joan. — Hän on paljon lukenut ja tietää paljon asioita.

— Se on lukenut itsensä tyhmäksi. Siinä kaikki.

— Hän on joka tapauksessa sivistynyt.

— Mitä pirua me sivistyksellä teemme? Bisnes se on, joka jotain merkitsee.

— Hän osaa useita kieliäkin.

— Mitäs sitten? Ei maailmassa tarvita muuta kuin Amerikan kieltä. Ja meidän taalamme puhuu mitä kieltä tahansa.

— Mutta Charles, ei raha ole aina kaikki kaikessa. Charles nousi, astui sisarensa eteen ja tuijotti häntä silmiin.

— Joan, oleks sä taas menossa sekasin? Sinähän puhut nvt ihan niin kuin meidän bisneksemme olisi sivuasia. Joan, et suinkaan sä vaan ole rakastunut? Vai onks susta tulossa Jeesuksen missi?

— En osaa sanoa, mutta Jerryssä on joitakin hyviäkin puolia.

— Piruako minä sen hyvistä tai huonoista puolista! Meidänhän piti tehdä bisnestä eikä jaaritella turhia. Joko se on valmis ottamaan henkivakuutuksen?

— Ei vielä. Olen kyllä puhunut siitä hänelle, mutta…

— Puhunut! Sinun pitää pakottaa hänet. Ja pane nyt summa vähän suuremmaksi kuin Tomille ja Erolille. Minä olen väsynyt nappikauppaan.

— Mutta jos hän alkaa epäillä?

— Yhdentekevää. Kun vakuutus on otettu, niin asia on selvä. Juttu 011 hoidettava vielä tänään. Ja sen jälkeen te hankitte auton.

— Minkä tähden?

— Se on minun asiani. Te hankitte auton, ja Jerry ryhtyy ajamaan. Minä hoidan loput.

Joanin kasvoille levisi tuskallinen ilme.

— Minä olen niin peloissani.

— Turhaa tunteilua. Niin sinä sanoit Tomin ja Erolinkin aikana, ja kuitenkin kaikki järjestyi mukavasti. Joan, tuohan vähän viskiä.

— Jos minua aletaan epäillä…

— Tuo vähän viskiä!

— Silloin olen hukassa…

— Etkö kuullut! Tuo viskiä äläkä ruikuta!

Joan ei vastannut. Käsittämätön tunneherkkyys alkoi vähitellen häiritä hänen laskelmallisuuttaan tai oikeammin hänen veljensä laskelmallisuutta. Ja äkkiä hänelle tuli romanttinen itke-mistarve.

Jerry palasi apteekista ja työntyi kantamuksineen suoraan keittiöön sekä ryhtyi valmistamaan illallista. Hän oli nyt saanut kokea, minkälaista oli ihmiselo ennen ja jälkeen avioliiton solmimisen. Makkaroita pariloidessaan hänen aivonsa synnyttivät aforismeja, jotka eivät millään tavoin liittyneet ruoanlaittoon. Jerry havaitsi, että nykyaikaisessa avioliitossa oli eräitä ihanteellisiakin puolia: vaimo ei tullut liian usein häiritsemään miestään keittiöön. Aterian jälkeen Jerry alkoi kuitenkin vahvanlaisesti epäillä, ettei hänen avioliittonsa ollut perin pitkäaikainen. Hänen epäilyksensä sai edelleen vahvistusta, kun Joan alkoi puhua henkivakuutuksesta ja Charles ilmoitti olevansa vakuutusasiamies, joka hoitaa tällaiset pikku jutut heti. Jerry yritti kaikin keinoin han-gotella vastaan, sillä hän tiesi liiankin hyvin, että suuri henkivakuutus pitää miehen köyhänä, jotta hän voisi kuolla rikkaana.

— Jerry rakas", sinun täytyy ottaa henkivakuutus, sanoi Joan. — Jokainen mies, joka vähänkin rakastaa vaimoaan, vakuuttaa henkensä.

— Meillä ei ole varaa, koetti Jerry selittää.

— Elämme säästäväisesti, vastasi Joan. — Ajattele, jos sinä sattuisit kuolemaan, niin…

— Sinä menisit uudelleen naimisiin, jatkoi Jerry. Charles levitti asiamiespapereita pöydälle ja ärjäisi:

— Älä soita nyt liikaa suutasi, kaveri!

— Charles! huudahti Joan. — Koeta hillitä itsesi! Eihän Jerry tarkoittanut mitään pahaa. Jerry tietää, että minunlaiseni nainen saa milloin tahansa uuden miehen. Sairaalassakin kaikki lääkärit rakastuivat minuun. He ihailivat minun silmiäni ja tyttö-mäistä poveani ja nilkkojani ja-

— Riittää, Joan! tiuskaisi Charles. — Nyt on tehtävä bisnestä ja sillä selvä. No niin, puoskari, montako tonnia luulet henkesi maksavan?

— Viisikymentä, sanoi Joan ennen kuin Jerry ehti vastata.

— Viisikymmentä, kertasi Charles halveksivasti. — Pannaan nyt heti satatuhatta.

— Kuka maksaa vakuutusmaksut? kysyi Jerry.

— Sinä tietenkin, vastasi Charles. — No niin, rupeehan antamaan vähän tietoja itsestäsi. Syntymäpaikka ja -aika, isän ja äidin ikä… Onks sun suvussasi ollut keuhkotautia, verenpainetta, jatkuvaa ripulia tai muuta sellaista?

Jerry ei vastannut.

— Rakas, miksi et vastaa? virkahti Joan. — Charleshan ajattelee vain meidän parastamme.

— Sinun parastasi, oikaisi Jerry. — Minulla ei ole varaa ottaa niin suurta vakuutusta.

— Mehän voimme elää velaksi ja lainata vakuutusmaksut, lohdutteli Joan. — Niin tekevät kaikki minun tuttavani.

Jerry vaikeni. Hän huomasi nyt liiankin hyvin, että oli joutunut sulatusahjoon, jota pidettiin kuumana uusilla siirtolaisilla. Jokaisella kunnon kansalaisella oli oikeus kohennella tulta ja puhaltaa vain omaa lusikkaansa. Jerryn vaitiolo ei häirinnyt va-kuutusasiamiestä, joka täytti lomaketta perin alkeellisella käsialalla. Samassa Charles työnsi täytekynän Jerryn käteen ja sanoi käskevästi:

— Tyrkkää nimesi tuohon, tuohon noin.

Hän osoitti sormellaan tyhjää riviä ja jäi odottamaan allekirjoitusta.

— Minä en kirjoita nimeäni vastoin tahtoani, vastasi Jerry jyrkästi.

Mutta tuskin hän ehti päättää lauseensa, kun Charles ojensi pistoolin Jerryn rintaan ja virkkoi tyynesti:

— Odotan korkeintaan minuutin. Valitan, että sulle täytyy opettaa tapoja. No, alahan raaputella! Vai pitääks mun ottaa sinusta senkkanäyte reikäraudalla?

— Jerry, kirjoita pian! kiirehti Joan. — Kohta on kulunut puoli minuuttia. Etkö sinä käsitä, että Charles ajattelee vain meidän parastamme? Jerry rakas, kirjoita pian! Minä pelästyn aina niin hirvittävästi, kun ammutaan.

Maailmankansalainen Jerry Finn taipui vaimonsa ja pistoolin tahtoon. Hän kirjoitti nimensä sadantuhannen dollarin henki-vakuutusanomukseen ja vannoi pyhästi olevansa maailman tervein ihminen, jonka esivanhemmat ovat eläneet vähintään satavuotiaiksi.

— Eikö Jerryn pitäisi myös käydä lääkärintarkastuksessa? kysyi Joan, kun Charles alkoi kääriä papereita kokoon.

— Se on tarpeetonta, vastasi rakastettava veli. — Minä hoidan sen puolen.

Hän työnsi paperit povitaskuunsa ja lausui rauhallisesti:

— Vakuutus on parin päivän kuluttua voimassa. Joan, annas vielä viskiryyppy ennen kun mä lähden.

Charles työnsi pistoolin taskuunsa ja heittäytyi nojatuoliin, loi Jerryyn ystävällisen katseen ja lausahti leppoisasti:

— No niin, kaveri! Nyt voidaan puhua muista asioista. Mitäs sä muuten tykkäät tästä kontrista? Mukava maa, eikö totta?

— Hurmaava, vastasi Jerry synkästi.

— Se on hyvä, että tykkäät.

Charles sai viskilasinsa ja Jerry suloisen huudahduksen:

— Voi, Jerry rakas, kuinka minä nyt rakastankaan sinua!

Joan kietoi kätensä hiljaisen aviomiehensä kaulaan, työnsi kielensä kärjellä purukumin alahuulen ja ikenien väliin ja suuteli Jerryä niin tulisesti, että Charles alkoi epäillä näytelmän aitoutta. Kovaksikeitetty henkivakuutusasiamies ei käsittänyt, että suuteleminen oli puhtaasti anatominen ilmiö, jossa tarvittiin kaksi laajenevaa ja jännittynyttä huuliparia puristamaan yhteen elastisia ja herkkähermoisia lihaksia.

Vaikka Jerry olikin tämän anatomisen näytelmän passiivinen avustaja, Charles langetti tuomionsa molemmille, sillä hänkin käsitti tosin niin paljon, että suutelemiseen tarvitaan kaksi päätä.

— Mua kuvottaa! hän huudahti ärtyisesti. — Lopettakaa hemmetissä tuo imeminen! Joan, oleks sä ihan hullu? Tommonen peli saa mun vatsahaavani reunat värisemään.

Avioparin välimatka loittoni. Charles tyhjensi lasinsa ja alkoi tehdä lähtöä. Oven suussa hän pyörähti ympäri ja huomautti sisarelleen:

— Muista sitten se autojuttu. Älä anna periksi!

Joan nyökäytti hyväksyvästi päätänsä ja toivotti rakkaalle veljelleen parasta mahdollista vointia. Kun Charles oli poistunut, syntyi lyhyt äänettömyyden tuokio, jonka aikana Jerry vaipui hervottomana nojatuoliin ja mietti avioliittonsa tarkoitusta. Kaikki oli tapahtunut niin nopeasti, liian nopeasti. Hän tunsi itsensä Vihtoriksi — jumalten armosta. Hänellä ei ollut enää omaa tahtoa. Mies, joka paransi ihmisten selkärankoja, oli nyt itse menettänyt selkärankansa.

— Voi, kuinka täällä on hiljaista! huudahti Joan viimein ja avasi radion. — Minä en voi sietää hiljaisuutta. Jerry, vieläkö sinä rakastat minua?

Mies vaikeni. Joan istahti hänen syliinsä ja jatkoi:

— Nyt kun meillä on henkivakuutus, meidän täytyy hankkia auto.

— Jotta sukulaisesi pääsisivät nauttimaan vakuutuksestani, vastasi Jerry katkerasti. — Ei, Joan. Tämä peli menee liian pitkälle.

— Mikä peli?

— Tämä pakkopeli.

— Mitä sinä tarkoitat, Jerry? Ei meidän kodissamme tunneta mitään pakkoa. Kaikki tapahtuu vapaaehtoisesti, ja sen vuoksi me rakastammekin vapautta. Mutta auton me tarvitsemme. On turvallisempaa liikkua kadullakin, kun saa istua autossa. Sano, rakkaani, ostammeko sen jo huomenna?

— Millä rahoilla?

— No mutta, Jerry kulta! Etkö sinä vieläkään ole oppinut mitään? Et sinä tarvitse rahaa, koska voit ostaa velaksi.

— Kuka sitä ajaisi?

— Sinä tietysti.

— Minä en saa ajolupaa. Näköni on liian heikko.

— Ei se merkitse mitään. Kyllä Charles järjestää sen asian.

Katsos, Charles tuntee kaikki poliisit. Charles on niin vaikutusvaltainen. Hänen kuvansakin oli kerran sanomalehdessä.

— Paljonko hänen kiinniottamisestaan luvattiin? Jerry kysyi pirullisesti ja työnsi herttaisen hupakon sylistään.

Mutta Joan ei kuullut Jerryn kysymystä, sillä hän kuunteli samaan aikaan radion lähetystä. Joan lisäsi radion ääntä, istahti takaisin miehensä syliin ja huudahti innoissaan tämän korvaan:

— Jerry! Ole vähän aikaa hiljaa. Tahdon kuulla tämän lähetyksen. Se tulee Chicagosta. Ne on nyt päättyneet! Voi, kuinka jännittävää! Ne on päättyneet!

— Mitkä?

— Mitä sinä sanoit?

— Mitkä ovat päättyneet?

— Kauneuskilpailut. Etkö sinä tiedä, että koko maailma on puhunut niistä jo monta päivää? Ihanaa, ihaa-naa…

Jerry epäili jälleen omaa järkipoloistaan, joka joutui yhä uusiin kokeisiin ja koettelemuksiin. Joan oli niin jännittynyt, ettei Jerry tuntenut enää hänen painoaankaan. Vaimon käsi puristi vaistomaisesti miehen kättä. Luettuaan ensin mahtavan nipun ilmoituksia, kuuluttaja siirtyi päivän tärkeimpään tekstiin. Joan puristi yhä lujemmin Jerryn kättä ja huohotti kiihtyneenä:

— Nyt, nyt se alkaa… Kuule, kuuletko? Jerry kuunteli.

— WBSM:n studiot Chicago ja Mihvaukee. Hyvät radion- ja televisionkuuntelijat. Tämä lähetys radioidaan kaikkien asemien kautta. Niin kuin jokainen valistunut ja aikaansa seuraava kansalainen tietää, Chicagossa pidettiin tänään maailman suurimmat kauneuskilpailut. Mutta koska suuren mantereemme kaikki asukkaat ovat jo aikoja sitten tunnustaneet, että naisemme ovat poikkeuksetta kaunottaria, niin kilpailu järjestettiin tällä kertaa miehiä koskevaksi. Ja saman tien kansainväliseksi. Oli valittava Mr. Universum. Osanottajia saapui kaikkialta, paitsi Etelä-Afrikan sisäosassa olevasta busmannien tasavallasta. Busmannit nimittäin pitävät itseään maailman kauneimpana kansana, jonka oli aivan tarpeetonta ryhtyä kilpasille. Mutta siirtykäämme itse kilpailuun!

Yksikään kilpailija ei saapunut tähän jaloon katselmukseen vapaaehtoisesti, sillä mehän tunnemme miesten suuren vaatimattomuuden. Kilpailijat oli sen vuoksi tuotava areenalle pakkokeinoin, ja heidät vapautettiin käsi- ja jalkaraudoista vasta arvovaltaisen juryn edessä. Arvostelulautakunta teki ankaraa työtä yli neljä tuntia. Tutkittiin miesten fyysistä ja psyykistä kuntoa. Todettiin, ettei joukossa ollut ainoatakaan lattajalkaa eikä vaarallisesti mielenvikaista. Jokainen osasi kävellä, kirjoittaa ja lukea. Arvostelulautakunta julisti yksimielisesti maailman kauneim-maksi mieheksi, Mr. Universumiksi, tuntemattoman oluttehtai-lijan ainoan pojan, Mr. Anastasius Antonio Giovanni Stabutopo-loksen Tanskasta. Herra Stabutopolos, joka on äskettäin täyttänyt yhdeksäntoista vuotta, on syntynyt tanskalais-kreikkalaisista vanhemmista Kööpenhaminassa, jossa hänen isänsä on harjoittanut pari vuosikymmentä maailmankuulun vientioluen valmistusta. Anastasius Stabutopoloksen voitto oli ylivoimainen, sillä arvostelulautakunta oli päättänyt antaa ensimmäisen palkinnon Tanskaan, tunnustukseksi poliittisesta kaukonäköisyydestä, hyvin valmistetusta mei j erivoista, huokeahintaisesta juustosta, mainiosta export-oluesta ja suurenmoisesta kyvystä muuttaa amerikkalaiset nuoret miehet leikkauksen ja ihmeruiskeiden avulla nuoriksi naisiksi. Arvoisia kuuntelijoita varmasti kiinnostaa kuulla, minkälainen mies on Mr. Universum. Tämän vuoksi olemme kutsuneet studioomme kilpailulautakunnan puheenjohtajan, miss Evelyn Sandersin, joka on maailmankuulun naistenlehden 'Vain Naiset' päätoimittaja ja kansallisen kauneuden-hoitolautakunnan sihteeri. — Miss Sanders, luovutan teille nyt puheenvuoron.

— Kiitoksia, Mr. Kreuger! Niin, hyvät kuulijat! Minulla oli ihanan miellyttävä tilaisuus tutustua Mr. Universumiin varsinaisten kilpailujen jälkeen kansainvälisillä liikemies-päivällisillä hotelli Nicolletissa. Sain istua kaksi tuntia tuon" maailman kauneimman miehen vieressä, ja mieleni teki suudella hänen ihanan meheviä huuliaan, joita reunusti sanoinkuvaamattoman kaunis parransänki. Mr. Universum painaa alastomana 318 paunaa, ja hänen silmäripsensä kaartuvat ihanasti säteilevien silmien yllä. Hänen katseensa on kuin pohjoinen revontuli, se suorastaan vihlaisee naisen sydäntä. Hänen kasvonsa ovat kuin taikapeili ja tukkansa luonnollisen kihara kuin Merino-lampaalla. Vartalo on myös suhteellisen ihana: ympärysmitta 68 tuumaa. Kun kysyin tältä jumalalliselta olennolta, että mikä on hänen miehekkään kauneutensa salaisuus, hän vastasi hurmaavasti:

— Se on kai siinä, etten ole antanut Tanskan kirurgien muuttaa sukupuoltani.

Tästä vastauksesta totesin heti, että hän on myös harvinaisen älykäs. Vain harvoin näkee kauneuden ja älyn kulkevan näin sovinnollisesti käsi kädessä. Kun tiedustelin Mr. Universumin ruokajärjestelmää, hän vastasi vaatimattomasti, kuten ainakin suurmiehet:

— Minä syön paljon perunoita ja juustoa ja juon isän valmistamaa olutta.

Kaikkivaltiaan ruusutarhassa on vain yksi Mr. Universum. Hän on nyt saanut yli viisituhatta avioliittotarjousta, kuusituhatta dollaria maksavan auton, useita satoja kultaisia oluttuoppeja ja.

— Riittää, riittää! huudahti Jerry, työnsi Joanin sylistään ja harppasi sulkemaan radiota. — En voi kestää enempää.

Joan oli hämillään.

— Jerry rakas, mikä sinua vaivaa? Olet aivan kalpea.

— Olen kyllästynyt… Kurkkuani myöten kyllästynyt…

— Minuunko?

— Ei, vaan elämääni…

Jerry seisoi keskellä lattiaa ja hieroi ohimoltaan.

— Voi kauheata, hätääntyi Joan. — Et suinkaan sinä vain ole sairas? Sehän olisi hirveätä, kun vakuutuskaan ei ole vielä voimassa. Jerry, Jerry kulta! Tule, minä vien sinut lepäämään! Sinä et saa kuolla vielä. Odota ainakin pari päivää… Sano, rakastatko sinä minua.

Jerry laahusti vaimonsa tukemana makuuhuoneeseen ja vastasi väsyneesti:

— Älä kysy sitä niin usein, se saa aikaan inflaation…

KYMMENES LUKU

jossa Joan loukkaa selkänsä ja turvautuu spesialistiin.

Kuinkas toinen yö meni? kysyi Mr. Rivers, kun Jerry saapui seuraavana aamuna virantoimitukseen unisena ja kai-, peana.

— Kiitos, Isaac! En voi ainakaan valittaa, että se olisi ollut yksitoikkoinen. Ohjelmaa riitti koko yön. Vaimoni nukahti vasta tunti sitten.

Isaac ei voinut käsittää, että muutaman päivän avioliiton onnea nauttinut mies saattoi jo olla kyynikko. Hän oli vilpittömästi siinä uskossa, että hänen virkaveljensä kalpeus oli vain uuvuttavan onnen elävä mainos.

— Ehkäpä teit sittenkin oikean valinnan, jatkoi Isaac. — Minähän en tunne vaimoasi. Tiedän hänestä vain sen, mitä huhupuheissa kerrotaan.

— Mitä hänestä kerrotaan? kysyi Jerry uteliaasti ja virkistyi äkkiä.

— Ei mitään… Älä välitä niistä.

— Toivon, että sanot. Kyllä minä kestän.

Isaac oli muistelevinaan jotakin ja vastasi sitten verkkaisesti: — Vaimosi on kokenut nainen. Hän osaa käsitellä miehiä…

— Mitä hänestä kerrotaan? huudahti Jerry.

— No eipä oikeastaan mitään. Minä en halua sekaantua teidän asioihinne.

— Isaac! Koska sinä sanoit alun, niin anna kuulua loppukin. Se ei vähääkään häiritse minun onneani.

— Tiedän sen. Jokainen rakastunut ihminen on sokea. Sydämetön nainen tekee sydämellisestä miehestä päättömän.

Jerry vaikutti tuskastuneelta.

— Miksi et voi mennä asiaan? Kysyn vielä kerran: — Mitä hänestä kerrotaan?

Isaac loi virkaveljeensä isällisen katseen ja vastasi vakavasti:

— Sanotaan, että vaimosi edelliset miehet kuolivat hiukan hämäräperäisissä olosuhteissa ja että he olivat vähää ennen loppuaan ottaneet suurehkon henkivakuutuksen. No, kaikki on tietysti rumaa panettelua ja arvelua, eikä sen tarvitse merkitä mitään. Olen joka tapauksessa hyvilläni, että te sovitte yhteen ja olette onnellisia — mikä on muuten nykyään kovin harvinaista. No, Jerry? Mikä sinua vaivaa? Hei, mies! Etkö kuule, että minä puhun?

Jerry ei vastannut. Hän tuijotti eteensä kuin mykkä pappia ja istahti sitten raskaasti huoahtaen:

— Kiitos, Isaac… Teit minulle hyvän palveluksen, kun kerroit…

Synnynnäisenä optimistina Isaacilla oli tapana väittää, että musta oli valkoista, mutta nyt hän näki valkoista vain Jerryn kasvoissa. Sen vuoksi hän alkoi hieman hätääntyä.

— Älä nyt ota noin vakavasti minun juttujani. Kyllähän sinun pitäisi tietää, että juorut ovat vain elämän pikku urkkijoita, joita pelätään ja halveksitaan. Joku on ensin kertovinaan toiselle salaisuuden, ja se toinen kertookin sitten salaisuuden suurena uutisena.

— Se oli tosiaan hyvä uutinen, virkkoi Jerry synkästi. — Ja nyt minä voin puolestani kertoa siihen vähän jatkoa. Isaac, minä otin eilen illalla henkivakuutuksen.

— Mainiota! Niin pitäisi jokaisen tehdä.

— Suuren vakuutuksen…

— Siinä teit viisaasti. Minullakin on kolmentuhannen henkivakuutus.

— Minä otin suuremman.

— Kuinka suuren?

— Satatuhatta dollaria…

Nyt oli Isaacin vuoro kalveta. Ensin hän siunasi, sitten hän kirosi, ja viimein hän kysyi:

— Olitko sinä selvin päin?

— Olin.

— Mahdotonta. Jos sinä et juonut, niin sitten sinun akkasi on juonut sinun järkesi. Satatuhatta dollaria! Tiedätkö sinä, minkälainen summa se on?

— Kyllä. Se on suuri summa. Kaksikymmentäkolme miljoonaa Suomen markkaa. Virallisen kurssin mukaan laskettuna.

— Enemmän, enemmän! Jukoliste, se on paljon enemmän! Vain miljoonamiehet voivat ottaa sellaisia henkivakuutuksia. Jerry, sinä olet tyhmä tai sitten muuten hullu. Sinun vuosipalkkasi ei edes riitä vakuutusmaksuihin.

— Tiedän sen.

— Tiedät! No mitä sinä sitten aiot tehdä?

— Lainata rahaa ja elää velaksi. Jokainen ihminen voi olla rikas, kun kuvittelee olevansa rikas ja elää velaksi.

Isaac vaikutti toivottomalta.

— Jerry, ellei nyt olisi aamu ja vastaanotto edessä, niin minä haluaisin ryypätä sinun kanssasi. Viinassa voi säilyttää kaikkea muuta paitsi totuutta, ja minä tahdon nyt tietää, mikä on totuus.

— Saman kysymyksen teki Mr. Pilatus jo vuosia sitten.

— Mutta silloin ei vielä tunnettu dollareita.

— Mutta gangsterit( tunnettiin. Isaac, jos minulle tapahtuu jotakin yllättävää, niin anna polttaa ruumiini ja lähetä tuhka Suomeen…

Isaac koetti myös esiintyä karskisti ja vastasi:

— Minkä vuoksi Suomeen? Nehän käyttävät sen siellä syöpälääkkeenä…

Keskustelu keskeytyi, sillä ensimmäiset potilaat saapuivat vastaanotolle ja kiropraktikot aloittivat päivän nikamateatterin. Jerry sai käsiteltäväkseen miss Rachel Simpsonin, joka oli käynyt Mr. Riversin vastaanotolla yksitoista vuotta ja jota Isaac nimitti odottavaksi naiseksi, koska hän oli jo lähempänä kuutta- kuin viittäkymmentä. Miss Simpson rakasti rajattomasti lintuja. Sen vuoksi hän kuljetti aina mukanaan lintuhäkkiä, jossa olivat hänen pikku lemmikkinsä Jack ja Muriel.

— En voisi elää ilman kanarialintuja, sanoi miss Simpson heittäytyessään selkä paljaana kiropraktikon työpöydälle.

— Linnut ovat suloisia, myönsi Jerry ja asetti sähköhierojan neidin selkään. — Aristaako tästä?

— Ei juuri. Ne ovat enemmän kuin suloisia. Ne ovat pikku enkeleitä. Olen kuullut, että tohtori on mennyt naimisiin.

— Jokin päivä sitten. Aristaako tästä?

— Tänään minä vasta sain sen tietää. Ei arista, mutta siitä aristaa…

— Entäs tästä?

— Siitäkin… Oliko tämä teidän ensimmäinen avioliittonne?

— Oli…

— No sittenhän siinä on jotain uutta. Minäkin aioin kerran mennä naimisiin, mutta kun sulhaseni ei pitänyt kanarialinnuista, niin erosimme ajoissa. On aina parempi erota ennen vihkimistä. Enkä minä nykyään juuri kaipaakaan miehiä. Jospa tohtori tietäisi, kuinka herttaista on herätä aamu-unestaan Jackin ja Murielin viserrykseen. Naapurissani on aivan toista. Sieltä kuuluu joka aamu miehen raaka ääni: — Missä minun kenkäni ovat? Nouse nyt, lehmä, ylös ja parsi äkkiä minun sukkani! — Oi, se on kauheaa, herra tohtori! Tosiaan kauheaa! Kun Jack ja Muriel saavat aamiaisensa, ne kiittävät minua ystävällisellä katseellaan ja iloisella laulullaan, mutta samaan aikaan kuuluu seinän takaa miehen ärtyinen ääni: — Mistä kumitavarakau-pasta tämä kinkku on ostettu? Etkö sinä koskaan opi paistamaan munia! — Oi, se on aivan kauheata! Kun minä panen häkkiin vesikupin, niin Jack ja Muriel läiskyttävät siinä onnellisina ja kiittävät minua kauniisti. Seinän takaa sen sijaan kuuluu joka aamu ruma karjaisu: — Akka! Partavesi on liian kuumaa! Luuletko sinä minua siaksi, josta kaltataan harjakset? Tuo vähän kylmää vettä joukkoon ja pidä mukulat loitolla, etten saa leukaani haavoja! — Ooh, tohtori! Tällaisia ääniä minä kuulen joka aamu seinän takaa. Sen vuoksi minä en mene koskaan naimisiin…

— Koskeeko tästä?

— Vähän. Kaikki naiset joutuvat kärsimään avioliitossa… — Antakaa käsivarsien olla aivan velttoina. Ja nyt painatte leukanne tyynyyn. Aristaako?

— Hiukan, mutta ei se tee mitään… Ja miehistä ei tahdo millään päästä eroonkaan. Kun Jack ja Muriel kuolevat, minä aion toppauttaa ne koristeiksi peilin eteen…

Jerry ei virkannut mitään. Hän kadehti kanarialintuja ja kaikkia niitä miehiä, jotka ottivat eron ennen avioliittoa. Miss Simpson sai sähköhierontaa ja selänvenytystä kolmella dollarilla ja tunsi itsensä jälleen maailman onnellisimmaksi ihmiseksi. Mutta Jerryä kalvoi epäluulo. Aamupäivä tuntui pitkältä kuin vaivaisen kuolema. Rikkaana kuoleminen ei lohduttanut häntä vähääkään. Kun hän puolen päivän tienoissa lähti kotiinsa valmistamaan vaimolleen aamiaista, Joan loikoili vielä vuoteessa ja luki uutta sar-jakuvalehteä. Jerry valmisti aterian ja kutsui vaimonsa syömään, mutta tämä halusi aterian vuoteeseen. Ja hän sai sen.

Tunnelma oli raskas. Viimein Joan aloitti keskustelun.

— Jerry, mitä sinä tarkoitit viime yönä, kun sanoit minua iloiseksi Magdaleenaksi ja veljeäni inkvisiittoriksi?

— Tarkoitin juuri sitä, mitä sanoin.

— Oliko se tarkoitettu loukkaukseksi?

— Ei, vaan imarteluksi…

— Voi, kuinka sinä olet suloinen! Sinä käytät niin hienoja vertauksia. Jerry, oletko sinä ollut sodassa?

Kiropraktikkoa ihmetytti kysymys, joka lingottiin hänelle aivan yllättäen.

— Kyllä. Kahdessakin. ;

— Se oli varmasti jännittävää?

— Järkyttävää… Järjetöntä…

— Kuinka niin?

— Sinun pitäisi nähdä Euroopan suuret hautuumaat.

— Amerikassa on monta vertaa suurempia hautuumaita.

— Ovatko nekin maailman suurimmat?

— Kyl-----. Mitä sinä tarkoitat?

— En mitään. Ole hyvä ja syö, ennen kuin ruoka jäähtyy. Jerry jätti vaimonsa yksin ja meni keittiöön. Hän oli väsynyt ja kyllästynyt kaikkeen. Velaksi ostettu ruoka ei maistunut. Hän jätti syönnin kesken ja alkoi tehdä lähtöä. Joan vaikutti nyr-peältä. Hän odotti jälkiruokaa: pientä aviollista hyväilyä, tarkoituksettomia sanoja ja suudelmia, joita vaihdettiin kuin väärää rahaa. Hän sai niitä liian niukasti ja vain pyynnöstä.

— Sinä et ole vielä kertaakaan sanonut, että rakastat minua, Joan virkkoi tyytymättömänä ja pidätti Jerryä ovella.

— Onko se tarpeellista? vastasi Jerry puisevasti.

— Totta kai. Etkö sinä tunne naista? Sinun pitäisi käydä useammin elokuvissa.

Jerry pakotti itsensä näyttelijäksi ja seurasi elokuvien esimerkkiä. Ja Joan oli onnellinen. Mutta hän ei päästänyt miestään vieläkään.

— Jerry, sinun täytyy viedä minun tauluni kehystettäväksi. Niihin täytyy saada oikein kauniit kehykset.

Joan työnsi miehensä kainaloon kymmenkunta pastellimaa-lausta. Jerry pudotti ne viereisen talon kellarin aukkoon ja tunsi tekevänsä suuren palveluksen maailman kuvataiteelle. Hän oli totisesti pessimisti.

Kolmea päivää myöhemmin Joan ilmoitti Jerrylle suuren ilosanoman :

— Rakas, minä olen niin onnellinen! Niin hirvittävän onnellinen!

— Et suinkaan sinä vain sano edottavasi lasta? kysyi Jerry epäluuloisesti, sillä hän ei pitänyt enää mahdottomana mitään.

— En tietenkään; sehän olisi päinvastoin kauheata. Kukaan nykyaikainen nainen ei viitsi enää synnyttää. Ja se onkin ihan tarpeetonta. Jos haluaa lapsen, niin niitähän saa ostaa Kanadan puolelta tuhannella dollarilla kappale. Katsos, Jerry, Kanadassa syntyy niin paljon aviottomia lapsia, että ne myyvät niitä tännekin. Charleskin on joskus ollut sellaisessa bisneksessä mukana…

— Sehän on luvatonta, rikollista…

— Niinkö? Ehkä se on Euroopassa, mutta ei täällä. Amerikassa voi ostaa mitä tahansa. Mutta, rakas. Nyt minä olin kokonaan unohtaa kertoa, että meillä oli onnea. Tiedätkö, että sinun henkivakuutusanomuksesi on hyväksytty?

Joan veti povestaan vakuutuskirjan ja ojensi sen miehelleen.

— Ensimmäinen maksuerä on maksettava vielä syyskuussa, hän huomautti sitten kuin ohimennen.

Jerry ei viitsinyt avata kirjaa, vaan kysyi synkästi:

— Paljonko ensimmäinen maksuerä on?

— Ei se ole kovin paljon. Vain vähän yli neljätuhatta dollaria.

— Neljätuhatta! Sehän on enemmän kuin minun vuosipalkkani. Ja minun pitäisi maksaa kaksi kertaa vuodessa neljätuhatta. Joan, meillä ei ole mitään aihetta iloon. Me emme kertakaikkisesti kykene maksamaan tällaisia summia.

— Kuinka niin?

— Ei ole rahaa.

— No mutta sinähän voit lainata. Kuule, sinä sanoit kerran,, että Mr. Rivers on rikas. Lainaa häneltä.

— Mahdotonta, mahdotonta, Joan!

— Sitten sinä sanoit, että joku Mr. Kroisos on myös rikas." Etkö sinä voisi lainata häneltä?

— En. Hän on kuollut…

— Voi kuinka ikävää. Ja juuri nyt, kun olisimme tarvinneet hänen apuaan. Koska hän kuoli?

— Noin kaksituhattaneljäsataa vuotta sitten…

— Jerry! Sinä olet hullu! Ethän sinä silloin vielä elänyt. Ei silloin ollut vielä Amerikkaakaan. — Mutta Lyydia oli…

— Jerry! Älä puhu minulle naistuttavistasi! En ole yhtään mustasukkainen, mutta sittenkään en siedä, että miehet puhuvat entisistä suhteistaan. Kuka se Lyydia muuten oli?

Jerry tuijotti poissa olevana jonnekin kauaksi, palaamattomaan etäisyyteen, j,a puhui kuin unissaan saarnaaja:

— Muinainen maakunta Vähän-Aasian länsiosassa, aikaisemmin itsenäinen valtakunta, joka ulottui varsinaisen Lyydian ulkopuolelle aina Halys-jokeen asti idässä… ja jonka viimeisen hallitsijan Kroisoksen Persian kuningas Kyyros voitti vuonna 546 ennen nykyistä ajanlaskuamme… Kroisos oli rikas; hän oli rikkaampi kuin Mr. Rivers… Hänellä oli enemmän omaisuutta kuin minulla on velkoja… Tosiaan, jospa olisinkin Kroisos…

— Sinä puhut niin sekavasti, Jerry. Tiedäthän sinä, että Amerikassa on miljoonia ihmisiä, jotka ovat paljon rikkaampia kuin Mr. Kroisos. Mutta minkä tähden sinä puhut näin vanhoista asioista?

— Koska minulla ei ole muita rikkaita tuttavia, vastasi Jerry alakuloisesti ja työnsi vakuutuskirjan taskuunsa.

— Anna vakuutuskirja minulle, sanoi Joan äkkiä. — Sinä voit kadottaa sen, ja silloin minä en…

Joan nielaisi lauseensa viimeiset sanat ja koetti sepittää niiden tilalle verukkeita:

— Tarkoitan… On parempi, että säilytämme kirjaa kotona…

Valhe on kovin heiveröinen totuuden korvike, mutta se on kuitenkin hyväksytty ihmisten yleiseen käyttöön. Jerry näki nyt liian selvästi, että Joan valehteli. Hänen silmänsä ja suunsa valehtelivat. Ainoa keino, millä hän olisi voinut estää valheen nousemasta huulille, oli puhua totta. Tai puhua nenästään, niin kuin kyynikot ystävällisesti neuvoivat.

Jerry seisoi hievahtamatta paikallaan ja piti kättään povessaan kuin suuri Napoleon tai niin kuin skotlantilaiset, jotka varjelevat lompakkoaan. Vakuutuskirja oli hänen taskussaan ja pysyi. Hän sanoi viileän rauhallisesti:

— Joan, peli on pelattu.

— Mikä peli? Muuten, Jerry kulta, minä ostin tänään uudet pelikortit. Pidätkö sinä pokerista?

Jerry ei vastannut. Hän piti edelleen kättään povessaan ja tunsi vähitellen pääsevänsä voitolle, sillä nyt hänellä oli 'täysi käsi' — sadantuhannen henkivakuutus, jonka hän aikoi peruuttaa vielä tänään. Hän loi vaimoonsa hiukan säälivän ja hiukan vieraan katseen ja sanoi:

— Minä aion peruuttaa vakuutuksen. Joanin silmissä välähti hätäinen pelon säde.

— Sinä et voi! Sinä et saa. Jerry, Jerry kulta! Charles tappaa meidät molemmat, jos hän saa kuulla sen.

Jerry alkoi liikehtiä ovelle ja unohti valmistaa vaimolleen aamiaisen. Joan seurasi miestään, ja kun Jerry avasi oven, hän tarrautui miehen takin liepeeseen ja alkoi nyyhkyttää. Mutta kiropraktikko oli tehnyt päätöksensä eikä perääntynyt. Hän antoi vaimonsa raahautua takinliepeessä aina portaiden tasanteelle asti. Sitten hän kääntyi ympäri ja teki äkkiä rajun riuhtaisun. Joan horjahti ja kaatui selälleen porrasaskelmalle. Ja niin toteutui vanha viisaus: ylös täytyy kavuta, mutta alas on vain yksi askel. Vauhtiin päästyään Joan kierähteli askelmalta askelmalle ja pysähtyi vasta ulko-ovella. Naisellisen vaiston ohjaamana hän oli suojellut käsillään kasvojansa — mutta hän teki sen selkänsä kustannuksella. Kasvoihin ei tullut naarmuakaan, mutta selkä — ja varsinkin sen alapää — kohtasi yksitoista teräsbetonista valettua porrasaskelmaa. Joan valitti surkeasti ja koetti nousta, jalat eivät ottaneet kantaakseen ruumiin painoa. Ja niin hän lyyhistyi hervottomana paikalleen.

Jerry katseli näytelmää yhdentoista porrasaskelman korkeu-v delta ja havaitsi, että Joan oli nyt ehdottomasti oma itsensä. Hän ei enää näytellyt; hän oli tosiaankin menettänyt tajuntansa. Jerry kiiruhti vaimonsa luo, otti hänet hellävaroen syliinsä ja kantoi hänet makuuhuoneeseen. Joan valitti hyvin hiljaa ja raotti hiukan silmiään. Sitten hän tuntui vaipuvan syvään horrokseen. Jerry kiiruhti puhelimen ääreen ja ryhtyi etsimään luettelosta lähinnä asuvan lääkärin osoitetta. Hän nosti kuulokkeen ja ehti vääntää numerotaulua muutaman kerran, kun Joan kysyi raukeasti:

— Jerry, kenelle sinä aiot soittaa?

— Sinä elät! huudahti mies, pani kuulokkeen paikalleen ja riensi vainionsa vuoteen ääreen. — Joan, sattuiko sinuun kovasti? Kutsunko lääkärin vai sairasauton?

— Ei sairasautoa, vastasi Joan heikolla äänellä. — Se pitää niin hirvittävää ääntä. Pahempaa kuin paloauto.

— Mitä me sitten teemme?

— Kadun toisella puolella on lääkäreitten talo… Vie minut sinne…

— Millä? Autollako?

— En tiedä, vastasi Joan tuskallisesti. — Nyt sinä näet, kuinka tarpeellista olisi hankkia oma auto. Jerry, meidän täytyy ostaa auto — vielä tänään…

Samassa Jerry muisti, että kerrosta ylempänä asui muuan ensimmäisen maailmansodan veteraani, joka omisti uudenaikaisen rullatuolin. Mies oli haavoittunut käsivarteen, mutta lähtiessään joka ilta kerjäämään hän käytti rullatuolia. Hänellä oli laillinen lupa kerjätä määrätyssä kaupunginosassa määrättynä aikana. Säästääkseen jalkavaivojaan hän ajoi rullatuolilla, jota ihmiset kunnioittivat ja jolle he antoivat auliimmin tietä kuin autolle. Sanaakaan sanomatta Jerry jätti loukkaantuneen virumaan vuoteelle ja lähti juoksuaskelin yläkertaan. Sotaveteraani Conelly suostui heti Jerryn tarjoukseen ja lainasi kulkuneuvonsa erittäin hyvin ehdoin: puoli dollaria tunnilta ja dollari kolmelta tunnilta. Mutta ajoneuvo oli palautettava takaisin kello kuuteen mennessä, jolloin maailma pimentyi ja kadut kirkastuivat. Rullatuolin saattoi mukavasti sijoittaa hissiin. Siinä oli käsi- ja jalka-poljin, vauhtivaihde ja erinomainen jarrulaite. Päästyään oman kerroksensa tasanteelle Jerry kokeili vaunua ja ajoi sillä suoraan makuuhuoneeseen, jossa potilas istui vuoteen reunalla ja valitti tuskaansa.

— Jerry! huudahti vaimo kauhistuneena. — Mitä sinä tällä tarkoitat?

— Älä kysy mitään. Minä vien sinut lääkäriin.

Joan katsoi vuoroin rullatuolia, vuoroin aviomiestään ja äänsi vaivautuneesti:

— Minä en pidä tästä yhtään, en yhtään. Tällä kertaa voin istua siihen, mutta sitten sinun on hankittava meille auto… Avovaunu, sellainen urheilumallinen… Mutta ei kaikkein halvimpia. Lupaathan?

Jerry ei luvannut. Sen sijaan hän ryhtyi auttamaan vaimoaan rullatuoliin ja pani pehmusteeksi pari tyynyä. Joan loi mieheensä haikean katseen ja kysyi:

— Rakas, mitä sinä sanot, jos minä kuolen? Selkäni on varmasti murtunut.

— Et sinä kuole, koetti mies lohduttaa, vaikka tiesi hyvin, että kuolema oli yhtä väistämätön kuin verot ja henkikirjoitus.

Jerry olisi ollut valmis lähtöön, mutta silloin Joan muisti, ettei ollut vielä toimittanut päivän make-upia.

— Joan, sellaiseen ei ole nyt aikaa, sanoi Jerry jyrkästi. — Kyllä lääkärit ymmärtävät, että sinä olet ollut onnettomuudessa. Meidän täytyy nyt lähteä.

— Minä en lähde vielä! oli tiukka vastaus. — Kyllä minä tunnen lääkärit. Ensin he katsovat, miltä potilas näyttää, ja vasta sitten he ryhtyvät tutkimaan. Jerry, tuo käsilaukkuni tänne!

Aviomiehen oli alistuttava. Hän seurasi katseellaan, kuinka nainen muutti nopeammin kasvonsa kuin mielensä. Jerry tunsi olevansa kurja mato, joka etsi suojaa ja kiemurteli — ja joutui lopulta kuitenkin kanan nokittavaksi…

— Joan, minä en ymmärrä sinua, hän sanoi viimein kärsimät-tömästi. — Jos selkäsi tosiaan on murtunut, meidän on saatava kiireesti apua.

Joan lopetti kaunistamisen, sulki käsilaukkunsa tyytymättömänä ja vastasi:

— Sinä et ymmärrä naista. Ovatko kaikki Euroopan miehet tuollaisia tyranneja?

— Eivät kaikki. Toiset antavat vaimojaan korville. Paras lääke oikutteluihin ja hysteriaan on hyvä korvapuusti.

— Jerry, Jerry! Sinä olet kauhea! Voi luoja, kuinka selkääni koskee…

Joan muuttui tosiaan kalpeaksi, kalpelftmmaksi kuin puuteri hänen kasvoillaan. Jerry katui tahdittomuuttaan ja pyysi nöyrästi anteeksi. Sitten hän sai luvan lähteä kuljettamaan rullatuolia, jossa voihki ja valitteli hänen hurmaava tyttömäinen vaimonsa. He olivat juuri työntymässä hissiin, kun Joan muisti jotakin ja antoi pysähdysmerkin:

— Vie minut takaisin sisään)

— Minkä tähden?

— Vie, vie! Enhän minä voi tällaisessa kunnossa lähteä lääkarin tarkastettavaksi. Sääreni ovat aivan hirveän näköiset. En ole ajanut niistä karvoja pariin viikkoon. Kiirehdi! Saat auttaa minua.

Kiropraktikko Jerry Finn joi kalkkinsa pohjaan. Hän antoi nöyryyden ja alistuvaisuuden kaunistaa itseänsä eikä vastustellut enää. Hän saippuoi vaimonsa sorjat sääret, käytti taitavasti partakonetta, pyyhki hipiän kuumilla pyyhkeillä ja sirotteli sitten punertavalle iholle puuteria. Hän tahtoi toimittaa vaimolleen viimeisen palveluksen — ennen avioeroa. Kuinka paljon olivatkaan ajat muuttuneet! Jerryn nuoruuden päivinä hyvin kasvatetut aviomiehet napittivat vaimojensa pitkävartiset kengät — tänään he ajoivat ihokarvat vaimojensa sääristä!

Joan virkistyi. Hänen kasvonsa ja kaulansa alkoi punertaa.

— Kiitos, rakas! hän sanoi lievästi hymyillen. — Etkö myönnä, että sääreni ovat nyt ihan toisen näköiset? Ajavatko Euroopan naiset myös ihokarvat sääristään?

— En tiedä. Ehkä…

— Ehkei niille kasvakaan ihokarvoja, kun ne ovat aina niin aliravittuja? Amerikkalaisilla naisilla on kova karvankasvu. Se oh hyvä merkki. Katsos, me olemme niin terveitä. Jerry, sano että rakastat minua!

Jerry vaikeni ja tuijotti vaimonsa ohitse. Hän katsoi eteensä näkemättä mitään. Viimein hän havahtui ja vastasi:

— Totta kai. Nyt sinä luultavasti voitkin jo kävellä?

Joan vastasi kysymykseen uhmalla. Hän nousi rullatuolista seisomaan. Mutta kun hän oli ottanut pari askelta, jalat pettivät, ja hän vaipui lattialle voihkien äänekkäästi. Katumuksen pieni pumpalipoika koputteli jo toisen kerran Jerryn tuntoa. Anteeksi-pyydellen hän auttoi vaimonsa takaisin rullatuoliin. Sitten he lähtivät matkalle unohtaen nuoren avioliittonsa pienet erimielisyydet, joiden sanottiin vain vahvistavan miehen ja naisen keskinäisiä suhteita.

Kadulla oli tavanmukainen tungos. Ihmiset kiiruhtivat jonnekin ja antoivat kyynärpäiden puhua. Jerry ymmärsi nyt täydellisesti sotaveteraani Conellya. Pahimmassakin tungoksessa ihmiset antoivat rullatuolille liikkumatilaa.

— Jerry, rakas, älä aja niin kovaa! huomautti Joan pari kertaa.

Mutta avulias aviomies ei kuunnellut varoituksia. Hän työnsi herkästi pyörivää kulkuneuvoa juoksuaskelin ja saapui kadunkulmaan, jossa ystävällinen liikennepoliisi pysäytti hetkiseksi autoliikenteen. Vauhdin hurma sai Joanin sulkemaan silmänsä ja näyttämään potilaalta, jonka kohtalosta lääkärit olisivat olleet valmiit heittämään arpaa. Vain silmänräpäys, ja he olivat kuusikerroksisen lääkärientalon ensimmäisessä kerroksessa. Jerry pysäytti vaunun ja silmäili nimikilpeä. ”Tohtori Drake, spesialisti. Maailman ennätys umpisuolien leikkauksessa”. Jerry soitti rohkeasti ovikelloa ja jäi odottamaan. Hetken kuluttua ovi raottui hiukan ja vaalea Marilyn kysyi väsyneesti:

— Mikä teitä vaivaa?

— Vaimoni loukkasi selkänsä, Jerry vastasi nopeasti. — Hän on hyvin heikossa tilassa. Ehkä tohtori voi ottaa heti…

— Mahdotonta, keskeytti hoitajatar. — Tohtori Drake on spesialisti. Hän leikkaa vain umpisuolia.

Ovi sulkeutui niin kuin tavallisesti avunpyytäjältä. Jerry siirtyi viereiselle ovelle ja loi nopean silmäyksen nimikilpeen. ”Tohtori Albert Wess, spesialisti”. Jerry painoi jälleen soittonappia ja sanoi muutaman rauhoittavan sanan tuskassaan voihkivalle Joanille. Kesti viitisen minuuttia, ennen kuin Marilyn II ilmestyi oviaukkoon savuke suupielessä.

— Oletteko tilannut ajan ennakolta? tiedusteli hoitaja ja puhalsi savupilven Jerryn silmiin.

— En ole ehtinyt… Onnettomuus tapahtui vasta äsken. Nyt vasta sievä eteisvartija huomasi rullatuolissa istuvan potilaan ja vastasi päätään ravistaen:

— Tohtori Wess ei voi auttaa. Hän leikkaa vain nielurisoja. Ettekö lukenut ovelta, että hän on spesialisti?

Ovi vetäytyi hitaasti kiinni, jotta Jerrylle olisi tullut parempi tilaisuus silmäillä mainosta: 'Ainoastaan nielurisaleikkauksia. Veretön ja kivuton operaatio. Kahldeksan diplomia'.

Jerry pyyhkäisi otsaltaan kylmää hikeä työntäessään rullatuolia kolmannelle ovelle, jossa oli vain 'Tohtori James W.D. Goeden, maailman tunnetuin spesialisti. Aika tilattava ehdottomasti ennakolta'. Jerry katsahti vaimoonsa ja kysyi:

— Joan, yritämmekö tänne?

— Tee niin kuin haluat, Joan vastasi väsyneesti.

Oven avaajan hiusten väri oli nyt pasuunan punainen ja hänen suunsa niin pieni, että mansikkakin olisi pitänyt halkaista.

— Voinko auttaa teitä? hän kysyi kohteliaasti.

— Ette minua, vaan vaimoani.

Hoitaja silmäili Joania, astui hänen viereensä ja ryhtyi tarkastamaan rullatuolissa viruvan potilaan korvarenkaita.

— No, mutta teillähän on jo reiät korvalehdissä.

— Niin on, mutta mitä se teitä liikuttaa, äänsi Joan kärtyi-sesti. — Olen loukannut selkäni ja tarvitsen apua.

— Valitan, mutta tohtori Goeden on spesialisti. Hän lävistää vain naisten korvalehtiin pikku reiät, jotta niihin voidaan ripustaa koruja. Sitä paitsi, oletteko te edes sopinut ajasta ennakolta?

Joan sulki silmänsä ja huokaisi, mutta Jerry huudahti kiivaasti :

— Neiti! Te olette ehdottomasti maailman kaunein nainen, mutta voitteko sanoa, onko tässä talossa yhtään sellaista spesialistia, joka voi auttaa vaimoani.

— Totta kai, hyvä herra! Kuudennessa kerroksessa. Olkaa hyvä ja käyttäkää hissiä.

Jerry kuljetti vaimonsa kuudenteen kerrokseen ja ryhtyi jälleen tutkimaan nimikilpien psykologiaa.

'Tohtori Henrico Yancey, spesialisti. Sääriluun murtumat'.

'Tohtori Walt Burnet, spesialisti. Leuka- ja nenäluun murtumat. Erikoishoitoa nyrkkeilijöille'.

'Tohtori Leo Capehart, spesialisti. Viiltohaavat'.

'Tohtori J.G.L.P. Bricker, spesialisti. Selkärankaviat…'

— Viimeinkin! Viimeinkin! huudahti Jerry ja siirsi rullatuolin oven eteen.

Joan hymyili surullisesti, mutta kun ovi avautui, hän ryhtyi heti voihkimaan.

— Ennen kuin päästän teidät sisälle, teidän on maksettava kolmesataa dollaria, sanoi hoitaja, joka muistutti erehdyttävän paljon Joania.

— Minulla ei ole kuin kymmenen, vastasi Jerry.

— Siinä tapauksessa emme voi auttaa. Tohtori on spesialisti, ja hänen alin taksansa on kolmesataa dollaria.

— Minä koetan hankkia maksun myöhemmin, vastasi Jerry miltei rukoillen.

— Tohtori ei paranna ketään vähittäismaksulla. Parasta, että etsitte jonkun halvemman lääkärin. New Yorkin Harlemissa on joitakin Euroopasta paenneita emigrantteja, jotka hoitavat potilaita puoli-ilmaiseksi.

— Ei, neiti… Emme voi lähteä sinne asti. Ettekö todellakaan voisi puhua tohtorille, että hän…

— Että hän sanoo teille saman, mitä minä olen sanonut, keskeytti nainen ja jatkoi kopeasti: — Ehdotan, että viette vaimonne jonnekin sairaalaan.

— Onko tässä lähellä jokin yleinen sairaala — tarkoitan sellainen, jossa saa ilmaista hoitoa?

— Ilmaista? Mitä te oikein puhutte?

— Niin… Tarkoitan kunnan tai valtion tai kaupungin sairaalaa?

Sairaanhoitaja mittaili katseellaan onnetonta aviomiestä ja vastasi:

— Herra, minä huomaan, että te olette muukalainen.

— Olen Jerry Finn…

— Se ei muuta asiaa. Minä tunnen teikäläiset. On viisainta, että viette vaimonne Englantiin tai Ruotsiin tai johonkin muuhun maahan. Niissä saatte varmasti kunnallista hoitoa…

Ovi sulkeutui, ja Jerryn täytyi ottaa tukea rullatuolista pysyäkseen pystyssä. Sanaakaan sanomatta hän työnsi kulkuneuvon hissiin ja painoi nappia. Kun he alkoivat laskeutua, Joan avasi silmänsä ja kysyi raukeasti;

— Jerry, mistä sinä olet saanet sen kymmenen dollaria? Meillähän oli sopimus, että sinä annat kaikki rahat minulle. Sinä et ole rehellinen.

Jerry vaikeni kuin sukka. Hän oli tosiaan pimittänyt kymmenen dollarin setelin omiin tarkoituksiinsa. Hän tunsi olevansa rikollinen, jonka elämä kulki asteittain sähkötuolia kohden. Hän oli menettänyt kaiken — paitsi kokemuksia.

Hissi laskeutui ensimmäisen kerroksen tasanteelle, ja Jerry lähti työntämään rullatuolia kadulle.

— Minne sinä viet minut? kysyi Joan levottomasti.

— En tiedä. Ehkä Englantiin tai Ruotsiin…

— Ei, Jerry! Minä en halua pois Amerikasta!

Muuan ystävällinen herrasmies tarjoutui avaamaan ulko-ovea ja kysyi murteellisella amerikankielellä:

— Voinko auttaa herrasväkeä?

— Kyllä, vastasi Jerry. — Voitteko neuvoa, missä on Jähin sairaala?

— Pari kadunväliä pohjoiseen päin.

— Okay, herra!

Rullatuoli lähti liikkeelle. Ihmiset väistyivät syrjään ja tekivät nopeasti johtopäätöksen: sivistyneeltä vaikuttava miespalvelija kuljetti rikasta valtiatarta ostoksilla. Oli mahdollista, että palvelija kuului ylhäiseen säätyyn. Hän saattoi hyvinkin olla Venäjän tsaarin pikkuserkku tai Romanian entisen kuningashuoneen jäsen.

Jerry hiljensi vauhtia ja pysähdytti rullatuolin Pyhän Marian sairaalan portille. Iäkäs nunna avasi tirkistelyluukun ja tiedusteli käheällä äänellä:

— Mitä haluatte?

— On tapahtunut onnettomuus, vastasi Jerry hengästyneenä, — Vaimoni on taittanut selkänsä ja saanut aivotärähdyksen.

Nunna teki näppärästi ristinmerkin ja alkoi tiedustella:

— Mihin seurakuntaan kuulutte?

— Jehovan todistajiin, Jerry vastasi aivan tahdottomasti.

— Emme voi ottaa vastaan. Sairaalassamme hoidetaan vain oikeauskoisia. Ettekö tiedä, että tämä on katolisten sairaala?

— Onko tässä lähistöllä muita sairaaloita?

— Voi olla, mutta me emme saa tietää niistä mitään.

Nunna sulki luukun, ja äskettäin vihityt jäivät suljetun portin eteen miettimään elämän joustavaa katoavaisuutta ja paavin valtakunnan mahtavuutta. Joan herkesi itkuun. Kaikki tuntui nyt turhalta ja toivottomalta. Ketä varten hän oli kaunistanut itsensä, maalannut huulensa ja silmäripsensä ja ajattanut ihokarvat sääristään?

— Ketä varten? Ketä varten? hän huudahti toivottomasti ja pyyhki kyyneleistä kasvojaan.

Jerry ei käsittänyt kysymyksen tarkoitusta, joten hänen vastauksensa meni hiukan sivulle:

— Paavia varten…

Mutta juuri silloin, kun heidän toivottomuutensa oli suurin, ilmestyi apu. Muuan keskiikäinen, spiritistiltä vaikuttava herra pysähtyi heidän kohdalleen ja tiedusteli myötätuntoisesti:

— Oletteko menossa sairaalaan? Vai tulossa?

— Kumpaakin, vastasi Jerry kyllästyneenä. — Olen pari tuntia etsinyt vaimolleni apua, mutta turhaan.

Vieras ryhtyi tarkastelemaan Joania ja kysyi:

— Halvauskohtaus vai…?

— Ei aivan, vastasi Jerry. — Hän loukkasi selkänsä.

— Siis selkävika. Siihen tarvitaan spesialisti.

— Niin tarvitaan. Erikoislääkäri — ja erikoislääkärille erikois-lompakko.

Vieras hiveli leukaansa ja näytti muistelevan jotakin. Äkkiä hän tokaisi:

— Ehkä voin neuvoa teidät oikean miehen hoitoon.

Joanin ja Jerryn kasvot alkoivat vähitellen kirkastua. Tuntematon samarialainen jatkoi verkkaisesti:

— Selkävika, selkävika… Aivan niin. Nyt minä muistin. Vain kuusi kadunväliä vasemmalle. En muista talon numeroa, mutta se on vastapäätä Steeven apteekkia. Siellä asuu maailmankuulu kiropraktikko, joka on saanut äskettäin Euroopasta virkatoverin…

— Rivers! huudahti Joan.

— Aivan oikein, ilostui vieras. — Tohtori Rivers. Hän voi auttaa teitä, rakas rouva. Mutta vielä parempi, jos pääsette hänen virkatoverinsa vastaanotolle…

— Jerry! huudahti Joan nyt äskeistä kuuluvammin. — Sinähän voit parantaa minut. Lähdetään heti kotiin!

Rullatuoli alkoi vieriä hurjaa vauhtia eteenpäin. Vieras jäi katsomaan avioparin iloista menoa ja ravisteli säälivästi päätänsä.

YHDESTOISTA LUKU

jossa esitetään nykyaikainen perhenäytelmä, jonka jälkeen Jerry Finn ottaa matkalaukkunsa ja lähtee.

Kiropraktiikan alkutaivalta vaeltava Jerry Finn havaitsi perusteellisen tutkimuksen jälkeen, että vika oli neljännessä nikamassa. Alhaalta lukien. Myös häntäluu, tuo atavistinen muisto niiltä ajoilta, jolloin esi-isämme vielä asuivat puissa ja kulkivat neljällä jalalla, oli saanut pienen ruhjevamman. Siellä täällä Joanin selässä oli mustelmia, joten se muistutti hienolle pergamentille sommiteltua karttaa.

Jerry venytteli vaimonsa selkärankaa. Nikamat paukahtelivat hilpeästi kuin kahvin pavut paahtimossa. Joan makasi vatsallaan ja valitteli hiljaa:

— Ei niin kovakouraisesti, Jerry! Minä kuolen…

Mutta Jerry jatkoi ankaraa toimitusta. Kun hän oli laskenut nikamat parikymmentä kertaa ja venyttänyt selkärankaa pikku nykäyksin, hän pani neljännen nikaman tienoille kuuman kääreen ja peitti potilaan kevyellä huopapeitteellä. Sitten hän istahti vuoteen viereen ja sytytti savukkeen. Syntyi pitkä vaitiolon tuokio. Joan oli nukahtanut. Hänen kasvoilleen levisi viaton lapsen ilme, joka oli hyvässä sopusoinnussa hänen henkisen lapsuutensa kanssa. Jerry toivoi hartaasti, että hänen vaimonsa olisi aina ollut unessa. Kuinka paljon fauhallis£inpi ja onnellisempi heidän avioliittonsa olisikaan silloin ollut! Sillä jokainen ihminen oli nukkuessaan hyvä. Aviovaimokin.

Todettuaan vaimonsa unen aitouden Jerry lähti viemään rullatuolia takaisin. Mr. Conelly tutki kellonsa taulua ja havaitsi, että ajoneuvo oli ollut lainassa kolme tuntia ja kymmenen minuuttia. Sotaveteraani oli kuitenkin suuripiirteinen mies, sillä hän tyytyi dollariin ja lahjoitti Jerrylle kymmenen minuuttia. Jerry maksoi kymmenen dollarin setelillä ja sai takaisin kourallisen pikkurahoja, armeliaisuuden kolikoita.

— Mitäs tohtorit arvelivat vaimonne tapauksesta? kysyi Mr. Conelly, kun Jerry aikoi lähteä.

— Ei mitään vakavaa, Jerry vastasi välttelevästi ja lisäsi julmasti: — Ja jos on vakavampaa, niin kyllähän se sitten selviää ruumiinavauksessa.

— Olisi kuitenkin pitänyt kääntyä jonkun spesialistin puoleen, huomautti kuusissakymmenissä elelevä sotaurho.

— Niin minä teinkin. Kävimme kymmenien spesialistien luona.

— Hyvä juttu. Minä olen muuten kuullut, että te olette äskettäin saapunut Euroopasta.

— Vähän toista kuukautta sitten.

Sotaveteraanin vaimo ilmestyi myös eteiseen ja loi vieraaseen uteliaita katseita. Kuunneltuaan muutaman minuutin aviopuolisoiden rupattelua Jerry huomasi, että koko talo oli selvillä hänen perheasioistaan.

— Minä tunnen teidän rouvanne oikein hyvin, sanoi Mrs. Conelly. — Joan on asunut tässä talossa yli kolme vuotta. Kuulin Mrs. Howardilta yläkerrasta, että te aiotte ottaa koiranpenikan.

— Minä?

— Niin. Mrs. Howard sanoi, että te olette entinen koiralääkäri ja liitytte piakkoin Brooklynin Spaniel-kerhoon.

— Aivan oikein. Se on totta, vastasi Jerry hajamielisesti.

— Meilläkin oli kerran koira, sanoi sotaveteraani haikeasti, mutta se kuoli…

— Tapettiin, oikaisi vaimo. — Joku tunnoton syötti sille rotanmyrkkyä.

— Se oli viisas koira, huokaisi Mr. Conelly.

— Sen nimi oli Fido, huomautti vaimo.

— Aivan niin. Fido oli viisas. Kerran meille sattui hauskasti, kun olimme kaupungilla ostoksilla. Siitä on nyt kolmisen vuotta…

— Eipäs, vaan kaksi, oikaisi vaimo. — Viime kuussa tuli kuluneeksi kaksi vuotta.

— Olet oikeassa, myönsi aviomies. — Niin, kaksi vuotta sitten lähdin vaimoni ja Fidon kanssa kävelylle…

— Me menimme ostoksille.

— Juuri niin. Menimme ostoksille…

— Mr. Kronikopelosin myymälään. Te varmasti tunnette hänet? Hän on kreikkalainen. Te ostitte kerran häneltä pienen vasaran.

Jerry tunsi punastuvansa ja vastasi sammaltaen:

— Olen muistavinani. Totisesti, niinhän minä taisin ostaa.

Mr. Conelly ryhtyi jatkamaan tarinaansa, hiukan katkeilevaa, mutta silti yhtenäistä tarinaa:

— Menimme siis Kronikopelosin myymälään ostoksille, koska meidän ruokakomerossamme oli rottia…

— Hiiriä, oikaisi vaimo.

— Aivan niin. Kun ruokakomerossamme oli hiiriä ja meidän täytyi saada niille myrkkyä…

— Sinä muistat väärin, John. Me emme menneet ostamaan myrkkyä, vaan pikku pyydystä. Hyvä on. Voit jatkaa!

— Me ostimme siis pyydyksen…

— Anteeksi, John. Se olin minä, joka sen ostin.

— Niin olitkin. Vaimoni osti siis pyydyksen, ja tulimme kotiin. Silloin huomasimme…

— Minähän sen huomasin!

— Vaimoni huomasi, että pyydys olikin kadonnut. Aloimme etsiä sitä kaikkialta ja viimein löysimme…

— Minähän sen löysin!

— Siis vaimoni löysi sen. Arvatkaahan mistä? Koiran hännästä. Emme voineet käsittää, milloin ja missä se oli siihen takertunut, mutta siinä se joka tapauksessa riippui, ja Fido valitti kovasti.

— Se oli muuten hyvä opetus, keskeytti valmo jälleen.

— Niin olikin. Se oli hyvä opetus Fidolle, ettei pistä häntäänsä joka paikkaan.

— Se oli opetus sinulle, että huolehtisit paremmin vaarallisista esineistä.

— Niinpä tietenkin. Se oli opetus minulle…

— Ja tietysti myös Fidolle.

— Mutta sitten Fido sairastui…

— Kaksi kuukautta myöhemmin.

— Ja me toimitimme sen lääkäriin…

— Minähän sen toimitin. Sinä olit silloin ansaitsemassa rahaa.

— Juuri niin. Vaimoni toimitti koiran lääkäriin, mutta liian myöhään.

— Syy ei ollut minussa, tiuskaisi vaimo. — Minä vein Fidon heti lääkäriin.

— Niinhän se tosiaan olikin. Mutta lääkäri totesi, että koira oli saanut…

— Sille oli syötetty!

— Että koiralle oli syötetty rotanmyrkkyä. Ja se oli Fidon loppu. Me surimme kovasti.

— Minä surin vielä enemmän, tähdensi vaimo.

Jerry otti vilpittömästi osaa suruun ja teki uuden lähtöyri-tyksen. Hän ihaili sotaveteraanin suurta tyyneyttä ja hänen vaimonsa kehittynyttä taitoa katkaista lauseita kuin porkkanoita. Pariskunta seurasi Jerryä eteiskäytävään, jossa häntä pidätettiin edelleen.

— Ei suinkaan Mr. Finn vain ole englantilainen? kysyi Mrs. Conelly.

— En, en ole…

— Se on hyvä. Minä en voi sietää englantilaisia, eikä John liioin.

— En vähääkään, vahvisti mies.

— Ei suinkaan Mr. Finn ole ranskalainen?

— En, en ole…

— Se on vielä parempi. Minä inhoan ranskalaisia. Ja John samoin.

— Kyllä, myönsi sävyisä aviomies.

Jerry astui muutaman askelen, mutta pariskunta seurasi perässä.

— Anteeksi nyt, Mr. Finn, mutta ette suinkaan te vain ole saksalainen tai venäläinen? kysyi Mrs. Conelly hiukan arkaillen.

— En. Olen maailmankansalainen.

— Se on vieläkin parempi. Minä en voi ollenkaan sietää venäläisiä enkä saksalaisia. Eikä John liioin.

— Se on totta, vahvisti Mr. Conelly. — En ollenkaan. Amerikka olisi paljon onnellisempi, jos täällä olisi vain irlantilaisia.

— Niin, katsokaas, Mr. Finn. Minä olen irlantilainen ja John oikea amerikkalainen.

— Pyydän anteeksi, sanoi Jerry kohteliaasti, mutta vaimoni odottaa. Minun täytyy nyt mennä. Olette olleet erittäin ystävällisiä.

— Kaikki irlantilaiset ovat ystävällisiä, vastasi Mrs. Conelly. — Ja jos te tarvitsette rullatuolia, niin tulkaa vain lainaamaan. John käyttää sitä vain iltaisin…

Jerry kiiruhti potilaan luo ja ajatteli, että ihmiset olivat yleensä inhimillisiä olentoja. Joan oli herännyt ja vaikutti jälleen normaalilta.

— Missä sinä olet ollut? tiedusteli Joan terävästi.

— Vein rullatuolin takaisin.

Joan nousi istumaan vuoteen reunalle ja teki toisen kysymyksen :

— Jerry, nyt minä haluan tietää, minkä tähden sinä olet pimittänyt minulta kymmenen dollaria? Ole hyvä ja anna se tänne?

— Minulla ei ole enää kuin yhdeksän.

— Yhdeksän!

— Niin. Maksoin Mr. Conellylle dollarin rullatuolin vuokraa.

— Se oli aivan tarpeetonta. Olisit sanonut, että maksat joskus toiste. Pane ne yhdeksän dollaria käsilaukkuuni ja tule sitten istumaan viereeni.

Jerry noudatti käskyä. Hänestä alkoi vähitellen kehittyä Finnin perheen sävyisä Fido, joka söi kädestä ja löi vatsansa lattiaan.

— Tunnetko vointisi paremmaksi? kysyi Jerry.

— Tunnen, mutta selkääni aristaa edelleenkin, kun yritän kävellä. Haluaisin suudella.

Se oli jotakin, jota Jerryn ei tarvinnut varastaa. Hän oli jo saavuttanut tällä alalla tietyn kokemuksen, josta hän sai olla kiitollinen opettajalleen. Joanilla oli ilmeiset opettajanlahjat, jotka hän oli onnistuneesti soveltanut nykyaikaiseen tekniikkaan. Kuinka näppärästi hän Jerryä suudellessaan työnsikään pikku kätensä miehen povitaskuun ja veti sieltä esille henkivakuutus-kirjan.

— Minä otan tämän haltuuni, hän sanoi sitten rauhallisesti. — Sinä voit kadottaa sen. Jerry, rakastatko sinä minua?

— Anna vakuutuskirja minulle, vastasi mies jyrkästi. — Aion peruuttaa vakuutuksen. Se on idioottimaisen suuri. Minä en tarvitse sellaista.

— Sinä ajattelet vain itseäsi. Olet julma.

Jerryn kasvoilla ajelehti synkkiä varjoja. Hän loi vaativan katseen vaimonsa vihertäviin silmiin ja sanoi päättävästi:

— Joan, en siedä nyt leikkiä. Ellet suostu antamaan minulle kirjaa, minä otan sen.

— Siinä tapauksessa huudan apua.

Jerry ei odottanut. Hän tarttui oikealla kädellään Joanin ranteeseen ja vei vasemman kätensä vaimon suulle. Kirja putosi aviovaimon kädestä, ennen kuin hän ehti äännähtääkään, ja työntyi takaisin miehen povitaskuun. Varmuuden vuoksi Jerry avasi radion, joka tarjosi kovaäänistä taustamusiikkia avioliit-tonäytelmälle. Joan ei ryhtynyt kilpailemaan radion kanssa, vaan heittäytyi vuoteelleen ja ilmaisi tunteensa kyynelin. Mutta kyynelten vesivoima ei liikuttanut tällä kertaa miehen tunteita. Hän oli kuin tunnoton kemisti, joka näkee kyynelissä vain hivenen vettä, johon on sekoitettu annos natriumkloridia eli rahvaan kielellä keittosuolaa.

Jerry Finn ei ollut sadisti, vaikka hän olikin nähnyt kymmeniä rikoselokuvia, joiden johtoaiheena oli ihana sadismi. Ei, hän vihasi sadismia! Mutta siitä huolimatta hän suhtautui välinpitämättömästi Joanin nyyhkytyksiin ja keittosuolaliuokseen, joka valui naisen kasvoja myöten poskien hymykuoppiin, leuan keskisyvennykseen ja kaulaan. Jerrylle kirkastui nyt surullinen tosiasia: heidän oli erottava. Siihen oli syytäkin, koska he olivat avioliitossa. Tylyin ja päättäväisin ottein hän ryhtyi keräämään omaisuuttaan pikku matkalaukkuun sillä aikaa kun Joan nyyhkytti kilpaa radion kanssa.

Maailmankansalainen ei lyö koskaan lujasti telttansa paaluja, koska hänellä ei ole kotia eikä isänmaata millään leveysasteella. Jerry oli valmis lähtöön, valmis sanomaan vaimolleen jäähyväiset ja valmis antamaan potilaalle hoito-ohjeet. Hän vei matkalaukkunsa oven suuhun, vaimensi hieman radion ääntä ja astui sitten Joanin vuoteen viereen — aviomiehenä ja kiropraktikkona.

— Sinun täytyy olla pari päivää makuulla ja hautoa aristavia paikkoja kuumilla kääreillä, hän aloitti tyynesti. — Sen jälkeen hankit itsellesi kovan pallon, mieluummin tennispallon. Kolme kertaa päivässä heittäydyt lattialle selällesi ja kohotat ruumistasi niin paljon, että voit työntää pallon selkärangan keskikohdalle. Sen jälkeen laskeudut koko voimallasi pallon päälle ja siir-telet itseäsi siten, että pallo koskettaa vuorotellen joka nikamaa…

Joan kuunteli tarkkaavaisena, mutta ei Jerryä, vaan radiota." Samassa hän huudahti:

— Jerry! Ole hiljaa! Etkö kuule, että Bing Crosby laulaa?

Jerry alkoi vetäytyä ovelle. Bing lauloi maailman musiikkikirjallisuuden viime uutuutta 'Rakkauteni palaa Arabian yössä'. Jerry muisti, että arabialaiset naiset eivät koskaan saaneet nähdä aviomiestään ennen avioliittoa. Amerikassa oli päinvastoin: avioliiton jälkeen naiset näkivät hyvin harvoin miestään.

Bing lopetti laulunsa ja antoi hienotunteisesti suunvuoron kuuluttajalle, joka mainosti maailman parasta näköradiota. Jerry kuuli Joanin lumotun äänen:

— Ihana mies! Ihana!

Samassa Joan huomasi Jerryn, joka seisoi ovella lähtövalmiina.

— Minne sinä olet lähdössä? hän kysyi ihmeissään. — Etkö ryhdy valmistamaan illallista?

Jerry ei liikahtanut paikaltaan eikä liioin vastannut mitään. Joan jatkoi haltioituneena:

— Sano, etkö sinäkin rakasta Bingin ääntä? Hän on maailman laulukuningas. Hänellä on aivan irlantilainen tenori. Irlantilaiset ovat maailmankuuluja laulajia. Voi taivas, kuinka minä rakastan Bingiä!

Jerry oli edelleen vaiti. Hän huomasi sivistyksessään jälleen suuren aukon, jonka pohjalla lauloivat irlantilaiset tenorit. Hän astui verkkaisesti vaimonsa viereen ja sanoi värittömällä äänellä:

— Joan, meidän täytyy erota.

— Erota! Minkä vuoksi? Joan vastasi ihmeissään.

— Koska olemme naimisissa. Sitäpaitsi me emme sovi yhteen. Minä olen niin vaikea luonne.

Joan unohti kipunsa, nousi ja kapsahti miehensä kaulaan. Jerry piti nyt varansa, ettei vaimon käsi päässyt pujahtamaan aviomiehen povitaskuun.

— Ei, Jerry, sinä et ole ollenkaan vaikea, sanoi Joan. — Tom ja Erol olivat paljon vaikeampia. He eivät ymmärtäneet minua ollenkaan, vaikka olivat tässä maassa syntyneet. Heitä varmasti kiusasi se, että minä olen niin älykäs. Vaikka isäni olikin farmari, hän tahtoi kouluttaa minua. Ja myös Charlesia.

Joanin käsi oli hiljalleen menossa Jerryn povitaskuun. Mutta mies esti tuon vaistomaisen liikkeen ja tarttui vaimonsa kumpaankin ranteeseen. Hän katsoi Joania suoraan silmiin ja jatkoi alakuloisesti:

— Joan, sinä olet aivan liian hyvä nainen minulle. Minä olen hyvin alhainen luonne. Olen istunut melkein koko ikäni vankilassa…

— Eihän se mitään merkitse, Jerry kulta! Charleskin on ollut kaksi kertaa vankilassa. Niin ja Erol! Hänkin oli ollut vankilassa. Jostakin siveysrikoksesta vai oliko se varkaus. En muista enää oikein tarkasti. Voi, Jerry, kuinka minä nyt rakastan sinua!

— Olen tehnyt törkeitä rikoksia, Jerry jatkoi synkästi. — Olen gangsteri.

— Ooh, minä rakastan gangstereita! He ovat niin rohkeita ja voimakkaita. He eivät pelkää edes kuolemaa.

— Siinäpä se. Minä pelkään…

— Ei sinun toistaiseksi tarvitse pelätä mitään. Ei ainakaan pariin viikkoon. Minun täytyy puhua heti Charlesin kanssa.

— Mistä?

Joan häkeltyi eikä osannut vastata. Jerry työnsi hänet luotaan melkein tylysti ja sanoi jäätävän kylmästi:

— Näyttelijä!

Joan saavutti nopeasti tasapainon ja vastasi:

— Pikku tyttönä minä aina uneksin näyttelijän urasta. Minulla oli lahjoja, ja kaiken lisäksi olen Joan Crawfordin näköinen. Jerry, sinulla on kultainen sydän.

— Niin on. Se on kova ja keltainen. Mutta nyt siihen ei pysty edes timantti. Sinä olet veljesi rikostoveri. Ensin te pakotitte minut ottamaan muodottoman suuren henkivakuutuksen, ja sitten te suunnittelette minun tapaturmaista kuolemaani.

— Se ei ole totta! huudahti Joan. — Me emme ole vielä suunnitelleet mitään. Sinä vain arvailet. Voi, kuinka sinä olet kurja! Nyt minä uskon, että kaikki eurooppalaiset miehet ovat pelkureita. He kerskailevat sivistyksellään eivätkä kykene tappelemaan.

— Mistäs nyt on kysymys? kuului samassa Charlesin matala ääni.

Hän oli avannut oven omalla avaimellaan ja hiipinyt sisään Jerryn ja Joanin huomaamatta. Jerryn käsi meni vaistomaisesti takataskuun. Vasara oli tallella. Hän tunnusteli myös povitasku-aan. Vakuutuskirja oli tallella.

— Kenen matkalaukku tuolla oven suussa on? kysyi Charles. — Mä olin kompastua siihen. Joan, onks sulia tilkka viskiä?

Charles istahti haukotellen sohvalle ja työnsi hatun takaraivolleen.

— Mistäs te täällä oikein höpisitte? hän kysyi sitten saatuaan viskilasinsa.

Joan ja Jerry vaikenivat. Charles hörppäsi laiskasti viskiään ja kysyi jälleen:

— Onks teidän telefoonissa vika? Mä olen soittanut tänne pitkin päivää eikä kukaan ole vastannut.

— Olimme useita tunteja ulkona, äänsi Joan arkaillen. — Jerry vei minut sairaalaan…

— Löiks se sua? kysyi Charles terävästi.

— Ei… Minä kaaduin portaissa ja loukkasin selkäni. Mutta nyt se on jo parempi, paljon parempi. Päätäni vain vähän kivistää.

— Älä tupakoi niin paljon, neuvoi veli ja käänsi katseensa Jerryyn.

— Kuinkas sun bisneksesi runnaa? hän kysyi vaikenevalta aviomieheltä. — Paljonko olet tehnyt tänään mynttiä?

— Jerry on hiukan väsynyt, kiirehti Joan selittämään. — Hänellä on ollut raskas päivä.

— Ei se helppoa ole kellään, huomautti Charles. — Muuten mä tulin sanomaan, että vakuutus on sitten okay.

— Me tiedämme sen, vastasi Joan ja loi epäluuloisen katseen Jerryyn.

— Mikäs sun miestäs vaivaa? tiedusteli Charles sisareltaan. Mongoolithan ovat tavallisesti kovia suunsoittajia. Eikä ne muussa pärjääkään.

— Älä loukkaa Jerryä, sanoi Joan.

Jerry seisoi hievahtamatta paikallaan ja tuijotti oveen, joka kutsui vapauteen. Joan lähestyi miestään ja kysyi sovittavasti:

— Rakas, haluatko sinä viskiä? — En, oli puiseva ja lyhyt vastaus.

— Ei se tunne hyvää tavaraa, huomautti Charles, nousi ja astui venytellen Jerryn viereen. — No, kaveri. Mitäs tuumaat, kun henkesi on vakuutettu? Minä toimin nopeasti ja…

— Ja tyhmästi, lisäsi Jerry, muistaen Mr. Riversin aforismin.

— Jaa,että kuinka? kysyi Charles ärsyttävästi. — Jos sinä alat perin paljon repiä päätäsi, niin siitä seuraa hiljaisuus. Tämä on kovien miesten maa. Täällä tehdään bisnestä ja tapellaan milloin hyvänsä. Koskas sun senkkasi on viimeksi tutkittu?

Joan ehätti väliin.

— Charles, minkä tähden sinä olet niin hyökkäävä? Mene istumaan ja anna Jerryn olla rauhassa.

— Mulla on nälkä, vastasi veli. — Pane miehesi keittiöön.

Jerry puri hampaansa yhteen, niin että narskahti. Sitten hän lähti päättävästi ovelle ja tarttui matkalaukkuunsa.

— Painutko sä takaisin kotimaahasi? tiedusteli Charles. Jerryllä ei ollut muuta vastausta kuin halveksiva ylenkatse.

— Hyvästi, Joan, hän äänsi katkerasti ja ryhtyi avaamaan ovea.

Mutta samassa Charles harppasi poikkiteloin ovelle ja huudahti:

— Älä viitsi kujeilla mun kanssani! Ja mun sisareni kanssa. Jos sulia on jotain sanottavaa, niin tartu kravattiin.

— Jerry, sinä et saa lähteä, rukoili Joan. — Minä rakastan sinua… Charles, älä anna hänen mennä.

— Pudota kapsäkki lattialle! huudahti Charles Jerrylle. — Mä olen valmis.

— Minä en tappele tyhmien kanssa, vastasi Jerry kuivasti.

— Mutta minä tappelen! karjaisi Charles ja sieppasi matkalaukun Jerryn kädestä. — Mä tappelen milloin tahansa eurooppalaisen kanssa ja varsinkin, jos se sattuu olemaan englantilainen.

— Jerry on suomalainen, huudahti Joan ja koetti estää yhteenoton.

— Ei semmosta kansaa olekaan, vastasi kiihtynyt veli.

— On, on, koetti Joan selittää. — Se on lähellä Koreaa… Voi hyvänen aika, koettakaa nyt sopia. On niin ikävää, kun sukulaiset tappelevat. Charles, mene istumaan! Ja Jerry, tule sinä minun kanssani keittiöön. Minä autan sinua.

Jerry vastasi päättävästi:

— Minä lähden!

Mutta kun hän kumartui ottamaan matkalaukkuaan, hän sai iskun leukaansa ja lennähti toiselle puolelle huonetta.

— Nyt sinä, poika, et käytäkään vasaraasi! karjaisi Charles. — Mun kanssani ei metkuilla. Senkin mongooli!

Jerry makasi vatsallaan seinän vieressä, toinen käsi rinnan alla, toinen velttona sivulla. Hän oli tajuissaan, mutta ei kyennyt nousemaan. Hän sulki silmänsä, terästi kuuloaan ja antautui näyttelijäksi.

— Charles! Mitä sinä teit? huudahti Joan kauhuissaan.

— Älä mene auttamaan! Anna sen huilia, koska sitä väsytti.

— Mutta jos hän kuolee?

— Sä olet hupsu, Joan. Ei mulla ole varaa tappaa ketään. Mitäs tämä sirkus muuten tarkottaa?

— Hän haluaa eron minusta, uikutti Joan. — Ja minä olen koettanut olla hänelle niin hyvä.

— No, saahan se eron sinusta — ennen pitkää, naurahti Charles tylysti.

— Ei, minä en tahdo erota hänestä…

— Et tahdo?

— Niin, Charles. Sinun täytyy ymmärtää minua. Hän aavistaa jotakin. Ja minä en tahdo, että hänelle tapahtuu mitään… Charles, minä… minä rakastan häntä…

— Niinhän sinun pitääkin.

— Minä rakastan häntä oikealla tavalla… Tämä ei ole enää näyttelemistä, Charles. Tänään huomasin, että rakastan häntä. Jerrylle ei saa tapahtua mitään. Minä tahdon olla hänen vaimonsa niin kauan kuin elän. Charles, tämä on vaarallista leikkiä. Jos hän sattuu kuolemaan, minä en voi enää elää…

— Lopeta nyt hemmetissä tuo ruikutus, Joan! Sinä menet varmasti sekaisin. Missä vakuutuskirja on?

— Se on minun hallussani…

— Haluan nähdä sen!

— Ei, Charles, minä en anna sitä sinulle.

— Minä haluan vain nähdä sen.

— En voi näyttää…

— Joan, ellet sinä näytä minulle heti vakuutuskirjaa, niin mä en ole enää sun veljesi. Käsitätkös? Mä olen sen jälkeen vain Charles Lawson. Anna kirja tänne ja heti. Muuten…

— Se ei ole minulla… Se on Jerryn povitaskussa…

Jerrystä tuntui kuin hänen ruumiinsa lävitse olisi mennyt sähkövirta. Hän keräsi kaiken tahdonvoimansa ja valmistautui puolustautumaan. Kun Charles astui hänen viereensä ja potkaisi häntä kylkeen, hän ei hievahtanutkaan. Jerry raotti silmiään rihman verran ja antoi miehen työntää hänet kyljelleen. Charlesin huomaamatta Jerryn oikea käsi meni takataskuun, ja kun vieraan käsi työntyi hänen poveensa, hän ponnahti pystyyn ja tarttui ensimmäiseksi Charlesin hatun lieriin ja nykäisi sen äkkiä vihollisensa silmille. Sitten hän käytti vasaraansa, mutta sen kohteena ei tällä kertaa ollut polvi, vaan vihollisen otsa. Kaikki kävi niin nopeasti, ettei Charles ehtinyt seurata tapausten kulkua. Hän horjahti ensimmäisestä iskusta ja koetti nostaa hatun silmiltään, mutta Jerry veti sen pohjiaan myöten miehen päähän ja jatkoi sopivan kovaa naputusta. Hatun paksu huopa toimi onnistuneena iskunvaimentajana. Charles makasi nyt pitkin pituuttaan lattialla huopahattu silmillään. Mahdollisten yllätysten varalta Jerry lähetti vasaransa pikakäynnille myös miehen polviin ja kyynärpäihin. Sitten hän suoristi solmionsa, sukaisi hiukset silmiltään ja lähti ovelle.

Joan oli kyyristynyt sohvan nurkkaan ja peitti käsillään kasvonsa. Jerry tunsi vaimoaan kohtaan syvää myötätuntoa ja sääliä, sillä hän oli löytävinään nyt naamion takaa ihmisen.

— Hyvästi, Joan, hän äänsi hiljaa.

Joan nousi, mutta hän ei lähestynytkään Jerryä, vaan puhelinta.

— Kutsun poliisin, hän huudahti. — Sinut pidätetään ja joudut vankilaan.

Itsesäilytysvaisto pakotti Jerryn edelleenkin toimintaan. Hän kiiruhti vaimonsa luo, sieppasi hänet syliinsä ja kantoi hänet makuuhuoneen vuoteelle.

— Roisto, minä vihaan sinua, sähisi Joan.

— Minä en vihaa sinua — enää, vastasi Jerry rauhallisesti, mutta varmuuden vuoksi minun on tehtävä tämäkin…

Ja lauseensa pisteeksi hän kokeili vaimonsa refleksejä ja puudutti vasarallaan hänen polvensa ja kyynärpäänsä. Joan yritti huutaa apua, mutta Jerry painoi suunsa vaimonsa suuta vasten ja suuteli hänet sanattomaksi. Sitten hän lähti miltei juosten ovelle, tarttui matkalaukkuunsa ja poistui.

Lyhyt perhekohtaus oli päättynyt. Se erottui tavanmukaisista perheriidoista vain sikäli, ettei sen kuluessa heitelty vastustajia kermakaakuilla eikä kaadettu huonekaluja.

New Yorkin makuuhuoneessa oli ilta. Kaduilla sädehtivät miljoonat mainosvalot. Katu ei saanut milloinkaan yölepoa. Tuuli oli mennyt yöpuulle, mutta katu valvoi.

Nuoren avioparin kotia valaisi lapsenhengen ikuinen täysikuu…

KAHDESTOISTA LUKU

jossa Jerry Finn joutuu työttömäksi ja sanoo matkustavansa toiselle planeetalle. Joan on onneton, kun ei tiedä miehensä uutta osoitetta.

Jerry Finn ei astunut vapauteen viheltäen, pikemminkin hän nyyhkytti äänettömästi. Saapuessaan Mr. Riversin ovelle hänen sydämensä löi melkein takataskussa olevan vasaran tavoin. Isaac avasi oven ja lausui virkaveljensä tervetulleeksi seuraavin sanoin:

— Jaaha. Sinä tulit sitten noutamaan lopputilin? Käy sisälle, niin selvitetään asiat heti.

Jotakin tämän tapaista Jerry oli odottanutkin, sillä hän oli jo aikaisemmin havainnut, että Isaac oli optimisti vain tiettyyn rajaan asti. Sen jälkeen hän muuttui realistiksi, joka tahtoi passittaa kaikki väärinpelaajat helvetin rangaistussiirtolaan.

— Elämäni ensimmäiset varsinaiset vastoinkäymiset alkoivat heti, kun sinä menit naimisiin, sanoi Isaac vakavasti.

— Samoin minun, vastasi Jerry tyynesti kuin kaiku ja odotti jatkoa.

Ja Isaac jatkoi:

— Uhrasin kahdeksansataa dollaria praktiikkani mainostamiseen. Ensimmäisinä päivinä meillä oli ruuhkaa ja ansaitsimme hyvin — niin minä kuin sinäkin. Mutta sitten? Niin, sitten sinä otit lipuksesi naisen hameet, joiden perässä olet nyt marssinut viikon päivät. Tulit vastaanotolle milloin muistit ja karkotit melkein kaikki naispotilaat. Tänään iltapäivällä et muistanut tulla vastaanotolle ollenkaan, joten meillä ei nyt ole entisiä eikä uusia potilaita.

— Mutta, Isaac. Tänään minulla oli voittamaton este, koetti Jerry puolustautua. — Vaimoni loukkasi selkänsä…

— Ja sinä pääsi. Ja potilaat loukkaantuivat niin pahasti, että eivät luvanneet enää koskaan saapua vastaanotollemme. Tein äsken laskelmia ja huomasin, että naimisiin menosi jälkeen olen menettänyt parituhatta dollaria puhdasta rahaa. Sinä et vielä ymmärrä, että nykyaikana käydään ankarin taistelu asiakkaasta. Ihmisiä on palveltava. He voivat jonottaa puoli päivää nyrkkeily-kilpailujen pääsylippuja, mutta eivät kiropraktikkoa.

Isaac veti taskustaan setelitukun ja ojensi virkaveljelleen viisi kahdenkymmenen dollarin seteliä.

— Tässä on palkkasi ja yhdeksän päivän hankintapalkkio. Jerry työnsi rahat lompakkoonsa ja vaipui synkkyyteen. Elämä ei ollut mikään runo. Tulevaisuus vaikutti perin harmaalta, eikä menneisyydessäkään ollut liiaksi valoa. Maailma oli tupaten täynnä onnellisia avioliittoja ja onnettomia aviopuolisoita, joiden vuoteet valittivat unettomuutta.

— Mitä minun nyt pitäisi tehdä? hän kysyi neuvottomana.

— En minä vain tiedä, vastasi Isaac. — Kysy vaimoltasi. — Minä en ole enää naimisissa…

— Kuka sinulle sitten antaa määräyksiä? Samassa Isaac ponnahti jalkeille ja huudahti:

— Mitä sinä sanoit? Et ole naimisissa? Onko sinun vaimosi kuollut?

— Ei — mutta minä jätin hänet…

— Paha juttu. Kovin paha juttu. Vaimoa ei saa jättää — paitsi. jos löytää hänet makuuhuoneesta toisen miehen seurasta ja tällä toisella miehellä on yllään sinun pyjamasi. Laki on sellainen.

Jerryn kasvoille levisi yhä enemmän synkkyyttä. Hän oli avuton kuin vanha virsi, joka on veisattu loppuun.

— Isaac, sinun täytyy neuvoa minua, hän pyysi nöyrästi, — En voi elää vaimoni kanssa. Henkeni on vaarassa…

— Lyö takaisin, tokaisi Isaac karskisti, mutta älä kasvoihin.

Minulla oli kerran saksalainen paanari — olin silloin kaivos-töissä Minnesotassa — joka antoi kaksi kertaa viikossa akalleen selkäsaunan. Oikein perusteellisen. Paljaalle takapuolelle. Remmillä muistaakseni.

— Ei, Isaac… Asia on vakava.

— Niinpä tietenkin. Sen vuoksi annankin sinulle neuvoja. Minäkin koetin kerran antaa vaimolleni selkäsaunan, mutta kun pääsin niin pitkälle, että olisi pitänyt huitaista — minä en ollutkaan enää vihainen…

Jerry teki kärsimättömän eleen. Isaac oli jälleen muuttumassa optimistiksi, joka näki toisen vastoinkäymisissä vain hilpeätä valoa.

— Täytyykö minun ymmärtää, että ajat minut kadulle? kysyi Jerry alakuloisesti.

— Ei, Jerry. Sinä olet ajanut itse itsesi. Minä järjestin sinulle loistavan tulevaisuuden, mutta sinä menit naimisiin. Siinä ei tietenkään ole mitään pahaa, mutta kun sinä vaihdoit praktiikkasi avioliittoon, niin se meni jo vähän liian pitkälle. Siitä kärsii jo minunkin maineeni.

Jerry näytti muistelevan jotakin. Äkkiä hän huomautti:

— Sinä olet minun takaajani, ja sinun täytyy huolehtia minusta.

— Vain siinä tapauksessa, että joudut vaivaishoitoon. Sanon sinulle nyt aivan rehellisesti, ettei meillä ole enää riittävästi potilaita. Ja uutta mainosryntäystäkään ei kannata vielä järjestää.

— Mikä minut sitten perii? huoahti Jerry raskaasti.

— Voi, hyvä mies! Tämä on suurten mahdollisuuksien maa! Koeta etsiä jostakin työtä. Ja ellet saa, tule sitten takaisin.

Viimeinen lause oli tarkoitettu hyvästiksi. Mutta Jerry ei liikahtanut paikaltaan. Hän tunsi kärsivänsä sovittamatonta vääryyttä. Isaacin ymmärrys oli hänen mielestään kaiken arvostelun ulkopuolella. Isaac Rivers oli niitä ihmisiä, jotka kirjottavat kehnosti, puhuvat kohtalaisesti ja ajattelevat vain vahingossa.

— Kyllä kai saan jäädä yöksi tänne? kysyi Jerry arkaillen. -r- Miksi et mene kotiisi? vastasi Isaac.

— En voi — enää…

— No mikäpäs siinä sitten.

Isaac aikoi vielä jatkaa, mutta samassa soi puhelin ja hän riensi vastaamaan. Jerry kuunteli melkein tahtomattaan holhoojansa monologia:

— On, herra. Kyllä, herra. Elokuussa… Aivan niin… Ei ole enää. Ei, hän erosi palveluksestani tänään… Kyllä, herra Karannutko?… En ole nähnyt… Lyönyt — millä?… Vasaralla… Siis päähän?… Kyllä, herra… Ilmoitan heti, herra… Tietysti, minähän olen hänen takaajansa… Hyvää yötä, herra…

Isaac pani kuulokkeen paikalleen.

— Kysyikö joku minua? tiedusteli Jerry levottomasti.

— Kyllä. Poliisi.

— Mitä hän halusi?

— Päästä puheillesi.

— Mitä muuta! Kerro!

— Olet kuulemma lyönyt erästä tämän maan kansalaista vasaralla päähän…

— Se on totta, Isaac… Se on totta… Puolustin itseäni…

— Se on sivuseikka.

— Onko hän kuollut?

— Kuka?

— Joanin veli.

— Vai sitä miestä sinä loitkin! Ei, ei hän ole kuollut.

— Mitä sitten? Sano!

— Roskaa koko juttu! Poika on tehnyt valituksen poliisille, ja poliisi haluaa nyt tietää, minkälaista vasaraa sinä olet käyttänyt, koska uhrin päässä ei ole minkäänlaisia pahoinpitelyn merkkejä…

Jännitys laukesi, ja Jerry lyyhistyi helpotuksesta sohvan nurkkaan.

— Mutta ei siinä kaikki, jatkoi Isaac. — Poliisi haluaa tietää, minkä vuoksi olet karannut kodistasi. Minähän sanoin sinulle äsken, ettei vaimoaan saa jättää, ennen kuin on saanut eron. Ja ryhtynyt maksamaan elatusapua. Ehkä on sittenkin viisainta, että menet kotiisi yöksi.

— Kenties olet oikeassa, Isaac, vastasi Jerry synkästi. — Voinhan minä vaihteeksi vaikka kuoliakin…

Ja niin tarttui Jerry Finn matkalaukkuunsa ja lähti. Isaac saatteli häntä porraskäytävään ja esitti loppulausunnon:

— Vähän haljulta tämä tuntuu minustakin, mutta en mahda mitään. Älä kanna kaunaa. Käy tervehtimässä…

— Kiitos, Isaac. Olen pahoillani siitä, että karkotin sinulta potilaat. Toivottavasti tulet kuitenkin jotenkuten toimeen.

Päästyään kadulle Jerry tunnusteli vaistomaisesti takatas-kuaan ja totesi vasaran olemassaolon. Elämä näytti nyt muodostuvan tosikertomukseksi, jonka juoni oli itkettävän tuttu: karannut aviomies palasi kotiinsa ja päätti aloittaa kaiken alusta. Nyt kai heidän oli nukuttava käsi kädessä, jottei kumpikaan pääsisi lyömään toistaan?

Ilmassa oli jo hiven syksyistä koleutta, joten naiset saattoivat kantaa hikoilematta uusia turkiksiaan. Porttikäytävien hedelmä-ja makeiskaupustelijat olivat juuri lähteneet koteihinsa, ja var-tiopoliisit tarkkailivat, että myymälöiden ovet olivat lukitut. Katuelämän öinen ammattikunta ryhtyi parhaillaan harjoittamaan elinkeinojaan. Sieltä täältä tulvahti vastaan kuumien nakkimakkaroiden ja vastaleivottujen sämpylöiden tuoksu. Merimiehet kauppasivat sveitsiläisiä kelloja ja kiikareita, joku elähtänyt herrasmies hilpeitä postikortteja ja Buenos Airesissa painettuja aikaihmisten kuvakirjoja, joku onneton, jolla ei ollut muuta -rikkautta kuin aikaa, kauppasi suurkiitosta ja kerjäläishymyä. Puoliyön lähestyessä alkoivat elinkustannukset kohota ja rehellisyys laskea.

Muuan iloinen Magdaleena tarjoutui Jerryn seuraan, mutta jäykänhiljainen aviomies torjui tarjouksen ja suuntasi kulkunsa ovelle, johon oli kiinnitetty nimilappu 'Joan Jerry Finn'. Heidän nimensä olivat vielä rinnakkain, sulassa sovinnossa ja samalla tasolla. Pikkarainen nimilappu puhui pyhästä liitosta, jonka tunnusmerkkeinä oli pyöreät renkaat: vaimolla vasemman käden nimettömässä sormessa ja miehellä taskussa.

Sisältä kuului tavanmukainen jokakodin ääni, joka lähti radiosta. Joan kaipasi hiljaisuutta, hän avasi radion ja muuttui hiljaiseksi. Jerry mietti pitkän tovin: mennäkö vai ei? Lopulta hän oli kuin todistaja, joka ei muistanut mitään, ja avasi rohkeasti oven. Charles oli lähtenyt, sillä hänkin harjoitti elinkeinoaan pääasiassa öiseen aikaan, ja Joan oli yksin kotona. Hylätty aviovaimo ei hupmannut miehensä tuloa, sillä hän oli vaipunut kotitekoiseen kiropraktiikkaan, joka vaati suurta keskittymistä. Jerry työnsi matkalaukkunsa sohvan taakse ja astui sitten makuuhuoneen ovelle seuraamaan itsekseen opiskelevan opetuslapsensa harjoitusta. Näky oli lumoavan villi, eikä sitä olisi voinut kuvata millään kielellä. Siihen olisi tarvittu vähintään saksofoni tai hanuri. Joan makasi selällään lattialla, ainoana verhonaan pienet nylon-kaatiot, ja hieroi selkärangan nikamia pikku palloon, joka näytti olevan vanhan rautasängyn päätypylväästä irrotettu messinkinuppi. Näöttömän pieni povi liikahteli rytmilli-sesti joka kerta, kun messinkinuppi tavoitti aristavan nikaman. Ja tätä kotoista balettia myötäili onnistuneesti vähittäismaksulla ostettu radio. iFrank Sinatra vihelsi tuttua karjapaimenen melodiaa ja ryhtyi sitten laulamaan suuren öljytrustin viimeisintä mainosiskelmää 'Rakkauteni palaa kuin Texas-yhtiön öljy'. Sanat: Willy Williams. Melodia: Franz Lisztin tapaan Bob Smith. Joan hieroi nikamiaan ja hyräili Frank Sinatraa auttaen:

Sinä, sinä, sinä käpyseni

lemmenliekkihin nyt minut pistä.

Paina kuumat huules huulilleni,

laula vauhdista ja bensiinistä…

Jerry siirtyi radion viereen ja vaimensi Frank Sinatran pianissimoon. Hänen raaka ja epämusikaalinen tekonsa herätti Joanin keskiyön todellisuuteen. Nainen ponnahti jalkeille ja huudahti hätääntyneesti:

— Jerry! Mikset anna Frankin laulaa? Minä tahdon oppia tämän laulun sanat. Se on ihana laulu, Jerry. Ihaa-na…

— Pue yllesi, Joan, vastasi mies värittömästi. — Tahdon keskustella kanssasi.

Joan pani tohvelit jalkaansa ja helmet kaulaansa, laskeutui arkipäivän suorasanaiseen proosaan ja ryhtyi syytämään sanoja, joita ei olisi voinut millään keinolla punnita eikä laskea.

— Rakas, selkäni tuntuu nyt paljon paremmalta. Minä uskon nyt sinun parannuskeinoihisi, vaikka Charles sanoikin, että se on pelkkää roskaa. Charles oli muuten kovin vihainen sinulle. Hän uhkasi nitistää sinut, mutta ei sinun tarvitse pelätä. En minä usko, että hän ampuu. Minun tietääkseni hän ei ole vielä ampunut kuin kahta miestä ja kerran poliisia. Mutta siitä on jo vuosia. Jerry, rakastathan sinä minua?

— Pue yllesi, Joan, vastasi mies kuivasti ja torjui vaimonsa lähentelyt.

— Minkä tähden? Ei minulla ole vähääkään kylmä. Oi, nyt minä ymmärrän! Sinä ujostelet. Voi, kuinka suloinen sinä olet! Jerry, etkö myönnä, että minä olen kaunis? Kun selkäni tulee aivan terveeksi, ryhdyn harjoittelemaan tanssia. Minulla on lahjoja siihenkin. Mutta sitä ennen minun on hankittava silmälasit. Ne ovat nyt muodissa. Varsinkin sellaiset, joiden sangoissa on kultakoristeita. Kaikki hienot naiset käyttävät nykyään silmälaseja.

Jerry ei käsittänyt, minkä tähden hän oli palannut takaisin, ja Joanin oli perin vaikea ymmärtää, ettei mies ryhtynyt valmistamaan illallista, vaikka uusi vuorokausi oli alkanut jokin minuutti sitten. Mies istuutui synkin ilmein ja sytytti savukkeen, jonka erinomaisesta laadusta kymmenet tunnetut keuhko- ja sydänspesialistit olivat antaneet asiantuntijan lausunnon. Joan veti kevyen aamunutun harteilleen, siirtyi miehensä viereen istumaan ja puristi paljaalla polvellaan miehen polvea. Jerry tuijotti-lattiaan ja ohimennen myös vaimonsa polviin, jotka olivat kauniit kuin omenat.

— Minkä vuoksi sinä olet niin synkkä? kysyi Joan ja nostiV oikean jalan vasemman jalan polvelle. — Sinunhan pitäisi päinvastoin olla nyt onnellinen.

Jerry kohotti hieman katsettaan ja vastasi alakuloisesti:

— Minä olen nyt työtön…

— Etkö sinä parannakaan enää ihmisiä?

— En. Minulla ei ole toistaiseksi mitään työtä.

— Voi, kuinka ihanaa! Silloinhan sinä olet kaiket päivät minun kanssani. Jerry, rakas! Tällaista minä olen aina toivonut.

— Työttömyyttäkö?

— Niin. Eihän siinä ole mitään pahaa. Minä luin kerran jostain lehdestä, että työttömyyttä ilmenee aina silloin, kun ihmiset joutuvat pois työstä. Täytyyhän ihmisten joskus levätäkin ja katsoa rauhassa näköradiota. Minä vihaan työtä ja sen vuoksi olenkin niin onnellinen, kun sinä voit nyt olla kotona. Nyt meidän ei enää tarvitse lähettää vaatteita pesulaitokseen eikä ottaa siivoojia. Ostamme pesukoneen ja pölynimurin, niin sinä voit pestä ja siivota. Mutta ensimmäiseksi meidän täytyy saada auto. Sinun täytyy käsittää, ettei hieno nainen voi istua rullatuoliin, kun hänet viedään sairaalaan. Jerry, sinä tiedät, että minä olen sentään lady ja tunnen elämää. Voi taivas, kuinka minä olen nyt onnellinen!

Jerry tarttui vaimonsa käsivarsiin, tuijotti häntä suoraan silmiin ja sanoi hyvin vakavasti:

— Joan, näytä kielesi ja sano aaaa…

Joan loukkaantui. Hän oli lady, joka ei sietänyt, että hänen tunteillaan pelattiin biljardia. Hän peitti polvensa ja siirtyi puolen metrin päähän miehestään. Samassa hän muisti, että heidän välillään oli joitakin selvittämättömiä asioita.

— Minkä vuoksi sinä olit illalla niin raaka? hän kysyi mieheltään. — En olisi koskaan uskonut, että sinä voisit lyödä naista. Ja vielä vasaralla.

— Kokeilin vain sinun refleksejäsi, Jerry vastasi kuivasti.

— Etkö sinä lyönytkään tosissasi minua? ihmetteli Joan, siirtyi nopeasti puolta metriä lähemmäksi ja ryhtyi jälleen käyttämään perin sanakasta kieltä:

— Minä olin sittenkin oikeassa. Charles väitti, että se oli kon-namaista raakuutta, mutta minä sanoin, että se oli vain rakkautta. Voi, kuinka on suloista, kun ihminen rakastaa ja häntä rakastetaan! Charles on hieno mies ja hyvin paljon kokenut, mutta minusta tuntuu, ettei hän vielä tunne rakkautta. Jerry! Nyt sinun täytyy suudella minua! Mutta tee se nyt oikein hienosti. Ja pitkään. Aivan niin kuin Gregory Peck tai Alan Ladd. Oi, jos kerran saisi suudella Alan Laddia!…

Jerryn ärsyttävä passiivisuus pudotti tunnelman lattialle. Häneltä puuttui vielä toistaiseksi elämäntaiteilijan hieno herkkävaistoisuus ja elokuvamiesten hiottu tekniikka. Ehkäpä hän kävi liian harvoin elokuvissa ja luki liian vähän 25 centin kirjoja? Hän ei kertakaikkisesti käsittänyt, että miehisen viehätyskyvyn ja elämänikuisen intohimon välillä oli se ero, että viehätyskyky jatkui monesti vielä loppuunpalaneen intohimon jälkeen.

Perin mehuttoman velvollisuussuudelman jälkeen hän äänsi vavahduttavan materialistisesti:

— En voi käsittää, millä me elämme.

— Sinä loukkaat minua, vastasi Joan. — Totta kai me elämme niin kuin muutkin ihmiset.

— Mutta minä olen työtön.

— Taas sinä puhut tuosta samasta asiasta. Minähän olen sanonut sinulle ainakin miljoona kertaa, että me voimme elää velaksi. Sinä et taida tietääkään, että meillä on nyt viiden kuukauden vuokrakin maksamatta?

Jerry vei kädet otsalleen ja voihkaisi:

— Ei, näin ei voi enää jatkua! Minun on saatava työtä. Mitä tahansa.

Joanin kasvot kirkastuivat. Hän otti vaistomaisesti osaa miehensä suruun ja koetti lohduttaa:

— Ehkä Charles voi auttaa sinua?

— Mahdotonta! En siedä häntä.

— Älä sano veljestäni tuolla tavalla. Hän kertoi tänä iltana, että hänellä on tekeillä suuri bisnes, johon hän tarvitsee apua. Jerry, minä keksin: sinä ryhdyt auttamaan veljeäni. Minä uskon, että teistä tulee silloin hyvät ystävät.

Jerry oli tuokion vaiti. Sitten hän kysyi haluttomasti:

— Mitä veljesi puuhaa?

— Hän sanoi auttavansa koululaisia.

— Auttavansa koululaisia? kertasi Jerry ihmeissään.

— Niin, ja myös yliopistojen opiskelijoita.

— Onko veljesi sitten ammatiltaan opettaja?

— Ei, Jerry. Sinä olet tyhmä. Kukaan kunnon mies ei ryhdy opettajaksi. Mutta Charles auttaa koululaisia muulla tavalla.

Jerry alkoi virkistyä ja koettiimeä vaimoltaan lisää tietoja.

Joan teki jälleen nykyaikaisen eleen: heitti toisen jalkansa hyvin joustavasti toisen jalan polvelle ja alkoi kertoa:

— Eurooppalaisten on hyvin vaikea ymmärtää koulunkäyntiä, koska heillä on kuulemma niin vähän kouluja. Mutta täällä on toista. Monissa valtioissa on jo koulupakkokin. Se on aivan hirveätä! Pienet lapsetkin pakotetaan kouluun. Heidän täytyy oppia lukemaan ja kirjoittamaan ja pelaamaan palloa. Se käy hermoille. Minä muistan hyvin, kuinka hermostunut Charles oli silloin, kun hän kävi koulua ja kuului jalkapallojoukkueeseen. Sen vuoksi Charles haluaa nyt auttaa koululaisia.

Jerry ravisti tyhmästi päätänsä.

— En voi ymmärtää, millä lailla veljesi voi auttaa koululaisia.

— Charles hankkii heille lääkkeitä. Rauhoittavia lääkkeitä, joita valmistetaan Meksikossa. Niitä sanotaan marijuanaksi ja hasikseksi…

Jerry nousi.

— Sehän on rikollista toimintaa! hän huudahti kiihtyneesti.

— Niin sinä sanoi vastasi Joan tyynesti, mutta koululaiset ovat hyvin kiitollisia.

Jerry sulki silmänsä ja äänsi muuttuneella äänellä:

— Joan, Joan, Joan… Sinä et tiedä, mitä puhut. Etkö ymmärrä, että veljesi on vaarallinen rikollinen.

— Olethan sinäkin ollut vankilassa, Joan puolustautui. — Kun kerroin Charlesille, että sinä olet ollut useita vuosia linnassa, niin hän muuttui aivan kuin toiseksi mieheksi ja sanoi, ettei Jerry sittenkään ole niin typerä kuin ensin näyttää…

Jerry vei kädet korvilleen ja huokaisi toivottomasti. Hän epäili nyt vahvasti, että Joan oli päässyt mielisairaalasta ennen aikojaan, tai sitten hän oli niin lumoavan naiivi, ettei erottanut elokuvaa todellisuudesta.

— Minä olen vielä typerämpi kuin näytän, Jerry sanoi synkästi.

— Et minun mielestäni, lohdutteli Joan. Minä en ole huomannut mitään vikaa sinun älyssäsi. Päinvastoin: sinä olet suomalaiseksi aika viisas.

— Lopeta tuo ainainen viittailu suomalaisista. Mitä sinä tiedät Euroopasta ja eurooppalaisista?

— Luenhan minä joskus sanomalehtiä, ja niissä sanotaan, että Eurooppa on kurja ja sairas maa, jota täytyy avustaa.

Joanin sanoissa oli vahva painomusteen maku. Jerryä väsytti kuin surutonta kirkossa. Mutta hänellä ei ollut vähääkään halua astua makuuhuoneeseen ja heittäytyä pitkäkseen. Hän tunsi itsensä orvoksi ja yksinäiseksi. Hän kaipasi jonnekin etäälle, vaikka tiesikin kyllin hyvin, että etäälle oli aina liian pitkä matka. Ihmisellä oli yleensä hyvä olla siellä, missä hän ei ollut. Joanin sielunmaisemaa eivät koskaan sumentaneet syvähenkisyyden usvat. Sen vuoksi hänessä oli aina enemmän päättäväisyyttä ja itsevarmuutta kuin Jerryssä, joka tuhlasi vielä liiaksi aikaa rehellisyyteen sekä hyvän ja pahan erittelyyn.

Lyhyen äänettömyyden jälkeen itseensä ja vaimoonsa kyllästynyt aviomies sanoi alakuloisesti:

— Joan, minä lähden matkalle. Menen etsimään työtä.

— Koska?

— Nyt heti.

— Kylläpä sinä olet lapsellinen.

— Niin olen. Ellen olisi ollut lapsellinen, en olisi nyt tässä. Joan pani kätensä Jerryn kaulaan ja loi mieheensä hyväilevän

katseen.

— Lähdetään yhdessä, sanoi Joan. — Minäkin kaipaan matkalle. Mennään länteen.

Jerry tunsi, kuinka Joanin käsi työntyi hänen povitaskuunsa. Mutta se sai palata tyhjin toimin takaisin, sillä henkivakuutus-kirja oli matkalaukussa.

— Hyvä on, virkkoi Jerry. — Ryhdy pukemaan yllesi, niin minä käyn sillä aikaa lainaamassa tohtori Riversiltä matkarahat.

— Ei, Jerry. Lähdetään vasta aamulla. Minun täytyy odottaa vielä Charlesia. Hän lupasi tulla kahden aikaan yöllä takaisin.

Jerry säpsähti. Hänellä ei ollut mitään halua tavata miestä, jonka paksua päätä hän oli takonut illalla kuin kuparipannua. Jerry koetti keksiä uusia verukkeita päästäkseen vapauteen mahdollisimman pian. Hän tunsi vaimonsa Ja tiesi liiankin hyvin, ettei Joaniin tehonnut tavanmukainen pikkuveruke. Sen vuoksi hän sepitti äkkiä tarinan, joka istui paremmin tuohon naiselliseen maaperään.

— Joan, hän kuiskasi hiljaa. — Minulla on suunnitelma. Me varastamme auton ja lähdemme sillä matkalle.

— Ooh, kuinka jännittävää! huudahti Joan. — Jerry, minä rakastan sinua!

— Nyt on paras aika hankkia auto. Kello on puoli kaksi, ja suurin osa ihmisistä on nukkumassa. Poliisit ovat juuri tähän aikaan kahvilla.

Jerry alkoi liikehtiä ovelle ja tarttui matkalaukkuunsa.

— Älä ota matkalaukkua mukaan, huomautti Joan.

— Se on aivan välttämätön. Kukaan ei kiinnitä minuun huomiota, kun näkevät minun kantavan jotakin. Joan, ryhdy pukeutumaan. Tulen tunnin kuluttua takaisin.

Aviovaimon silmät säihkyrvät kuin joulukuusen kynttilät. Hän katseli miestään ihailevasti, painoi pitkän suudelman hänen suulleen ja kuiskasi:

— Valitse hyvä auto…

— Otan maailman hienoimman, vastasi Jerry, hyväili pikku vampyyriään ja kiiruhti ulos.

Mutta kun Jerry oli mennyt, Joan muisti erään pikku seikan: Jerryllä ei ollut ajolupaa, eikä hän edes kyennyt ajamaan autoa… Hänellä oli erittäin heikot silmät. Näistä johtopäätöksistä huolimatta Joan ryhtyi valmistautumaan matkalle. Hän oli aina elänyt hiukan epätodellista elämää, jossa unelmien asiamiehinä toimivat elokuvatähdet ja rikosromaanien teräshermoiset sankarit. Kaikeksi onneksi hän oli liian pinnallinen ollakseen syvästi onneton.

Pukeuduttuaan huutavanpunaiseen kävelypukuun ja leveälieriseen, mustaan hattuun Joan olisi kelvannut kansikuvaksi mihin lukemistoon tahansa. Hän odotteli Jerryä ja sytytti savukkeen toisensa jälkeen. Samassa hän kuuli porraskäytävästä omituista ääntelyä ja kolinaa. Hän avasi oven eikä kyennyt pidättämään huudahdustaan:

— Charles! Charles! Kuinka sinä kehtaat?

Joanin rakas veli oli vatsallaan portaikossa ja koetti päästä porrastasanteelle.

— Oletko sinä taas juonut liikaa? moitiskeli sisar ja koetti auttaa veljeänsä jalkeille.

Mutta Charles ei pysynyt pystyssä, vaan konttasi sisälle ja vastasi raivostuneena:

— Juonut, juonut! Jospa olisinkin juonut, mutta kun olen ollut koko illan niin hemmetin raitis, että mun muotokuvanikin pitäis maalata vesiväreillä…

— Mikä sinua sitten vaivaa? hätääntyi Joan ja auttoi veljensä nojatuoliin istumaan.

— Anna tilkka viskiä, vastasi Charles ja puri hampaitaan kiukusta.

Kohtuullisen hermohuikan jälkeen hän alkoi kertoa:

— Bisnes meni tänä yönä ihan päin helvettiä. Ja kun sitten tulen tänne, niin eikös ulko-ovella tule vastaan sun miehes, tuo kirotun hyväkäs saksalainen vai mikä piru…

— Suomalainen, oikaisi Joan.

— No oli mikä hyvänsä. Mä uhkasin antaa sille helvettiä, mutta eikös se ehtinyt ennen minua. Ja nyt se iski polviini niin lujaa kuin seppä. Eikä sillä hyvä. Se kaappasi pistoolin taskustani, veti hatun silmilleni ja potkaisi mua takapuoleen. Tällaista mä en ole vielä koskaan kokenut…

Charles melkein itki kiukusta, tyhjensi lasinsa ja yritti jatkaa:

— Se on täys konna. Mutta kyllä se vielä pannaan kylmäksi. Mä vannon, että siitä päästetään ilma pois…

— Eikö hän sanonut mitään? kysyi Joan järkyttyneenä.

— Se sano vaan, että "pidä huoli sisarestasi, minä matkustan kuuhun…"

Joan otti hatun päästään ja istahti hervottomana. Hetken kuluttua hän hyrähti itkuun…”

— Mistä minä nyt saan hänen osoitteensa?…

KOLMASTOISTA LUKU

eli onnettomuuden luku, jossa Jerrylle luennoidaan naurun psykologiasta ja hän liittyy hobojen suureen veljeskuntaan.

Jerry heräsi hieman epämiellyttävään tunteeseen: ankaraan kolinaan, huutoon, nauruun ja puristukseen. Joku ravisteli häntä hereille ja yritti kutittaa kainaloista. Jerry avasi silmänsä ja oli kotvan aikaa j unen ja todellisuuden rajalla, jossa kaikki havaittava oli epätodellisen usvaista ja puolittain aineetonta. Häntä nukutti kuin keväistä kettua, ja hänen luomensa painuivat kiinni kuin raskaat luukut. Mutta sitten ravistelu uusiutui ja äskeistä rajummin. Tuntui kuin häntä olisi läimäytetty pari kertaa poskelle ja sen jälkeen karjaistu korvaan. Hän alkoi herätä ja tajuta vähitellen tilanteen. Hän huomasi istuvansa täyteen ahdetussa maanalaisessa junassa. Näkökenttä oli perin rajoitettu. Hän saattoi nähdä muutamia vaunun kattoon kiinnitettyjä mainosjulisteita ja kasvoja. Hymyileviä ja leveästi nauravia kasvoja. Mustia, keltaisia, ruskeita, harmaita, sinertäviä ja kalpeita kasvoja. Tämän kirjavan kasvokokoelman tienoilla leijaili epämääräinen seos lemuja, hajuja ja tuoksuja. Kynsilaukka, pur-josipuli, hammastahna, kasvovesi, purukumi, puuteri, hajuvesi, saippua ja selleri toivat raikkaan tuulahduksen unten maailmasta irtautuvan Jerry Finnin sieraimiin. Arkinen todellisuus tervehti häntä tuhansin äänin ja hajuvaikutelmin. Totta totisesti: tämä oli New Yorkin maanalainen juna, joka kiersi loppumatonta ympyrää; suurkaupungin laskimo ja kiehuva maksa.

Virkalakkinen neekeri tunkeutui nyt kolmannen kerran Jerryn viereen ja sanoi leveästi nauraen:

— Herra! Mihin olette menossa?

— Eteenpäin, vastasi Jerry.

— Hyvä on, herra. Mutta nyt te olette istunut vaunussa lähes seitsemän tuntia ja kiertänyt Manhattanin moneen kertaan. Mikä on tarkoitus, herra?

— Ei ole mitään tarkoitusta, vastasi Jerry.

Juna hiljensi vauhtia, ja neekeri meni avaamaan ovea. Jerry näki ympärillään vain kasvoja. Nauravia kasvoja. Ne muistuttivat loppumatonta virtaa, joka vaihtui jatkuvasti ja pysyi jatkuvasti samana. Samat ilmeet, samat hajut ja samat äänet. Juna lähti liikkeelle, ja neekeri pujotteli liikahtelevan massan lomitse Jerryn eteen. Hän ei halunnut syyttää, vaan auttaa, sillä hän joutui junailijantoimessaan näkemään tuhansia miehiä ja naisia, jotka nukkuivat yönsä maanalaisen junan vinhasti keinahtelevassa vaunussa, kodittomien ihmisten yhteiskehdossa, jonka kovalle penkille pääsi istumaan kyynärpäiden avulla — maksettuaan sitä ennen kymmenen senttiä lähtöaseman automaattiin.

— Niin, herra, jatkoi ihmisystävällinen neekeri jälleen. — Koska te aiotte poistua vaunusta?

— Onko nyt ilta vai aamu? kysyi Jerry.

— Aamu, hyvä herra. Erittäin kaunis aamu. Kello on kohta kahdeksan.

— Missä me nyt olemme?

— Manhattanilla, hyvä herra. Tarkemmin sanottuna Harle-missa. Seuraava pysähdyspaikka on sadaskahdeskymmenesiviides katu, hyvä herra.

— Haarlem, toisti Jerry toiveikkaasti, ja hänen mieleensä muistuivat Hollannin ihanat tulppaanivainiot, puukengät, mehevät juustot, sievästi maalatut talot ja hohtavan valkoiset ovet ja portaat. — Haarlem, hän toisti uudelleen. — Ehkä minä sitten jäänkin pois seuraavalla asemalla.

— Hyvä on, herra, virkkoi neekeri hymyillen kiehtovan tummasti…

Jerry alkoi tungeksia ovea kohden. Samassa hän muisti matkalaukkunsa ja työntyi takaisin lähtöpaikkaansa. Siinä istui nyt kellertävä puertoricolainen pureskellen selleriä.

— Matkalaukkuni on kadonnut! huudahti Jerry mustapintaiselle junailijalle.

— Se on hyvin tavallista, vastasi neekeri ystävällisesti. — Maailmassa katoaa aina jotakin. Mutta nyt teidän täytyy kiirehtiä, hyvä herra. Juna pysähtyy aivan kohta.

— En voi lähteä ilman matkalaukkua, sanoi Jerry tiukasti. — Se on varastettu.

— Se on hyvin tavallista. Maailmassa varastetaan joka päivä. Ilmoittakaa poliisille. Mutta nyt, hyvä herra…

Junailija tarttui Jerryä käsipuoleen, ja voimakkaan tungoksen painolla hänet työnnettiin ovensuuhun. Juna pysähtyi, ja Jerry kulkeutui virran mukana laiturille.

— Matkalaukkuni, matkalaukkuni on kadonnut! hän huusi kovalla äänellä.

Hän sai vastaukseksi ijoisia hymähdyksiä, kapeaa ja leveää hymyä, maailmaasyleilevää sosiaalista naurua. Tuntui kuin New Yorkin kahdeksanmiljoonaa asukasta olisi purskahtanut yhdellä kertaa nauruun. Virta kuljetti Jerryn maan alta kadulle, maanalaisesta tungoksesta maanpäälliseen tungokseen. Hän huomasi liikennettä ohjaavan poliisin ja pujottautui tämän viereen.

— Minulta varastettiin matkalaukku, hän sanoi ääni väristen.

— Vai niin, vastasi poliisi myötätuntoisesti naurahtaen. — Ikävä tapaus, mutta sellaista sattuu joka päivä. Kaunis ilma muuten tänään. Aivan harvinainen näin syyskuun lopussa.

— Perin harvinainen, myönsi Jerry, ja hänenkin kasvoilleen levisi irvistyksentapainen hymy.

Hän jätti poliisin hoitamaan virkatehtäviään ja lähti taivaltamaan eteenpäin. Aamu oli totisesti kaunis ja hivelevän lämmin, mutta unelmien ovela asiamies oli kuitenkin myynyt Jerrylle vääriä kuvitelmia. Hollannin Haarlemin kauniit tulppaani-istu-tukset saivat siirtyä loitolle New Yorkin Harlemin mustasta puutarhasta. Hän oli nyt suurkaupungin neekeriasutuksen sydämessä, jossa kaikki oli mustaa. Harvinaisen albinon tavoin hän ilmestyi Viidennelle Avenuelle, jonka jalkakäytävillä istuskeli kaiken ikäisiä ja kokoisia murjaaneja. He näyttivät viihtyvän erinomaisesti jätepaperien, ruoanjätteiden ja koiranlannan keskellä. Lihavat kärpäset tanssivat hillitöntä hääpolkkaa ja julistivat elämän ikuista jatkuvuutta. Pari pikkupoikaa ruokki kesyä rottaa, jonka pullistuneet kyljet ja pingottuneen vatsan pikku nännit ennustivat iloista perhetapausta. Aurinko lähetti tulisia säteitään tähän mustaan idylliin, joka aivan pursui elämää, hymyilevää, ilakoivaa ja huoletonta elämää.

Jerryä tervehdittiin, ja hän vastasi tervehdyksiin. Hollannin lumoavat kukkatarhat olivat kätkeytyneet Harlemin neekereiden sieluihin. He elivät hengessään luonnon vihannissa asunnoissa ja unelmoivat Eedenistä surisevan kärpäsparven ja auringon paisteessa kuivuneen koiranlannan keskellä. Mustaa, pohjatonta naurua. Elonkeraista hymyä. Vieraaseen maaperään istutettua elämää.

Harlem hymyili, mutta Jerryä painosti elämisen tuska ja matkalaukun menetys. Hänellä ei ollut suurtakaan mahdollisuutta saada omaisuuttaan takaisin, sillä vain varas saattoi pidättää varkaan.

Viidennen Avenuen ja 127. kadun kulmassa oli Joen kahvila, joka suositteli Harlemin parasta kahvia. Jerry ihastui mustien miesten suhteellisuuteen, sillä he eivät tarjonneet maailman parasta. Jerry poikkesi tupaan, josta tulvahti heti vastaan iloinen kärpäsparvi, automaattisen levysoittimen Frank Sinatra ja vahva paistinrasvan käry. Kymmenkunta mustaa istui pitkän tarjoilu-pöydän ääressä hörppien kahvia ja mutustellen hampurilaisia. Jokaisen kasvoilla oli aurinkoinen hymy. Kaljupäinen isäntä, jota olisi voinut tukistaa vain pikilapulla, ilmestyi Jerryn eteen, remahti nauruun ja sanoi sitten iloisesti:

— Huomenta, herra! Kaunis aamu.

— Hyvin kaunis…

— Olette kovin synkän näköinen.

— Minulta varastettiin matkalaukku.

Isäntä remahti uudelleen nauruun, ja hänen hilpeä mielialansa levisi äkkiä kuin huhu. Hetken kuluttua kaikki mustat nauroivat.

Jerry alkoi jo tuskastua tähän linnunsuruttomaan mielialaan, joka näytti olevan muotia koko kaupungissa. Hän puristi kasvoilleen vähäisen vaivaishymyn ja tilasi kahvia.

— Eikö mitään haukattavaa? tiedusteli isäntä. — Erikoisalamme ovat kirsikkapiiraat ja hampurilaiset. Emme käytä hevosenlihaa.

— Ehkä piirakka, vastasi Jerry. — Ja mustaa kahvia.

— Kolmekymmentä senttiä, vastasi isäntä. — Voitte maksaa heti.

Jerry työnsi kätensä taskuun ja alkoi tasaisesti täristä. Lompakko oli kadonnut. Hän ryhtyi hermostuneesti kopeloimaan taskujaan ja havaitsi, että myös vasara ja Charlesilta anastettu pistooli olivat löytäneet uuden omistajan. Hän löysi taskuistaan vain nuhraantuneen nenäliinan ja kamman puolikkaan.

— Minulta on varastettu kaikki rahat, hän sanoi sammaltaen. Kahvilanpitäjä ei nauranut enää suullaan ja silmillään, hän nauroi koko leveällä naamallaan, vatsallaan ja hartioillaankin. Ja hänen naurunsa tarttui taaskin asiakkaisiin.

— Vanha juttu, liian vanha juttu, hän jokelteli vieraalle. — Ei vetele enää tänä päivänä. Olen pahoillani, herra, mutta en voi tarjota teille kahvia enkä piirakkaa.

Hän jatkoi lausettaan hohottaen.

— Mikä teitä naurattaa? huudahti Jerry kiihtyneesti. Isäntä hillitsi tuokioksi hyllyilevää mielialaansa ja vastasi:

— Oletteko te Alabamasta, Mississipistä vai Virginiasta?

— Olen Brooklynista. Mutta mitä se tähän asiaan vaikuttaa?

— Totta kai se vaikuttaa. Teidänhän pitäisi osata lukea. Katsokaa ympärillenne.

Jerry loi kaavamaisen yleissilmäyksen pikku kahvilan seiniin, joiden likaiset ja nuhruiset paperit oli peitetty suurilla mainosjulisteilla. Jokaisessa julisteessa oli nauravat kasvot ja jalan korkuinen teksti: KANSALLINEN NAURUVIIKKO.

Tuntui kuin aurinko olisi lähettänyt kimpun säteitään Jerryn aivoihin. Hän käsitti nyt, minkä vuoksi jokaisen kasvoilla oli tänä aamuna hymyä.

— Nyt kai ymmärrätte, minkä tähden nauramme? virkkoi kahvilan omistaja. — Tänään alkoi kansallinen nauruviikko, jonka suojelijana on itse presidentti. On vaarallista olla nyt totinen. Varsinkin meikäläinen joutuu heti epäluulon alaiseksi. Tehän käsitätte, herra, että jokaisen kansalaisen velvollisuus on nauraa viikon päivät.

— Minkä vuoksi? tiedusteli Jerry hämillään.

— Koska se on korkeammalla päätetty. — Isäntä piipahti välillä palvelemaan toisia asiakkaita, ja Jerry silmäili sillä aikaa pöydälle levitettyä sanomalehteä. Etusivua koristi pormestarin nauravat kasvot. Lehden teksti ja ilmoitukset olivat syntyneet kansallisen naurun merkeissä. Otsikoissa oli valtavia iskulauseita:

Pidentäkäämme ihmisten ikää — nauramalla!

Me olemme onnellisia ja nauramme!

Me nauramme koko maailmalle!

Koreassa on sota, mutta me nauramme sittenkin!

Kymmenet lääkärit olivat antaneet lausuntoja naurun terveellisyydestä. Ministerit ja kongressin jäsenet olivat lupautuneet yksimielisesti nauramaan koko viikon. Mainostoimistot levittivät naurun suurta sanomaa kaikissa ilmoituksissaan.

— Pogohondas-hammastahna valkaisee hampaanne ja oikeuttaa teidät nauramaan missä tilaisuudessa hyvänsä. — Kansallisen Nauruviikon erikoistarjous: tekohampaita puolella hinnalla. — Greenbeltin Hautaustoimisto toimittaa hautajaismenot naurettavan huokealla. — Jokainen naurava ihminen juo Kentuckyn viskiä. — Suuret naurujuhlat Hotelli Astoriassa. Suojelijoina kaupunkimme pormestari ja Bob Hope…

Jerry työnsi sanomalehden luotaan ja koetti hymyillä. Kahvilan isäntä ilmestyi jälleen hänen eteensä, loi epäluuloisia katseita ympärilleen ja alkoi puhua melkein kuiskaavasti:

— Eikö teillä tosiaankaan ole yhtään rahaa?

— Ei sentin pyöryläistä, Jerry vastasi synkästi.

— Puhutte hiukan outoa murretta. Oletteko vieras?

— Tulin Euroopasta äskettäin. Isäntä muuttui uteliaaksi.

— Vai Euroopasta? No siellä on kai kovasti kurjuutta? Nimeni on muuten Cox. Joe Cox. C-o-x.

— Minä olen Finn. Jerry Finn. F-i-n-n.

— Onko teillä mitään ammattia? Tarkoitan, jos voisitte tulla vähän keittiöön auttamaan. Vaimoni on sairaalassa ja tarvitsisin apua.

— Olen ammatiltani lääkäri, vastasi Jerry empimättä. — Olen spesialisti, erikoisalana selkäviat.

— Selkäviat! No sittenhän te voitte auttaa minua?

— Instrumenttini olivat matkalaukussa, joka minulta viime yönä varastettiin.

Jerry liioitteli hiukan, sillä tosiasiassa matkalaukussa oli vain pieni sähköhieroja ja lämpötyyny.

— Ettekö kuitenkin voisi tutkia selkääni? tiedusteli Mr. Cox. Saatte ilmaisen aterian. Paistin nähkääs. Voin todistaa teille, ettei se ole hevosenlihaa.

Jerry suostui tarjoukseen. Mr. Cox silmäili asiakkaita ja kääntyi nauraen hymyilevän nuoren miehen puoleen.

— Fred, hoidahan bisnestä vähän aikaa.

— Okay, Joe, vastasi nuori mies ja kiiruhti tarjoilupöydän toiselle puolelle.

Jerry seurasi isäntää kahvilan takahuoneeseen ja tunsi lievää pahoinvointia. Huone oli lyhyesti sanottuna siivoton. Tähän sanaan ei olisi voinut mitään lisätä, ei edes lainausmerkkejä. Mr. Cox riisui paidan yltään ja heittäytyi vatsalleen kitisevälle sohvalle. Hänen musta selkänsä oli muhkurainen ja tahmean rasvainen. Jerry tutki tunnollisesti joka ainoan nikaman.

— Aristaako tästä?

— Kyllä… Kovasti… Se ei enää naurata…

— Ei varmaan. Tässä on paha rustoutuma.

— Ei ihan niin kovaa, valitti uhri, kun Jerry alkoi venytellä miehen selkärankaa. — Kaikkia pirun viikkoja sitä keksitään-kin. Tämä ei yhtään naurata…

Jerry totesi jälleen, että pahin vika oli neljännessä nikamassa alhaalta lukien, ja antoi potilaalle hoito-ohjeet, samat loistavat ohjeet, joita Joan oli heti ryhtynyt noudattamaan. Ensi käsittelyn jälkeen Mr. Cox sanoi tuntevansa itsensä tyystin terveeksi, ja kun hän oli saanut paidan ylleen, hän ryhtyi valmistamaan paistia… Jerry totesi, että se oli hevosenlihaa, mutta siitä huolimatta hän söi sen viimeistä murua myöten.

— Tervetuloa toistekin, sanoi Mr. Cox iloisesti, kun Jerry alkoi vetäytyä kadulle. — Ja muistakaa, herra, että nyt on jokaisen ainakin hymyiltävä.

Totisesti, totisesti: hymy oli tarttuvaa. Jerryn suupielessä oli pieni hymyn häivä, ja hän alkoi jälleen uskoa, että hän oli sittenkin suurten mahdollisuuksien maassa.

Viides Avenue laskeutui Harlemiin kuin viemäri. Jerry lähti hiljalleen vaeltamaan tämän maailmankuulun kadun alkupäähän. Hän oli aivan kuin pudonnut keskelle suurta huolettomuutta, jossa ei surtu eilistä eikä huomista. Muutamat kerjäläiset pyysivät häneltä ropoa. Se osoitti, että hänen ulkoasunsa herätti vielä tiettyä kunnioitusta ja sosiaalista turvallisuutta. Köyhä ja repaleinen ympäristö sai hänet unohtamaan kaikki vastoinkäymiset. Hän tiesi, ettei tämän seudun asukkailla ollut puutetta nälästä — ja kuitenkin he hymyilivät. He tunsivat kunnioitusta yleistä mielipidettä kohtaan: heidän musta naurunsa oli osa yleistä mielipidettä.

Jerry Finn oli nyt oktaavia alempana kuin eilen. Yksinäinen, koditon ja pennitön. Mutta sittenkään hän ei vielä huomannut luisumisen vaaraa. Jalat nousivat kevyesti, ja kylläinen vatsa johdatti ajatukset uusiin mahdollisuuksiin.

Suuri puistikko katkaisi äkkiä yksitoikkoiset talorivit. Jerry hidasti askeleitaan ja antoi katseensa levätä näkymissä. Satoja paljasjalkaisia neekerilapsia telmi pölyisellä aukiolla. Lohduttomassa maisemassa ei ollut muita valopilkkuja kuin heidän vaU koiset hampaansa ja välkkyvät silmämunat. Aukion laidassa oli pikku kumpareita, joilla kasvoi kastanjoita ja jalavia, matalia marjakuusia ja seljapensaita. Harlemin mustaa puutarhaa sanottiin Pusuparkiksi. Sen runottomassa helmassa oli alkanut monta runollista romanssia, mustien ja turpeiden huulien toimiessa puhemiehinä. Illan hämärtyessä saattoi ohikulkija nähdä avioliiton kaunissanaisen johdannon, tytön ja nuorukaisen, joiden kasvot sulautuivat toisiinsa ja musteenmustaan yöhön. Päiväsaikaan ohikulkija pysähtyi silmäilemään näytelmän finaalia: lapsiparvea, jonka sukujuuret johtivat Afrikkaan.

Jerry jätti kadun ja poikkesi puistoon. Kuloutunut nurmikko lepäsi tyhjien säilyketölkkien, jätepaperien, pullojen ja hylättyjen vaateriepujen suojassa. Oikealla oli pieni kallio, jonka kupeella istui mustia äitejä sylilapsineen. Jerry ohitti heidät hitaasti ja vastasi heidän iloiseen tervehdykseensä. Samassa hän huomasi valkoisen miehen, joka oli istahtanut yksinäiselle penkille. Jerry aikoi sivuuttaa hänet aivan huomaamatta, mutta vieras kohensi silmälasejaan ja sanoi iloisesti:

— Kaunis aamu, herra.

— Erittäin ihana.

— Ja kohta ollaan lokakuussa.

— Tosiaan.

Vieras siirtyi vaistomaisesti penkin toiseen päähän tehdäkseen tilaa Jerrylle. Jerry istuutui ja havaitsi vasta nyt, että miehen kädessä oli kirja, jonka sivumerkkinä hän piti sormeaan. Jerry loi varkain silmäyksen kirjan kanteen ja melkein säpsähti. Arthur Schopenhauerin 'Die Welt als Wille und Vorstellung' — mustien valtakunnassa!

— Anteeksi, hyvä herra, sanoi Jerry arastellen. — Te luette Schopenhaueria alkukielellä?

Mies kohenteli jälleen mykeviä silmälasejaan, suki kädellään suurta, kampaamatonta hiusaarniota ja naurahti hillitysti:

— Nautin siitä enemmän alkukielellä.

— Niinpä tietenkin, vastasi Jerry. — Te olette harvinainen amerikkalainen, kun kykenette lukemaan muutakin kuin englantia.

Vieras naurahti kuivahkosti, mutta naurahti kuitenkin: — Olen toisen polven amerikansaksalainen. Vanhempani tulivat tänne Saksasta neljäkymmentäneljä vuotta sitten. Minä olen syntynyt Bostonissa.

Jerryllä ei ollut luontaisia taipumuksia matematiikkaan, mutta sittenkin hän toimitti nopeasti laskutehtävän. Hänen puhe-toverinsa ei ollut siis vielä edes neljänkymmenenne!j an vuoden ikäinen, ja kuitenkin hän vaikutti ensi silmäykseltä miltei vanhukselta. Hänen tukkansa oli kauttaaltaan harmaa, ja silmien alla riippui hilpeät nahkakukkarot. Miehen käsistä huomasi helposti, ettei hän ollut työskennellyt kaivoksessa eikä farmilla.

— Murteestanne päätellen te ette ole newyorkilainen, virkkoi vieras.

— Olette oikeassa, herra, vastasi Jerry. — Olen ollut Amerikassa vasta parisen kuukautta. Tulin tänne Suomesta.

— Vai Suomesta! huudahti vieras iloisesti. — Neljämiljoo-nainen kansa, yli kuusikymmentätuhatta järveä, pääkaupunki Helsinki ja tasavallan presidentti Paa-paa-passi…

— Paasikivi, auttoi Jerry.

— Aivan oikein.

— Oletteko käynyt Suomessa? uteli Jerry.

— En, valitettavasti. Mutta erikoisharrastukseni on maantiede. Nimeni on Boris Minwegen.

— Minä olen Jerry Finn…

— Finn. Hyvin yleinen nimi Skotlannissa. Hauska tutustua teihin, Mr. Finn. Mitä te muuten puuhaatte?

— Tällä hetkellä olen työtön…

— Samoin kuin minäkin. Olen ollut nyt lähes kymmenen kuukautta joutilaana, niin oikeastaan siitä lähtien, kun sain eron vaimostani. Oletteko te naimisissa? Suokaa anteeksi, että teen näin intiimin kysymyksen.

— Kaikin mokomin, Mr. Minwegen. Minä olen naimisissa, mutta me asumme erossa… Eilisestä lähtien…

Mr. Minwegen ci vähääkään ihmetellyt Jerryn asumuseron lyhyyttä. Hän vain nyökäytti hyväksyvästi pää~tänsä, ryhtyi lehteilemään kirjaansa ja sanoi sitten kuin itsekseen:

— Syy oli minussa. Yksinomaan minussa. Petin vaimoani… Olin kovin huono psykologi. Heikoin puoleni on aina ollut huono ihmistuntemus. Naisia en tunne ollenkaan.

Mr. Minvregen piti lyhyen tauon ja jatkoi sitten verkkaisesti:

— Olimme tunteneet toisemme pari päivää, kun menimme naimisiin. Se oli vaimoni kolmas ja minun ensimmäinen avioliittoni. Hän oli verraten kaunis nainen, harrasti maalausta, vähän musiikkia, kirjallisuutta ja muistaakseni taidetanssiakin. Hänen edelliset miehensä olivat kuolleet tapaturmaisesti… Jerry vavahti ja kysyi yllättäen:

— Mikä hänen nimensä oli?

Mr. Minwegen loi ihmettelevän silmäyksen Jerryyn ja vastasi:

— Annie.

Jerry huokaisi ja sanoi hiukan nolona:

— Suokaa anteeksi tyhmä kysymykseni. Keskeytin teidät…

— Eikös mitä! Niin, minä olin perin huono psykologi. En tuntenut kyllin hyvin vaimoani. Ja kun petokseni sitten paljastui, hän vaati eron.

— Teillä oli siis toinen nainen, tokaisi Jerry epähienosti.

— Ei, hyvä ystävä! Ei sinne päinkään. Sehän ei olisi ollut petos eikä mikään näinä päivinä. Minun rikokseni oli paljon suurempi. Kun tutustuimme toisiimme, uskottelin Annielle, että olin ammatiltani muurari. Tehän tiedätte, Mr. Finn, kuinka hyvin palkattuja ammattimiehiä muurarit ovat. Mutta Annie alkoi epäillä minua, kun viikkoansioni olivat niin pienet. Hän palkkasi yksityisetsivän vakoilemaan puuhiani, ja niin minut sitten paljastettiin. Koska en ollutkaan hyväpalkkainen muurari, niin oikeus myönsi heti eron. Olin ollut tosiaan perin huono psykologi ja ihmistuntija.

Mr. Minwegen alkoi jälleen lehteillä kirjaansa.

— Anteeksi, Mr. Minwegen, sanoi Jerry kotvan kuluttua. — Olisin utelias tietämään teidän oikean ammattinne.

Mr. Minwegen nosti katseensa kirjasta ja vastasi avomielisesti:

— Olen yliopiston professori.

— Minkä alan? kysyi Jerry hiukan hämmästyneenä.

— Psykologian. Mutta siitä huolimatta olen huono ihmistuntija. Minut erotettiin heti virastani moraalittomana henkilönä.

Syntyi lyhyt äänettömyyden tuokio. Viimein Jerry lopetti sa-nattomuuden:

— En minäkään halua syyttää vaimoani. Olen ollut myös huono ihmistuntija. Monen monesti ajattelin, että vaimoni oli vain harvinainen poikkeustapaus, mutta nyt uskon, että teidän vaimonne oli samanlainen. Omituista…

— Ei ollenkaan omituista, naurahti Mr. Minwegen hyväntahtoisesti. — Tällaisia poikkeustapauksia on maailmassa parisen miljoonaa. Viisainta on tietenkin varoa heitä. Tai sitten ryhtyä muurariksi.

— Eikö teillä ole mitään mahdollisuutta päästä toisen yliopiston opettajaksi? kysyi Jerry.

— En usko. Yliopistot toimivat suureksi osaksi yksityisten lahjoittajain varoilla, ja kun ei ole suhteita lahjoittajiin, on tie poikki. Ja varsinkin silloin, kun moraalissa on lähtemätön tahra: törkeä petos. En ole kuitenkaan katkera, sillä viisi kuukautta sitten liityin hoboihin ja nyt vietän varsin vaihtelevaa elämää…

Mr. Minwegen keskeytti tarinansa ja kääntyi tähyilemään kadulle, jossa ääniauto oli pysähtynyt puiston kohdalle. Hetken kuluttua Harlem sai tietää, että Harry Truman oli yksimielisesti valittu Yhdysvaltain Ensimmäiseksi Hymyilijäksi ja että kansallisen Hymykuningattaren vaaliin olivat kaikki neljäkymmentä-kahdeksan valtiota lähettäneet runsaan edustuksen. Ääniauton kuuluttaja lopetti tiedotuksen juhlalliseen vetoomukseen:

— Jokaisen kansalaisen suuri velvollisuus on hymyillä Kansallisen Nauruviikon aikana. Hymy ei maksa mitään, mutta siitä maksetaan. Katsokaa julkisen elämämme edustajain kuvia: he hymyilevät tai nauravat kaikki. Miksi? Sen vuoksi, että he rohkenevat paljastaa hampaansa, joiden hohtava valkeus on saatu Chlorofil-hammastahnalla. Hymyfl-kää ja naurakaa! Hymyilkää maailmankuulua Chlorofil-hymyä!…

Mr. Minwegen naurahti hillitysti, mutta Jerry ei jaksanut edes hymyillä.

— Tässä maassa vietetään aina jotakin, virkkoi Mr. Minwegen mietteliäästi. — Joskus tuntuu siltä kuin ihmiset eläisivät vain viettääkseen — mitä, sillä ei ole väliä. Kunhan vai vietetään. Erilaisten kuukausien, viikkojen ja päivien vietto on jo nyt syvästi istutettu kansalliseen elämään. On turvallisuus- ja itse-puolustuskuukausia; silkki-, pumpuli- ja villaviikkoja; säilyke-tavarain-, kumirenkaiden-, öljytuotteiden-, Pakistanin avustustyön-, pesukone- ja syö-enemmän-jäätelöä ja juustoa-päiviä.

Lyhyesti sanottuna: kaikki kuukaudet, viikot ja päivät on varattu jonkin erikoisen tapauksen, tarvikkeen tai henkilön juhlimiseen. Sen vuoksi ihmisillä on aina niin kiire. Ja kaiken tämän touhun takana on liike-elämän nerokas koneisto: myydä enemmän ja lisätä ihmisten velkataakkaa, koska kaikki ostetaan velaksi. Sen lisäksi näiden viettämisien yhteydessä kiertelevät avunkerääjät ovelta ovelle — ja jokainen heistä kerää johonkin hyvään tarkoitukseen.

Aivan kuin miesten kutsumana ilmestyi heidän eteensä nuori neekerityttö keräyslistoineen. Hän ojensi listansa ensimmäiseksi Jerrylle (kenties sen vuoksi, että hänen vaatteensa vaikuttivat paljon siistimmiltä kuin Mr. Minwegenin, joka oli jo yhtenäisenä nukkavieruna) ja äänsi hymyillen:

— Kansallisen Nauruviikon keräys, herra.

— Kenen hyväksi? kysyi Jerry.

— Kodittomien neekerilasten hyväksi.

— En voi auttaa, neiti hyvä…

Pikku neiti esitti nyt avustuslistansa penkin toiseen päähän. Mr. Minwegen sanoi nuhtelevasti:

— Eikö keräyskomiteassa sanottu, ettet saa kerjätä valkoisilta?

— Kyllä, mutta kun minä luulin, että tekin olette Harlemin asukkaita. Anteeksi, hyvä herra. Älkää puhuko tästä kenellekään.

Tyttö jätti penkillä istuvat rauhaan ja kipusi kalliolle, jonne oli kerääntynyt suuri joukko mustia naisia ja miehiä nauttimaan syyskesän viimeisistä hellepäivistä. Jerry jäi tuijottamaan tytön jälkeen, ja hänen aivoissaan syntyi surrealistisia kuvioita.

— Olette kovin vakava, Mr. Finn, virkkoi hänen penkkiystävänsä. — Kansallinen Nauruviikko ei olisi hullumpi ajatus, ellei siihen sekoitettaisi niin paljon hammastahnaa, tekohampaita ja väkijuomia. Minun tohtorinväitökseni käsitteli muuten naurua ja sen aihetta. Olen tältä alalta julkaissut puolisen tusinaa kirjaakin.

— Kuulostaa mielenkiintoiselta, sanoi Jerry.

Hänen huomautuksensa oli pelkkää kohteliaisuutta, mutta Mr. Minwegen, joka omienkin sanojensa mukaan teki tämän tästä psykologisia virheitä, otti Jerryn huudahduksen todesta. Jerry sai kuitenkin rangaistuksen kohteliaisuudestaan, sillä psykologian professori pani nyt taskukokoon supistetun Schopenhauerin vierelleen penkille, vei kädet ristiin rinnalleen, loi katseen läheisen jalavan latvaan ja alkoi verkkaisesti luennoida:

— Hyvä ystäväni. Tehän tiedätte, että meidän naurumme — niin teidän kuin minunkin, niin pormestarin kuin saippua- ja savukemainoksissa olevien elokuvatähtienkin — kuvastaa aina tiettyjä sielullisia toimintoja. Naurulla on tärkeä biologinen merkitys. Tämän vuoksi ihminen voi nauraa minkälaisessa mielialassa tahansa: viha, mustasukkaisuus, nälkä, kiihtymys, katkeruus, neuvottomuus, sukupuolinen toiminta, vieläpä suuri epätoivokin voivat synnyttää naurua. Sydämellisintä ja aidointa on tietenkin vahingoniloinen nauru. Tämän voi todeta silloin kun sirkuksen trapetsivoimistelija putoaa korkeudesta maahan ja taittaa selkänsä. Silloin ihmiset nauravat, ja tästä johtuukin sanonta, että sirkus on kongressimme parhain kilpailija.

— Biologisesti on naurun tarkoituksena siis sielun vapautuminen sisäisistä jännitystiloista. Jokainen normaali ihminen nauraa, ja naurullaan hän paljastaa oman sisäisen minänsä ja tietysti myös hampaansa. Nimittäin silloin, kun ne ovat ehyet ja kaikin puolin sopivat. Ihmiset voidaan naurunsa perusteella luokitella eri kategorioihin. On eräitä tyyppejä, kuten Mona-Lisa, jotka nauravat vain huulillaan. Toiset taas nauravat silmillään, poskillaan, nenälihaksillaan ja hartioillaan, eräät koko kurkullaan ja siten, että rinta- ja vatsalihakset liikahtavat ja jalat tömistelevät lattiaa.

— Naurun psykologia paljastaa ihmisen — uimarannallakin — hänen hyvät ja huonot puolensa. — Naura, sanovat psykologit, ja minä sanon, mikä sinä olet. — Mille me sitten nauramme? Naurun aiheeksi riittää kaikki. Ja juuri sillä, missä ja mille ihminen nauraa, hän riisuu itsensä alastomaksi. Pessimistitkin nauravat, koska koko elämä on heidän mielestään vain naurettavaa arpapeliä. Nykyaikaiseen elämäntyyliin kuuluu nauraminen kaikissa tilaisuuksissa. Kun pappi ruumiinsiunaustilaisuudessa kertoo muutamia kaskuja, niin kuulijat tietenkin nauravat. Jos omaiset tai ystävät ovat keskitason ihmisiä, he nauravat hilpeästi eli scherzo, mutta jos he ovat hiukan yläpuolella tavanmukaista keskitasoa, heidän naurunsa on vain tunteikasta hymynhyrinää eli adagio con sentimento.

— Pikku onnettomuudet ovat erinomaisia naurun aiheita. Jos rikoksen tehnyt neekerinuorukainen ripustetaan yhteisvoimin lyhtypylvääseen tai joltakulta kadun yli pyrkivältä naiselta tipahtaa sukkaliivit ja sukat kiertyvät sykkyrälle, silloin voi helposti havaita, että kikattava ihminen, jollainen muun muassa vaimonikin oli, nauraa 'hi-hi-hi-hi'. Tällaista naurutapaa moderni tiede sanoo kromaattiseksi juoksutusnauruksi eli passagio chromatico. Meluava tyyppi, kuten McCarthy ja miljoonat oppikoululaiset, antavat äänensä kuulua hyvin leveästi 'hah-hah-hah-haa'. He kuuluvat niin sanottuihin kovaäänisnaurajiin, joiden naurutapaa me tiedemiehet sanomme fortissimo vivacissimo. Vahingoniloinen ihminen — toisin sanoen enemmistö — nauraa häijyntuntoi-sesti 'hä-hä-hä', sillä hän nauttii siitä, että onnettomuuden uhri tai vahingon kohde on saanut hyvin ansaitsemansa palkan: joko lynkkauksen tai jotakin muuta lievempää.

Mr. Minwegen piti lyhyen tauon, kaivoi taskustaan savukepape-ria ja irrallista tupakkaa, pyöräytti taidokkaasti savukkeen ja iski tulta.

— Anteeksi röyhkeyteni, sanoi Jerry arasti, mutta ettekö voisi valmistaa minullekin savukkeen?

— Mielihyvin, hyvä ystävä, vastasi nykyaikaisen naurutieteen uranuurtaja.

Hän nosteli sormensa päillä taskun pohjasta tupakkaa, jonka joukossa oli pieniä leivänmuruja, nukkaa ja langanpätkiä, ja asetti seoksen paperille.

— Saanko vaivata teitä, Mr. Finn? Viitsittekö nuolaista tuosta, tuosta syrjästä? Kas noin.

Jerry nuolaisi ja sai savukkeen. Se maistui omituisen imelältä ja löyhkäsi köyhältä. Se oli köyhän miehen savuke, käsiteollisuuden pikku tuote, josta ei tarvinnut maksaa valmisteveroa eikä mainoskuluja.

— Mitä pidätte siitä? tiedusteli sielutieteilijä.

— Erinomainen savuke…

— Entä aromi?

— Ihana…

Jerry oli jälleen kohtelias. Savukkeessa oli selvä slummin maku, mutta siitä huolimatta hän oli nauttivinaan siitä.

— Jos haluatte, kierrän teille toisenkin, sanoi Mr. Minwegen sydämellisesti ja ryhtyi kaivamaan nuhraantuneita savukepape-reita taskustaan.

— Kiitos, tämä riittää, torjui Jerry, sillä hän ei halunnut tyhjentää lähimmäisensä taskuja.

— Teitä nähtävästi kiinnostaa psykologia? huomautti Mr. Minwegen hetken kuluttua.

— Kyllä, ja erityisesti teidän tutkimusalanne, vastasi Jerry.

— Siis naurun psykologia?

— Niin juuri, herra.

— Suurenmoista! Sittenhän minä voinkin vielä jatkaa. Nykyaikainen psykologia on erityisesti keskittynyt elämän pintailmiöihin. Tämä onkin luonnollista, koska elämämme on niin pinnallista. Mitä tulee minun erikoisalaani, niin se voi joskus vahingossa tunkeutua pintaa syvemmälle. Nauru, nähkääs lähtee monesti hyvin syvältä, eräissä tapauksissa vatsasta saakka. Naurun psykologia lajittelee naurajat tieteellisesti. Pääryhmän muodostavat forte- ja pianonaurajat kaikkine eri alalajeineen. Niiden lisäksi on presto-, grave-, legato-, staccato, maestoso- ja capric-cioso-naurajia. Mainitakseni vain muutamia lajeja. Ja kaikki he muodostavat oman itsenäisen ryhmänsä tässä demokratiamme suuressa naurukuorossa. Se, mikä yhtä ihmistä itkettää, voi toista ihmistä naurattaa. Niin kuin jo äsken sanoin, naurun aihe paljastaa ihmisen kehitystason. Toiset nauravat silloin, kun heitä kutitetaan kainaloista, toiset taas silloin, kun näkevät verta ja murhia. Amerikkalainen nauraa hyvin herkästi saksalaisten sotilaallisuudelle silloin, kun saksalaiset ovat vankileirillä. Jos he taas joutuvat rintamalla vastatusten saksalaisten kanssa, silloin he nauravat itselleen saadakseen voimaa ja rohkeutta naurusta.

— Jokaisella ihmisellä on siis oma tyypillinen naurunsa. Sen huomaa parhaiten silloin, kun hänen naurunsa ei ollenkaan sovi tilanteeseen. Maailmaa lähestyvä tyyppi nauraa luontevan vapaasti ja vilpittömästi, kun sen sijaan maailmaa vierova tyyppi hörähtää itsekseen ja ikään kuin sisäänpäin. Oman luokkansa muodostavat ne ihmiset, jotka kykenevät ja uskaltavat nauraa myös omalle itselleen. Tähän lajiin kuuluvat suuret kirjailijat, filosofit ja taiteilijat. Heidän naurunsa paljastaa paljon — koko maailmansirkuksen ikuisen komiikan. Minusta tuntuu, Mr. Finn, että te kuulutte viimeksi mainittuihin. Jerry säpsähti.

— Kenties, hän vastasi välttelevästi. — Vaikka tänä hetkenä minua ei naurata vähääkään. En tainnutkaan kertoa teille, että minulta varastettiin viime yönä matkalaukku ja kaikki rahat?

Mr. Minwegen hyrähti sydämelliseen nauruun.

— Te olette onnen poika! Minulla ei ole kymmeneen kuukauteen ollut mitään varastettavaa. Mikä te muuten olette ammatiltanne?

— Opettaja, vastasi Jerry häpeillen. — Ja sanomalehtimies. Ja kiropraktikon apulainen…

Sielutieteilijä muuttui nyt vakavaksi, sillä hän oli toivonut salaa, että Jerry olisi ollut muurari tai vaikkapa kirvesmies. Mr. Minwegen ajatteli puhekumppaninsa tulevaisuutta.

— Mr. Finn, onko teillä muitakin ammatteja?

— Valitettavasti ei, Jerry vastasi alakuloisesti.

— Soitatteko mitään instrumenttia?

— En.

— Osaatteko stepata, viheltää, nyrkkeillä tai potkia palloa?

— En…

— Entä laulaa, kävellä käsillä, valmistaa väärää rahaa, puhua vatsasta tai tanssia nuoralla?

— En, en…

Mr. Minwegen ravisteli surullisesti päätänsä.

— Sitten teillä ei ole muuta mahdollisuutta kuin mennä hiilikaivokseen tai liittyä hoboihin. Jos menette hiilikaivokseen, on aina olemassa kaksi mahdollisuutta: joko joutua työttömäksi tai kuolla kaivosonnettomuudessa. Jos taas liitytte hoboihin, niin tarjolla on kymmeniä mahdollisuuksia.

Mr. Minwegen odotti Jerryn vastausta. Mutta tämä tuijotti poissa olevana saavuttamattomaan kaukaisuuteen.

— Olen kadottanut uskoni kaikkeen, hän vastasi viimein synkästi.

— Eikö mitä! huudahti psykologi. — Te vain olette kriitillinen. Jokainen ihminen uskoo. Epäilijäkin. Miljoonat ihmiset uskovat, että maapallo on pyöreä, koska he ovat joskus sattuneet näkemään pallokartan. Amerikan hobot uskovat ikuiseen vaellukseen, koska maantie on aina pettämätön. Jokainen amerikkalainen uskoo kuolevansa miljonäärinä ja elää sen vuoksi hymyillen, osallistuu yhteisrientoihin ja täyttää kansalaisvelvollisuutensa. Jokaisella on oikeus osallistua johonkin. Tosin suuressa joukossa on paljon sellaisiakin, joilla on oikeus osallistua vain omiin hautajaisiinsa, mutta sekään ei tee tyhjäksi väitet-täni, että me elämme uskon voimalla.

Jerry huokaisi. Hän tarvitsi varmuutta, hivenen varmuutta. Hän oli aina koettanut olla uskollinen unelmilleen, mutta sittenkin ne pettivät hänet. Mr. Minwegen houkutteli häntä maankiertäjäin joukkoon ja puhui käytäntöön sovelletuista unelmista.

— Amerikka on monessa suhteessa edelläkävijämaa, lausahti sielutieteilija. — Missään muualla ei ole niin hyvin järjestäytyneitä maankiertäjiä kuin meillä. Hobot eivät ole koskaan kodittomia, koska he ovat aina matkalla. Tämä ei ole pelkkää teoriaa, Mr. Finn. Minulla on kymmenen kuukauden kokemus.

Aurinko tähtäsi säteillään penkillä istuvia, öinen kaste nousi ohuena höyrynä ilmaan. Hetken kuluttua kuumuus alkoi tukahduttaa. Mr. Minwegen haroi runsasta hiusvainiotaan pitkillä ja sorjilla sielutieteilijänsormilla ja sanoi:

— Nyt on viisainta siirtyä varjoon, Mr. Finn. Mitä te aiotte muuten tehdä tänään?

Jerry kohautti olkapäitään neuvottomana.

— Ei ole aavistustakaan. Olisi ehkä etsittävä jotakin työtä.

— Harlemissa ovat mahdollisuudet kovin pienet. Onko teillä vakituinen asunto — tarkoitan yöpaikka, jossa voi nukkua pit-källään?

— Ei, ei ole… Toistaiseksi…

— Siinä tapauksessa voin auttaa teitä.

— Olette kovin ystävällinen, Mr. Minwegen.

— Vielä mitä! Haluatteko, että kierrän teille savukkeen?

— Kiitos, mielelläni.

— Tämä ei ole kehnointa tupakkaa. Sain sitä eilen Kirjailijalta. Hän polttelee vain tätä. Viitsittekö nyt nuolaista? Kas noin! Tässä on tulta.

— Monet kiitokset! Kuka on kirjailija?

— Muuan ystäväni, joka asustaa Käärmeen kanssa tilapäisesti Saatte tutustua heihin vielä tänään. Lähdetäänkö?

— Kyllä minun puolestani.

— Minä olen muuten Bobo.

— Minä olen Jerry.

— Okay, Jerry. Oletko jo syönyt tänään?

— Kyllä. Poikkesin tänne tullessani Joen kahvilaan.

— Minä en ole saanut vielä mitään suuhuni. Ellei sinulla ole mitään vastaan, poikkean ohimennen Keitaassa?

— Sopii mainiosti.

He poistuivat hitain askelin puistosta ja lähtivät astelemaan Viidettä Avenueta pitkin. 116. kadun kohdalla Bobo lähti johdattamaan toveriaan sokkeloiselle takapihalle, josta kantautui vahva löyhkä.

— Tätä seutua sanotaan Keitaaksi, huomautti Bobo. — Tänne pääsevät vain valkoiset miehet. Talon omistaja vihaa värillisiä.

Keitaassa oli kymmenkunta metrin korkuista peltipyttyä, joihin talon asukkaat kantoivat ruoanjätteitä. Bobo ja Jerry saapuivat liian myöhään, sillä aamun virkut maankiertäjät olivat jo vieneet parhaat palat. Muuan ketterä vanhus oli vielä keräämässä suureen kangaspussiinsa ylijäämäkaloreita.

— Huomenta, Dipsy! huudahti Bobo. — Koska sinä olet saapunut New Yorkiin?

Vanhus keskeytti puuhansa ja vastasi:

— Eilen. Sain ilmaisen autokyydin Bostonista.

— Tämä veli on Jerry, sanoi Bobo aurinkoisesti. — Hän on juuri tullut Euroopasta.

Valkopartainen Dipsy silmäili Jerryä pitkään ja virkkoi:

— Vai Euroopasta. No jopa nyt jotakin. Minä olen syntynyt Euroopassa. Milanossa, nimittäin.

Jerry nyökäytti päätänsä ja silmäili ylimalkaisesti miehen nukkavierua vaatepartta, jonka alkuperäistä väriä oli mahdotonta arvata.

— Olen kuullut, että Euroopassa on nykyään kovin kurjaa, sanoi Dipsy.

— Niin, ehkä… Sodan jälkeen on aina hiukan puutteellista…

— Kertovat, että siellä kuolee vieläkin miljoonia ihmisiä nälkään.

— Mahdollisesti. En ole sattunut kuulemaan…

— Kyllä siellä kuolee. Minä seuraan sanomalehtiä. Olipa hyvä juttu, että pääsit pois sieltä. Vaikka ei meilläkään nyt enää ole oikein hyvät päivät. Ei tahdo pytyistä löytää kunnon aamiaista. Se johtuu, näetkös, siitä, että me avustamme niin paljon muita maita.

Jerry vastasi hymähtäen: -

— Niin vain. Juuri niin. Aivan oikein…

Dipsy veti peltipytystä kellastuneen lehtisellerin, työnsi sen pussiinsa ja jatkoi mietelmiään:

— Eurooppa-parka.

Dipsy katsahti nyt vuorostaan Boboon ja jatkoi:

— Lähden ensi viikolla Chicagoa kohden.

— Luuletko, että siellä on paremmat olot kuin täällä? vastasi Bobo.

— Totta kai. Siellä jos missään on mahdollisuuksia. Dipsy sitoi pussinsa suun ja päästi sitten Bobon pytylle.

— Ehkä taas tavataan, virkkoi vanhus aurinkoisesti ja poistui takapihalta.

Jerry vetäytyi vaistomaisesti syrjään ja koetti puolustautua kärpäsparven hyökkäyksiltä. Kun psykologian professori oli syönyt aamiaisensa, he poistuivat Keitaasta ja lähtivät vaeltamaan Radio Cityä kohden. Aste asteelta kadut muuttuivat siistimmiksi ja liikenne vilkkaammaksi. Etäällä häämöttivät maailman suurimpien pilvenpiirtäjäin huiput. Jerryn korvissa kaikui Harle-min musta nauru. Äkkiä hän alkoi ikävöidä vaimoaan. Kuinkahan Joan mahtoi tulla toimeen? Kuka huolehti nyt hänen aamiai-sestaan ja hoiti hänen selkänsä neljättä nikamaa? Ja kuka suuteli hänen punaista suutaan ja kuunteli hänen huultensa suloista liverrystä? Joan oli sittenkin rakastettava. Hän kykeni elämään päiväkausia ilman ruokaa ja vuosikausia ilman ajatuksia. Jos hän olisi sanonut vain sen, mitä ajatteli, hän olisi ollut miltei aina vaiti.

Bobo esitteli toverilleen Viidennen Avenuen nähtävyyksiä. Mitä lähemmäksi he saapuivat suurta liikekeskusta, sitä korkeammalle kohosivat elinkustannukset. Näyteikkunoiden hintalipuk-keista ohikulkijat saivat lukea, että elämä oli elämisen arvoista. Kansallinen Nauruviikko oli kohottanut hintatason pilvenpiirtäjiin. Ainoa, mikä saattoi laskeutua, oli vahva pöly.

Jerry vaelsi kuin nousuhumalassa. Bobo tarttui silloin tällöin hänen käteensä pelastaen hänet auton tieltä tai eksymästä ihmis-vilinään. Suurkaupungin valtaväylä tykytti levottomana ja kuumeisena. Kaikilla oli kiire paeta kiirettä. Dollari työskenteli väsy-mättömästi, ja sanomalehtimiehet polttivat skandaaleja molemmista päistä.

Viides Avenue — toteutuvien ja särkyvien unelmien liukas tie, kaupan ja mainonnan taivaallinen polku, joka laskeutui mustaan Harlemiin.

Autoja, autoja, autoja.

— Mihin olemme menossa? kysyi Jerry toveriltaan, johon oli tarttunut kiireen tuhkarokko. — Jalkani väsyvät. Ne ovat kohta kuin Greta Garbon silmät: yhtä väsyneet, hellät ja kosteat.

— Poiketaan johonkin elokuvateatteriin lepäämään, ehdotti Bobo.

— Minulla ei ole rahaa.

— Ei minullakaan.

He jatkoivat taivallusta. Bobon valtava tukka hulmusi kuin lyhde, ja hänen housujensa takamuksessa lepattava palkeenkieli antoi Jerrylle merkkejä hilpeän vilkkumajakan tavoin.

— En jaksa tällaista vauhtia, huudahti Jerry tyytymättömästi. Bobo hidasti askeleitaan ja vilkaisi huohottavaan matkatoveriinsa.

— Kohta olemme perillä, hän sanoi rauhallisesti. — Pari kir-punhyppyä enää.

Bobo pysähtyi loistavan elokuvateatterin eteen ja teki kädellään kohteliaan viitteen.

— Ole hyvä.

Ovi avautui automaattisesti, ja toverukset astuivat avaraan odotusaulaan, jonka seinänvierustalla oli pehmeitä leposohvia.

— Levätään täällä hetkinen ja jatketaan sitten matkaa, sanoi Bobo huolettomasti ja heittäytyi sohvalle.

Jerry seurasi esimerkkiä ja sulki tuokioksi silmänsä. Hän pelkäsi luisuvansa jonnekin, mutta kun Bobo kosketti häntä kylkeen ja sanoi iloisesti: — Viitsitkö nuolla tuosta? hänen kasvoilleen levisi hymyä. Hän nuolaisi kielensä kärjellä savukepaperin reunaa ja huudahti aurinkoisesti:

— Mikä aromi!

NELJÄSTOISTA LUKU

jossa Jerry joutuu sivistyneistön pariin ja hänelle annetaan oma vuode.

Muutamia vuosia sitten Hunterin yliopistossa oli kirjallisuuden professorina Walter Erwin Peck, jonka suurena heikkoutena oli kirjoittaa runoja ja avustaa köyhiä kirjailijoita. Hän julkaisi runoelman 'Ozymandias', josta hänelle annettiin palkkioksi kymmenen dollarin seteli ja lempinimi 'Amerikan Shelley'. Walter Erwin Peck pyrki korkeuteen, aineettomaan korkeuteen, mutta vaipuikin huomaamattaan alas. Pullo pullolta. Yliopisto oli tiedonlähde, jossa janoiset oppivat juomaan. Amerikan Shelley kadotti oppituolinsa ja heräsi todellisuuteen Boweryssa. Ne, jotka häntä rakastivat, antoivat hänelle uuden lempinimen 'Boweryn Pommi'.

Aikana, jolloin polvihameet ja polkkatukka valloittivat maailmaa, Maxwell Bodenheim hallitsi kirjallista elämää huohottavilla runoillaan ja paljastavilla romaaneillaan. Hänelle myönnettiin suuri kirjallisuuspalkinto ja lempinimi 'Amerikan Zola'. Hänkin pyrki kartoittamattomaan korkeuteen, mutta vaipui alas. Pullo pullolta. Hän lauloi Greenwich Villagen katuojissa elämän katoamattomuudesta ja kerjäsi laupiailta ihmisiltä ryyppyä käsivarressaan keltainen nauha: 'Olen sokea'. Greenwichin taiteilija-slummista hän siirtyi Boweryn slummiin ja tutustui Boweryn Pommiin. Ne, jotka häntä rakastivat, antoivat hänelle lempinimen 'Kirjailija'.

Mykän elokuvan suuri luonnenäyttelijä John Fitzgerald oli il-meitten mestari, jonka kasvojen vähäisinkin värähdys lausui enemmän kuin pitkä repliikki. Vuonna 1925 hänelle annettiin lempinimi 'Tuhatkasvoinen mies'. Hän pyrki korkeammalle, mutta painuikin tahtomattaan alas. Hänen käheä ja hiukan sihisevä äänensä ei sopinutkaan ääninauhalle. Alkoi luisuminen. Pullo pullolta. Hän palasi Hollywoodista kotikaupunkiinsa New Yorkiin, eksyi Greenwich Villagen taiteili j aslummiin ja siirtyi sieltä eräänä päivänä Boweryyn, jossa tutustui Pommiin ja Kirjailijaan. Ne, jotka häntä rakastivat, antoivat hänelle lempinimen 'Käärme'.

Saksalaissyntyinen Boris Minwegen tuli kohnekymmentäviisi-vuotiaana C:n yliopiston psykologian professoriksi. Hopeanharmaan tukkansa johdosta hän sai lempinimen 'Hopeapää'. Hänen heikkoutensa oli ottaa vertauskuviksi julkisen elämän huomattavia hahmoja: kongressimiehiä, senaattoreita ja elokuvatähliä. Hänen väitteensä "Myös eläimet nauravat, koska ihminen antaa siihen jatkuvasti aihetta" herätti suurta huomiota vuonna 1949, ja hänet julistettiin mustalle listalle. Vuotta myöhemmin hän julkaisi psykologisessa aikakauskirjassa artikkelin, jossa hän polemisoi tunnettuja biologeja vastaan sanoen muun muassa: — Biologien määritelmä 'ihminen ja alemman asteen eläimet' ei ole objektiivinen, koska luokittelun on toimittanut ihminen. — Artikkelin johdosta hänet siirrettiin mustalta listalta poispotkittavien listalle. Kymmenen kuukautta sitten paljastui, että hän oli (törkeästi pettänyt vaimoaan kertomalla olevansa suuripalkkainen muurari. Moraalittoman tekonsa vuoksi hänet erotettiin heti toimestaan kasvattajaksi sopimattomana henkilönä, ja hän alkoi luisua alas askel askelelta. Alkoholilla ei ollut osuutta siihen, että hän joutui harhailemaan Boweryn slummissa, jossa sattumalta tutustui kaksikerroksisen puuröttelön kellarissa asustaviin miehiin, Pommiin, Kirjailijaan ja Käärmeeseen, jotka tarjosivat hänelle tilaisuuden viettää yönsä pitkällään. Ne, jotka häntä rakastivat, antoivat hänelle lempinimen Bobo.

***

Jack London kirjoitti kerran kuvauksen Lontoon East Endistä. Jos hän olisi asunut kaksi vuotta New Yorkin Boweryssa, hän ei olisi koskaan matkustanut Lontooseen etsimään aiheita.

Bowery — maailman suurin slummi!

Laskevan auringon viimeiset säteet kuvastuivat vielä hiljaa virtaavan Harlem-joen pintaan. Ilma vaihtui äkkiä koleaksi. Vilun-arat vanhukset vetäytyivät kujien varsilta katosten suojiin. Mutta lapset jatkoivat huoletonta telmintäänsä takapihoilla ja joen rannalla. Kansallisen Nauruviikon hiljainen maininki löi hiukan häpeissään Boweryn laitaan. Joesta nousi mädäntyneiden vesikasvien, likaviemäreitten ja mudan haju. Muutamia onkimiehiä istuskeli venelaitureilla houkuttelemassa kissakaloja koukkuihin. Joku luonnolliseen köyhyyteen suistunut nuorimies istui kumoon kaadetulla pakkauslaatikolla ja tähyili virtaavaa vettä. Silloin tällöin hän kumartui muistikirjansa ylle ja koetti saada elämän juoksemaan paperia pitkin. Hän oli paennut todellisuudesta runon pettävään maailmaan.

Poliisien radioauto risteili kapeilla kujilla ja kehotti slummikortteleiden asukkaita kunnioittamaan oikeutta. Sitten se suuntasi kulkunsa River Avenuen aukiolle, jossa Kansallisen Nauruviikon Boweryn Avustuskomitea jakoi ilmaiseksi nakkimakkaroita ja sämpylöitä. Jaloa toimitusta johti iäkäs katolinen pappi, ja häntä avusti neljä nuorta nunnaa. Muuan harteikas nuorimies ei malttanut seisoa jonossa, vaan astui suoraan höyryävän mak-karakattilan ääreen ja huudahti papille:

— Hei, kaveri! Mulla on vähän kiire. Eukkoni on kuolemaisillaan.

Jonosta kuului tyytymättömiä murahduksia.

— Oletko seurakuntamme jäsen? kysyi pappi ja pisti höyryävän makkaran halkileikatun sämpylän väliin.

— En nykyään, mutta kyllä mä joskus olen ollu. Eukko on kai vieläkin.

— Osaatko Isä meidän rukouksen? tiedusteli uskonveli hartaasti.

Mies raapi partaista leukaansa ja vastasi:

— Mä olen unohtanu sen. Mutta eukko osaa sen varmasti.

Pappi ei luovuttanut vieläkään sämpylään käärittyä makkaraa, vaan sanoi isällisesti:

— Jos sanot minun perässäni Isä meidän, niin annan syötävää sinulle ja sairaalle vaimollesikin. Siis: Isä meidän…

Mies loi hölmistyneen katseen pappiin.

— Tarkoittaako se samaa kuin meidän isä?

— Kyllä…

— Mä meinaan minun ja sinun? Meidän molempien isä?

— Juuri niin. Meidän isämme.

Miehen partainen leuka vapisi ilosta. Hän silmäili jonossa seisoskelevia naapureitaan, tyynesti hymyileviä nunnia ja viimein ystävällistä pappia ja huudahti haltioituneena:

— No mutta hitto vieköön! Silloinhan me olemmekin veljeksiä!

Hän sieppasi papin kädestä sämpylän ja lähti iloisesti taivaltamaan joen rantaan, jossa ilta-aurinko sammutti parhaillaan himmeitä ja riutuvia lamppujaan.

***

Ilta laskeutui Boweryn ylle kuin musta vaate. Kapeilla kujilla hoipertelivat juopuneet pyrkien todellisuudesta kuvittelun ja harhan maailmaan. Jostain kuului lapsen toivoton itku ja vaimon valitus, kun alennustilastaan heräävä perheenisä ryhtyi lisäämään vaikutusvaltaansa.

Kaukana taivaalla loimottivat Radio Cityn ja Broadwayn valot.

***

Kirjailija sytytti tulen kamiinaan, jota kellarihuoneen äly-yh-teisö nimitti Papiksi, ja totesi, että yhtiön oli kiireesti hankittava hiiliä. Pommi ei virkkanut mitään, mutta Käärme sähähti:

— Parasta muuttaa muualle.

He asuivat talossa, jota ei omistanut kukaan. Sitä ei ollut merkitty edes Boweryn asemakaavaan. Talon omistaja oli ollut tyypillinen pommi, jonka perinnöistä ei koskaan riidellä. Hän kantoi ylpeästi lempinimeä Enkeli, kunnes siirtyi enkelten joukkoon kahdeksan vuotta sitten. Sen jälkeen hänen talonsa joutui toisten pommien haltuun. Asukkaat tulivat ja menivät, taistelivat urhoollisesti lutikoita, torakoita ja rottia vastaan ja jättivät oman persoonallisen leimansa keittiöön ja talon päädyssä olevan käymälän seiniin.

Kellarissa oleva huone oli alkuaan rakennettu jalkinekorjaamoksi, mutta kun se oli ollut liian kylmä ja vetoinen työhuoneeksi, se vaihtui asunnoksi. Käärme löysi sen aivan kuin sattumalta vuosi sitten, ja sen jälkeen se oli antanut suojan entiselle professorille, entiselle kirjailijalle ja entiselle elokuvatäh-delle. Puolisen vuotta sitten äly-yhteisöön liittyi Boris Minwegen, joten asuntoon oli hankittava muutamia tyhjiä pakkilaatikoita entisten lisäksi.

Huone ei muistuttanut niitä sieviä keskiluokan koteja, joista julkaistiin värikuvia aikakauslehdissä. Se oli vain muuan Boweryn koti, jota lämmitettiin hiilikamiinalla. Savupiippu työntyi seinästä ulos ja hiilivarastona oli ovensuuhun raahattu tyhjä pianonkuljetuslaatikko. Asukkailla ei ollut autoa, ei jääkaappia, ei näköradiota, ei sähkösilitysrautaa eikä verotettavia tuloja. Heillä ei liioin ollut vähittäismaksutiliä Viidennen Avenuen liikkeissä eikä kullalla koristeltuja tekohampaita. He eivät lisänneet kansallistuloa eivätkä vähentäneet työttömyyttä. Kansalaisluottamuksen lisäksi he omistivat yhteisesti pitkän pöydän, hiukan vuodevaatteita ja paistinpannun, yksityisesti omat mielipiteensä, harrastuksensa ja unelmansa.

Asumuksessa oli tunnelmaa. Käärme istui omassa nurkassaan ja parsi sukkiaan, Pommi lehteili roskalaatikosta löytämäänsä aikakauskirjaa, ja Kirjailija puhalsi tulta kivihiiliin. Kamiinasta lehahti antrasiitin pistävä katku ja ohut nokipilvi. Kolme todellisuudesta paennutta ihmissielua näytti kätkeytyvän minuutensa kuoreen. Viimein Pommi katkaisi hiljaisuuden. Hän oli löytänyt aikakauslehdestä sopivan puheenaiheen ja avasi sanoille väylän:

— Tässä on mielenkiintoinen tilasto, hyvät veljet. Amerikassa valittiin viime vuonna yli seitsemäntoistatuhatta kauneuskunin-gatarta. Kuka vielä rohkenee väittää, ettei meidän suonissamme virtaisi sinistä verta?

Kirjailija hymähti yliolkaisesti, mutta Käärme sähähti:

— Se osoittaa, että maailmaa hallitsevat naiset. Vai mitä Kirjailija arvelee?

Kirjailija siirtyi kamiinan äärestä narisevaan korituoliin, pyyhki silmistään kitkerää savua ja vastasi hillityllä äänellä:

— En näe siinä mitään pahaa. Sehän vain osoittaa ihmisten kauneudenkaipuuta. Ensimmäinen vaimoni oli myös kauneus-kuningatar…

— Ja sen sinä olet salannut meiltä, huomautti Pommi.

Käärme ilmaisi ajatuksensa mimiikallaan ja jatkoi käsityötään. Eteisestä kuului samassa liikehtimistä, ja miesten katseet suuntautuivat oveen. Bobo saapui Jerryn seurassa ja toimitti asianmukaisen esittelyn.

— Jerry on äskettäin saapunut Euroopasta, huomautti psykologi ja heitti pöydälle paperipussin, joka sisälsi äly-yhtiön pyhän ehtoollisen.

Kirjailija ja Pommi ryhtyivät kiireesti tutkimaan pussin sisältöä, mutta Käärme ei liikahtanut paikaltaan. Hän loi Jerryyn epäluuloisia katseita ja kysyi hiukan ivallisesti:

— Oletko sinäkin niitä stipendiaatteja, jotka saapuvat tänne katselemaan pilvenpiirtäjiä ja ihailemaan yliopistojen juhlasaleja?

— Jerry on tullut tänne siirtolaisena, vastasi Bobo.

— Ja suoraan Boweryyn? naurahti Käärme.

— En aivan suoraan, virkahti Jerry.

— Puhut kohtalaisen hyvää englantia. Missä olet oppinut?

— Koulussa. Ja Englannissa.

— Oletko englantilainen?

— En, vaan suomalainen…

— Perhana! Minä tunsin Hollywoodissa erään suomalaisen. Marion Nixonin.

— Ja minä tutustuin kerran erääseen suomalaiseen kirjailijaan, sanoi Kirjailija. — Tapasin hänet Uudessa Englannissa. Kapakassa tietenkin. Hänen nimensä oli Konrad Lehtimäki. Mutta kun hän ei osannut tämän maan kieltä, niin meidän täytyi vain juoda.

— Minkä vuoksi juoda? kysyi Bobo.

— Se oli ainoa keino päästä samalle asteelle. Muutamilla miehillä on tapana valittaa kurjaa perhe-elämäänsä, mutta toiset juovat muutoinkin. Ihminen pyrkii aina korkeampaan olotilaan, ja jos alkoholi kykenee tarjoamaan portaat taivaaseen, niin miksi emme käyttäisi niitä?

Kirjailija loi Boboon kysyvän katseen ja kuiskasi:

— Saitko mitään? Bobo ravisti päätänsä.

— Oli huono onni. Kun panin sokean-nauhasi käsivarteeni, niin ihmiset vain hymyilivät. Tällä viikolla avunpyytäjät nauretaan kaduilta.

Bobo kaivoi taskustaan keltaisen nauhan ja ojensi sen Kirjailijalle. Tämä muuttui vaiteliaaksi, istahti pöydän ääreen ja alkoi hitaasti mutustella Bobon tuomaa leipää ja savustettua silliä, jotka psykologi oli saanut eräältä kauppiaalta pitkän esitelmän jälkeen ja antamalla pantiksi täytekynänsä. Hiukan alakuloisin ilmein istuutuivat toisetkin pöydän ääreen. Käärme loi edelleenkin hiukan karsaita katseita uuteen asukkiin ja kysyi:

— Mitä aiot ryhtyä tekemään uudessa kotimaassasi?

— En tiedä vielä, vastasi Jerry nöyrästi. — Olisi saatava jotakin työtä.

— Jerry on ammatiltaan opettaja, huomautti Bobo väliin.

— Valitan! huudahti Pommi.

Kirjailija tarkkaili Jerryn kasvoja ja hänen kohtalaisen siistiä asuaan ja sanoi:

— Maassamme on ankara puute opettajista. Tänä hetkenä tarvittaisiin sataviisikymmentätuhatta uutta opettajaa. Minä uskon, että sinulla 011 mahdollisuuksia.

Käärme ilmaisi ajatuksensa sekä ilmeillä että sanoilla:

— Erittäin suuria mahdollisuuksia.

Jerry vavahti, ja hänen kasvoilleen levisi kireä ilme.

— Älä pelästy Käärmeen sanoja, virkkoi Bobo huolettomasti ja löi Jerryä olalle. — Ei hän olisikaan käärme, ellei hänen kielensä olisi niin myrkyllinen. Tällä kertaa hän on kärtyinen sen vuoksi, että pöydässä on savustettua silliä, jota hän inhoaa. Hänen makuaistinsa reagointi ilmenee voimakkaana tunneilmaisuna.

Aistianalogisesti katsottuna hänen vastenmielisyytensä silliä kohtaan synnyttää kuvottavan tunteen…

— Illan luento alkoi jälleen! keskeytti Käärme. — Hiukan estetiikkaa, hiukan runoutta ja hiukan psykologiaa, niin kurjuus muuttuu ihanuudeksi ja helvetti taivaaksi.

— Olet oikeassa, John, sanoi Bobo. — Kyttyräselkäisellä on ruumiissaan vain kyttyröitä. Mutta onneksi kaikki ihmiset eivät ole kyttyräselkäisiä. Sinun vihasi ja katkeruutesi johtuu alemmuudentunnosta. Vihaat äänielokuvaa, joka vei sinulta leivän, ja nyt sinä vihaat leipää, jonka joku toinen on tuonut pöytään. Sinä näet ympärilläsi vain kurjuutta, ja kuitenkin sinulla on kova halu paeta sitä. Ajatuksesi muodostavat hyökkäys- ja puolustusmekanismeja, ja kuitenkin sinä voisit pelastaa itsesi pakenemalla.

— Minne?

— Mielikuvamaailmaan. Jokainen alemmuudentuntoa poteva ihminen luo itselleen uuden maailman, jossa kurjuus on ihanuutta ja helvetti taivasta.

— Olet oikeassa, Bobo, sanoi Kirjailija. — Olen aina ollut sitä mieltä, että kaunis harha on parempi kuin julma todellisuus. Hnelmoitsijat ovat aina tasa-arvoisia.

Käärme naurahti värisyttävän kolkosti:

— Tasa-arvoisuutta on vain hautuumaalla, kuolleitten kotimaassa eli luutarhassa, niin kuin runoilijat sanovat. Minä olen elänyt viisikymmentäkuusi vuotta enkä ole vielä koskaan nähnyt tasa-arvoisuutta elävien joukossa. Roskaa koko ajatus!

Entinen elokuvatähti ilmaisi tunteensa varmuuden vuoksi vielä ilmeilläänkin. Sitten hän tähtäsi Jerryyn kiinnitarttuvan katseen, mutta uusi tulokas oli vaiti. Psykologi jatkoi erittely- j.a jaoittelu-prosessiaan:

— Kuulehan, John. Me tiedämme, että sinä olet katkera kaikelle ja kaikille, koska äänielokuva lopetti sinulta niin kuin John Gilbertiltäkin hyvän toimeentulon. Sinun täytyykin olla katkera, koska kuulut tyyppiopin mukaan katkerasti asennoituvaan tyyppiin. Opettajani Jung sanoisi heti, että sinä olet intro-vertoitunut tyyppi, joka ei koskaan mukaudu oleviin oloihin, vaan varustautuu aina hyökkäämään ulkomaailmaa vastaan. Jos minä sanon, että tällä viikolla on kaikkien amerikkalaisten hy-myiltävä, niin sinä otat heti vastustavan kannan ja ryhdyt puhumaan halveksivasti yleisestä mielipiteestä ja laumahengestä. Jos Bing Crosby sattuisi huomenna kuolemaan ja Amerikassa julistettaisiin maansuru, niin sinä olisit varmasti ensimmäinen ihminen, joka naurahtaisi iloisesti: — Taas lopetti naukumisensa yksi Hollywoodin kollikissa!

Pommi ja Kirjailija hyrähtivät nauruun, mutta Käärme puri hampaansa yhteen. Hänen silmiensä tienoilla kutistui iho tuhansiin pikku ryppyihin, ja hän koetti tehdä vastahyökkäyksen:

— En ole lukenut päivääkään psykologiaa. Pelkään kirjoja, koska tuhannet ihmiset ovat lukeneet itsensä tyhmiksi. Ainoa kirja, jota mielelläni katselisin, on pankkikirja, mutta sellaista teosta en ole omistanut yhteentoista vuoteen. Vaikka en tunnekaan kirjojen viisautta, uskallan kuitenkin väittää, että Kansallinen Nauruviikko on maamme kauppakamarien ja liikelaitosten ovela mainostemppu, jolla kynitään rahat köyhiltä ja kevennetään rikkaitten pankkitilejä. Minulla ei ole mitään syytä nauraa. Jos taas joku laulajapoika siirtyy nurmikon alle, niin ei maksa vaivaa vuodattaa kyyneliä, sillä hetken kuluttua tanssii hautakummulla pari miljoonaa samanlaista laulajapoikaa. On aivan turhaa, että koetat tupata minut jonkin tyyppiputken sisään. Olen vain tavallinen, työtön näyttelijä, joka koettaa kiertää elämänsä vaikeudet korkkiruuvilla ja tarttuu pulloon kuin mato haaskan luuhun. Te kaikki kolme — tätä uutta toveriamme en vielä tunne — olette sokeita, umpisokeita. Te ette näe omaa alennustilaanne, vaan elätte mielikuvituksen kuutamossa. Te olette narreja, Boweryn suurimpia narreja! Teillä ei ole hiventäkään itsekunnioitusta!

— Riittää, John! huudahti Pommi. — Meillä ei ole mitään halua riidellä sinun kanssasi. Sinä näet kaikkialla vain vihollisia, vihattavia ja kurjia vihollisia. Sinun pitäisi tietää, että viholli-siakin on rakastettava, koska he kertovat heikkoutesi — rehelli-semmin kuin ystävät.

Pommi nousi pöydästä ja loi Kirjailijaan merkitsevän katseen.

— Lähden Maxwellin kanssa Radio Cityyn, hän sanoi tyynesti. — Edessä on pitkä yö, eikä meillä ole minkäänlaista nuottiavainta.

Kirjailija Maxwell Bodenheim veti taskustaan sokeannauhan, ja Pommi sitoi sen runoilijan käsivarteen. Sitten Kirjailija pani silmiensä verhoksi tummat sokeanlasit, otti käteensä valkoiseksi maalatun sokeansauvan ja lähti Pommin tukemana ulos. Kun ovi oli sulkeutunut, Käärme äänsi katkerasti:

— Bobo, olisiko minun nytkin hymyiltävä? Kirjailija ja entinen kirjallisuuden professori lähtevät Radio Cityyn kerjäämään. Jumalauta!

— Älä pane jumalasi päähän lautaa, vastasi Bobo rauhallisesti. — Psykologisesti katsoen tässä ei ole mitään erikoista. Kirjailija ja Pommi seuraavat vain tiettyä viettiään. He eivät ajattele niinkään paljon juopumuksen tarkoitusta ja seurauksia kuin sitä mielihyvän hetkellistä elämystä, jonka alkoholi nauttijalleen tarjoaa.

— Hieno selitys viinanhimolle! huudahti Käärme. — Sanon teille, pojat, että mieluummin varastan kuin kerjään.

— Jonakin päivänä joudut kiikkiin, vastasi Bobo. — Sinua varjostetaan jo.

Käärme ei vastannut mitään. Hän puki verkkaisesti takin ylleen, painoi hattukulun päähänsä ja alkoi tehdä lähtöä.

— Menen tapaamaan erästä tuttavaani, hän sanoi ylimalkaisesti. — Hän vapautui viime viikolla Sing Singistä…

Jerry jäi Bobon kanssa kahden kesken. Hän loi kaavamaisen yleissilmäyksen huoneeseen ja tunsi puistatusta.

— John Fitzgerald on hyvin hieno tyyppi, virkkoi Bobo hetken kuluttua. — Ensi näkemältä hän vaikuttaa riitaiselta kverulan-tilta, mutta pohjimmaltaan hän on hyvä ihminen. Sisäinen epävarmuus tekee hänet aggressiiviseksi.

— Eikö hänellä ole mahdollisuuksia saada mitään työtä? kysyi Jerry.

— Kenties, mutta hän ei halua muuta kuin oman alansa työtä. Hänen mielestään lyhyt rooli on parempi kuin pitkä leipä. Hän ei käsitä, että aivotyön ja lihastyön päämäärä on aivan sama: mukautuminen ulkomaailmaan. Mutta ei hän ole ainoa tämän tyypin edustaja. Greenwich Villagen taiteilijaslummissa on tuhansia taiteilijoita, jotka elävät samanlaisessa ristiriitaisuudessa. Yksi toisensa jälkeen he siirtyvät sitten Boweryyn, jossa heistä tulee pommeja ja hoboja. Ihmisen luisuminen tapahtuu asteittain.

Jerry katsahti vaivihkaa toverinsa kasvoja. Luisuminen tapahtui totisesti asteittain. Professori Mimvegen ei huomannut, että hänkin oli jo luisunut. Alaspäin oli sittenkin vain yksi askel — pitkä, loiva askel. Jerry ikävöi takaisin Brooklyniin. Hän teki hiljaisen päätöksen: — Ellen onnistu huomenna saamaan työtä, palaan takaisin vaimoni luokse…

Eteisestä kuului askelten ääniä, ovi aukeni hitaasti, ja sisään ilmestyi keski-ikäinen herrasmies, jolla oli kolmionmuotoiset kasvot ja hoikat pianistin kädet. Hän pyysi anteeksi tungettele-vuuttaan ja jatkoi luistavasti:

— Tehän olette tämän talon vakituisia asukkaita, vai mitä, herrat? Nimeni on Harris Klein. Te varmaankin tunnette minut? Kaikki Boweryn asukkaat tuntevat minut. Tiedätte myös, mistä on kysymys, vai mitä, herrat?

— Valitettavasti emme tiedä, vastasi Bobo. — Jos tarkoituksenne on saada meiltä yösija, niin erehdytte…

— Ei sinne päinkään, hyvä herra. Minulla on oma asunto. Mutta minä tarvitsen teidän apuanne, ääntänne toisin sanoen.

— Te puhutte virheetöntä kieltä, vastasi Bobo, mutta sittenkään en käsitä, mitä tarkoitatte.

Mies astui lähemmäksi talon asukkeja, ja hänen kasvonsa loistivat avomielisyyttä ja suurta optimismia.

— Suokaa anteeksi, herrat! Olin tosiaan siinä uskossa, että te tunnette minut. Tehän tiedätte, että henkilöt valitaan yhteiskunnallisiin virkoihin yleisillä vaaleilla. Se on kansanvaltaa, eikö olekin herrat? Jos olette kuunnelleet radiota — anteeksi, teillä ei näköjään olekaan radiota! — tai lukeneet sanomalehtiä tai sil-mäilleet suuria mainosjulisteita, olette varmasti huomanneet nimeni. Olen ehdokkaana, nähkääs. Maineeni on tahraton, ja lupaan tehdä parhaani yhteiskunnan hyväksi. Voitte siis ilman muuta antaa minulle äänenne.

— Pyrittekö te kongressiin vai senaattiin? tiedusteli Bobo.

— En vielä tässä vaiheessa, hyvä herra. Mutta ehkä myöhemmin.

— Mihin virkaan te sitten pyritte?

— Ooh, hyvä herra, ettekö te tosiaan tiedä, mistä on kysymys? Boweryn kolmannessa piirissä on kansakoulun talonmiehen paikka avoinna, ja vaali toimitetaan ylihuomenna. Olen demo-kraattipuolueen edustaja, ja maineeni on tosiaan tahraton, kuten jo äsken sanoin. Jos äänestätte minua, lupaan pitää koulun ympäristön puhtaana enkä anna oppilaiden tupakoida koulun käytävissä. Vastaehdokkaana on republikaanien Herbert C. Bromley. En puhu mielelläni pahaa vastustajistani, mutta sen verran rohkenen kuitenkin sanoa, että Mr. Bromley on huonossa maineessa, vaikka onkin yliopiston entinen professori.

— Professori Bromley, toisti Bobo hitaasti. — Muistan kuulleeni hänen nimensä aikaisemminkin.

— Totta kai te olette sen kuullut. Hänethän erotettiin valtion ilmatieteellisestä laitoksesta puoli vuotta sitten. Hän otti lahjuksia, suuria lahjuksia. Ja nyt hän pyrkii julkiseen toimeen.

— Kuinka säätieteilijä voi ottaa lahjuksia? kysyi Jerry vuorostaan.

Mr. Klein levitti kätensä ja huudahti:

— Kaikissa viroissa voi ottaa lahjuksia. Sehän on aivan yleistä. Mutta professori Bromley meni liian pitkälle. Viime toukokuussa hän ilmoitti kahtena päivänä peräkkäin, että on tulossa ankarat rankkasateet, oikea vedenpaisumus, ja että sateista säätä kestää yhtäjaksoisesti kolme viikkoa. Mutta kuinka kävi? Päinvastoin! New York sai neljä viikkoa kestävän hellekauden, ja kuivuus oli niin ankara, että New Yorkissa ryhdyttiin säännöstelemään veden käyttöä. Ei ollut ihme, että professori Bromley erotettiin virastaan ja tuomittiin sakkoihin.

Bobo ravisteli päätänsä.

— Mr. Klein. En käsitä vieläkään, mitä tekemistä New Yorkin hellekaudella on professori Bromleyn lahjusten kanssa?

Mr. Klein naurahti myötätuntoisesti ja vastasi:

— Seikka on seuraava, hyvät herrat. Sateenvarjo- ja kumijal-kinetehtaiden varastot olivat pullollaan valmiita tuotteita. Viimein ne kääntyivät professori Bromleyn puoleen ja pyysivät häntä ennustamaan pitkää sadekautta. Vaikka professori Bromley tiesi varsin hyvin, että edessä oli pitkäaikainen pouta, hän ennusti sadetta. Liikemiehet käyttivät hyväkseen hänen ennustustaan, ja puolessa päivässä New Yorkissa myytiin kaikki sateensuojat, sadetakit ja kumijalkineet loppuun. Ihmisiä siis petettiin, ja tästä petoksesta tehtaat ja liikkeet maksoivat professori Bromleylle kymmenentuhatta dollaria. Ajatelkaa, hyvät herrat, kymmenentuhatta dollaria puhdasta rahaa! Ja nyt tämä moraaliton tiedemies pyrkii Boweryn kolmannen piirin kansakouluun talonmieheksi. Mutta hän ei pääse! Ei missään tapauksessa. Jos nimittäin kaikki Boweryn asukkaat antavat vaaleissa minulle äänensä.

Mr. Klein piti lyhyen hengähdystauon ja teki sitten yhteenvedon:

— Hyvät herrat! Älkää lyökö laimin äänioikeuttanne. Taistelkaa kansanvallan puolesta ja antakaa äänenne minulle. Ja kertokaa samalla kaikille tuttavillenne ja ystävillenne, että Harris Klein on ainoa sopiva mies kolmannen piirin kansakoulun talonmieheksi. Ja tässä, hyvät herrat! Tässä on pari pientä lentolehtistä, joissa selostetaan pätevyyttäni. Olen kustantanut ne itse. Lukekaa ja tutkikaa, niin te havaitsette heti, että demokraatti-puolueella on kaikki mahdollisuudet voittaa. Kiitoksia, hyvät herrat! Jos haluatte tehdä joitakin kysymyksiä, olen valmis vastaamaan.

Bobo ravisti kieltävästi päätänsä.

— Meillä ei ole mitään kysyttävää, Mr. Klein. Tai odottakaa-han. Mikä te olette ammatiltanne?

— Ennen vai nykyisin?

— Sekä että.

— Olen entinen kauppamatkustaja» mutta nykyisin olen naimisissa.

— Hyvä on, herra Klein. Toivotamme teille onnea ja menestystä.

— Tuhannet kiitokset, hyvät herrat! Voitte luottaa minuun.

Kiitoksia, kiitoksia…

Mr. Klein poistui selkä edellä huoneesta ja huudahti vielä

ovelta:

— Siis ylihuomenna, hyvät herrat! Antakaa äänenne ratkaista. Oven sulkeuduttua Bobo huoahti vapautuneesti:

— Oli onni, ettei Käärme ollut kotona. Hän tulee aina huonovointiseksi kuullessaan sanan 'kansanvalta'.

***

New Yorkin sydämeen huolimattomasti paiskattu Bowery uinui keskiyön kainalossa. Kapeilla kaduilla ja kujilla vaelsi muutamia iloisia Magdaleenoja perin raskain askelin ja ilottomin kasvoin. Jostain loitolta kantautui ratsupoliisin hevosen kavioitten kumu. Yö astui eteenpäin ontuen ja läähättäen.

Jerryn uni oli levotonta ja katkonaista. Hän nukkui psykologin vieressä lattialle levitetyllä vuodepatjalla ja antoi mielettömien ajatusten laukata suhteettomien unikuvien pariin. Hänen untensa näkökentässä oli vain pieni keskus: Joanin kasvot. Kaikki äärialueet häipyivät epämääräiseen sumuun. Vähän väliä hän heräsi säpsähtäen ja huudahti jonkin käsittämättömän, sanan. Mutta Bobo nukkui rauhallisesti. Hänen tasapainoista sielunmaisemaansa eivät häirinneet skitsofrenian sekavat unihallusinaa-tiot! Hän oli yhtä onnellinen Boweryn slummissa kuin sievässä professorinkodissa. Hän oli mukautunut ympäristöönsä ja näki kaikessa suhteelliset valo- ja varjopuolet. Kun nukkui lattialla, ei tarvinnut koskaan pelätä, että putoaa vuoteelta. Kymmenen kuukautta hän oli nukkunut vaatteet yllä ja ilman peitettä, jokin nuhraantunut teos pään alla ja tyytyväinen ilme kasvoillaan, loitolla fyysisestä ärsytyskynnyksestä ja aistimusten piikkilan-

kaesteistä.

Aamuyöllä Jerry ja Bobo heräsivät äänekkäisiin huutoihin. Kirjailija ja Pommi saapuivat yhteisasuntolaan tavanmukaisessa kierteessä. Onni oli potkaissut heitä molemmin jaloin. Muuan juopunut herrasmies oli työntänyt Kirjailijan ojennettuun hattuun kymmenen dollarin setelin. Pommi lähti kiireesti taluttamaan 'sokeaa' toveriansa kapakkaan ostamaan aineettomuuden tikapuut. Hyväsydämisinä ihmisinä he muistivat myös ystäviään ja toivat tullessaan pullotettua taivaantunnelmaa.

Jerryllä ei ollut vähäisintäkään halua nousta vuoteelta aamuyön turnajaisiin, mutta uutena tulokkaana hän ei voinut liioin ryhtyä vastustamaan äly-yhtiön sääntöjä. Hän joi ja juopui ja unohti kurjuutensa. Kirjailijan puhe sammalsi aivan kuin joku olisi istunut hänen kielellään. Hän tunsi jälleen suuruutensa ja hengenhiiren rajoittamattoman vaikutusvallan. Pommin harras pvyntö sai hänet kaivamaan taskustaan tukun nuhraantuneita papereita, joihin inspiraatio oli ajanut kirjainkoukeroita.

— Tosiaan, Maxwell! Lue meille jokin runosi, kehotti Bobokin. Vapisevat ja pesemättömät sormet selailivat papereita, ja verestävät silmät tapailivat sanoja.

— Tässä on pikku mietelmä, joka ei kelvannut Henry Lucen lehdelle, sanoi Kirjailija hiukan katkerasti. — Se oli kuulemma liian hämärä…

Kaikki vaikenivat. Maxwell Bodenheim, Boweryn suuri laulaja ja Amerikan Zola, suoristi rypistynyttä paperiliuskaa ja alkoi lukea kiitolliselle kuulijakunnalleen riutuvan hengen viime tuotetta:

— Vuoret ovat matalat taivaan silmälle,

vuoret ovat korkeat ihmisen silmälle.

Vuorten huiput kohtaavat toisensa

tasa-arvoisuuden suurella tasangolla.

Joki vaeltaa hitaasti, hitaasti.

Loppumaton on sen ruskeanmutainen virta.

Joki pyrkii etäälle, puhtauteen

niin kuin pilvi, jolla on ihmisen hahmo -

ihmisen, joka on kadottanut kaiken

paitsi unelmat, kuolemattomat unelmat…

Kirjailijan ääni sortui, ja hän hyrähti äänekkääseen nyyhkyyn. Hän rutisti paperin, nousi huojuen ja heitti runonsa kamiinaan.

— Max-well! huudahti Pommi. — Miksi poltat sen?

Kirjailija naurahti katkerasti:

— Se lämmittää enemmän meidän kamiinaamme kuin miljonääri Henry Lucen lehtiä. Tämän jälkeen en enää kirjoita riviäkään, en riviäkään. Bobo, täytähän lasini! Olen mennyttä miestä. Runoilijana.

Kirjailija tyhjensi lasinsa ja heittäytyi sitten narisevaan rau-tasänkyyn pitkäkseen. Hetken kuluttua hän nukahti ja alkoi kuorsata suu ammollaan. Pommi astui kirjailijan vuoteen ääreen, nosti tämän hiuksista torakan ja heitti sen kamiinaan.

Aamun sarastaessa miehet huomasivat, että Käärmeen vuode oli tyhjänä. Pommi oli levoton, mutta psykologi koetti aina löytää valoisan ratkaisun:

— Käärmeellä on suuri tuttavapiiri. Ei hänellä ole mitään hätää.

Aamupäivällä miehet saivat kuitenkin tietää, että entinen näyttelijä John Fitzgerald oli vangittu yöllä. Hän oli yrittänyt murtautua erääseen 43. kadun varrella olevaan ruokatavarakauppaan ja joutunut heti pidätetyksi. Lyhyessä sanomalehtiuutisessa mainittiin, että mykän elokuvan aikainen 'tuhatkasvoinen mies' oli viime vuosina elänyt suuressa puutteessa Boweryn huonomaineisessa slummikorttelissa. Uutinen synnytti pitkän ja painostavan hiljaisuuden. Viimein Bobo sanoi alakuloisesti:

— Hän oli liian ylpeä. Hän ei halunnut kerjätä eikä tehdä työtä.

— Jerry saa nyt ottaa hänen vuoteensa, vastasi Kirjailija ja hieroi kohmeloisia ohimoitaan. — On hyvä, että ihmisellä on vakituinen asunto. Se lisää sosiaalista turvallisuudentunnetta ja rakkautta yhteiskuntaa kohtaan.

Jerry kiitti suuresta huomaavaisuudesta ja luottamuksesta, vaikka päättikin hengessään: näin ei voi jatkua.

Puolen päivän tienoissa Bobo ja Jerry lähtivät etsimään äly-yhtiölle syötävää. Jerry ehdotti, että he menisivät Joen kahvilaan, jossa hänellä oli mahdollisuus saada haukattavaa — kiropraktiikan avulla. Mutta Bobo vastusti ehdotusta:

— Sinne on liian pitkä matka. Mennään mieluummin Keitaaseen, jossa on parempi valikoima…

VIIDESTOISTA LUKU

jossa Jerry ja Bobo jättävät New Yorkin ja joutuvat poliittisen elämän ja uskonpuhdistuksen pyörteisiin.

Elettiin lokakuun loppupuolta, ankaraa henkisen taistelun aikaa. Maan päämiehen vaalit lähestyivät. Puutarhurit saivat jälleen markkinoille pilaantuneet tomaatit ja kanafarmarit vanhat pesämunatkin.

Äly-yhtiön osakasmäärä oli vähentynyt kolmeen, sillä Maxwell Bodenheim oli muuttanut takaisin vaimonsa luokse taiteilija-slummiin, jossa muuan kirjallisuuden agentti lupasi maksaa hänelle kolme viskiryyppyä jokaisesta runosta. Käärme ei palannut takaisin. Hän joutui kuudeksi vuodeksi pakkotyöhön törkeästä murtoyrityksestä ja oikeuden halveksimisesta. Suurvala-miehistö havaitsi yksimielisesti, että hän oli paatunut rikollinen, joka oli omiaan turmelemaan ympäristönsä anarkistisilla ajatuksillaan ja hirvittävillä ilmeillään. Kuultuaan tuomionsa Käärme lausui kohteliaasti:

— Suurenmoista, hyvät herrat! Tällaista eläkettä eivät saakaan kaikki entiset näyttelijät!

Käärmeen asunnonmuutto vaikutti järkyttävästi Pommiin, ja hän oli onneton sen vuoksi, että kaikki ihmiset eivät olleet onnettomia. Myös Bobo oli muutaman päivän hiukan alakuloinen, mutta Jerry ei löytänyt mitään syytä suruun. Hänen mielestään oli aivan oikein, että rikolliset olivat turvasäilössä ja asetehtailijat diplomaatteina.

Jerry kävi säännöllisesti kerran päivässä työnvälitystoimistossa ja Keitaassa. Uutta siirtolaista kehotettiin matkustamaan pohjoisiin keskivaltioihin, joissa työmahdollisuudet olivat paremmat ja talvi kylmempi. Hänen ulkoasunsa oli viime kuukauden aikana huomattavasti muuttunut: kukaan ei enää yrittänyt kerjätä häneltä. Hän oli laihtunut ja kalvennut, ja hänen kasvonsa muistuttivat työttömän ajatusta: ne olivat harmaat ja yhtä toivottomat. Useita kertoja hän oli horjahtanut niin lähelle epätoivoa, että oli ollut vähällä palata vaimonsa luokse, mutta muuan käsittämätön voima esti hänet lähtemästä Manhattanilta Brooklyniin. Koruttomasti sanottuna: hänellä ei ollut kymmentä senttiä rahaa, jotta olisi päässyt junaan. Hän oli väsynyt seuraansa, joka muistutti virran vettä: se oli jatkuvasti juoksussa eikä kuitenkaan lämmennyt. Pommi olisi ollut aikoja sitten täysin kypsä alkoholistihuoltolaan, sillä hänen sielunrakennelmansa oli luhis-tumistilassa, ja Bobon loppumattomat esitelmät väsyttivät.

Marraskuun alussa alkoivat näköalat kirkastua. Kansallinen vaalitoiminta sai kaikki yhteiskuntaluokat hereille. Kohojen kuningas oli saanut jokin viikko sitten taivaallisen kutsun, ja hänen tilalleen oli saatava kiireesti uusi. Chicagosta saapui tieto, että maankiertäjäin kuningas valitaan tulevan joulukuun puolivälissä jostakin Chicagon slummista. Detroit, Boston, New York, Baltimoore, Minneapolis ja Kansas City esittivät ankaran vastalauseen, koska niillä oli omat ehdokkaansa. Sen vuoksi jokaisesta keskuspaikasta kutsuttiin edustajat Chicagoon. Boweryn hobojen edustajaksi valittiin entinen psykologian professori Boris Minwegen, joka valtuutettiin myös edustajaksi kruunajaisiin. Bobo ryhtyi heti matkavalmisteluihin: hän kävi antikvariaatista kerjäämässä matkalukemista.

— Minkä vuoksi lähdet matkalle näin paljon aikaisemmin? tiedusteli Jerry. — Kruunajaisiinhan on vielä puolitoista kuukautta.

— Ne ovat Chicagossa.

— Eihän sinne ole jkuin vuorokauden junamatka. Bobo hymyili sydämellisesti.

— Meikäläinen ei voi matkustaa junalla. Taloudellisista syistä, näetkös. Sitä paitsi hobojen ammattijärjestö ei hyväksyisi sellaista matkustustapaa. Paitsi silloin, kun pystyy matkustamaan pommilla.

Jerryn aivoissa välähti oivallinen ajatus. Hän tarjoutui Bobon matkatoveriksi. Hän halusi päästä keskilänteen, preerialle, jossa kesällä aaltoilivat maissivainiot ja talvella vyöryivät lumimassat, jossa farmarit valittivat vuoroin poutaa, vuoroin Mississipin tulvia — preerialle, jossa ihmiset elivät maan antimista ja valtion tukipalkkioista. Chicagosta oli enää kuutisensataa mailia Mississipin rannalle.

Pommi koetti estellä Jerryä kuvaillen matkan hirvittävää pituutta ja vaivalloisuutta.

— Käväisin kerran Detroitissa, ja matka kesti puolitoista vuotta, sanoi entinen kirjallisuuden professori. — Kerran olin nääntyä janoon: en saanut kolmeen päivään ryyppyäkään. Näin kangastuksia ja nälkää. Kim pääsin takaisin Boweryyn, päätin pyhästi, etten koskaan lähde New Yorkin ulkopuolelle.

— Jerryn on nähtävä maailmaa, huomautti Bobo. — Jos lähdemme nyt matkaan, olemme joulukuun alkupäivinä Chicagossa.

Ja niin tapahtui, että maailmankansalainen Jerry Finn liittyi professori Boris Minwegenin matkatoveriksi. Hänestä tuli maantien koululainen, jolla oli vain keuhkot matkaeväänä. Hän astui toiveikkaasti maailman suurimpaan kouluun, jonka avarassa luokkahuoneessa oli yli kuusisataatuhatta opetuslasta, ikuista vaeltajaa, joita opasti levottomuus ja rohkaisi sammumaton vaellusvietti.

Pommi ei jäänyt yksin, sillä Jerryn ja Bobon lähdettyä matkalle pommien asuntolaan ilmestyi heti kaksi uutta asukkia. Toinen oli italialainen viulisti, joka soitti nykyään huuliharppua, toinen taas oli synnynnäinen pommi, sillä hän ei ollut koskaan tehnyt mitään. He olivat joka tapauksessa luku- ja kirjoitustaitoisia ja lupautuivat palvelemaan Pommia, joka oli nyt itseoikeutettu tuvanvanhin. Ensimmäisen päivän iltana uudet asukkaat toivat yhteisasuntolaan viidenkymmenen paunan laatikon kivihiiltä, kuusi kannua olutta ja vähittäismaksulla ostetun näkö-radion. Tapaus oli niin poikkeuksellinen, eitä Pommi puhkesi tavanomaiseen humalaisenitkuun. Tulevaisuus näytti nyt paljon valoisammalta. Oli sittenkin onni, että Kirjailija, Bobo ja Jerry muuttivat muualle. Oppineista herroista ei ollut mihinkään: he olivat liian sivistyneitä kerjäämään ja liian rehellisiä varastamaan.

***

Jos maankiertäjällä on terveet peukalot, hän voi säästää jalkojaan. Amerikan halvin matkustustapa on peukalokyyti. Sen vuoksi kaikki ne, joiden peukalo ei ole keskellä kämmentä, turvautuvat tähän joustavaan matkailumuotoon. Se auttoi myös Jerryä ja Boboa niin paljon, että he pääsivät kolmessa päivässä New Yorkin valtiosta Pennsylvaniaan. Sitten heidät tipautettiin tien poskeen, ja heille toivotettiin onnellista jatkoa.

Marraskuun kelmeähkö aurinko sulatteli pakkashuurua puista ja pensaista. Maissivainioiden kellertävä sänki hehkui kuin messinki. Tien varrella raakuivat korpit, lintumaailman musiikkiarvostelijat, ja korjasivat yön runsasta satoa: yliajettuja piikkisikoja ja jäniksiä.

Matkamiehet havaitsivat, että heidät oli jätetty syrjätielle, sillä he eivät nähneet yhtään mainostaulua. He olivat lähteneet ennen auringon nousua matkalle pikku kauppalasta, jossa olivat viettäneet yönsä jossakin autovajassa, ja auringon suunnasta päätellen kello oli nyt kymmenen paikkeilla. Puolisen tuntia taival-lettuaan he tulivat valtatielle, jota reunustivat jättimäiset mainostaulut: olutta, partavaahdoketta, bensiiniä, puuteria ja sy-tytystulppia. Tuntui turvalliselta kulkea mainoskujanteessa, joka johti kylän keskustaan. Erään liiketaloksi tarkoitetun rakennuksen päädyssä oli suuri juliste: 'Haluatteko ansaita rahaa helposti?'.

Bobo ja Jerry halusivat, sillä he ikävöivät aamiaista ja muistelivat kaiholla Keitaan runsaita peltipönttöjä. Reippain ja toiveikkain mielin he työntyivät pieneen toimistohuoneeseen, jonka seinät oli koristettu vaalimainoksilla. Tilapäisen konttoripöydän takana istui kaksi keski-ikäistä miestä tuprutellen sikariaan. He vastasivat hiukan kuivahkosti maankiertäjäin tervehdykseen, jossa oli hiven arkuutta ja hämmästystä.

— Miten voimme palvella teitä? tiedusteli toinen sikarimies ja nosti jalkansa pöydälle.

— Olisimme valmiit ansaitsemaan rahaa, vastasi Bobo. Mies tarttui kynään ja paperiin ja alkoi kysellä:

— Nimi?

— Boris Mimvegen.

— Ammatti?

— Yliopiston professori.

Kuulustelija heitti kynän pöydälle ja katsahti toveriinsa. Tämä nyökkäsi hyväksyvästi. Kuulustelija teki nyt Jerrylle samat kysymykset, ja saatuaan vastaukset hän nousi, pureskeli hetkisen sikariaan ja kysyi yllättäen:

— Oletteko te molemmat puolueemme jäseniä?

— Totta kai, vastasi Bobo joustavasti.

— Hyvä on. Voitteko ryhtyä toimeen heti?

— Minkälaiseen toimeen? tiedusteli Bobo.

— Hyvin yksinkertaiseen, mutta kauaskantoiseen. Sikarimies otti seinustalta kaksiosaisen mainosjulisteen, pujotti sen näppärästi Boboii hartioille ja virkahti tyytyväisenä:

— Kas noin!

Saman tien hän valjasti myös Jerryn, joten tämänkin etu- ja selkäpuolta suojasi nyt puolisääreen ulottuva pahvikilpi, johon oli jalanmittaism kirjaimin tekstattu lause 'Otto Roth seriffiksi!'

Maankiertäjät eivät ehtineet edes hämmästellä, kun sikarimies jo alkoi saatella heitä ovelle ja antoi samalla toimintaohjeita:

— Kello on nyt yksitoista. Jos te lähdette heti matkaan, olette yhden tienoissa New Parisissa. Siellä te kiertelette pääkaduilla pari tuntia ja palaatte sitten takaisin, joten aikaa kertyy yhteensä kuusi tuntia. Maksamme dollarin tunnilta, mutta jos haluatte lah-. joittaa palkkionne puolueen vaalirahastoon, annamme teille vastalahjaksi pienen rintamerkin.

— Hyvät herrat, vastasi Bobo kohteliaasti. — Olemme täydellisesti yhtä mieltä kanssanne: tehtävämme on yksinkertainen, mutta samalla kauaskantoinen. Tiedemiehinä meidän täytyy kuitenkin ottaa huomioon tehtävän psykologinen puoli. Kysymyshän on nyt tietystä refleksiliikkeestä. Jo entinen opettajani, professori John B. Watson, behaviorismin luoja, hylkäsi kaikki vanhat tutkimustavat, sillä emmehän me voi millään osoittaa objektiivisesti tietoisuuden olemassaoloa eikä tietoisuus siis liioin voi olla psykologian tutkimuskohde. Toiseksi introspektio on tutkimusmenetelmänä aivan turha ja arvoton, koska se on aina täysin subjektiivinen. Me haluamme ottaa tutkimuskohteeksemme objektiivisesti havaittavat, elolliset ilmiöt, ihmiset, heidän ulkonaiset käyttäytymisensä, eleensä, tietoiset ja tahattomat refleksit ja ilmaisut.

— Hyvä herra, minä en ymmärrä, mitä te puhutte, huudahti sikarimies.

— Suokaa anteeksi, sanoi Bobo lievästi kumartaen. — Minä tarkoitin vain sitä, että kun tehtävämme on psykologisesti erittäin merkittävä, niin meidän olisi saatava jonkinlainen pieni tunnustus. Joko dollari tai kaksi. Kun me kannamme näitä julisteita, meidän toimintamme on refleksien kytkeytymistä tiettyihin ulkonaisiin ärsykkeihin. Esimerkiksi tämä nuora, jonka varassa nämä suurenmoiset taulut riippuvat, hiertää olkapääni araksi, jolloin psykologinen tutkimuskenttä muuttuu tavallaan fysiologiseksi…

— En minä ymmärrä vieläkään! huudahti sikarimies hiukan kiusaantuneena.

Jerry pyysi arkaillen anteeksi onnetonta olemassaoloaan ja tarjoutui tulkiksi:

— Professori Minwegen tarkoittaa sitä, että kun" me kannamme näitä julisteita, meidän olisi saatava siitä myös korvaus.

— Aivan oikein, sanoi Bobo. — Juuri sitä minä tarkoitin. Emmekä me tyydy yksinomaan kantamaan niitä, me haluamme myös selittää ihmisille, kuinka tärkeätä on saada paikkakunnallemme uusi seriffi. Mutta mennäksemme vielä psykologiaan, niin…

— Ei mennä siihen enää! huudahti virkailija, kaivoi taskustaan kaksi dollarin seteliä ja ojensi ne Bobolle.

— Ja nyt, hyvät herrat, hän lisäsi matkamiehiä kiirehtien, teidän on lähdettävä New Parisiin. Tiedustelemme parin tunnin kuluttua puhelimitse, oletteko saapuneet perille. Ja muistakaa: 'Otto Roth šeriffiksi!'

— Otto šeriffiksi! vastasivat Bobo ja Jerry yhfaikaa ja työntyivät mainoskilpineen kylän liikeväylälle pyydystämään aamiaista.

Jäykät pahvikauhtanat tekivät liikkumisen vaivalloiseksi.

— Tämä puuha ei miellytä minua vähääkään, sanoi Jerry.

— Ei minuakaan, vastasi Bobo, mutta turha on valikoida työtä. On tehtävä sitä, mitä tarjotaan. Sitä paitsi ihminen oppii vähitellen kaikkeen. Jos nimittäin opetus on havainnollista. Toimiessani opettajana en koskaan luottanut täydellisesti motoriseen ja akustiseen komponenttiin, vaan — saakeli!…

Erään puolilahon puutalon nurkan takaa lennähti mätä tomaatti Bobon mainostauluun ja sottasi vaalilauseen. Bobo pyyhkäisi kasvoiltaan löyhkäävää tomaattimehua, räpytteli silmärip-siään ja äänsi sammaltaen:

— Poliittinen elämä on tällaista… Niin, mitä minä aloinkaan sanoa? Aivan oikein: havainnollinen opetus vaatii ennen muuta, että myös visuaalinen muisti otetaan huomioon ja että…

Miehet joutuivat samassa ankaran tulituksen kohteeksi. Joka puolelta lenteli tomaatteja ja mätiä kananmunia. He koettivat etsiä suojaa eräästä ruokatavarakaupasta, mutta kauppias käänsi heidät heti ovelta takaisin ja huudahti kiihtyneesti:

— Minä en suvaitse republikaaneja! Minä en ole Rothin miehiä.

— Emme mekään ole, koetti Bobo selittää, mutta pienen syrjäkylän poliittisesti valveutunut kauppias ei hyväksynyt hätäval-heita eikä verukkeita.

— Painukaa tiehenne täältä! hän karjaisi. — Menkää New Parisiin! Siellä on Rothin kannattajia.

Politiikan pyörteisiin hairahtuneet maankiertäjät suuntasivat askelensa takaisin maantielle ja lähtivät vaivalloisesti juosten länttä kohden. Päästyään kyllin etäälle kylästä Jerry irrotti pah-vilaatat harteiltaan ja heitti ne tiepuoleen.

— Minun poliittinen urani saa päättyä tähän. Bobo oli hiukan ymmällään.

— Meille maksettiin tästä.

— Siitä huolimatta. Riisu pois tuo koirankoppi yltäsi! Bobo epäröi:

— Ne voivat vaatia meiltä dollarit takaisin.

— Olemme jo kärsineet kahden dollarin edestä.

— Mutta tästä voi olla hyötyä meille. Sovitaan niin, että kannamme vuorotellen minun taulujani.

Jerry kohotti olkapäitään. Ja taivallus jatkui. Ohikiitävistä autoista luotiin pikasilmäys Bobon mainostauluihin, joiden koristeellista tehoa lisäsivät munanruskuaisen oranssi ja tomaatin-puna. Professori Mimvegen oli niitä ihmisiä, jotka koettivat olla uskollisia vähässäkin. Sen vuoksi hänellä ei olisi ollut koskaan mahdollisuutta kohota korkeammalle poliittisella uralla. Hän oli parahultaisen sopiva kantamaan mainosjulisteita dollarin tuntipalkalla.

Ilma alkoi vähitellen vaihtua lämpimäksi. Oli tulossa intiaanien kesäpäivä, joka houkutteli puhelinlangoilla istuvat kottaraiset viheltämään. Lähiseutujen maisemat peittyivät onnistuneesti valtavien mainostaulujen suojaan. Siellä täällä tienposkessa oli turistinähtävyyksiä: valtavia nuolia, joihin oli maalattu valtava teksti "Historiallinen paikka". Paikalla oli sievä pöytä pankkeineen ja muistotaulu: "Tässä söi kerran aamiaista presidentti Trumanin veljenpoika…"

Turistit olivat myös syöneet aamiaisensa ja jättäneet jälkeensä röykkiön tyhjiä säilykerasioita, jätepaperia ja olutpulloja. Joissakin paikoissa oli vieläkin näkyvämpiä turistien käyntikortteja: metsäpalon jälkiä.

— Meillä ei ole vielä historiaa, huomautti Bobo. — Sen vuoksi sitä on luotava. Jokainen hotelli, uimaranta tai kapakka, joihin Bing Crosby ohimennen poikkeaa, julistetaan virallisesti historialliseksi paikaksi. Rudolph Valentinon käyttämä auto kuvastaa maamme keskiaikaa, presidentti Lincolnin saappaat varhaishistoriaa ja Kolumbuksen käyttämä tuntilasi kaukaista fossiili-kautta. Näin muodoin meidän historiamme on yhtä vanhaa kuin Euroopankin. Kaikki on, näetkös, hyvin suhteellista. Me pystytämme yhdessä viikossa enemmän historiallisia muistomerkkejä kuin vanha manner vuosituhannessa. Eurooppalaiset voivat ylpeillä Rooman foorumista, muinaisaikojen linnoista, vanhoista käsikirjoituksista ja antiikin taideteoksista, mutta meillä on myös omat historialliset valttimme: ensimmäinen Ford-auto, AI Caponen tikari, Walt Disneyn ensimmäiset piirrokset ja Gloria Swansonin sukkanauhat, joita hän käytti ensimmäisessä elokuvassaan. Nuorukaisellakin on historiansa. Tosin se on niin lähellä, että hän voi nähdä sen kääntyessään taakseen. Mutta se on historiaa joka tapauksessa…

— Minulla on kiljuva nälkä, keskeytti Jerry. — Viimeisestä ateriasta on jo kulunut historiallinen ajanjakso.

— Olet oikeassa: lihaskoneistomme tarvitsee kaloreita. Näläntunne ei tällä kertaa voi painaa meitä epätoivoon, koska taskussani on kaksi dollarin seteliä. Ne synnyttävät tietyn mielihyvän tunteen, hyvänolon teoreettisen pohjan, arvo-objektin, käyttääkseni tieteellistä termiä.

Jerry kuunteli kuin sika ukkosta eikä vastannut mitään. Samassa heidän katseensa löysivät jättiläismäisen mainostaulun: "Maailman parhaita hampurilaisia". Näköaisti kuljetti sanoman juoksujalkaa makuaistille. Sylkirauhaset aloittivat iloisen polskan ja kannustivat jalkoja nousemaan ketterämmin. Jerry ei tuntenut enää solidaarisuutta: hän kiiruhti eteenpäin ja unohti Bobon. Pari kertaa hän vilkaisi taakseen. Bobo purjehti tietä vaalimai-noksineen, jotka kaukaa katsoen muistuttivat katolisen piispan messukaapua.

Valtavan mainostaulun juurelle oli huolettomasti heitetty vanhanaikaisen linja-auton kori, josta oli muodostettu nykyaikainen ravitsemusliike. Asiakkaat saivat ruoka-annoksensa ikkunasta, sillä autonkorissa oli tilaa vain pikku pöydälle, pesusoi-kolle ja keittolevylle sekä kreikkalaissyntyiselle liikkeen omistajalle ja hänen tyttärelleen, jotka loivat uteliaita katseita maankiertäjään.

— Neljä hampurilaista ja kahvia! Jerry huudahti. Ravintoloitsija ryhtyi heti puuhaan, mutta tytär, jota isä käytti liikeyrityksensä mainoskilpenä, työnsi kasvonsa tarjoiluikku-naan ja piti huolta asiakkaan viihtymisestä. Hän oli saanut ensimmäiseksi syntymäpäiväkseen erittäin kauniit silmät, jotka oli sitten kehystetty muodinmukaisin silmälasein. Hän oli siinä iässä, jolloin huudahdetaan ah ja oi ja jolloin elämä on 'hirvittävän ihanaa' ja 'taivaallisen romanttista'. Hän oli kaunis, mutta Jerryn mielestä hän olisi ollut vielä kauniimpi, jos hän olisi ollut vaiti.

— Minne sinä olet matkalla? tyttö kysyi Jerryltä ja paljasti tasaiset tekohampaansa.

— Länteen…

— Missä sinun autosi on?

— Korjattavana…

— Hirveätä! Ja länteen on niin pitkä matka. Minun nimeni on Ira. Mikä sinun nimesi on?

— Gary Cooper… Tuletko vaimokseni?

Tytön pitkät silmäripset lakaisivat hetkisen silmälasien sisäpintaa. Hän vilkaisi kuin varkain isäänsä ja vastasi kuiskaten:

— En voi jättää isääni. Minun täytyy auttaa häntä. Se on kyllä tylsää. Minä vihaan työtä. Koska sinä saat autosi?

— Huomenna.

— Oi, kyllä minä mielelläni lähtisin! Onko sinulla paljon rahaa?

— En ole koskaan laskenut.

Jerryn piti vielä jatkaa, mutta silloin ilmestyi vaalijulisteita raahaava Bobo tarjoiluikkunan ääreen pontevasti huohottaen:

— Pikku neiti! Kuinka pitkä matka täältä on New Parisiin?

— En tiedä. Minun täytyy kysyä isältä.

— Kuusi ja puoli mailia, vastasi kreikkalainen hampurilaisten valmistaja pyyhkäisten rasvaista hikeä kaljulta päälaeltaan.

Pikkarainen ravintoloitsija, jota saattoi vain kainaloista tukistaa, työnsi keittiötaidon mestarinäytteet matkamiesten eteen ja vannoi Pyhän Äidin nimeen, ettei hän koskaan käytä hampurilaisiin hevosenlihaa eikä sianmaksaa. Hän jäi tarkkailemaan matkamiesten ruokailua ja loi ohimennen katseen myös Bobon töhryiseen vaalikaapuun.

— Herrat ovat republikaaneja, vai niitä?

— Oikein arvattu, vastasi Bobo.

— Näillä seuduilla asuu etupäässä demokraatteja, mutta New Paris on aina ollut republikaanien vallassa.

— Oletteko te demokraatti? kysyi Jerry vuorostaan. Hampurilaismies levitti kätensä kuin vaatekauppias ja vastasi ovelasti:

— Minä olen vain liikemies. Haluan olla hyvissä väleissä kaikkien kanssa. Demokraatti on yhtä hyvä asiakas kuin republikaani ja republikaani yhtä hyvä asiakas kuin demokraatti.

Hampurilaiset olivat maukkaita, mutta niiden hinta teki Bobon melkein sairaaksi. Hän pyöritteli sormissaan kolmen dollarin laskua ja ihmetteli:

— Kuinka tämä voi olla mahdollista? Kolme dollaria!

— Hyvät herrat, vastasi ravintoloitsija selittävällä äänensävyllä. — Ensiksikin minä käytän vain puhtaita raaka-aineita. Jos olisin vilpillinen liikemies niin kuin tuhannet tämän valtatien varrella olevat ravintolanpitäjät ovat, keräisin joka aamu maantien varrelta kaikki yliajetut jänikset, metsäsiat, murmelit, koirat ja fasaanit ja valmistaisin niistä hampurilaisia. Silloin voisin myydä aterioita yhtä huokealla kuin kilpailijanikin. Mutta minä en halua alentua sellaiseen. Toiseksi: tämä paikka on historiallinen. Juuri tällä kohtaa Mary Pickfordin autosta puhkesi kumi ja hän joutui odottamaan korjausautoa kolme tuntia. Se tapahtui syyskuun kolmantena yhdeksäntoistasataayhdeksän-toista. Kolmanneksi: tämä linja-auto, josta ravintolani on tehty, on historiallinen. FBI:n miehet vangitsivat juuri tästä samasta autosta maailmankuulun gangsterin, Dillingerin. Kun ottaa huomioon kaikki nämä seikat, kolme dollaria neljästä hampurilaisesta ja kahvista on naurettavan pieni summa.

— Minulla on ainoastaan kaksi dollaria, vastasi Bobo alistu-vasti.

— Garyllä on rahaa, huomautti tyttö.

— Kenellä Garyllä? kysyi isä.

— Gary Cooperilla, isä kulta.

— Kyllä minäkin uskon, että hänellä on, sanoi Bobo, mutta meillä ei valitettavasti ole enempää.

Lyhyen neuvottelun jälkeen he pääsivät kuitenkin oivalliseen sopimukseen. Bobo suostui kantamaan mainostötterön etupuolella ravintoloitsijan vaatimatonta mainosjulistetta 'Gregory Kallimakoksen hampurilaiset ovat maailmankuuluja'. Selkäpuolella oleva iskulause oli niin vahvassa tomaattimehussa, ettei tekstistä saanut enää mitään selvää. Päästyään kymmenen kivenheiton matkan päähän Kallimakoksen historiallisesta hampuri-laisautosta Bobo irrotti harteiltaan pahvitötterön ja tarjosi sitä Jerrylle. Mutta tämä kieltäytyi jyrkästi sekaantumasta maan sisäpolitiikkaan.

— Nuora on hiertänyt olkapääni araksi, virkkoi Bobo. — Tunnen kipua, ja koska kipu on mielipahan teoreettinen perusta, olen erittäin pahoillani, kun et auta minua. Kanna edes viiden minuutin matka.

Jerry nosti mainoslaitteen tien reunaan, vilkaisi ympärilleen ja potkaisi laitteen parinkymmenen jalan syvyiseen rotkoon. Sitten hän tarttui Bobon käsivarteen ja sanoi vapautuneesti:

— Kolumbus olisi ratkaissut pulman samalla tavalla. Psykologin kasvot kirkastuivat ja hän melkein huudahti:

— Jerry! Olet suurenmoinen. Sinä vapautit minut puristavasta tunteesta. Suoraan sanoen minä kärsin helvetillisiä tuskia kan-taessani noita raskaita pahvilevyjä. Se ei ollut alkuperäinen biologinen reaktio, vaan tietoisesti hankittu ja hyvin komplisoitu närkästyksen sentimentti, joka oli varsin läheisessä yhteydessä voimattomaksi käyneen tahtoelämäni toimintatendensseihin. Kiitos, Jerry! Minä ihailen vilpittömästi käytännöllistä toimintatarmoasi.

Jerry sommitteli vastausta ja vaikeni. Maantie houkutteli matkaan. He käyttivät vähän väliä peukaloitaan, mutta autot porhalsivat ohitse. Viimein muuan vanhanaikainen henkilöauto, jolla oli sama syntymävuosi kuin Bobolla, hiljensi vauhtiaan ja pysähtyi miesten viereen. Autosta astui harteikas, keski-ikäinen mies, jonka kasvoja peitti kullankaivajan-parta.

— Mihin olette menossa? hän tiedusteli maankiertäjiltä.

— New Parisiin, mutta kauemmaksikin, jos sopii, vastasi Bobo.

— Ei sovi kauemmaksi. Mistä olette tulossa?. — New Yorkista.

Mies silmäili Jerryn ja Bobon vaatepartta, työnsi kätensä poveen, veti äkkiä esiin pistoolin ja puhui tiukasti hampaittensa välistä:

— Jos tarkoituksenne on suunnitella ryöstöä, erehdytte.

— Hyvä herra, vastasi Bobo hiukan vavisten, me olemme kunniallisia miehiä. Emme tee kenellekään pahaa. Jos haluatte ottaa meidät matkaanne, niin kaikkivaltias teitä siunatkoon.

— Teillä ei siis ole rahaa?

— Ei senttiäkään, herra.

— Onko teillä mitään ammattia?

— Olemme professoreja, hyvä herra. Mies työnsi pistoolin poveensa ja vastasi:

— Se selittää kaiken. Istukaa takapenkille. Pääsette New Parisiin.

Auto lähti kolisten ja vinkuen liikkeelle. Jerry sai vähän väliä terävän piston istumalihaksiinsa, sillä takaistuimen jouset olivat katkenneet ja hiukiolle kuluneen kankaan lävitse työntyi kymmeniä teräviä naskalinkärkiä.

— Tänään on New Parisin suuri päivä, virkahti ajaja.

— Niin vain, vastasi Bobo, sillä hän uskoi näkevänsä hetken kuluttua reipasta vaalimainontaa.

— New Paris on hyvä kaupunki, jatkoi mies. — Asukkaat ovat hurskaita ihmisiä.

— Republikaaneja, eikö niin?

— Kyllä, ja Jumalaa pelkääväisiä. Kaupungissa on kuusitoista kirkkoa.

— Entäs asukkaita? tiedusteli sielutieteen harras matkakonsu-lentti.

— Kuutisensataa. Vähän alle. Me emme siedä vilppiä. Syntyi hetken tauko, hedelmällinen, luova tauko. Sitten lähti etupenkiltä asiallinen tiedotus:

— Kaikki lähiseutujen farmarit saapuvat tänään New Parisiin. Tämä on meidän suuri päivämme.

— On onni, että tuli näin kaunis ilma, huomautti Jerry.

— Ilma ei merkitse mitään, vastasi ajaja, vaan henki, Elävän Jumalan Henki.

— Niinpä tietenkin, virkkoi Bobo, eikä hän pelännyt enää vähääkään farmarin povitaskussa oleilevaa pitkäpiippuista pistoolia, — Ilman henkeä ei voi olla mitään elämää.

— Ei, ei voi, hyväksyi ajaja, hiljensi hiukan vauhtia ja jatkoi: — Olen kuullut, että New Yorkin elämä on kovin syntistä.

— Niin…

— Ja että siellä annetaan kissanhännät Jumalalle?

— Niin…

— Ja ihmiset palvelevat vain perkelettä?

— Ehkä…

— Se merkitsee demokraattisen hallituksen loppua. Nyt olemme perillä. Jätän autoni tähän. Tilaisuus on kaupungin keskustassa. Mennään tästä suoraan etelään.

Jerry ja Bobo poistuivat autosta ja lausuivat kiitollisuutensa vakavalle farmarille, joka oli vakuuttanut itsensä tulevan elämän tulipalojen varalta.

New Paris oli ihanteellinen pikkukaupunki, jonka asukkaat kuulivat enemmän kuin näkivät, jossa ei koskaan vaihdettu katteettomia sekkejä eikä mielipiteitä, jossa hurskaus kuvastui miesten partaisista kasvoista ja naisten hameenhelmoista, ne kun eivät saaneet olla polven yläpuolella. Naisten sukat keksittiin Ranskassa kahdennellatoista vuosisadalla, mutta niiden olemassaolo havaittiin New Parisissa vasta kolmekymmentä vuotta sitten. New Paris oli tunnettu vanhurskaudestaan ja hyvistä juustoista, joita kaupungin hollantilaissyntyiset asukkaat valmistivat seurakuntien myyjäisiin ja maaseudulla kiertelevän sielunpaimenensa matkaeväiksi. Kaupungissa oli vain neljä kapakkaa, jotka pidettiin suljettuina kirkonmenojen ja vaalien aikana.

Maankiertäjät astelivat keskikaupunkia kohden ja ihmettelivät asutuskeskuksen harrasta hiljaiseloa. Ei mainoskulkueita, ei ääniautoja eikä coca-colan kaupustelijoita. Kaupungin muutamat liikkeet oli suljettu, vaikka iltapäivästä oli vielä suuri syrjä jäljellä.

— Tämä ei muistuta Pariisia, totesi Jerry.

— Sen vuoksi se onkin Uusi Pariisi, vastasi Bobo. — Asukkaat ovat varmaankin vaalikokouksessa. Aivan oikein! Katsohan!

Kaupungin keskustassa oli suuri aukio, jonne oli kerääntynyt puolisen tuhatta ihmistä. Heidän joukossaan oli nuoria ja hiukan iäkkäämpiä, partaisia ja parrattomia, kauniita ja kauneudesta osattomaksi jääneitä, terveitä ja lyhytvointisia, varakkaita ja omillaan toimeentulevia, rehellisiä ja asianajajiksi syntyneitä, melkein lukutaidottomia ja hiukan lukutaitoisia sekä runsaasti niitä, joilla oli muita arvokkaita ominaisuuksia. Heillä oli kaikilla eräs yhteinen ominaisuus: he olivat hurskaita ja nykyaikaa pelkääviä. Heidän autonsa toivat hilpeän tervehdyksen vuosisatamme vaihteesta ja heidän vakavat ilmeensä olivat kuin katkismus.

Jerry ja Bobo lähestyivät asukkaita. Muuan mies osoitti heille aukion keskellä olevaa suurta kirjakasaa ja sanoi:

— Viekää tuonne!

— Mitä meidän pitäisi viedä? tiedusteli Bobo.

— Raamatun väärennykset, vastasi mies matalalla äänellä, ja hänen partansa tutisi.

Elämän pujottelukävelyyn tottuneet maankiertäjät lähestyivät keskiaukiota, jonne tuotiin jatkuvasti maailmankirjallisuuden ehdotonta bestselleriä. Varakkaat toivat useita niteitä ja omillaan toimeentulevat yhden tai kaksi. Maankiertäjät havaitsivat, että maailman suurin kirjaröykkiö sulki huomaansa äskettäin ilmestynyttä uutta Raamatun käännöstä, joka oli syvästi järkyttänyt kaupungin asukkaiden sielunrauhaa.

Kun kirjavuori oli noussut kolmenkymmenenkuuden jalan korkuiseksi, siihen suunnattiin useita paloöljy- ja bensiinisuihkuja, jonka jälkeen yleisöä kehotettiin vetäytymään hiukan loitommalle.

— Vandalismia, kuiskasi Bobo Jerrylle. — Psykologisesti katsottuna tunnepohjainen virhelähde.

Kaupungin kunniavanhus, Peter Zwicker, joka vuosi sitten toimitetuissa vaaleissa sai 88 prosenttia annetuista äänistä, nousi tähtilipuilla koristetulle puhujakorokkeelle. Hänen kainalossaan oli kaksi Raamattua: toinen oli painettu vuonna 1794 ja toinen vuonna 1952. Valtavan aplodimyrskyn jälkeen Mr. Zwicker puhkesi sanoihin:

— Kansalaiset! Minulla on kaksi Raamattua. Katsokaa! Toinen näistä on Pyhä Raamattu ja toinen Trumanin hallituksen aikana julkaistu Raamatun väärennys, jota nykyään myydään pilkkahinnalla niin kuin kaikkea muutakin ala-arvoista ja kansamme moraalia vahingoittavaa kirjallisuutta. Väärennetyn Raamatun kustantaja sanoo salakavalasti, että tarkoitus on tarjota Amerikan kansalle Raamattu, joka on kieleltään nykyaikainen ja ulkoasultaan moitteeton. Mitä ulkoasuun tulee, niin kirjan kannet ovat vain nahkaa jäljittelevää muovia eivätkä parasta pukinnahkaa, niin kuin mainoksissa sanotaan. Tämän väärennyksen voisimme vielä sietää, koska siinä ei ole kenellekään mitään uutta. Demokraattipuolue on aina vaihtanut nahkansa. Mutta kirjan teksti! Se ei ole enää Raamatun kieltä, vaan nykyaikaista amerikkaa, joka ei ole mitään kieltä. Me emme tarvitse tähän maahan mitään uutta kieltä. Sen vuoksi sanonkin, hyvät kaupunkimme asukkaat, että tuli periköön nykyaikaisen kielen. Seurakuntamme pastori oli sitä mieltä, että uusi Raamatun käännös vie ihmiskunnan suoraan helvettiin.

Mr. Zwickerin oli keskeytettävä hetkiseksi, sillä hänen ajatuksensa muuttuivat äkkiä yleiseksi mielipiteeksi, joka ilmaisi elinvoimansa joukkomuminalla. Sanomalehtien valokuvaajat lähestyivät puhujankoroketta ja uutistoimistojen magnetofonit nie-livät yleistä mielipidettä. Mr. Zwicker jatkoi:

— Rakkaat kuulijani. Me emme saa tuomita ketään tutkimatta. Sen vuoksi esitän, että tutkimme näitä kahta kirjaa. Herkistäkää kuulonne! Luen teille katkelman oikeasta Raamatusta, ja sen jälkeen esitän saman kohdan uudessa ja törkeästi väärennetyssä muodossa. Siis kuulkaa! Edessäni on Korkea veisu, jossa ylkä kehuu vertausten alla seurakunnan ihanaisuutta. Ja se kuuluu näin:

— Katso, minun armahuiseni! Sinä olet ihanainen, katso, ihanainen sinä olet. Sinun silmäs ovat konsa mettisten silmät sinun lettis ivälillä, sinun hiukses konsa wuohilauma, jotka ovat kerityt Gileadin ivuorella. Sinun hampaas konsa kerityin laumat willain kanssa, jotka pesosta tulevat, jotka kaikki kaksosia kantavat, ei myös yksikään heistä ole hedelmätöin…

Mr. Zwicker sulki kirjan, otti käteensä toisen ja avasi sen.

— Te kuulitte, rakkaat ystävät, todellisen Pyhän Kirjan sanat. Kuinka voisimme luopua niistä? Mutta nyt sanovat väärentäjät näin: — Katso, rakkaani! Kuinka ihana sinä oletkaan! Silmäsi ovat kuin gasellin päilyvät silmät ja pehmeä hiuspalmikkosi kuin Gileadin vuorten vastakeritty karitsalauma. Valkoinen hammas-tarhasi muistuttaa vastasyntyneiden karitsain neitseellistä puhtautta. Niiden joukossa ei ole ainoatakaan virheellistä…

Mr. Zwicker sulki kirjan ja korotti äänensä:

— On kai tarpeetonta jatkaa? Te kuulitte nyt, kuinka törkeästi Trumanin hallitus on väärentänyt Pyhää Sanaa. Ja kun minä vielä sanon, että Pyhästä Neitsyestä käytetään sanaa 'nainen', niin se riittää kai todisteeksi, että väärennys on tapahtunut. Jotta ei kuitenkaan tapahtuisi erehdystä, minä kysyn teiltä, New Parisin ja lähiympäristön asukkaat, onko joukossanne sellaista, joka ei olisi valmis sytyttämään tuota saastaista roviota tuleen?

Väkijoukko vaikeni. — Vandalismia, kuiskasi Bobo, mutta hänen äänensä ei kantanut Jerryn korvaa kauemmaksi. Mr. Zwicker silmäili joukkoa ja jatkoi äskeistä kuuluvammin:

— Joka tahtoo palvella perkelettä, sanokoon 'minä'! Kukaan ei tahtonut. Mr. Zwicker koetti vieläkin korottaa ääntään:

— Joka tahtoo palvella Kaikkivaltiasta Hänen omalla kielellään, sanokoon 'tulta'!

Puolisataa suuta huudahti palavasti:

— Tulta!

Mr. Zwicker astui hitain askelin puhujakorokkeelta, kaivoi taskustaan savukkeensytyttimen ja iski tulta. Paloöljyllä ja bensiinillä valettu kirjarovio leimahti liekkiin ja kaupungin asukkaat alkoivat siirtyä loitommalle. Samassa nousi puhujankorokkeelle kiihkeä nuorukainen, joka sanoi olevansa Kansallisen Kirjastojen Tarkastamiskomitean edustaja. Hän luki paperilappusestaan seuraavat sanat:

— KKT:n edustajana ehdotan, että arvoisan kaupunkimme asukkaat polttaisivat saman tien kaiken muunkin roskakirjallisuuden. Kakki ranskan, saksan, italian ja venäjän kielestä käännetyt teokset voidaan ilman muuta polttaa. Meidän terve kulttuurimme ei kaipaa Moravian, Francen, de Maupassantin, Tolstoin ja Heinen tapaisia kansanturmelijoita. Alas käännöskirjallisuus! Puhdistakaamme kotimme ja maamme kirjastot! Se on paras vastalause sille moraalittomuudelle, jota maamme demokraattinen hallitus on harjoittanut kaksikymmentä vuotta.

Nuorukainen työnsi paperilapun taskuunsa ja poistui puhujan-korokkeelta. Kaupungin asukkaat alkoivat lähteä. Toiset menivät tarkastamaan kirjahyllyjään, toiset siirtyivät Frankin baariin tai Kolmen Kuninkaan kapakkaan. Mutta ne, joilla ei ollut koti-kirjastoa eikä rahaa ostaa virkistävää viinaryyppyä, jäivät nauttimaan yhteiskunnallisesta ilotulituksesta. Näiden harvojen ja valittujen joukkoon unohtuivat myös tuokioksi maailmankansalainen Jerry Finn ja entinen psykologian professori Boris Minwegen. Pian selvisi, että kirjarovion ääreen jääneet olivat mielipiteiltään demokraatteja ja liberaaleja. Joku rohkeni ajatella liian äänekkäästi:

— Historia toistaa itseään. New Paris palaa takaisin keskiaikaan.

Kaikki kääntyivät katsomaan puhujaa. Hän oli pitkä, kalpeanko nuorimies, joka oli vielä lähempänä kahta- kuin kolmeakymmentä. Bobo astui miehen viereen ja sanoi tuttavallisesti:

— Psykologisesti katsoen kaiken tällaisen toiminnan käyttövoimana ovat ihmisen vietit ja tottumukset. Ihmiset saavat mielipiteensä irrationaalisista vaikutteista.

— Uskon, että perustelunne on oikea, sanoi nuorimies. — Minun nimeni on Weinberg, tohtori Ernest Weinberg.

— Minä olen professori Boris Minwegen. Hauska tutustua teihin, herra tohtori.

— Nimestänne päättäen olette saksalaista syntyperää? — Oikea johtopäätös. Vanhempani tulivat Hampurista Amerikkaan.

— Ja minun vanhempani saapuivat Berliinistä. Olin silloin puolen vuoden ikäinen. Saanko tarjota pullon olutta? ?-

— Kernaasti, tohtori.

Bobo kääntyi Jerryyn, esitteli hänet ja lisäsi: :

— Professori Finn on kielten opettaja ja kiropraktikko. 216

— Skotlannista, vai mitä? kysyi uusi tuttavuus.

— Ei, vaan Suomesta, vastasi Jerry.

— Mielenkiintoista. Minne herrat ovat muuten matkalla?

— Länteen, vastasi Bobo.

— Missä teidän autonne on?

— Se on kai vielä raaka-aineina, naurahti Bobo.

— Hyvä. Saanko tarjota kyytiä? Asun vakituisesti Detroitissa, mutta nyt olen tervehtimässä vanhempiani täällä. Lähdetäänkö?

— Detroitiinko? kysyi Jerry.

— Ei, vaan kapakkaan. Ajamme muutaman mailin länteen, 'Pike Lake'-nimiselle paikkakunnalle. Siellä on pieni kodikas paikka, jossa voi keskustella rauhassa.

He istuutuivat kaikki auton etupenkille ja poistuivat New Pari-sista.

— Millä keinolla te aiotte matkustaa länteen? kysyi tohtori Weinberg.

— Kävellen ja peukalokyydillä, vastasi Bobo. Ajaja naurahti:

— Te siis kilpailette ylioppilaiden kanssa?

— Ainoastaan matkustamisessa.

Mr. Weinberg ohjasi auton kapealle sivutielle, jonka varrella oli ainoastaan oluttehtaiden mainoksia. Pieni kodikas paikka oli nimeltään Little Germany, metsästysmajaa muistuttava maaseudun ravintola, jonka omisti muuan amerikansaksalainen. Kun Bobo sai kuulla, että tohtori Weinberg oli psykologi, joka toimi detroitilaisen autotehtaan ammattikoulun suhdekoulutuksen opettajana, hän johdatti heti keskustelun aiheeseen, joka alkoi nukuttaa Jerryä. Tämä tunsi itsensä vain jupisevaksi osakkaaksi, joka oli tiellä kuin köyhä markkinoilla. Viidennen oluttuopin, jälkeen hän nukahti, mutta se ei vähääkään häirinnyt hänen pöytäkumppanejaan, jotka olivat vaipuneet hahmopsykologian syviin hetteisiin.

Kun Jerry havahtui, havahtuivat hänen toverinsakin. Aurinko oli aikoja sitten vienyt lamppunsa piiloon ja säännöllistä elämää viettävät kansalaiset hankkiutuivat levolle. Tohtori Weinberg maksoi — Bobon muodollisista estelyistä huolimatta — ravintolalaskun, toivotti uusille tuttavilleen onnellista matkaa ja katosi ravintolasta.

— Mitä me nyt teemme? kysyi Jerry neuvottomana. Bobo kohotti olkapäitään.

— Minulla ei ole aavistustakaan. Joka tapauksessa hän oli hieno poika. Olimme hänen kanssaan täydellisesti samaa mieltä, että oppilaiden älykkyysasteiden jakaantumisessa on otettava huomioon Gaussin kellokäyrä…

— Boris! huudahti Jerry unisesti ja ärtyisesti. — Gaussin kellokäyrä ei auta meitä hitustakaan.

— Mitä ihmettä? Väitätkö sinä tosiaan, ettei älykkyysmittaus ole nykyään käytännöllisen psykologian tärkeä apuneuvo? Väitätkö sinä, että…

— Minä väitän, että sinä olet hullu! keskeytti Jerry.

Bobo kohenteli silmälasejaan, haroi takkuista tukkaansa ja ravisteli alakuloisesti päätänsä.

— Sinä olet päissäsi, Jerry.

— Olen selvempi kuin sinä. Jos sinä voit Gaussin kellokäyrän avulla osoittaa, mistä saamme yösijan, niin opintosi eivät ole menneet hukkaan.

Bobo muuttui totiseksi. Hän ei löytänyt muuta ratkaisua kuin nöyrän kerjuun. Hän nousi ja lähti puhuttelemaan Little Ger-manyn lihavahkoa isäntää. Hetken kuluttua hän palasi ja virkahti levollisesti:

— Asia on järjestetty. Ravintolan omistajan autovajassa on tilaa kahdelle. Mutta ennen nukkumaanmenoa meidän on pestävä pari lattiaa ja korjattava muutamia rikkinäisiä tuoleja. Siis hyvin käytännöllisiä, mutta samalla psykologisesti mielenkiintoisia tehtäviä…

KUUDESTOISTA LUKU

jossa Jerry ja Bobo pelastuvat lumimyrskystä ja ryhtyvät opettajiksi.

Marraskuun puolivälissä matkamiehet kartoittivat Ohion valtiota. Hitaasti ja hartaasti. Aivan kuin höllästi hirtettyinä. Mitä nuhraantuneemmaksi heidän ulkoasunsa muuttui, sitä vaikeampi heidän oli saada peukalokyytiä. Puolentoista viikon aikana he olivat nukkuneet vain yhden yön vuoteessa: eräässä Pelastusarmeijan yömajassa. Ja nyt he lähestyivät Paynsvillen kaupunkia.

Tuuli oli paikannut palkeensa ja puhalsi suoraan Kanadasta. Ohut lumivaippa peitti yksitoikkoisen ja asumattoman seudun. Ohikiitävät autot tupruttivat pistelevää pakkaslunta matkamies-ten kasvoille, joille oli levinnyt sinertävää punaa. Jerry hieroi maksanvärisiä käsiään ja loi säälivän katseen toveriinsa, jonka valtava tukka hulmuili tuulessa kuin lyhde. Bobo oli jo parina päivänä ollut ihmeen vaitelias ja hiljainen. Hän oli kylmettynyt ja saanut ankaran nuhan. Hänen silmänsä punottivat ja juoksuttivat vettä. Nenän alusta ja huulet olivat rohtuneet, ja hän todisti tämän tästä, että ihmisen voimakkain ääniorgaani oli sijoitettu nenään: satulaluun ja sierainaukkojen välimaille.

Taival taittui hitaasti: vain tuuma ja tiima. Pitkällä metsä-taipaleella he tapasivat erään omahalaisen maankiertäjän, joka oli maikalla Toledoon. Hän oli punakka, keski-ikäinen mies, joka sanoi liittyneensä hoboihin kolmekymmentä vuotta sitten. Hänellä oli kokemusta ja asiantuntemusta, ja sen vuoksi hän lopettikin joka ainoan virkkeen sanoihin:

— Minä en tiedä pulasta mitään.

Hän antoi kohtalotovereilleen hyviä ammattimiehen ohjeita:

— Paynsville on perin ätönen paikka. Neljätoistatuhatta asukasta. Ei maksa vaivaa kiinata pitkää aikaa. Teidän on päästävä Clevelandiin. Siellä ei tiedetä pulasta mitään.

Hän työnsi huuleensa nuuskaa ja osoitti elävänsä omistaan.

— Onko naapurilla yhtään ylimääräistä nikkeliä? tiedusteli Bobo.

— En ole vihitty rahaan, vastasi miekkonen ylpeästi. — Mutta jos nuuskaa… ?

— En ole oppinut käyttämään.

— Entäs kaveri?

— En minäkään, sanoi Jerry.

— Muuta tarjottavaa minulla ei ole.

Vieras alkoi liikehtiä eteenpäin ja suositteli uudelleen Clevelandia :

— Siellä voi viipyä pitempäänkin. Loisto kylä!

Jerry ja Bobo jatkoivat taivallusta. Ohikiitävät autot eivät kiinnittäneet huomiota miesten peukaloihin. Heidän oli käveltävä.

Tuuli yltyi myrskyksi. Se riuhtoi miehiä edestä ja takaa. Kuiva lumi kuohui villinä pyörteinä ja kohosi aika ajoin korkeina patsaina taivasta kohden. Sinne tänne muodostui peuran korkuisia kinoksia, jotka tyrehdyttivät liikenteen.

Bobo alkoi väsyä. Hän huohotti raskaasti, kaatui muutaman kerran kontalleen ja jatkoi hoippuen vaellusta. Hillitön tuisku-aalto sirotteli lunta hänen hiuksiinsa, jotka muistuttivat nyt suurta villakasaa.

— Meidän on päästävä jonnekin suojaan, hän huudahti melkein epätoivoisesti, niisti tuhisevaa nenäänsä ja istahti lumikinokseen. — Alan olla lopussa.

— Paynsvilleen on vielä kymmenisen mailia, vastasi Jerry.

— En kuule, mitä sanoit. — Tule lähemmäksi!

— Nouse! Meidän täytyy kiiruhtaa. — Levätään vähän aikaa.

— Peitymme lumeen. Nyt lähdetään.

Jerry auttoi toverinsa jalkeille. Myrsky kiihdytti vauhtiaan. Maan ja taivaan välillä ei ollut enää vähäisintäkään rakoa. Tuntui kuin maantien ojat olisivat nousseet kohtisuoraan taivaaseen. Maailma pimeni ja kadotti kaikki ääriviivansa.

Bobon silmissä oli kuumesairaan loimottava kiilto. Hän oli Jerryä fyysisesti heikompi ja sen vuoksi hän tarrautui vaistomaisesti toverinsa käsivarteen. He olivat vähällä törmätä tien viereen jätettyyn autoon, joka oli puoleksi lumikinoksen alla.

Hetken kuluttua alkoi autoruuhka lisääntyä. Kulkuneuvojen omistajat olivat lähteneet etsimään lähiseudulta turvapaikkaa ja jättäneet autonsa luonnon huomaan.

— Levätään välillä, ehdotti Bobo.

— Parasta jatkaa.

— En jaksa enää.

— Käytä tahtoasi. Niin minäkin teen.

Bobo istahti lumeen hautautuneen henkilöauton viereen ja pyyhkäisi silmälaseistaan jäähilettä.

— Tahto ei auta mitään, hän sanoi väsyneesti. — Psykologisesti katsoen tahto ei ole mikään sielullinen kyky. Se on vain pelkkä abstraktio.

— Olkoon mikä hyvänsä, mutta tähän emme voi jäädä. Hautaudumme lumeen. Nyt lähdetään.

— Ei vielä. Sinä et varmaankaan ymmärtänyt, mitä tarkoitin. En väitä, että tahtokäsitteellä ei olisi tiettyä kokemusperäistä perustaa, jota me sanomme tahtotoiminnaksi. Mutta nyt ei ole kysymys siitä, vaan selvästä refleksitoiminnasta, jolla ei ole mitään tekemistä tahtoelämän kanssa. Käveleminen on vain pikku sarja refleksiliikkeitä, jotka syntyvät automaattisesti ilman tahtoa…

Jerry pani molemmat kämmenensä suunsa ympärille torveksi ja huudahti:

— Lopeta! Meidän on lähdettävä.

— En kuullut, mitä sanoit.

Jerry kahlasi aivan Bobon viereen ja korotti äänensä:

— Olet hullu! Seinähullu! Etkö käsitä, että jäädymme lumeen?

Hän tarttui Boboa kainaloihin ja nosti hänet jälleen jalkeille.

— Olen varmasti yhtä väsynyt kuin sinäkin, sanoi Jerry sovit-televasti, mutta siitä huolimatta nyt on jatkettava.

— Väsymyksestä ei kannata kilpailla…

He lähtivät jälleen liikkeelle ja sivuuttivat vähän väliä lumikinoksiin jääneitä autoja. Samassa tuikahti pimeyden keskeltä jokin himmeä valopiste.

— Talo! huudahti Jerry.

— Varmaankin jokin autoasema.

— Se on ravintola.

— Kovin kaukana…

— Ihan vieressä. Etkö näe? Tuossa vasemmalla.

Tiheän lumiseinän takaa häämötti ravintolan mainoskilpi 'Kultainen Lautanen'. Vielä muutama jalka ja he olivat ovella, jonka yläpuolella paloi sininen neon-valo: Olutta, viinejä, hampurilaisia.

— Meitä onnisti, sanoi Bobo.

— Nyt voimme syödä ja juoda.

— Meillä ei ole rahaa, huoahti Bobo.

— Maksamme psykologialla…

He työntyivät myrskyn voimalla pikku tupaan, josta tulvahti hivelevä lämpö- ja tuoksuaalto. Automaattinen levysoitin tervehti matkamiehiä Eddie Fisherin iskelmällä 'Rakas, rakas, rakas'. Tarjoilupöydän takana hääräili italialaissyntyinen pariskunta, joka toivotti vieraat tervetulleiksi. Tunnelma oli kehräävä ja välitön. Tämä oli kodikas pikku ravintola, jossa asiakkaat eivät koskaan vaihtaneet keskenään hattuja ja päällystakkeja. He vain poikkesivat hetkiseksi, nauttivat kupillisen kahvia ja viidellä sentillä äänilevymusiikkia. Mutta nyt heillä ei ollut kiirettä. Ulkona raivoava lumimyrsky puristi heidät lähemmäksi toisiaan, ja hetken kuluttua he olivat kuin saman perheen jäseniä. Jokainen tiesi toisensa perhesuhteet, mielipiteet ja autojen merkit.

— Mikä auto teillä? kysyi Kultaisen Lautasen isäntä Bobolta.

— Cadillac, vastasi Jerry kiireesti, sillä hän pelkäsi, että kuumesairas psykologi ryhtyy jälleen esitelmöimään ruumiillisen liikunnan tärkeydestä.

— Se on hyvä merkki, myönsi isäntä.

— Ja kallis, lisäsi Jerry.

— Hyvin kallis. Meikäläinen ei voi ajatellakaan sellaista. Minulla on Ford. Mitä voisin tarjota herroille?

— Portviiniä, sanoi Bobo. — Se lämmittää. Mutta… Odotta-kaahan hetkinen. Bobo kumartui tarjoilupöydän ylitse lähemmäksi isäntää ja jatkoi kuiskaavasti:

— Olisimme myös syöneet jotakin, mutta meillä ei sattumalta ole rahaa.

— Eikö yhtään? kysyi isäntä.

— Ei senttiäkään.

— Entäs teillä? tiedusteli isäntä Jerryltä.

— Sama asia: ei senttiäkään. Unohdin sekkikirjani autoon.

— Muistitteko lukita auton oven?

— Kyllä… Mutta kadotin avaimet lumeen. Ravintoloitsija piti vaimonsa kanssa lyhyen neuvottelun ja palasi sitten päätään ravistellen takaisin:

— Emme voi tarjota velaksi. Valitan.

Jerryn mieliala pimeni, mutta Bobo näytti nauttivan pikku ravintolan lämmöstä ja ruoan lemusta. Hetken kuluttua hän siirtyi pieneen nurkkapöytään ja ryhtyi valmistelemaan tuttavuutta myrskyä paenneiden matkailijain kanssa. Jerry siirtyi tarjoilupöydän toiseen päähän, loi eloisan katseen ravintolan emäntään ja alkoi kärkkyä ateriaa.

— Hirvittävä ilma, eikö totta Mrs. Compotti?

— Aivan kauhea. Radiossa sanottiin, että liikenne on pysähdyksissä koko Ohion valtiossa.

— Teillä on hyvin sievä ravintola, Mrs. Compotti.

— Kaipaisi korjausta. Mutta milläs me — vanhat ihmiset.

— Älkää toki puhuko vanhuudesta, Mrs. Compotti. Tehän liikutte vielä kuin nuori tyttö.

— Niin — ehkä… Jalkani vain ovat vähän huonossa kunnossa.

— Niinkö? Teidän pitäisi kääntyä lääkärin puoleen.

— Ei siitä taida olla apua…

— On varmasti. Jalkavaivanne voi johtua selästä. Selkänikamien epänormaali asento puristaa keskushermostoa.

— Selkäni on myös kipeä.

— Arvaan sen. Huomaan sen kävelystänne, Mrs. Compotti. Teillä on todennäköisesti ollut ensin jokin lievä kondrooma, josta on sitten kehittynyt sarkooma. Luustossa esiintyvä osteosar-kooma on helposti tunnettavissa. Teidän pitäisi ehdottomasti kääntyä lääkärin puoleen.

Ravintolan pulleahko emäntä kuunteli vieraan kummallisia sanoja ja kysyi äkkiä:

— Herra, oletteko te lääkäri?

— Arvasitte oikein, Mrs. Compotti. Olen selkäspesialisti. Mrs. Compotti siirtyi nopeasti sotilaallisen pullorivistön viereen, täytti lasin ja kysyi aurinkoisesti:

— Portviiniähän sen piti olla vai kuinka?

— Kyllä, Mrs. Compotti. Teillä voi myös olla tumores medullae spinalis.

— Ei… En minä usko, että minulla on sellaisia. Tautiahan tohtori tarkoitti vai mitä?

— Kyllä. Niitä luullaan monesti iskiaskivuiksi. Kipualue riippuu siitä, mitä hermoratoja kasvaimet ja rustoutumat painavat. Kyllä teidän pitäisi tutkituttaa itsenne, Mrs. Compotti.

— Niin, ehkä… ehkä se olisi hyvä. Saan kai tarjota toisenkin lasin?

— Kyllä, kiitos.

Jerry katsahti sivulleen ja tunsi mielihyvää: Bobo tyhjensi oluttuoppia iäkkään herrasmiehen seurassa ja esitelmöi melko äänekkäästi nuorisorikollisuuden psykologisista ja sosiaalisista syistä. Ulkona raivosi myrsky ja talopahasen hormeissa ulvoi tuuli. Maailma oli nyt niin pimeä, että valokuvaajat olisivat voineet kehittää negatiivinsa ulkona. Ja kuitenkin kello oli vasta neljännestä yli viiden.

Mrs. Compotti jätti Jerryn nauttimaan Portviiniä ja siirtyi supisemaan miehensä korvan tienoille. Hetken kuluttua supina muuttui äänekkääksi vuorokeskusteluksi.

— Pyydä sinä, sanoi Mrs. Compotti miehelleen.

— En minä, pyydä nyt vain itse, vastasi Mr. Compotti vaimolleen.

— En minä kehtaa.

— Pyydä nyt vain. Sinä osaat paremmin selittää asian.

— Ei, kyllä sinun täytyy sanoa hänelle.

— Älä ole lapsellinen, Adelina. Sehän on luonnollinen asia.

— Niin, mutta. Ei, kyllä sinä saat esittää hänelle asian.

— En minä…

Vaimo loi nyt mieheensä vaativan katseen ja antoi äänenpainojen puhua:

— Arturo, kuulitko mitä sanoin? Sinä esität asian ja sillä hyvä.

— Okay, Adelina, vastasi mies lannistuneena, pyyhkäisi käsiään esiliinansa helmaan ja astui verkkaisesti Jerryn eteen.

— Oli vahinko, että kadotitte autonne avaimen, sanoi Mr. Compotti.

— Minäkö? kysyi Jerry hölmistyneenä, sillä hänen valheensa olivat aina lyhytjännitteisiä hätävalheita, joita Bobo tapasi sanoa 'psykologisiksi oikosuluiksi'.

— Niin juuri. Tehän kadotitte sen lumeen.

— Tosiaan! Niinhän minä tein. Olin jo unohtanut koko asian.

— On kuitenkin hyvä juttu, että suljitte ovet.

— Mitkä ovet?

— Autonne ovet, herra.

— Aivan oikein. Se oli tosiaan hyvä juttu.

Jerry tyhjensi kiireesti lasinsa ja alkoi pyyhkiä silmälasejaan.

— Tohtorilla on hieno auto, sanoi Kultaisen Lautasen isäntä.

— On… Se on hyvin hieno.

— Sellainen voidaan ostaa vain lääkärin tuloilla.

— Kyllä… Aivan niin…

— Tohtorilla taitaa olla hyvin korkeat taksat?

— Kuinka kulloinkin, kuinka kulloinkin…

Puhe katkesi tuokioksi. Sitten Mr. Compotti sieppasi hyllyltä viinipullon ja täytti Jerryn lasin.

— Olkaa hyvä, tohtori.

— Kiitoksia! Teillä on hyvää viiniä.

— Se on ranskalaista. Kalifornialainen ei ole näin hienoa tavaraa.

— Eipä tietenkään.

Ravintolan isäntä vilkaisi ympärilleen ja muutti äänensä kuiskaavaksi:

— Olisi vähän asiaa tohtorille.

Jerry säpsähti.

— Niinkö?

— Tai oikeastaan vaimollani. Hän nimittäin käski kysymään, että… Jos nimittäin tohtori voi ja jos se muuten sopii… Ja jos ei se maksa kovin paljon…

Jerry käsitti nyt, mistä oli kysymys, ja hän tunsi jo melkein haukkaavansa hampurilaisen syrjästä.

— Niin, Mr. Compotti, hän sanoi tyynesti. — Vaimonne kävelystä päätellen hänellä on todennäköisesti jokin vika selässä. Asia on kuitenkin niin, että minulla ei ole laillista oikeutta harjoittaa praktiikkaa muualla kuin New Yorkissa. Ottaen kuitenkin huomioon asian vakavan laadun rohkenen tehdä poikkeuksen. Maksua en tietenkään voi periä, mutta te voitte korvata sen jollakin muulla tavalla. Vaikkapa tarjoamalla kevyen illallisen minulle ja toverilleni tai jotakin muuta sen tapaista.

— Okay, tohtori, okay! huudahti Mr. Compotti. — Sopisiko tohtorille heti?

— Olen aina valmiina auttamaan sairaita, vastasi Jerry viileän juhlallisesti.

Ja tapahtui niin kuin sananlaskussa sanotaan: joka kerjää maan kielellä, ei kuole nälkään. Professori Finn siirtyi nyt arvokkain askelin ravintolan yläkertaan, jossa Compotteilla oli sievä asunto, ja ryhtyi tutkimaan emännän nikamia. Mrs. Corn-pottilla oli harvinaisen täyteläinen ja hienohipiäinen selkä, joka toi elävästi mieleen renessanssiajan maalaukset. Talon isäntä ei malttanut lähteä takaisin asiakkaiden pariin, vaan jäi jännittynein ilmein seuraamaan toimitusta.

— Tässä! huudahti professori Finn samassa ja tunsi todellista löytöretkeilijän onnea. — Neljäs nikama alhaalta lukien. Koskeeko?

— Kyllä… Kovasti…

— Älä valita, Adelina, sanoi aviomies rohkaisevasti. — Minähän olen kehottanut sinua menemään lääkäriin.

— Entä tästä? kysyi kiropraktikko.

— Kyllä — siitäkin…

— Älä valita, Adelina, toisti aviomies.

Tutkittuaan joka nikaman Jerry ryhtyi rytmillisin nykäyksin venyttämään potilaan selkää. Mr. Compottin kädet puristautuivat nyrkkiin ja hän kirosi italiaksi. Mutta potilas kesti urhoollisesti piinan ja vaivan. Tuskissaan hän kertoi tohtorille, että oli synnyttänyt neljä tervettä lasta — ilman lääkärin ja kätilön apua — ja että hän oli nuorempana kantanut kahdensadan paunan jauhosäkkejä ja kaivanut kotinsa perustan sitkeään, punaiseen saveen. Mrs. Compottin tarina auttoi Jerryä diagnoosin määrittelemisessä.

— Se selittää kaiken, Mrs. Compotti. Te olette joskus nyrjäyttänyt selkänne ja nikamien tyveen on syntynyt rustoutuma.

— Ei se siitä ole tullut, vastasi potilas. — Minä sain tämän vian jo aikaisemmin — silloin kun olin sirkuksessa.

— Te olette siis joskus ollut sirkuksessakin?

— Neljä vuotta, mutta siitä on pitkä aika.

— Tanssijattarena vai — ?

— Ei, vaan painijana ja painonnostajana. Mutta siitä on jo vuosia.

Mr. Compotti kääntyi selin pikku näytelmään ja hihitti:

— Tanssijattarena, Adelina…

Jerry tarkasteli potilaan käsivarsia ja selkälihaksia ja ymmärsi nyt varsin hyvin, kenen käsissä olivat pikku ravintolan ohjakset. Venytettyään vielä muutaman kerran nuoruutensa sivuuttaneen amatsonin selkää Jerry kehotti potilasta hankkimaan ensi tilassa hoitovälineet: lämpötyynyn ja biljardipallon. Mrs. Compotti oli perin onnellinen, sillä heillä sattui olemaan jo molemmat. Jerry pyyhki otsaltaan hikeä ja kääntyi hienotunteisesti selin potilaaseen, joka tunsi itsensä niin pirteäksi, että pukeutui hiljaa hyräillen.

— Nyt on Arturon vuoro, sanoi Mrs. Compotti. — Minä lähden alakertaan.

Aviomies hätääntyi:

— Ei minulla ole mitään vikaa selässä…

— Tohtori sen tietää etkä sinä, vastasi vaimo tiukasti ja lisäsi lähtiessään: — Tunnenpa itseni uudeksi ihmiseksi, tosiaan uudeksi…

— No niin, Mr. Compotti, riisukaahan paita yltänne ja menkää pitkäksenne, sanoi Jerry jäätyään kahden kesken Kultaisen Lautasen isännän kanssa.

Mr. Compotti noudatti kehotusta hiljaa vavisten. Jerry ei löytänyt potilaan luisesta selästä minkäänlaista vikaa, joten hän teki johtopäätöksen, ettei Mr. Compotti ollut koskaan vaivannut selkäänsä eikä päätänsä, jossa oli oikeastaan saman verran luuta kuin hänen selässäänkin. Hänen päänsä oli nimittäin erittäin kehittynyt, mutta etupäässä vain luustoltaan.

— Ennen kuin lähdemme alakertaan, otamme pikku ryypyt, sanoi isäntä. — Ja sitten ryhdymme keskustelemaan tohtorin palkkiosta.

— Illallinen kahdelle, vastasi Jerry vaatimattomasti.

Jerry johdatti keskustelun myös yösijaan, mutta isännältä puuttui päätösvalta.

— Kyllä meillä tilaa on, jos vain Adelina suostuu.

Mutta Mr. Compottin ei tarvinnut esittää asiaa Adelinalle, sillä professori Minwegen oli jo ennättänyt hoitaa tällaisen pikkuseikan. Kun Jerry palasi alakertaan, hän tapasi Bobon oivallisessa kierteessä. Osa vieraista oli poistunut ravintolasta. Pitkän tar-joilupöydän ääressä istui enää kaksi nuorta miestä, muuan nuorehko nainen ja vilkaskatseinen kauppamatkustaja, jotka odottivat läheiseltä autoasemalta tilattuja hinaaja-autoja. Korventavaa kuumuutta hohtavan kamiinan ääressä istui Bobo keski-ikäisen herrasmiehen seurassa. Psykologi ei tietänyt pulasta mitään. Hänen kasvoillaan oli tulehtunut nuhan puna, silmät loimusivat jykevien lasien takaa kuin pikku kekäleet ja hän ohjasi käsillään sanojen vuolasta virtaa. Nähdessään Jerryn hän huudahti innostuneesti:

— Olemme jo odotelleet sinua. Saanko esitellä Mr. Glen Tuckerin? Mr. Tucker on V.K.J:n paikallisen instituutin johtokunnan puheenjohtaja. Olen luvannut, että autamme häntä.

Jerry kätteli Mr. Tuckeria ja istahti pöytään. Mr. Tucker oli kuusissakymmenissä elelevä miehenvekkuli, ruskeasilmäinen ja hiukan harmahtava. Hänen ikenissään oli runsaasti kultaa, jonka todellisen arvon hän paljasti nauraessaan. Muutamassa minuutissa kävi selville, että hän oli kohtalaisen varakas, kahden lapsen isä sekä luku- ja kirjoitustaitoinen. Hän omisti Paynsvillessä pikkaraisen ongenkoukkutehtaan ja Pine Lakessa kuuden huoneen asuintalon.

— Missä1 on Pine Lake? kysyi Jerry.

— Te olette Pine Laken keskustassa, vastasi Mr. Tucker. — Tämä on kesällä hyvin kaunista seutua ja täällä on paljon historiallisia paikkoja.

Mr. Compotti toi pöytään muutamia hampurilaisia ja vadillisen ranskalaisia perunoita, jotka oli käristetty margariinissa. Mr. Tucker tarjoutui maksamaan laskun, mutta Mr. Compotti huomautti:

— Tohtori on jo maksanut. Olkaa hyvä, tohtori. Ja niin kuin kai jo sanoin, me emme käytä hampurilaisiin hevosenlihaa emmekä keuhkoja.

Kiropraktikko tarttui päiväpalkkaansa ja työnsi puolet psykologin eteen. Kevyt illallinen hupeni äkkiä olemattomiin.

— Te olette kuulemma äskettäin saapunut Euroopasta? virkahti Mr. Tucker ihaillen Jerryn ruokahalua.

— Viime elokuussa, hyvä herra.

— Olipa onni, että pääsitte pois sieltä kurjuudesta. Jerry ei vastannut. Mr. Tucker jatkoi:

— Vanhempi poikani oli sodan aikana Euroopan rintamalla vangitsemassa saksalaisia ja yleni majuriksi.

— Korkea arvo, myönsi Jerry.

— Niin, mutta poikani olikin hyvä sotilas. Hän nitisti ainakin viisituhatta saksalaista, vaikka ei ollut koskaan ollut aseharjoi-tuksissa. Ja niin hänestä vain tuli puolessa vuodessa majuri.

— Se kävi nopeasti, totesi Jerry.

— Niin. Ja nyt poikani on lähettiläänä Etelä-Amerikassa ja tekee kovasti rahaa. Hän on maailman nuorin lähettiläs, täytti viime kesänä kaksikymmentäkolme. Savuke?

— Kiitos!

— Euroopassa ei taida vielä olla kunnon tupakkaa?

— Ei…

— Meillä on vaikka mitä.

— Paitsi opettajia, huomautti Bobo.

— Niitäkin on kohta tarpeeksi, kun ehditään Euroopasta tuottaa. V.K.J.I. on jo tilannut kolmensadan miehen lähetyksen.

— Mikä on V.K.J.I? kysyi Jerry.

Mr. Tucker paljasti kultaisen suunsa ja vastasi naurahtaen:

— Eikö Euroopassa tiedetä mitään V.K.J.I:stä? Se on Vapaan Kasvatus järjestön Instituutti, jolla on oppilaitoksia ympäri mantereen. Myös Pine Lakessa on V.K.J.I:n oppilaitos, ja minä olen sen esimies — presidentti, niin sanoakseni.

— Ja Mr. Tucker tarjoaa meille nyt väliaikaista tointa, sanoi Bobo.

— Opettajantointako? tiedusteli Jerry.

— Aivan niin, Mr. Finn, virkkoi ruskeasilmäinen presidentti aurinkoisesti. — Suokaa minun selittää, mistä on kysymys. Koulussamme on kolmekymmentä oppilasta, kaksikymmentäkolme poikaa ja seitsemän tyttöä, joiden ikä vaihtelee kahdestatoista seitsemääntoista. Opettajakuntaan kuuluu kaksi opettajaa, vakituinen järjestysmies ja talonmies. Nyt on seikka sellainen, että järjestysmies sanoi itsensä irti viime viikolla ja hakeutui poliisilaitoksen palvelukseen. Toinen opettaja erosi toimestaan eilen ja lähti Minnesotaan kaivostöihin, ja toinen aikoo lähteä viikon kuluttua. Meille on kyllä tulossa uudet opettajat, mutta se vie aikaa ainakin viikon päivät, joten koulumme tarvitsee heti kaksi väliaikaista opettajaa. Kun kuulin professori Minwegeniltä, että te molemmat olette toistaiseksi virkaa vailla, päätin pyytää apuanne. Mitä arvelette, Mr. Finn?

Jerry mietti tuokion ja tarkkaili samalla Bobon tulehtuneita kasvoja.

— Olisiko meidän hoidettava myös järjestysmiehen tehtävät? Jerry tiedusteli.

— Ei tietenkään, hyvä herra. V.K.J.I :n alaisissa oppilaitoksissa on kohtalainen järjestys. Meidänkin koulumme moraali on nyt paljon parempi kuin vuosi sitten, jolloin kolme tyttöä tuli raskaaksi ja yksitoista poikaa oli siirrettävä sairaalahoitoon liiallisen huumausaineiden käytön vuoksi. Tänä syksynä on tapahtunut vain pari pientä järjestyshäiriötä, mutta niissäkään ei ole tarvittu poliisin apua. Koulumme johtokunta on kuitenkin sitä mieltä, että moraali paranee vielä, kun saamme viikon päästä uudet opettajat. Toinen heistä on entinen yliopiston nyrkkeilyn opettaja ja toinen on tunnettu painonnostaja. Oppilaat kunnioittavat voimakasta opettajaa.

— Onko V.K.J.I. valtion laitos? kysyi Jerry.

Bobo potkaisi Jerryä jalkaan ja antoi silmillään merkkejä.

— Valtion! kauhistui Mr. Tucker. — Ettekö käsitä, että minä en siedä sosialismia? V.K.J.I. toimii yleisten kansalaiskeräysten ja lahjoitusten turvin, niin kuin kaikki merkittävät sivistyslaitokset.

Mr. Tucker lopetti kulttuuripoliittisen katsauksensa ja jäi odottamaan herrojen vastausta. Jerry vaikutti hieman haluttomalta, mutta Bobo sen sijaan tunsi suurta kiinnostusta tätä erikoista instituuttia kohtaan, varsinkin kun kymmenen dollarin päiväpalkan lisäksi opettajille luvattiin kalustettu huone, pesukone ja televisio. Jääkaappia ei pidetty tarpeellisena, koska johtokunta ei vielä tuntenut yhtään tapausta, jolloin opettajilla olisi ollut jotakin jääkaappiin pantavaa.

— Voimmehan kokeilla, sanoi professori Minwegen. — Meillä ei ole suurta vaaraa epäonnistua, jos käytämme introspektiota psykologisena tutkimusmenetelmänä.

— Aivan oikein, huudahti Mr. Tucker, sillä hän luuli, että introspektio oli sama kuin kolmiulotteinen elokuva. — Käyttäkää vain hyväksenne kaikkia vehkeitä, kyllä johtokunta maksaa.

— Psykologian voi mainiosti ottaa avuksi muita tieteitä opetettaessa, jatkoi Bobo. — Esimerkiksi sosiologia…

— Ei sosialismia! keskeytti presidentti. — Parasta opettaa vain sellaista, mistä oppilaat tykkäävät.

Jerryn vastahakoisuudesta huolimatta syntyi sopimus, jonka nojalla kiropraktikko ja psykologi lupautuivat väliaikaisiksi opettajiksi V.K.J.I:n Pine Laken kouluun, jossa moraali oli parantunut kiihkeällä vauhdilla ja jossa valmiiksi kalustettu opettajainhuone tarjosi maankiertäjille yösijan ja eräitä pikku mukavuuksia.

Kaupantekijäisiksi Mr. Tucker tilasi kolme tuopillista olutta, joten miesten aivojen hämäryys alkoi sulautua sopusointuiseksi ulkona vallitsevan pimeyden kanssa. Autojen huoltoasemalta saapui Kultaiseen Lautaseen puhelintieto, että ongenkoukku-tehtailijan auto oli hinattu huoltoasemalle ja oli jälleen ajokunnossa. Kun herrat alkoivat tehdä lähtöä, Mr. Compotti ilmestyi Jerryn viereen ja tarjoutui etsimään Jerryn auton avainta.

— Se on toivoton tehtävä, vastasi Jerry.

— Haluatteko, että ilmoitan huoltoasemalle? kysyi Mr. Compotti. — Ne kyllä hinaavat autonne tänne.

— Antaa olla…

— Mutta kun teillä on sentään niin kallis auto.

— Pikku juttu, Mr. Compotti, Jerry sanoi suuripiirteisesti. — Odotellaan huomiseen.

Talon emäntä ilmestyi myös Jerryn viereen ja ilmoitti voivansa erinomaisen hyvin. Hän tunsi itsensä pariakymmentä vuotta nuoremmaksi.

— Uskon sen, Mrs. Compotti. Katsokaas, kaikki johtuu selästä. Nainen tahtoi vielä kysyä jotakin, mutta häntä kainostutti.

Viimein hän rohkaisi mielensä ja tiedusteli kuiskaavasti:

— Voisiko tohtori kirjoittaa minulle reseptin?

— Minkä vuoksi? Minähän annoin teille hoito-ohjeet: joko biljardi- tai tennispallo ja lämpötyyny.

— Niin kyllä, niin kyllä… Mutta minulla on vähän muitakin vikoja. Vatsaani tahtoo muodostua vähän liiaksi ilmaa, ja sehän on… Kyllä tohtori tietää, kuinka kiusallista se on. Varsinkin yöllä…

— Älä nyt kaikkea kerro, huomautti Mr. Compotti vaimolleen kärtyisesti.

— Ei se minua vaivaa, tiuskaisi vaimo takaisin. — Sinähän sitä olet valittanut.

Professori Finn oli järkkymättömästi kiropraktikon kannalla,

— En suosittele lääkkeitä, hän vastasi. — Olen aivan varma, että tuo vika katoaa parin päivän kuluttua, jos teette säännöllisesti kaikki liikkeet ja hierotte selkäänne tennispalloon…

— Meillä on vain biljardipallo, keskeytti nainen.

— Vaikutus on aivan sama.

— Anteeksi, että keskeytän, huomautti ongenkoukkutehtai-lija, mutta meidän on nyt lähdettävä. Näkemiin, Adelina! Näkemiin, Arturo!

Mr. ja Mrs. Compotti kiittelivät Jerryä kädestä ja toivottivat hänelle kaikkea mahdollista hyvää. Ennen kaikkea he toivoivat,, että tohtori löytäisi autonsa avaimen. Kun kasvatustyön jousti-met ja Mr. Tucker olivat häipyneet Kultaisesta Lautasesta, Mr. Compotti alkoi torua vaimoaan:

— Ei olisi pitänyt puhua tohtorille niistä ilmavaivoista. Johon Mrs. Compotti vastasi:

— Lopeta sitten se ikuinen jankutus huonosta ilmasta…

SEITSEMÄSTOISTA LUKU

jossa Jerry ja Bobo luopuvat opettajantoimesta, koska heiltä puuttuu huumorintaju ja edellytykset nykyaikaiseen kasvatustoimintaan.

Mr. Steeve Nygaard oli syntynyt Ruotsissa, mutta siirtynyt pikku poikana Amerikkaan vanhempiensa kanssa. Päätettyään opintonsa hän ryhtyi etsimään elämänuraa ja hairahtui kirjailijaksi. Hän tuhlasi vuoden päivät romaanin kirjoittamiseen, vaikka olisi saanut kirjakaupoista valmiiksi kirjoitettuja ja painettuja parilla dollarilla kappale. Hän hallitsi harvinaisen hyvin amerikan kieltä ja keskivaltioiden murteita, mutta näille avuille ei kukaan antanut tunnustusta, koska jokainen piti dollarin kieltä parempana ja yksinkertaisempana. Steeve Nygaard seurusteli pari vuotta kalpean muusansa parissa, näki unia, nälkää ja kirjoitti. Saatuaan jotakin valmiiksi hänestä tuntui kuin ei olisi saanut sanotuksi mitään. Tässä asiassa kustantajat olivat samaa mieltä ja kehottivat miekkosta ryhtymään johonkin kunnialliseen työhön. Huutava opettajapula houkutteli hänet kasvatustyöhön, ja niin hän sitten eksyi V.K.J.I:n palvelukseen.

Jokainen ihminen uskoo pystyvänsä opettajaksi. Myös opettajat. Kukaan ei epäile opetustyön tuloksia. Paitsi opettajat.

Mr. Nygaard oli kadottanut illuusiot ja valtaosan hiuksistaan. Tuona iltana hän oli varsin pessimistinen. Hän oli ollut jo toista viikkoa Pine Laken koulussa opettajana ja hautoi itsemurhaa. Se ei johtunut tavanmukaisesta nuoruuden synkkyydestä, sillä hän oli jo lähellä neljääkymmentä. Eikä se johtunut liioin epäsäännöllisestä elämästä, sillä hän oli edelleenkin vanhapoika. Ei! Syyt olivat paljon pinnallisemmat. Vapaan kasvatusjärjestelmän nykyaikaiset opetuslapset olivat tehneet päivän viimeisellä oppitunnilla pikku kepposen: he olivat nukahtaneet pulpettiensa ääreen.

Opettajain luontoisetuihin kuului kahden huoneen huoneisto ja melkein kaikki mukavuudet. Vain mukavuuslaitos oli ulkona. Opettajia varten oli oma pikku koppi, jonne oppilailta oli pääsy kielletty. Tällainen eristäytyminen soti ankarasti vapaan kasvatusjärjestelmän perusperiaatteita vastaan, mutta siihen oli menty puhtaasti järjestyksellisistä syistä. Oli nimittäin havaittu, että osuustoiminnallinen mukavuuslaitos, jossa opettajat ja oppilaat istuvat saman arvoisina, vei liian paljon opettajain aikaa. He näet syventyivät tutkimaan liian yksityiskohtaisesti opetuslastensa kirjallisia harrastuksia, jotka julkaistiin käymälän seinissä, ja joiden jälkipainosta ei voitu kieltää. Opettajain ajan säästämiseksi oli siis siirrytty kaksikamariseen järjestelmään.

Lukija voi ehkä pitää edellä olevaa selostusta paperin ja musteen tuhlauksena, mutta myöhemmin havaitsemme kuitenkin, kuinka olennaisesti tämä kaksikamarinen järjestelmä vaikutti Steeve Nygaardin elämänasenteeseen.

Myrsky oli jo menettänyt osan voimastaan, mutta tuuli oli edelleenkin pohjoisessa. Vihuri piiskasi ikkunaa ja joskus kuulosti siltä kuin ikkunaruutua olisi hierretty hartsipalalla. Mutta opettajain luontoisetuasunnossa, koulurakennuksen toisessa kerroksessa, oli kodikasta ja lämmintä. Mr. Nygaard sulki television, sillä ohjelmassa oli parhaillaan suuren oluttehtaan mainosnäytel-mä, ja alkoi hankkiutua levolle. Lämmin flanellipyjama yllään ja tohvelit jalassaan hän tepasteli hetkisen sinne tänne niin kuin vanki sellissään ja koetti kypsytellä huomispäivän opetusohjelmaa. Hänen harteillaan ja sydämellään lepäsi kolmenkymmenen nuoren kansalaisen tulevaisuus. Mr. Nygaard istahti vuoteen laidalle ja puhui itsekseen:

— Joka osaa, se tekee; joka ei osaa, se opettaa. Minä en luultavasti osaa kumpaakaan. Oppilaat pitävät minua narrinaan. Mutta viikon kuluttua tämä poika lähtee. Minun on lähdettävä. Heti kun saan palkkani, lähden. Minun täytyy lähteä. Minne? Minne hyvänsä, kunhan vain lähden.

Lähdöstä hänen mieleensä muistui perin inhimillinen seikka. Hän veti kevyen aamunutun ylleen, työnsi jalkansa pitkävartisiin päällyskenkiin ja lähti taskulamppu kädessä ulos. Ärtyinen vihuri löi häntä kasvoihin ja tunkeutui vaatteen lävitse kuin syövyttävä happo. Pihamaalla oli jalan verran kuivaa lunta, joka kuohui ja narskui kuin perunajauhot. Mr. Nygaard kohotti aamunuttunsa helmoja ja työntyi kiireesti vihertäväksi maalattuun, yhden istuimen kamariin, jonne oppilailta oli pääsy kielletty. Säpin kolahdus ilmoitti, että hän oli päässyt turvallisesti perille.

Mr. Nygaard oli pitänyt päivällä opetuslapsilleen ankaran nuhdesaarnan, joka oli herättänyt tiettyä vastakaikua. Sillä juuri kun hän oli sulkenut oven, muuan nuorukainen riensi näyttämölle ja pani oven ulkopuolelta hakaan. Samaan aikaan ilmestyi koulurakennuksen takaa joukko murrosiän nuorukaisia kantaen kahta pitkää lautaa. Vangitun vastalauseista huolimatta nuorukaiset naulasivat laudat vaakasuoraan asentoon kopin etu- ja takaseinään, ja hetkistä myöhemmin pikku rakennus lähti liikkeelle kahdentoista nuorenmiehen voimalla. Mr. Nygaardia kuljetettiin kuin intialaista ruhtinasta kantotuolissa.

— Roistot! Gangsterit! kuului kopista.

Mutta ulkomaailma vastasi hihittävällä naurulla.

— Minä ammun teidät! Lopettakaa tämä koiranleikki! huudettiin pikku eriöstä, joka hurjasti keinahdellen liikkui valtamaantietä kohden.

Mr. Nygaardin sanat hukkuivat tuuleen. Sievästi koverretusta istuinaukosta tuiskutti lunta sisään. Hän sulki aukon kannella ja alkoi ryskyttää ovea. Hän ei ymmärtänyt nykyaikaista huumoria, joka sai hänen ihonsa kananlihalle. Hän tärisi kylmästä ja pohjattomasta kiukusta. Viimein hän alistui kohtaloonsa kuin mies, joka ei voinut syyttää vastoinkäymisistään vaimoaan.

Kantotuoli keinui kuin villissä aallokossa, ja Mr. Nygaard alkoi: tuntea merikipua. Hän istui kyyristyneenä ja työnsi kätensä polvien väliin. Oli toivotonta rukoilla armoa, sillä se olisi vain puhaltanut uutta intoa kantajain hilpeään mielialaan.

Mr. Nygaard kadotti ajan ja paikan määritelmät. Merikipu keskittyi vatsaan ja hän alkoi tuntea pahoinvointia. Samassa kanto-tuoli putosi rysähtäen maahan ja jäi paikalleen. Vangitun korvissa humisi tuuli ja hilpeä yhteisnauru. Hetken kuluttua hän erotti loittonevia askelia: kannibaalit olivat lähteneet ja jättäneet pelastustyöntekijän keskelle siltaa. Myrsky vaimeni ajoittain niin paljon, että Mr. Nygaard kuuli virran rauhallisen solinan. Hän avasi istuimen luukun ja ryhtyi tarkastelemaan taskulampun valossa rajoitettua maisemaa, mutta ärtyinen vihuri heitti lumi-ryöpyn hänen kasvoilleen ja kehotti.sulkemaan luukun. Väsyneenä ja kohmettuneena hän istahti takaisin penkille ja unelmoi vapaudesta. Samassa kuului auton lähestyvä ääni ja merkinanto-laitteen törähdys. Mr. Nygaard risti kätensä ja sulki silmänsä. Äänet kiihtyivät ja äkkiä leikkasi ilmaa jarrujen kirskuva huuto. Mr. Nygaard peitti kohmettuneilla käsillään kasvonsa ja jäi odottamaan loppuaan.

— Siirtykää pois sillalta! komensi Mr. Tucker. Pikku eriöstä ei vastattu.

— Saanko vaivata herroja? sanoi Mr. Tucker ja katsahti takapenkillä istuviin matkustajiinsa. — Joku kelmi on sulkenut sillan.

Bobo ja Jerry poistuivat autosta ja seurasivat Mr. Tuckeria sillalle. Ongenkoukkutehtailija lähestyi lumituiskussa sillalle asetettua barrikadia ja huudahti hämmästyneenä:

— Tämähän on koulun hyysikkä! Koulumme uusi hyysikkä! Hän huomasi seiniin naulatut kantopuut ja ravisteli päätänsä:

— Jotakin on täytynyt tapahtua.

— Avatkaa ovi! kuului kopista vaikertava ääni.

— Kuka siellä on? tiedusteli Mr. Tucker. — Minä, Steeve Nygaard…

— Mitä te siellä teette?

Mr. Nygaard ei vastannut. Ongenkoukkutehtailija kävi noutamassa autostaan lyhyen rautatangon ja jakoavaimen, ryhtyi vapauttamaan vankia ja tuhisi itsekseen:

— Millä ihmeellä ne pojat ovat saaneet tämän tänne? Kyllä niillä on voimaa. Neljännesmailin matka. Ja tällaisessa ilmassa…

Jerry ja Bobo seurasivat äänettöminä näytelmää. Kun Mr. Tucker oli saanut oven auki, hän suuntasi taskulamppunsa kirkkaan valokeilan suoraan Mr. Nygaardin kasvoihin ja sokaisi hänen näkönsä. Kylmettynyt ja kauhun jäykistämä opettaja kannettiin autoon, barrikadi työnnettiin sillankorvaan ja kvartetti lähti kovin sekavin tuntein liikkeelle.

Kun he hetkistä myöhemmin saapuivat V.K.J.I:n opettajain luontoisetuasuntoon, Mr. Nygaard saattoi jo puhua. Hän loi koulun johtokunnan puheenjohtajaan syyttävän katseen ja sanoi sähähtäen:

— Vaadin palkkani heti. Tämä menee liian pitkälle, Mr. Tucker.

— Mitä turhia, vastasi Mr. Tucker. — Teidän pitää ymmärtää nuoria. Koko koulumme kasvatusohjelma perustuu oppilaiden oma-aloitteiseen toimintaan. Teillä ei ole suhteellisuudentajua, Mr. Nygaard. Te ette tajua huumoria.

Mr. Nygaard silmäili halveksivasti uusia työtovereitaan ja kysyi Bobolta:

— Minkä kaliberin pistooli teillä on?

— Ei minulla ole minkäänlaista pistoolia.

— Entäs pamppu tai nyrkkirauta?., Bobo ravisteli päätänsä.

— Teidän on hankittava itsellenne kiireesti jokin ase, jatkoi pahoinpidelty opettaja. — Vain kahden-pistoolin-miehet tulevat toimeen tässä talossa.

Mr. Tucker vaikutti kiusaantuneelta.

— Mr. Nygaard, sanoi ongenkoukkutehtailija sovittavasti. — Te olette hiukan kiihtynyt oppilaiden pikku kepposesta, mutta älkää nyt toki pelottako uusia opettajia noin karkein sanoin. Pojat ovat aina poikia.

— Vaadin palkkani, vastasi Mr. Nygaard. — Matkustan huomenna.

— Selvitetään tämä asia huomenna.

Mr. Tucker alkoi tehdä lähtöä ja kääntyi uusiin opettajiin:

— No niin, hyvät herrat. Tämä on nyt sitten teidän asuntonne. Toivon, että viihdytte täällä. Tulen aamulla tervehtimään teitä ja esittelen teidät samalla oppilaille. Olen varma, että V.K.J.I:n toiminta kiinnostaa teitä.

Näiden valittujen sanojen jälkeen Mr. Tucker poistui. Synkkä ja masennettu Mr. Nygaard ei halunnut seurustella uusien virkaveljiensä kanssa, joiden nukkavieru asu ja kasvojen ahavoitunut sänkipelto toi liian raikkaan tuulahduksen maankiertäjäin kiertokoulusta, vaan meni nukkumaan.

Aamulla Jerry ja Bobo saattoivat todeta, että Mr. Nygaard oli lähtenyt. Pöydälle oli jätetty kirjelappu, jossa oli lyhyet ohjeet uusille opettajille ja kuivat jäähyväiset. Maankiertäjät saattoivat nyt paremmin tutustua luontoisetuasuntoonsa ja sen mukavuuksiin. Vaatekaapeissa oli edellisten opettajain jättämiä vanhoja vaatteita, parranajovälineitä ja kirjoja. He käyttivät luontoisetuja hyväkseen ja muuttivat ulkoasunsa kohtalaisen siedettäväksi. Ruokakaapissa oli pussillinen korppuja, sokeria ja kahvia. Elämä hymyili.

Myrsky oli jo tauonnut ja valtavat lumiaurat aukoivat kulkuväyliä. Opettajain asunnon ikkunasta avautui näköala valtatielle, jota reunustivat suuret mainostaulut: olutta, partavaahdoketta, hammastahnaa ja sytytystulppia. Kouluun erkanevan tien kulmassa oli ystävällinen huomautus autoilijoille: 'Varokaa koululaisia!' Tämän johdosta autot kiihdyttivät vauhtiaan sivuuttaes-saan V.K.J.I:n.

Neljännestä vaille kahdeksan Mr. Tucker tuli tapaamaan opettajia. Kuultuaan, että Mr. Nygaard oli häipynyt, johtokunnan puheenjohtaja naurahti:

— Hyvä on. Hänen palkkansa siirretään oppilaiden apurahara-hastoon. Ja nyt, hyvät herrat, teidän on tutustuttava koulumme ohjesääntöihin. Kas tässä!

Hän ojensi Jerrylle ja Bobolle sievästi painetun pahvilaatan, josta toverukset lukivat seuraavaa:

V.K.J.I:n OPETTAJAN KYMMENET KÄSKYT:

1. Pidä aina päämäärä selvänä.

2. Hillitse itsesi.

J. Älä lyö oppilasta — paitsi itsepuolustukseksesi.

4. Älä sano oppilasta tyhmäksi, sillä opettaja, joka ei saa oppilasta oppimaan, on itse tyhmä.

5. Älä koskaan sälytä vastuuta oppilaan hartioille.

6. Älä kiellä oppilaita keskustelemasta keskenään oppitunnilla, sillä hyvä keskustelutaito avaa tien menestykseen.

7. Älä kutsu järjestysmiestä tai talonmiestä avuksesi, ellei henkeäsi suoranaisesti uhata.

8. Älä tyrkytä oppilaille sellaista opetusta, josta he eivät pidä.

9. Kunnioita aina oppilaiden oma-aloitteista toimintaa.

10. Opeta oppilaat ymmärtämään, että V.K.J.l. on hyvä oppilaitos.

— Mielenkiintoista! huudahti Bobo. — Psykologisesti katsoen hyvin mielenkiintoista.

Mutta Jerry vaikeni. Hänen mielestään kiropraktikon tie oli sittenkin paljon sileämpi, ellei ottanut huomioon eräitä epämuodostuneita selkärankoja.

— Minä en muistanut illalla sanoa, että opettajain käytettävissä on myös koulun henkilöauto, virkkoi Mr. Tucker anteliaasti. — Kun siis tarvitsette autoa, pyytäkää talonmieheltä avaimet.

Hän vilkaisi kelloonsa ja jatkoi:

— Ehkä lähdemme alakertaan, jotta voin esitellä teidät luokalle.

Avarasta luokkahuoneesta kantautui eteiskäytävään valtava melu. Mr. Tucker tempasi oven auki ja oppilaat vaikenivat hämmästyksestä: he saivat jälleen uudet opettajat.

— No niin, hyvät ystävät, aloitti Mr. Tucker. — Istuutukaahan paikoillenne, niin esittelen teille väliaikaiset opettajat. Tämä herra on professori Minwegen, jolla on pitkä kokemus psykologian alalla…

Oppilaat alkoivat hihittää. Mr. Tucker jatkoi:

— Mr. Jerry Finn on äskettäin saapunut Euroopasta. Hän ryhtyy opettamaan teille ainekirjoitusta, kirjallisuuden historiaa ja biologiaa.

Kolmekymmentä nuorta silmäparia suuntasi katseensa maailmankansalaiseen. Hieno kuiskausten aalto kulki yli luokan. Vähitellen kuiskaukset kehittyivät hiljaiseksi puheensorinaksi ja viimein niin kovaksi meluksi, että Mr. Tucker poistui luokasta opettajainhuoneeseen Jerryn ja Bobon seurassa. Ongenkoukkuteh-tailija vilkaisi hätäisesti kelloonsa, valitti kiirettä ja kehotti opettajia silmäilemään koulun päiväkirjaa.

— Siitä selviää kaikki, hän sanoi suuripiirteisestä — Mutta muistakaa koulumme hyvä tapa: oppitunnit aloitetaan yhteislaululla.

Mr. Tucker alkoi lähteä ja lupasi tulla illalla tervehtimään opettajia. Hän pysähtyi vielä hetkiseksi kynnykselle ja näytti muistelevan jotakin. Äkkiä hänen kasvonsa kirkastuivat ja hän virkkoi:

— Teidän on toistaiseksi käytettävä oppilaiden käymälää. Näkemiin, hyvät herrat!

— Mitä me nyt teemme? kysyi Jerry neuvottomana, kun Mr. Tucker oli sulkenut oven.

— Ryhdymme työhön, vastasi Bobo pontevasti ja nuhaisesti. — Mene sinä nyt oppitunnille, niin minä tutkin sillä aikaa päiväkirjaa.

Jerry ryhdistäytyi ja työntyi reippautta teeskennellen luokkaan, joka oli laitojaan myöten täynnä tupakansavua.

— Oppitunnilla ei saa tupakoida, hän sanoi ankarasti, ei salaa eikä julkisesti. Jokaisen on noudatettava koulun järjestyssääntöjä.

Syntyi uhkaava, painostava hiljaisuus. Jerry ehdotti, että oppilaat laulaisivat kansallislaulun, mutta kun kukaan ei osannut sen sanoja eikä säveltä, niin hän suostui oppilaiden omaan valintaan: he lauloivat Ruben Williamsin tunnetun iskelmän 'Kirkon portailla sun silmiisi rakastuin' ja Gene Autryn tangon 'Huoleton rakastaja'. Oppilaat huojuivat pulpeteissaan tangon tahdissa vielä laulun jälkeenkin. Jerry koputti karttakepillä pöydän reunaan ja pyysi hiljaisuutta, mutta kun oppilaat luulivat hänen lyövän tahtia, he lauloivat uudelleen 'Huolettoman rakastajan', tosin nyt hiukan hitaammin. Tunti alkoi siis laahaavan tangon merkeissä. Sen jälkeen seurasi yleistä supinaa ja papereiden kahinaa, joka syntyi purukumikääröjen avaamisesta. Kolmekymmentä leukaa aloitti kansallisurheilun. Jerry tuijotti luokkaa ja odotti hiljaisuutta, mutta melu kiihtyi. Viimein muuan nuorukainen nosti jalkansa pulpetille ja ojentautui rentoon johtajan-asentoon.

— Jalat pois pulpetilta! huudahti Jerry. Poika ei ollut kuulevinaan.

— Jalat pois pulpetilta! Jerry toisti nyt äskeistä äänekkäämmin.

— Tarkoittaako professori minua? kysyi poika ihmeissään.

— Tarkoitan. Eikö sinulle ole opetettu minkäänlaisia tapoja?

— Vapaassa koulussa ei tarvita mitään tapoja.

— Kylläpä sinä olet suulas. Nouse ylös! Mikä sinun nimesi on? Poika nousi hitaasti, siirtyi pulpetin viereen seisomaan ja työnsi kätensä housuntaskuihin. Hän oli kookas, tumma nuorukainen, jonka ylähuulta koristi pienet viiksenalut. Hänen yllään oli koulun univormu: siniset farmarinhousut ja ruudullinen paita.

Jerry etsi pöydälle levitetystä oppilasluettelosta nuorukaisen nimeä, mutta kun hän ei kyennyt lukemaan sitä, hän kysyi uudelleen.

— Mikä sinun nimesi on?

— Stanislaus Valentin Drenckevdodevitskivitz, vastasi nuorimies.

— Kuinka sinä tavaat sen?

Nuorukainen lasketteli joukon ääntiöitä ja kerakkeita sellaisella vauhdilla, että Jerry tunsi vaistomaista kunnioitusta hänen kieltään kohtaan.

— Hyvä on, istuudu. Sinä olet siis puolalainen? Nimestäsi päätellen.

— En ole, vaan oikea amerikkalainen. Minä tulin Amerikkaan puolen vuoden ikäisenä.

— Siitä huolimatta sinä olet puolalainen. Oikeat amerikkalaiset ovat intiaaneja.

Luokasta kuului vastalauseiden kohahdus. Muuan vaalea nuorukainen viittasi kiihkeästi ja pyysi puheenvuoroa.

— Mitä sinä haluat? tiedusteli opettaja.

— Minä vain tahtoisin huomauttaa professorille…

— Nouse ylös, kun puhut! huudahti Jerry.

— Täällä ei nousta ylös! tiuskaisi poika. — Minä vain pyydän huomauttaa, että kaikki valkoihoiset ovat amerikkalaisia, mutta neekerit ja intiaanit ovat vieraita.

— Kuka sinulle sellaista on opettanut? kysyi Jerry.

— Minä tiedän sen muutoinkin, vastasi poika.

— Mikä sinun nimesi on?

— Wesley Catherwood. Minä olen syntynyt tässä maassa eikä minua komenneta.

— Vai niin, vastasi Jerry kuivasti. — Asia on nyt niin, että sinä olet oppilas ja sinua komennetaan.

Luokasta kuului uusi vastalauseiden kohahdus. Wesleyn vieressä istuva nuori neito, jonka hiukset oli valkaistu vetysuper-oksidilla ja kulmakarvat värjätty kenkävoiteella, pyysi puheenvuoroa. Luokka vaikeni. Pikku Marilyn venytteli purukumia uusien tekohampaiden ja sormenpäiden välissä ja alkoi puhua verkkaisesti.

— Professori ei kai tiedä, että Wesleyn isä omistaa Payns-villessä suuren tavaratalon?

— En, sitä en valitettavasti ti.etänyt, vastasi opettaja ihmeissään. — Mutta mitä tekemistä sillä on meidän koulumme kanssa?

— Wesleyn isä on V.K.J.I:n perustajajäsen ja suurin lahjoittaja.

Wesley Cathervroodin kasvoille levisi ylimielinen voittajanilme. Hän kaivoi taskustaan kourallisen purukumikääröjä ja alkoi heitellä niitä ympäri luokkaa. Äskeinen Marilyn ryhtyi puuteroimaan kasvojansa ja vaikutti nyt Marlene Dietrichin ilmetyltä kaksoisolennolta: hän oli yhtä raukea ja yhtä väsynyt. Jerry Finn pureskeli huuliansa ja tunsi hävinneensä ottelun ensimmäisen erän. Hän ryhtyi kohentelemaan silmälasejaan ja muutti opetus-taktiikkaansa.

— Hyvät ystävät. Lukujärjestyksen mukaisesti tällä tunnilla pitäisi olla kirjallisuuden historiaa.

— Aaahhh! kuului luokasta yhteishuokaus.

— Koulun päiväkirjasta käy selville, jatkoi Jerry tyynesti, että teille on viime tunnilla selostettu opetuselokuvan avulla kirjallisuuden olemusta. Voiko joku selostaa lyhyesti, mitä kirjallisuudella tarkoitetaan sanan laajimmassa merkityksessä?

Kukaan ei viitannut. Jerry odotti rauhallisesti ja jatkoi viimein: — Ihmishengen kaikkia kirjoitettuja ja painettuja tuotteita sanotaan kirjallisuudeksi…

— Kuivaa! huudahti muuan läpinäkyvä sielu luokan taustalta.

Jerry koputti karttakepillä pöydän reunaan ja jatkoi:

— Me annamme nyt kirjallisuudelle kuitenkin suppeamman merkityksen ja lähdemme tarkastelemaan sitä ryhmää, jota sanotaan kauno- eli tietokirjallisuudeksi…

— Roskaa! kuului takapenkiltä.

— Vanhanaikaista! huomautti Stanislaus Valentin Drencke… jne.

— Me haluamme nähdä elokuvia! ehdotti joku.

— Elokuvia! huudahti koko luokka. — Antakaa meidän nähdä elokuvia!

— Kolmiulotteisia! huomautti Wesley Catherwood. — Kyllä minun isäni maksaa.

Jerry odotti hiljaisuutta. Viimein hän ryhtyi takomaan nyrkillään pöytää ja huudahti:

— Hiljaisuus!

— Meillä on oikeus puhua! ärähti muuan pullea nuorukainen eturivistä.

— Pyydän hiljaisuutta! toisti opettaja. — Tämä ei ole elokuvateatteri, vaan koulu.

Jerry astui taulun eteen, tarttui liituun ja korotti äänensä:

— Elokuvateatterit ovat nukkumista tai kuhertelemista varten, mutta Vapaan Kasvatusjärjestelmän Instituutissa te saatte nauttia sivistyksen hedelmistä. Muistikirjat ja kynät esille! Nyt ryhdymme tarkastelemaan kirjallisuuden eri lajeja. Kirjallisuus voidaan jakaa kolmeen pääryhmään: lyriikkaan, dramatiikkaan ja epiikkaan.

Jerry kääntyi selin luokkaan ja antoi narskuvan liidun koskettaa taulun mustaa pintaa. Mutta hän ehti kirjoittaa vain sanan 'lyriikka', kun jo sai takaraivoonsa epämiellyttävän heittoiskun. Opettajan kädestä putosi liitu ja hän kääntyi hitaasti luokkaan pyyhkien niskastaan punertavaa tomaattimehua.

— Kuka heitti? hän kysyi vaativasti.

Kolmekymmentä farmarinhousuihin pujahtanutta tulevaisuudentoivoa oli vaiti kuin sukka pieksussa.

— Kuka heitti? kysyi Jerry uudelleen. Ei vastausta. Nuoret leuat jauhoivat vain urhoollisesti purukumia ja syyllisyys kätkeytyi kauniiseen yhteistuntoon. Jerry kääntyi uudelleen selin luokkaan, nosti lattialta liidun ja vilkaisi äkkiarvaamatta taakseen. Opetuslapset istuivat rauhallisesti kädet ristissä, sillä he tunsivat opettajain salakavalat yllätyskeinot. Jerry muisti seitsemännen käskyn lohduttavat sanat: "Älä kutsu järjestysmiestä tai talonmiestä avuksesi, ellei henkeäsi suoranaisesti uhata". Totta tosiaan: hänellähän ei ollut vielä mitään hätää! Opettajan ura oli aina hiukan vaivalloinen, koska hyviä neuvoja oli aina autuaampi antaa kuin ottaa. Hän ryhtyi jatkamaan aivan kuin mitään ei olisi tapahtunutkaan:

— Tunnepohjaisin ja samalla välittömin kirjallisuuden laji on siis lyriikka. Mutta menkäämme eteenpäin!

Hän kääntyi kirjoittamaan taululle sanaa dramatiikka, mutta se oli keskeytettävä ensimmäiseen tavuun, sillä luokka aloitti nyt hirvittävän offensiivin. Mädät kananmunat ja tomaatit räiskäh-telivät kuin kranaatit. Entisenä sotilaana Jerry heittäytyi lattialle ja ryömi taulun taakse suojaan. Ennen syntymäänsä mädäntyneet kananpojat viruivat hänen hartioillaan ja selässään ja levittivät vastenmielistä rikkivedyn lemua. Tulitus taukosi tuokioksi. Jerry käytti tilaisuutta hyväkseen, nousi vaaniskellen jalkeille ja pujahti äkkiä opettajainhuoneeseen, jossa Bobo oli syventynyt tutkimaan koulun päiväkirjaa.

— Joko tunti päättyi? kysyi psykologi rauhallisesti eikä nostanut katsettaan mahtavan kirjan sivuilta.

— Jo, vastasi Jerry hengästyneenä. — Ja samalla päättyi minun opettajanurani Vapaan Kasvatusjärjestelmän Instituutissa. Olen liian vanhanaikainen. En kykene opettamaan nykyajan nuorisoa.

Bobo sulki kirjan ja nousi ihmettelemään:

— Sinulta puuttuu psykologinen oivallus. Sinä et näköjään tajua, että psyykillisten tapahtumain kulkua ei voida tyrehdyttää. Mi-mikä täällä haisee?

Bobo nuuhkaisi ilmaa nuhaisella nenällään ja huomasi vasta nyt Jerryn töhryiset vaatteet.

— Mitä on tapahtunut? Jerry, mitä sinä olet tehnyt?

— Opettanut, vastasi Jerry kuivasti.

— Opettanut?

— Niin juuri. Kirjallisuuden alkeita. Ja vastaukseksi sain mätiä tomaatteja ja kanan alkeita. Bobo, minä aion lähteä.

— Ei, Jerry. Minä lupasin Mr. Tuckerille, että hoidamme opettajain tehtäviä viikon päivät. Sinun täytyy oppia uusiin tapoihin, tai oikeammin: sinun täytyy unohtaa kaikki vanhat tavat. Olen varma, että suuttumuksesi katoaa heti, kun alat tutkia sitä introspektiivisesti. Kokeellinen psykologia esimerk…

— Lopeta! keskeytti Jerry. — Sinä olet hullu!

— Sen sinä olet sanonut aikaisemminkin.

— Etkö sinä vieläkään usko sitä? Mr. Nygaard oli oikeassa: tämän instituutin oppilaille on puhuttava pistooli kädessä ja kaasunaamari kasvoilla. Koulun päiväkirjasta ilmenee, että täällä ei ole vielä yksikään opettaja ollut viikkoa pitempää aikaa. Ymmärrän hyvin, että he ovat lähteneet. Ja minä lähden myös.

Bobo huoahti:

— Kaikki johtuu vain siitä, että opettajat eivät kykene ratkaisemaan ongelmia. He eivät käsitä, että opettaminen on aloitettava ihmissuhdekoulutuksesta. Ollessani psykologian professorina Bostonissa… Etkö sinä kuuntele?

— En. Lähden yläkertaan puhdistamaan vaatteitani, ja sen jälkeen käyn noutamassa talonmieheltä auton avaimen.

— Tosiaan! Mehän voimme aamiaistunnilla käväistä Paynsvillessä, innostui Bobo.

Jerry poistui huoneesta sanaakaan sanomatta. Bobo kohotti olkapäitään ja haroi hetkisen takkuista tukkaansa. Hän suorastaan hekumoi opetuksen innossa. Hän aikoi ottaa oppituntinsa aiheeksi 'Psykologia ja siveysoppi', jota varten hän oli tehnyt jo joitakin muistiinpanoja. Herttaisesti hymyillen hän työntyi luokkahuoneeseen, jossa löyhkäsivät mädät kananmunat, tomaatit ja eltaantunut tupakansavu. Oppilaat vastasivat hänen hymyynsä, ja Bobo tunsi saaneensa ensimmäisen konkreettisen kosketuksen opetuslapsiinsa.

— Onko teillä tapana tupakoida oppitunnilla? hän kysyi aurinkoisesti.

— On, vastasi pieni ja kitukasvuinen poika, jonka nimi — opettajan pöydällä olevan pulpettikartan mukaan — oli David Benton.

— Hyvä on, vastasi Bobo. — Ehkä joku voi tarjota minullekin savukkeen?

Hillitty kuiskausten aalto löi yli luokan. Wesley Catherwoodin vieressä istuva tyttö avasi käsilaukkunsa ja heitti Bobolle savukkeen.

— Kiitoksia, neiti! huudahti Bobo, sytytti savukkeen ja istuutui pöytänsä ääreen.

Bobo imi savukettaan ja koetti tähyillä luokan perälle, jossa nuorukainen ja neitonen suutelivat toisiaan.

— Onko teillä tapana myös suudella oppitunnilla? kysyi opettaja.

Kukaan ei vastannut. Bobo jatkoi:

— Psykologisesti katsoen suuteleminen on aina aidompaa välitunnilla tai kotimatkalla. Mutta jos joku tuntee voittamatonta tarvetta suudella oppitunnilla, niin ilmoittakoon siitä minulle.

Luokassa oli hiljaista kuin kirkon sakastissa, joten Bobo oli voittanut ottelun ensimmäisen erän.

— Ja nyt laulamme! hän kehotti pontevasti ja nousi.

Oppilaiden oma-aloitteisuuteen vedoten Bobo sai kuulla kolme viime hetken huippuiskelmää: 'Hi-lili, hi-lo', 'Vain sinä, rakas' ja 'Suutele minua tulisemmin, John!'

Tunnelma oli vapaa ja välitön, niin vapautunut, että takarivillä istuva nuorukainen, jonka nimi pulpettikartan mukaan oli John Blackfish, suuteli tummatukkaista tyttöä. Päästäkseen opetusaiheeseensa käsiksi Bobo aloitti elettävän hetken tunnelmasta.

— Hyvät ystävät! Kukaan ihminen ei voi väheksyä suutelemisen merkitystä. Se on ensin vähäinen, merkityksetön tapa, mutta myöhemmin se johtaa pitemmälle. Nykyaikaisessa romaanissa suudelma on kirjan olennaisin osa, jonka ympärille on siroteltu suuri joukko sivuseikkoja. Mekaanisesti katsottuna se on painoasia, joka esitetään kuitenkin suullisesti. Voidaan myös sanoa, että se on kahden imulaitteen yhtymäkohta eli kontakti. Kodissanne te varmasti näette pikku siskojen ja veljien saavan suudelmia vapaasti. Nuorten miesten sen sijaan täytyy monesti varastaa niitä ja vanhojen miesten ostaa. Ensi suudelma saadaan vain kerran elämässä, ja se muistetaan vielä silloinkin, kun viimeksi saatu on jo unohtunut. Suudelma synnyttää nuoressa koulutytössä uskoa, aviovaimossa toivoa ja odottavassa eli yksinäisessä ikänaisessa kristillistä armeliaisuutta.

Luokan perältä lähti liikkeelle kuiskausten maininki, joka voimistui pian hiljaiseksi supinaksi. Joku sanoi jo melko äänekkäästi:

— Eihän tässä ole mitään uutta… Vanhaa höpinää…

Bobo silmäili muistiinpanojaan. 'Psykologia ja siveysoppi' oli kuitenkin aihe, joka vaati hiukan laveamman pohjakaavailun. Sen vuoksi hän jatkoi maaperän muokkausta seuraavin sanoin:

— Baltimoren City Collegen bakteriologian professori Bryan on tutkinut suudelmien aiheuttamaa tautien tartuntavaaraa ja todennut, että jokaisessa suudelmassa siirtyy keskimäärin 143 bakteeria suusta suuhun. Näistä bakteereista on viisitoista tai seitsemänkymmentäkaksi tauteja aiheuttavia. Bakteerien siirtyminen suusta toiseen on suorassa suhteessa suudelman tulisuuteen ja aikaan. Siis mitä pitempään ja tulisemmin te suutelette, sen varmemmin saatte tai annatte toisillenne lahjaksi bakteereja…

— Se ei ole totta! keskeytti Stanislaus Valentin, jonka sukunimi oli liian monimutkainen lausuttavaksi, tavattavaksi ja ladottavaksi.

— Se on totta, tähdensi Bobo. — Professori Bryan todistaa tieteellisesti, että bakteerit viihtyvät parhaiten nuorten koululaisten mehukkaissa ja pehmeissä huulissa,"mutta karttavat sen sijaan aikaihmisten kylmiä ja kuivia huulia. Jos suutelijat tupakoivat ankarasti, on tartunnan vaara vain kolmannes normaalista. Tällä kaikella tahdon vain sanoa, että suuteleminen yleensäkin on bakteriologisesti arveluttava tunne- ja lihastoiminta. Jos taas ryhdymme tarkastelemaan asiaa psykologian ja siveysopin valossa, niin…

Bobo sai vastaanottaa ensimmäisen tomaatin, joka töhri hänen rintapielensä. Hän alkoi pyyhkiä silmälaseistaan tomaattimehua ja oli hiukan ihmeissään. Jotta lukijan mielikuvituskin saisi hieman terveellistä veryttelyä, jätämme Bobon ja hänen opetuslapsensa ja siirrymme portaita myöten koulun yläkertaan, opettajain luontoisetuasuntoon, jossa Jerry Finn nautti aamupäiväkahvia koulun talonmiehen Mr. Redmanin seurassa.

— Ja niin kuin sanottu, herra professori, puhui talonmies leveällä etelän murteella, niin auto on aina käytettävissänne. Se on nyt vähän jäähtynyt, mutta jos sitä pikkusen pukkaa, niin voi helkutti kuinka se menee.

— Hyvä on, Mr. Redman. Tarkoitukseni on lähteä professori Minwegenin seurassa Paynsvilleen.

— Minä lykkään auton vajasta pihalle. Muuten, mitäs tohtori tykkää tämän koulun elämästä?

— Suurenmoista! Haluatteko lisää kahvia?

— En välitä. Se on hyvä se, että tykkäätte. Olitteko te Euroopassakin opettajana?

— Kyllä, Suomessa.

— Just niin. Se on kuulemma kovin kylmä kontri. Lunta ja jäätä suvellakin. Kuinkas siellä ihmiset voi elää?

— Niin ja näin…

— Sitä minä arvelinkin. Suomalaisethan ovat muuten mongoleja vai kuinka?

— Niin…

— Mutta tohtori Aaikuttaa ihan ihmiseltä, tarkoitan…

— Te imartelette, Mr. Redman.

— En yhtään. Minä olen kotoisin Texasista. Texas on Yhdysvaltain jälkeen suurin maa maailmassa. Sen takia siellä ei osatakaan yleisesti lukea ja kirjoittaa. Mutta ei se ole niin tarpeellistakaan, kun jokainen kuitenkin tuntee dollarin.

Jerry noudatti vapaita tapoja ja nousi pöydästä vaihtamaan ylleen komerosta löytämiään vaatteita. Talonmiehellä ei ollut kiirettä. Hän odotti suojasäätä, jotta ei olisi tarvinnut ryhtyä lumitöihin. Samassa alkoi alakerrasta kuulua kovaa melua ja avunhuutoja. Jerry loi kahvivieraaseensa levottoman katseen ja kysyi hätääntyneesti:

— Kuulitteko? Joku huutaa apua.

— Siellä on ehkä pieni yhteenotto. Ei maksa välittää.

— Mutta joku huutaa apua. Meidän on mentävä.

Mr. Redman nousi hitaasti ja sanoi jaaritellen:

— Ohjesääntöjen mukaan minun ei pitäisi mennä ennen kuin kutsutaan. Paitsi silloin, kun kuuluu laukaustenvaihtoa. Mutia viime aikoina on ollut perin rauhallista, perin rauhallista, Mr. Finn. Koulun presidenttikin sanoi jokin päivä sitten, että moraali on nyt nousemaan päin. Poliisien apua ei ole tarvittu — oo, ei moneen viikkoon…

Melu voimistui nyt kovaksi ryskeeksi ja pauhinaksi. Jerry erotti selvästi Bobon äänen. Hän pyysi apua.

— Mr. Redman, meidän on mentävä nyt! sanoi Jerry päättävästi ja avasi oven.

— Okay, tohtori. Mennään pois.

Jerry työnsi edellään harteikasta texasilaista, joka ei antanut sanoilleen hetkenkään lomaa.

— Jokos Suomessa on kouluja? kysyi Mr. Redman eikä pitänyt vähääkään kiirettä.

— Pari — kolme, vastasi Jerry ja koetti kiihdyttää vauhtia.

— Tässä maassa niitä sentään on. Ja hyviä. Ja kalliita…

Talonmiehen sanat hukkuivat nyt luokasta lähtevään ryskeeseen ja huutoihin. Hän tempaisi äkkinykäisyllä oven auki, avasi työmekkonsa napit ja veti vyöstään kaksi pitkäpiippuista pistoolia. Sitten hän astui hartaasti luokkahuoneeseen ja sanoi rauhallisesti :

— Järjestykseen!

Hän silmäili avaraa luokkahuonetta ja nuuhkaisi ilmaa.

— Täällä on taaskin poltettu marijuanaa. Kenen luvalla?

— Professori Minwegenin luvalla, vastasi nuori, vaaleatukkainen tyttö, joka tunnin alussa oli tarjonnut Bobolle hasista sisältävän savukkeen.

Luokkahuone oli täydellisen sekasorron vallassa. Suurin osa pulpeteista oli säpäleinä, kartat ja taulut oli viilletty puukoilla suikaleiksi ja seinät ja katto töhritty musteella. Kumoon kaadetun taulun alla makasi Bobo, kädet ja jalat sidottuna ja kauttaaltaan tomaattimehussa.

— Päästäkää ukko siteistä, sanoi talonmies ja silmäili rauhallisesti luokkaa.

Muuan pisamanaamainen nuorukainen irrotti siteet ja nosti raskaan taulun Bobon päältä. Psykologi nousi huojuen, heittäytyi Jerryn syliin ja nyyhkytti ääneen:

— Tein psykologisen virheen… En ottanut… huomioon… heidän seksuaaliviettiään… Olin varma, että determinoiva tendenssi… oli jo luonut… tarpeet…

— Viekää se huilaamaan, sanoi talonmies Jerrylle. — Sillä on päässä muutakin kuin hilsettä.

Bobo lähti Jerryn tukemana yläkertaan, ja Mr. Redman jäi selvittämään tilannetta. Leipälapioita muistuttavat kourat pistoolien kahvassa ja tutkisteleva ilme sikkaraisissa silmissään hän seisoi hetkisen äänettömänä ja kysyi sitten kuivasti:

— Kukas tämän nyt maksaa?

Oppilaat seisoskelivat pikku ryhmissä särjettyjen pulpettien lomissa ja vaikenivat. Samassa Wesley Catherwood, rikkaan liikemiehen ja V.K.J.I:n perustajajäsenen poika, astui pari askelta talonmiestä kohden, veti sekkikirjan povitaskustaan ja äänsi ylimielisesti:

— Paljonko, Mr. Redman?

Talonmies loi verkkaisen yleissilmäyksen luokkahuoneeseen ja virkkoi:

— Tämä on nyt kurjemmassa kunnossa kuin viime viikolla. Ja silloin tuli korjaus ja siivous maksamaan kaksituhatta dollaria.

Nuorukainen Wesley Catherwood pyöritteli kynää sormissaan ja toisti äskeisen kysymyksen:

— Paljonko, Mr. Redman?

— Kirjoita kolmetuhatta… Tai kirjoita saman tien kolme ja puoli…

Nuorukainen Wesley Catherwood, jonka isä omisti suuren tavaratalon ja muutamia öljylähteitä Texasissa, ojensi talonmiehelle sekin ja sanoi:

— Kirjoitin neljätuhatta, mutta teidän on pidettävä turpanne kiinni.

— Se kyllä pysyy, lupasi Mr. Redman ja lisäsi hitaasti jaaritellen: — Menkää kotiinne ja sanokaa, että koulu pidetään suljettuna pari päivää. Keskuslämmityskattila räjähti tänään. Onko selvä, pojat?

***

Steeve Nygaard oli lähtökiireessään unohtanut vaatekomeroon matkalaukun, jonka sisällys auttoi maankiertäjiä pukeutumisessa. He käyttivät hyväkseen kohtalotoverinsa vaatteita ja sulloivat omansa niiden tilalle matkalaukku! ti. Professori Minwegen, jonka tohtorinväitöskirja käsitteli naurun psykologiaa, oli vajonnut hymyttömään pessimismiin. Hänen ohimoltaan kivisti, sillä hän ei ollut tottunut polttamaan savukkeita, jotka sisälsivät humalluttavaa marijuanaa. Hänen masentunutta mielialaansa painoi kaiken lisäksi kalvava itsesyytös:

— Tein psykologisen virheen…

— Koeta nyt välillä keksiä jokin toinen selitys, huomautti Jerry kyllästyneenä ja seurasi toverinsa pukeutumista. — Tunnusta suoraan, että et tunne kyllin hyvin eläinpsykologiaa.

— Totta kai tunnen. Olinhan minä puolitoista vuotta Bostonin yliopiston psykologian laboratoriossa apulaisena, ja silloin jouduin tutkimaan myös eläinten mukautumista tiettyihin olosuhteisiin. Mutta jos nyt ajattelen äskeistä tapahtumasarjaa, niin kokeellisen metodin mahdollisuudet olivat varsin rajoitetut. Niitä ei olisi voinut kuitenkaan kvantitatiivisesti käsitellä, koska vain rajoitettua alaa voidaan kokeellisesti tarkastella. Ja sitä paitsi…

— Kiiruhda! keskeytti Jerry.

— Teen parhaani. Minua janottaa.

— Vesijohdosta tulevaa vettä ei voi juoda, vastasi Jerry. — Se on ruskeata kuin olut ja haisee kuin virtsa. Oppilaat ovat lianneet kaivon. Talonmies kertoi lähettäneensä vesinäytteen Clevelandiin tutkittavaksi, ja sieltä oli saapunut lyhyt vastaus: — Teidän hevosessanne on sokeritauti…

Bobo huoahti:

— Kouluparka… Mistä sinä sait kahviin veden?

— Sulatin lumesta. Joko olet valmiina lähtöön?

— Aivan heti…

Bobo loi silmäyksen huoneeseen ja vaikutti hiukan haikealta.

— On kovin moraalitonta lähteä tällä lailla, hän virkkoi alakuloisesti. — Ja Mr. Tucker kun niin luotti meihin.

Bobo katsahti varmuuden vuoksi ruokakaappiin ja tarttui korp-pupussiin.

— Luuletko, että voimme ottaa tämän evääksi? — Ota pois!

— Se ei siis sinun mielestäsi ole varkaus?

— Ei, vaan palkka.

Jerry tyhjensi sokeriastiasta palat Bobon korppiipussiin ja lisäsi:

— Ja tässä on palkankorotus… Psykologi huoahti syvämietteisestä

— Ihmiset vaativat nykyään joka päivä palkankorotusta — paitsi synnin palkkaan.

— Joko lähdemme?

— Kohta…

Bobo loi edelleen silmäyksen huoneeseen aivan kuin olisi etsinyt jotakin. Samassa hän huomasi ikkunalla talkkirasian ja tarttui siihen.

— Saat odottaa vielä hetkisen. Riisun kengät ja sukat jalastani ja sirottelen vähän talkkia varpaiden väliin.

— Minkä vuoksi?

— On mukavampi kävellä. Paynsvilleen on lähes kahdeksan mailin matka.

Jerry astui ovelle ja sanoi juhlallisesti:

— Tällä kertaa emme kävele, vaan ajamme autolla.

Bobon moraalinen takahumala oli vaihtunut moraaliseksi kohmeloksi. Hän ei halunnut tehdä mitään harkitsematonta ja kiellettyä.

— Ei, Jerry. Ei käy päinsä. Sehän olisi varkaus.

— Kuuka niin? Meillähän on oikeus käyttää koulun autoa.

— Ei pakenemiseen.

Jerry pysähtyi miettimään. Niin kuin arvoisa lukija voi todistaa, Jerry Finn ei ole tarinamme aikana tehnyt vielä ainoatakaan maininnan arvoista rikosta. Mutta nyt, juuri nyt hän olisi ollut valmis vaikka pieniin rikoksiin. Häntä oli tölväisty ja häväisty, ja itsetunnon ahtaassa päästäisen-pesässä odotettiin pientä hyvitystä. Hän oli urhoollisesti kaupannut opetuslapsilleen yleissivistystä ja odotti liikevoitoista pikkaraista osingonjakoa. Koulun luontoisetuauton lainaaminen tuntui perin sopivalta palkkiolta. Hän katsoi elämänkumppaniaan suoraan siln iin ja sanoi tyynesti:

— Hyvä veli. Jos ajamme autolla Paynsvilleen, se ei vielä korvaa meidän päiväpalkkaamme. Toisin sanoen: me kärsimme palkan alennusta.

— Palkat alenevat yleisesti — paitsi synnin palkka, vastasi psykologi.

— Tuon nerouden sinä sanoit jo äsken!

— Taisin sanoa, mutta toisin päin. Tieteellisesti voidaan todeta, että ihminen voi sanoa saman ajatuksen noin viidellätuhannella eri tavalla.

— Sinä olet nero, Bobo!

— Nerot ovat tavallisesti kuolleita.

— Mikä onni, että sinä elät vielä.

— Vajaa tunti sitten olin vähällä joutua nerojen joukkoon. Jerry teki kärsimättömän eleen.

— Eikö ole turhaa jatkaa tällaista jaarittelua? hän sanoi hap-pamesti. Voisin kunnioittaa sinua paljon enemmän, ellet aina ryhtyisi halkomaan hiuksia.

— Jos hius on halkaistava, niin halkaistaan se, kunhan se vain estää rikolliset teot.

Jerry astui Bobon eteen ja työnsi kasvonsa miltei hänen kasvoihinsa.

— Minä en halua houkutella sinua rikoksen teille, hän äänsi vakavasti, sillä se ei kuitenkaan auttaisi meitä pääsemään kong-ressimiehiksi. Asia on hyvin yksinkertainen: lainaamme koulun auton, ajamme sillä Paynsvilleen ja pyydämme jonkun ajamaan auton takaisin. Sano, onko siinä jotakin laitonta?

Bobo haroi harmaata hiuspehkoaan ja vastasi:

— Ei, luullakseni. Laki suojelee kaikkia niitä, jotka voivat palkata asianajajan avukseen. Me emme voi palkata.

— Bobo! Etkö sinä näe muuta kuin oman napasi? Mitä hittoa me teemme lakimiehellä, ellemme tee mitään laitonta?

— Ei ihmisiä sen vuoksi tuoniltakaan. Miljoonat joutuvat vankilaan vain sen tähden, että eivät tunne lakia. Rikoslaki on niin kuin herkullinen makkara: sinä tunnet sitä kohtaan suurta vastenmielisyyttä heti, kun kuulet minkälaisista aineksista se on valmistettu.

Porraskäytävästä kuului askelia, ja samassa aukeni ovi ilman muodollista koputusta. Mr. Redman astui hattu takaraivolla sisään ja ilmoitti:

— Kaara on nyt sitten pukattu tielle. Koettakaa saada jokin auto lykkäämään sitä inan matkaa, niin kyllä se sitten lähtee vauhtiin. Ja sitten…

Mr. Redman piti lyhyen, luovan tauon ja jatkoi:

— Meidän 011 pidettävä parin päivän loma. Kyllähän herrat ymmärtävät? Mutta siitä ei pitäisi puhua kovin paljon. Niin että viipykää vain kaupungissa pitempään, jos huvittaa.

Bobo rykäisi merkiksi, että aikoi sanoa jotakin, mutta Jerry ehti väliin ja tokaisi:

— Hyvä juttu, Mr. Redman. Tarkoituksemme on lähteä aivan heti.

Talonmies ojensi Jerrylle auton avaimen ja suuntasi sanansa Bobolle:

— Parin päivän lepo tekeekin professorille hyvää…

— Kyllä, vastasi Bobo. — Erittäin hyvää…

— Okay, herrat. Pitäkää lystiä!

Talonmies lähti ja jätti jälkeensä vahvan oluen löyhkän. Bobo virkkoi alistuneesti:

— Lähdetään sitten. Ainakin taivaan laki on tänään sininen…, Hän katsahti vielä ikkunalle ja otti käteensä talkkirasian:

— Luuletko, että voisin ottaa tämän taskuuni?

— Tietysti, vastasi Jerry. — Mutta mitä sinä sillä teet?

— Jos sittenkin joudumme kävelemään…

Jerry huoahti. Bobo työnsi talkkirasian epäröiden taskuunsa, otti korppupussin kainaloonsa ja loi Jerryyn kysyvän katseen. Tämä nyökkäsi. Sitten he lähtivät aivan kuin jotakin rikostaan pakoon. Kaksi kunnon opettajaa. Toimetonta, koditonta ja palkatonta. He eivät kuuluneet siihen suureen opettajavalioon, jonka tehtävänä oli nukuttaa oppilaat. Heitä ei myöskään voinut rinnastaa yliopistojen professoreihin, jotka joutuivat nuorina ylioppilaina yliopistoon eivätkä koskaan päässeet sieltä opullisesti pois. Ei. Sattumalta, nimenomaan sattumalta he olivat erehtyneet elämän suureen oppositiopuolueeseen, joka ei koskaan päässyt hallitukseen.

Vapaan Kasvatusjärjestelmän Instituutti oli yksityisyritys, joka eli ja toimi lahjoitusten varassa. Laitoksen hyväksi oli toiminnassa yli neljäsataa avustusyhdistystä ja naisten ompeluseuraa. Mitä enemmän naisten ompeluseuroja perustettiin, sitä useammat aviomiehet saivat itse parsia sukkansa ja pestä paitansa.

Kolme vuotta sitten muuan lähiseudun farmari lahjoitti koululle henkilöauton. Se oli hyväksi tunnettu Ford, joka oli valmistettu vuonna 1915. Jerryä kiinnosti antiikkiesineet, mutta Bobo silmäili autoa kovin epäluuloisesti. Hän avasi auton oven ja katsoi sisään. Etuistuinta oli paikattu ja vahvistettu vanhoilla säkeillä ja sanomalehdillä. Läjään painuneella takaistuimella oli ruostunut lapio ja rautakanki sekä suuri kimppu rautalankaa mahdollisia korjauksia varten. Bobo ravisteli päätään:

— Huonolta näyttää. Kumpi ajaa?

— Minulla ei ole ajolupaa, vastasi Jerry.

He astuivat luontoisetuautoon, jonka talonmies oli työntänyt lähtövalmiiksi valtatien viereen. Bobo kokeili käynnistintä, mutta autovanhus oli vaiti. He poistuivat autosta ja turvautuivat peukaloihin. Mutta ohikiitävät autot eivät kunnioittaneet vanhuutta, vaan sivuuttivat juhlallisesti koulun raihnaisen Fordin, joka kaipasi pientä työnnällystä ja ystävällistä ravistelua.

Viimein muuan auto pysähtyi ja tarjoutui auttamaan matka-miehiä. Uudenaikaisessa ajoneuvossa istui neljä herrasmiestä. Ajajalla oli ystävällinen katse, pienet viikset ja syvä bassoääni. Kuultuaan että avunpyytäjät olivat ammatiltaan opettajia, hän ymmärsi hyvin, että heidän autoaan täytyi työntää.

— Menkää autoonne, niin minä annan vauhtia, hän kehotti avuliaasti ja sulki ajoneuvonsa ikkunan.

Bobo istuutui ohjauspyörän ääreen ja jäi odottamaan töytäisyä. Jerry istahti psykologin viereen ja virkkoi rauhallisesti:

— Oli onni, että panit sen talkkirasian taskuusi. Kaiken varalta.

— Hius on aina arvokkaampi päässä kuin kammassa, vastasi Bobo.

Autoteollisuuden kunniavanhus lähti kiljahtaen liikkeelle. Bobo painoi kytkintä ja ravisteli uupunutta vaihdetankoa.

— Kytkimessä on jokin vika, hän totesi asiantuntevasti.

— Pääasia, että pääsemme eteenpäin, vastasi Jerry.

— Vaihde on myös epäkunnossa.

— Älä ole huolissasi. Ehkäpä V.K.J.I:n pikku enkelit ovat rikkoneet koulun autonkin?

— Nykyään ei enkeleitä löydä enää muualta kuin taivaasta. Bobon sanat hukkuivat kovaan kolinaan ja rämyyn. Vauhti

kiihtyi ja kasvoi kuin armeliaisuus kirkon myyjäisissä. Iäkäs Ford vanhus nitisi liitoksissaan. Se ei ollut koskaan päässyt näin mielettömän hurjaan kiitoon, ei edes kultaisina nuoruutensa päivinä, jolloin sillä kuljetettiin maitoastioita meijeriin ja lapsia pyhäkouluun.

— Käykö moottori? kysyi Bobo.

— En kuullut, mitä sanoit.

— Koetahan kuunnella, onko moottori käynnissä!

— En voi erottaa… Älä aja näin kovaa…

— En voi mitään, kun takaa työnnetään.

Parin mailin taival oli taittunut. Äkkiä vauhti alkoi hiljentyä ja ystävällinen avunantajain auto ajoi Jerryn ja Bobon vierelle.

— Eikö moottori käy vieläkään? kysyttiin viereisestä autosta.

— Ei, vastasi Bobo. — Se on niin jäähtynyt. Voisitteko työntää vielä pikku matkan?

Mies hymähti halveksivasti eikä vastannut. Hän tunsi kuitenkin vaistomaista kunnioitusta niitä ihmisiä kohtaan, jotka kuluttivat elämänsä kasvatustyöhön ja tappoivat itsensä monestikin sivutoimillaan — voidakseen elää paremmin. Inhimillinen säälintunne kannusti avunantajia uuteen työnnällykseen. Opettajain kulkuneuvo lähti hirnahtaen uuteen laukkaan. Kunnon kasvattajat eivät kuitenkaan nauttineet vauhdin hurmasta, sillä epämukava istuin alkoi hiljalleen irtautua ja kova räminä pani korvien rumpukalvot koetukselle. He alkoivat jo lähestyä Paynsvilleä. Liikenne vilkastui, ja valtavat mainosjulisteet kertoivat sivu-saatiosta. Vielä pari mailia, ja he olivat kaupungissa. Vauhti hiljeni ja takaistuimelle paiskattu rautalankakimppu lopetti iloisen polskansa. Avunantaja tunsi täyttäneensä vaadittavan normin, ajoi opettajain auton rinnalle ja huudahti avatusta ikkunasta:

— Onko autonne säiliössä bensiiniä?

Bobo oli nyt kuin koomikko, jonka elämä ei ole naurun asia.

— Totta kai, hyvä herra. Kaiken pitäisi olla kunnossa…

— Ajakaa tien laitaan ja pysäyttäkää.

Bobo painoi jarrua, mutta nuortunut vanhus liikkui edelleenkin.

— Jarru ei toimi, hän kuiskasi vieressään istuvalle Jerrylle.

Viimein loppui vauhti ja Vapaan Kasvatusjärjestelmän Instituutin kunnon opettajat astuivat lonkkaansa hieroen autosta. Ystävällinen työntäjä pysähtyi kiiltävin kyljin Ford-vanhuksen eteen. Vieraat tulivat nyt tarkastamaan historiallista kulkuneuvoa. Se oli kuin korkkiruuvi, jonka pelkkä näkeminenkin synnyttää eräissä tilaisuuksissa hilpeän tunnelman.

— Moottorissa täytyy olla jokin vika, sanoi mies, jolla oli aikaisemmin mainitsemamme ystävällinen katse ja pikku viikset.

Viikset hänellä oli edelleenkin, mutta katse ei ollut enää ystävällinen, vaan kiinnitarttuva ja syyttävä.

— Minne herrat ovat matkalla? hän kysyi matalasti.

— Länteen, vastasi Bobo.

— Teillä ei varmaankaan ole bensiiniä?

— Katsotaan…

Bobo ryhtyi avaamaan rautalangalla sidottua suojuspeltiä ja koetti olla nyt kaikkea muuta kuin oma itsensä. Hänen kätensä vapisivat, ja vähän väliä hän kohensi silmälasejaan. Vihdoin viimein hän sai suojuspellin liikkeelle, ja silloin paljastui vika: autossa ei ollut moottoria. Neljä ystävällistä herrasmiestä suuntasi nyt katseensa Boboon ja hänen avuttomaan toveriinsa, ja lyhyen tuokion oli hiljaista. Sitten viiksekäs tarttui Boboa rinnuksista ja sanoi:

— Vai yritit sinä vetää minua nenästä? Puhu nyt mitä tahansa, mutta minä puhun näin.

Hän irrotti kätensä psykologista ja suuntasi nyrkkinsä hänen vavahtelevaan leukaansa. Bobo horjahti ja koetti ottaa tukea luontoisetuautosta, mutta bassoääninen autoilija tempaisi hänet vasemmalla kädellään pystyyn ja suuntasi oikealla kädellään uuden iskun. Jerry harppasi ystävänsä avuksi, mutta hän oli tyystin voimaton ilman vasaraa. Koettaessaan suojella ystävänsä sielukkaita kasvoja hän sai huumaavan sivalluksen leukaansa ja potkun palleaansa, lysähti polvilleen ja menetti tuokioksi tajuntansa.

Aurinko sulatteli lunta ja työnsi hyväilevän säteensä vanhaan autoon, jonka moottori oli varhain aamulla pudotettu koulun kaivoon. Sen hinta sisältyi siihen neljäntuhannen dollarin summaan, josta nuorukainen Wesley Catherwood oli kirjoittanut koulun talonmiehelle sekin.

KAHDEKSASTOISTA LUKU

jossa Jerry joutuu naisen valtaan ja jättää Bobon oman onnensa eli psykologian nojaan.

Toinnuttuaan iskujen huumasta maankiertäjät hoippuivat autoon istumaan ja hieroivat tunnottomaksi käynyttä leukaansa. Pitkän tuokion he istuivat kuin valtion komitea saamatta mitään aikaan. He olivat rakentaneet pilvilinnoja ilman arkkitehtien apua ja näytelleet roolia, joka ei sopinutkaan tilanteeseen. Ja nyt he havahtuivat — aivan kuin keskellä näytelmää — miettimään päämäärää. Bobo oli matkalla Chicagoon, hobojen kuninkaan kruunajaisiin, mutta Jerryn matkanpää ja tarkoitus olivat vielä usvan peitossa. Hän oli lähtenyt keskilänteen etsimään työmahdollisuuksia, vaikka olisi voinut mainiosti elää suloisen vaimonsa kanssa vähittäismaksun turvin ja ilman työtä. Tällaisina alakuloisuuden ja harmaan toivottomuuden hetkinä Jerry ikävöi vaimoaan, joka rakasti miestään etupäässä vain sen vuoksi, että tämä oli mies, vaimoaan, jota ei tarvinnut ymmärtää, vaan rakastaa, koska hän oli vain nainen.

Jerry mietti nyt paluuta, mutta Bobon mielestä ajatus oli aivan mieletön. Hän kuvasi kaunopuheisesti Minnesotan ja Michiganin valtavia kaivosalueita, joissa Jerry voisi luoda loistavan tulevaisuuden. Kiropraktiikalla.

— Joka ainoalla kaivostyöläisellä on jokin selkävika, sanoi Bobo. — He kaivavat maan uumenista rautaa ja kuparia. Ryhdy sinä kaivamaan heidän selästään dollareita.

— Minulla ei ole laillista oikeutta harjoittaa kiropraktiikkaa muualla kuin Isaac Riversin klinikassa, vastasi Jerry.

— Ryhdy sitten opettajaksi ja hoida kiropraktiikkaa sivutoimena. Suuri osa Amerikan kansasta elää sivutoimien varassa. Haluatko korppuja?

— En, kiitos. Ei maita.

— Entäs sokeria?

— En välitä. Siitä saa vain hammasmätää.

Bobo alkoi mutustella eväspussinsa antimia ja valmistautui muutoinkin matkaan. Hän riisui kengät ja sukat jalastaan, ripotteli varpaiden väliin ja jalkapohjiin sirotetalkkia ja lupasi kävellä iltaan mennessä ainakin kaksikymmentä mailia.

He eivät tunteneet vähäisintäkään tunnonvaivaa jättäessään autovanhuksen tien poskeen ja ryhtyessään kerjäämään peu-kalokyytiä. Heidän vastuuntuntonsa nukahti sinä hetkenä, kun pettynyt avunantaja ryhtyi puhumaan tavanmukaista kansankieltä ilmeillään ja nyrkeillään. He tiesivät kyllin hyvin, että koulun auton anastaminen kuului pikku paheisiin, samoin kuin sen jättäminen heitteille. Mutta koska hyve — Aristoteleen määritelmän mukaisesti — oli aina kahden paheen keskellä, he tunsivat itsensä hyveellisiksi ja viattomiksi.

Maankiertäjät tiesivät kokemuksestaan, että peukalokyytiä oli vaikeampi saada kaupunkiin tultaessa kuin sieltä lähdettäessä. Siitä huolimatta he kokeilivat onneaan, ja viimein se potkaisikin. Mutta vain toisella jalallaan. Eräs hyvin pukeutunut nainen, joka ajoi yksin kermanväristä autoa, kaipasi matkaseuraa ja pysäytti ajoneuvonsa. Hän avasi ikkunan, silmäili miehiä ja kysyi:

— Minne olette matkalla?

— Länteen, neiti hyvä, vastasi Jerry ja työntyi ikkunan ääreen. — Automme meni epäkuntoon ja vietiin korjattavaksi.

Bobo yritti myös työntää kasvonsa lähemmäksi avattua ikkunaa, mutta Jerry peitti häneltä näköalan ja otti tällä kertaa aloitteen omiin nimiinsä. Bobon antamia ohjeita seuraten hän turvautui nyt uuteen rooliin, ja koska elämä oli suurin piirtein pelkkää näyttelemistä, hän halusi kokeilla roolimahdollisuuksiensa kantavuutta ja määrää.

— Rakas neiti, voitteko auttaa meitä? Me olemme tosin köyhiä taiteilijoita, jotka voivat maksaa laskunsa vain kiitollisuudella.

Nainen katsoi Jerryä silmiin ja hymyili. Se ei ollut pelkkää roolihymyä, sillä hän oli vielä verraten nuori, noin kahdenkymmenenviiden tai viidenkymmenen vaiheilla, pyöreähkö, ristiverinen ja pirteäksi maalattu.

— Minkälainen taiteilija te olette? nainen tiedusteli.

— Laulaja. Nimeni on Tino Rossi…

— Jerry! huudahti Bobo toverinsa selän takaa.

— Ja toverini on Jerry, jatkoi Jerry häkeltelemättä — Jerry Kovack, bassoviulunsoittaja. Luultavasti tunnette hänetkin?

— En tunne, vastasi nainen ja koetti saada näköpiiriinsä Bobon kasvot.

Mutta Jerry siirtyi jälleen Bobon eteen, sillä hän pelkäsi toverinsa roolimahdollisuuksia ja muuntautumiskykyä. Bobo oli tietoisesti ja tiedottomasti vain yhden roolin näyttelijä: viraton psykologian professori, joka oli kerran yrittänyt esiintyä hyväpalkkaisena muurarina, mutta joutunut hyvin nopeasti katsojain joukkoon.

— Toinen teistä voi tulla autooni, virkkoi nainen.

— Toinen? hämmästeli Jerry.

— Aivan niin. Ehkä te.

— Mutta me olemme molemmat matkalla länteen.

— Siitä huolimatta. Haluan vain yhden miehen.

Jerry vetäytyi loitommalle ikkunasta ja loi kysyvän katseen Boboon.

— Kumpi teistä lähtee? tiedusteli nainen, ja hänen äänensävynsä oli nyt hiukan kalseahko.

— Ei kumpikaan, vastasi Jerry. — Me haluamme matkustaa yhdessä.

— Okay, virkkoi nainen kuivasti, ryhtyi sulkemaan ikkunaa ja jatkoi: — Niin kuin jo sanoin, haluan vain yhden miehen.

— Lähde sinä, sanoi Bobo toverilleen. — Yhden on aina helpompi saada kyytiä kuin kahden. Tavataan Chicagossa.

— Missä siellä?

Bobo kaivoi povitaskustaan nuhraantuneen kirjekuoren, silmäili sitä hätäisesti ja ojensi sen Jerrylle.

— Käy tiedustelemassa minua Pelastusarmeijan etsintätoimis-tosta. Tässä on osoite. Olen Chicagossa viimeistään kahden viikon kuluttua.

Jerryn silmissä oli haikea katse. Tuntui vaikealta erota matkatoverista, josta oli ollut vain pelkkää vastusta. Nainen alkoi muuttua kärsimättömäksi.

— Kumpi teistä nyt sitten lähtee? hän kysyi terävästi.

— Minä, vastasi Jerry, hyvästeli toveriaan ja astui naisellisen kuljettajan viereen.

Auto lähti liikkeelle, ja psykologi huiskutti kättään alakuloisena. Sitten hän lähti hartain askelin eteenpäin korppupussi kainalossaan ja jalkapohjat talkissa. Syystalven aurinko paistoi suoraan kasvoihin ja yöllä satanut lumi häikäisi ja kimmelsi. Hän alkoi mutustella kuivaa korppua, nojasi psykologian utuiseen matkasauvaan ja tuhisi itsekseen:

— Naiset ovat merkillisiä, kovin merkillisiä. Toiset naiset yrittävät ja saavat, toiset taas itkevät ja saavat. Mutta aina he saavat…

***

Niin kuin aikaisemmin olemme sanoneet, professori Minwegen oli psykologi ja nähtävästi sen vuoksi huono ihmistuntija. Jerry Finn oli huono psykologi ja huono ihmistuntija, mutta hänessä oli jotakin, mihin naiset ihastuivat. Varsinkin keski-ikäiset ja hiukan iäkkäämmät naiset, jotka halusivat itse valloittaa, koska heidät oli jo niin monta kertaa valloitettu.

— Minun nimeni on Irene Boldin, sanoi nainen, kun he olivat sivuuttaneet Paynsvillen ja saapuivat Clevelandiin johtavalle valtatielle.

— Minun nimeni on Jerry… Anteeksi, tarkoitin, että toverini on Jerry. Minä olen…

— Tino Rossi, auttoi nainen. — Olen joskus kuullut nimenne.

— Varmaankin radiossa.

— Ehkä.

Jerry tarkkaili naisen kasvoja. Ne olivat hyvin nukkemaiset ja tavanomaisen kauniit.

— Teillä on hieno auto, virkkoi Jerry, sillä häntä punasi vaitiolo.

— Hiukan vanha. Viime vuoden mallia.

— Ja te ajatte hyvin.

Nainen hymyili ja loi pikaisen katseen sivulleen.

— Herra Rossi, ettekö haluaisi laulaa minulle? Jerry vavahti. Hän oli jo unohtanut roolinsa.

— Kurkkuni on käheä, hän vastasi sammaltaen.

— Hyräilkää! Minä rakastan hyräilyä.

— Lääkärini on kieltänyt minua hyräilemästä.

Nainen hiljensi vauhtia ja pysäytti auton ajotien laitaan.

— Mitä te sitten haluatte tehdä? hän kysyi suloisesti.

Jerryn näkö alkoi hämärtyä. Se ei johtunut heikoista silmälaseista eikä liian väkevistä juomista, vaan Irene Boldinin hajuvedeltä tuoksahtavasta kädestä, joka aivan kuin huomaamatta sipaisi kiropraktikon hiukan kohmettunutta ja tuulen sierettämää kättä. Nainen tarjosi matkakumppanilleen savukkeen ja sanoi:

— Tästä on enää kahdenkymmenen minuutin matka Clevelandiin. Haluatteko, että ajan teidät sinne?

— Mielihyvin, miss Boldin, jos se vain sopii teille.

— Minulla ei ole tänään kiirettä.

— Asutteko te Clevelandissa?

— En, vaan Paynsvillessä.

— Paynsvillessä? Mutta mehän sivuutimme sen aikoja sitten. Irene Boldin hymyili salamyhkäistä Mona Lisan hymyä.

— Minulla on hyvää aikaa. Mieheni on parhaillaan New Yorkissa liikematkalla. Mr. Rossi, ettekö te voisi hiukan laulaa tai hyräillä?

Jerry rykäisi, hieroi aataminomenaansa ja ravisti päätänsä.

— Kurkkuni on tosiaan liian käheä.

Aurinko paistoi tuulilasin lävitse etuistuimelle ja lämmitti heidän kasvojaan. Tunnelma oli hiukan epämääräinen. Jerrystä tuntui kuin hän olisi salaa tirkistellyt avaimenreiästä huoneeseen, jossa ei tapahtunut mitään. Hän työnsi savukkeensa tuhkakuppiin ja virkkoi:

— Olen kovin pahoillani, Mrs. Boldin, että joudun vaivaamaan teitä. Te olette suurenmoinen nainen, kertakaikkiaan rakastettava.

Naisesta tuntui kuin vieraanvarainen Amor olisi leikkinyt laulajan sanoissa ja äänensävyssä. Hän oli oppinut tuntemaan joukon lauseparsia, jotka kätkivät kaiken sen, mitä niiden piti paljastaa, ja nyt hän oli aavistavinaan, että köyhä laulaja puhui hänelle rakkaudesta, joka oli kestävä ja kevyt kuin reikä.

— Mr. Ross…

— Rossi, oikaisi Jerry.

— Aivan niin. Kuinka te tavaatte sen?

— R-o-s-s-i. Rossi.

— Niin, Mr. Rossi. Jos haluatte, vien teidät Clevelandiin?

— Se on aivan liikaa…

— Ei ollenkaan. Minulla on aikaa. En kuulu mihinkään naisyhdistykseen.

Mrs. Boldin käynnisti auton, ja he lähtivät matkaan. Pitkän aikaa oli sanatonta. Moottorin hiljainen hyrinä kehräsi tunnelmaa, ja tuhkakuppi savusi kuin suitsutusastia. Samassa Jerry huomasi, että he olivat tulleet kapealle sivutielle, jonka varrella ei ollut yhtään mainosjulisteita, ei tyhjiä olutpulloja eikä asumuksia. Mrs. Boldin pysäytti autonsa alastoman tammimetsän laitaan.

— Nyt voimme hiukan jutella, hän sanoi tuttavallisesti. — Tämä tie on talviaikana hyvin rauhallinen. Niin kuin näette, lumiauran jälkeen täällä ei ole kulkenut yhtään autoa.

Jerry vastasi jollakin tarkoituksettomalla, mutta muutoin hyvin yleispätevällä lauseella ja odotti hiukan jännittyneenä tarinan jatkoa.

— Te varmaankin loukkaannuitte, kun jätin toverinne tiepuoleen? äänsi nainen aivan kuin anteeksi pyydellen.

— En vähääkään, Mrs. Boldin.

— Minua voi sanoa Ireneksi. Minun oli pakko jättää hänet. Katsokaas, asia on niin, että me jouduimme ajamaan Paynsvillen lävitse ja minulla on kaupungissa paljon tuttavia. Kaikki ymmärtävät, että autossani istuu joku ystäväni, mutta jos he näkevät minut kahden miehen seurassa, he pitävät sitä kohtuuttomana. Jerry ei käsittänyt tällaista kohtuuttomuutta, joten naisen oli autettava hänen jähmettynyttä mielikuvitustaan liikkeelle. Hän tarttui laulajan käsivarteen, katsoi häntä silmiin ja sanoi koruttomasta:

— Minä rakastan taiteilijoita. Minkä tähden ette suutele minua?

Jerry muisteli vaimoaan, jonka suurenmoisen tyhjänpäiväisissä tarinoissa ei ollut koskaan loppua, ja vastasi sammaltaen:

— Mrs. Boldin…

— Sano Irene!

— Mrs. Irene… Minä olen naimisissa…

— Niin minäkin olen. Neljännen kerran. Ja jos mieheni suostuu maksamaan minulle kyllin suuren elatusavun, eroan heti. Mutta hän on kitupiikki, inhottava kitupiikki. No niin. Suudellaan sitten!

Jostakin käsittämättömästä syystä Jerryn suudelmassa ei ollut vetoa. Tällainen miehinen saamattomuus, jota yleiset siveyskä-sitteet ja kirkko pitivät suurena ja kilvoittelun arvoisena hyveenä, loukkasi syvästi Mrs. Boldinin tunteita. Mutta hän ei sittenkään menettänyt tyystin toivoaan.

— Oletko sinä aina näin kaino naisten seurassa? hän kysyi hyväilevällä äänellä, ja hänen kasvojensa ilmeet olivat koomillisen ristiriitaiset: hän vaikutti samanaikaisesti seitsemäntoistavuotiaalta koulutytöltä ja kuusikymmentä täyttäneeltä tyttötalon emännältä.

— En…, vastasi Jerry hitaasti aivan kuin hänen kielestään-kin olisi ollut veto lopussa. — En aina…

— Sinä joudut tietysti olemaan niin paljon naisten kanssa, että…

Mrs. Boldin odotti, että laulaja olisi jatkanut hänen lausettaan, mutta laulaja oli hitaasti ja sisäänpäin lämpiävä, inhimillisesti katsoen hiukan typerä. Tähän kunnialliseen typeryyteen oli osaltaan vaikuttanut se, että hänen vaimonsa Joan oli ollut niin kunniattoman aktiivinen. Jerry raahasi nyt mukanaan lyhyen avioliittonsa perinteitä: hitautta ja passiivisuutta. Kun hänen toinenkin suudelmansa oli kovin veltto ja eloton, Mrs. Boldin sytytti savukkeen ja sanoi viileästi:

— Tuulilasissa on hiukan huurua. Viitsittekö mennä pyyhkimään sen pois?

Hän ojensi laulajalle säämiskälapun ja käänsi virran moottoriin. Kun Jerry oli astunut autosta, nainen lukitsi oven ja sanoi avatusta ikkunasta:

— Clevelandiin on suunnilleen kuuden mailin matka.

Auto lähti liikkeelle, ja maailmankansalainen Jerry Finn jäi tiepuoleen.

***

Päivä oli aikoja sitten vienyt lamppunsa piiloon, eikä avuton kuunkannikka kyennyt valaisemaan maailmaa.

Clevelandissa ei tiedetty pulasta mitään. Slummikortteleissa paloivat unelmat karrelle ja keskikaupungilla neon-valot. Pommien ja hobojen yömajoissa tapettiin syöpäläisiä, ravintoloissa ja kapakoissa joutilasta aikaa.

Vastapäätä New York Central Systemin rautatieasemaa oli Tonys Bar, jossa matkustajat kävivät nauttimassa lasin viiniä tai pullon olutta ennen matkaa. Kapakan omisti muuan ranskalaissyntyinen Madame, hiottu liikenainen, joka oli jättänyt menneisyytensä Chicagoon kahdeksan vuotta sitten. Lyhyessä ajassa hän osoitti, että naisen ryhtyessä julkiseen toimintaan, toiminta muuttuu äkkiä julkiseksi. Hänen pikku kapakkansa sai tämän tästä julkisuutta sanomalehtien palstoilla. Madame ei aina huomannut kysyä asiakkaittensa ikää, ja sen vuoksi hänet tuomittiin vähän väliä sakkoihin alkoholipitoisten juomien myymisestä alaikäisille koululaisille. Kapakka oli saanut nimensä siitä, että Madamen nuoruuden rakastettu oli nimeltään Tony. Madame pyhitti kapakkansa Tonyn nimeen osoittaen tällä käytännöllisellä toimenpiteellä rakkauden pitkämielisyyttä, kaunista palvontaa ja tiettyä liikemiesneroutta.

Asiakkaat tulivat ja menivät, ja vain harvat ehtivät juoda itsensä humalaan. Mutta tänä iltana tapahtui poikkeus. Kapakan suosittu kantavieras, Mr. Martin Lurye, joka ainakin pari kertaa viikossa poikkesi ennen matkalle lähtöä nauttimaan lasillisen kuivaa sherryä, ei pitänyt vähäisintäkään kiirettä. Hän nuokkui pitkän aikaa baaripöydän ääressä ja siirtyi sitten kapakan taustalle pikku pöydän ääreen. Hän oli keski-ikäinen mies, ammatiltaan autovakuutusyhtiön tarkastaja ja luonteeltaan herkkä. Hänellä oli tyypilliset vakuutusmiehen kasvot, ohuehko kirnu-kaula ja napinreikää muistuttava suu. Hän pukeutui hyvin ja tilaisuuden sattuessa joi vielä paremmin. Nyt hän oli synkkä, mutta Madame ei ehtinyt tiedustella miekkosen synkkyyden syitä, kantoi vain viinilasin toisensa jälkeen vakuutusmiehen eteen ja hymyili kasvojensa alaosalla.

Mr. Martin Lurye vuodatti silloin tällöin kyynelen viinilasiin ja kohotti katseensa aina silloin, kun kapakan ovi avautui tai auto-maattisoittimessa vaihtui äänilevy. Nyt hän loi hiukan pitemmän katseen vaakasuoraan eteensä ja tarkasteli erästä miekkosta, joka kerjäsi Madamelta ryyppyä. Vieraan ulkoasusta oli hiukan vaikea päätellä hänen yhteiskunnallista asemaansa: hän vaikutti puolittain amerikkalaiselta pommilta, puolittain oppikoulun opettajalta, jolla oli suuri perhe ja pienet tulot. Vieras puhui hyvää kieltä valituin sanoin, mutta silloin tällöin sanojen korostus toi viileän tuulahduksen Brittein saarilta. Kun Madame ei suostunut antamaan vieraalle ilmaista ryyppyä, Mr. Lurye tarjoutui hyväntekijäksi. Tällainen laupeudentyö ikään kuin kevensi hänen polviaan, jotka olivat menossa murheesta puhki. Hän kutsui vieraan pöytäänsä ja tavasi hänelle nimensä, esitti lyhyet elämäkerralliset tiedot itsestään ja perheestään ja pidätti sen jälkeen nyyhkytystään kireän paidankauluksen sisässä.

Vieras otti kiitollisena tiedot vastaan ja ilmaisi avomielisesti itsensä — tosin hiukan värittäen ja hiukan kaunistellen, sillä hän oli tullut huomaamaan, että alaston totuus joutui aina vär-jottelemaan kylmässä ja lähti kovin hitaasti lämmittämään ihmisten hyvin suojattuja sydämiä. Pieni valheen poikanen sen sijaan juoksi paljain jaloin toimittelemaan asioita sillä aikaa, kun hidas totuus veti vielä saappaita jalkaansa.

— Minun nimeni on Finn, sanoi vieras, — F-i-n-n. Jerry Finn. Lääketieteen professori. Teitä tietenkin ihmetyttää, että olen rahaton?

Mr. Lurye oli tosiaan ihmeissään, ja sen vuoksi hän sai seikkaperäisen ja dramaattisen kuvauksen satunnaisen rahattomuuden syistä. Professori Finn oli lähtenyt autollaan New Yorkista. Chicagoon, nähkääs. Lääkäreiden tavanmukaiseen kongressiin. Koko touhu oli aivan turhaa, sillä tällaisissa kongresseissa ei koskaan päätetty mitään. Todettiin vain, että umpisuolen mato-mainen lisäke oli atavistinen muisto niiltä ajoilta, jolloin ihminen söi raakaa lihaa ja asui puissa. No niin, arvoisa herra! Tarkoitus oli siis matkustaa Chicagoon, mutta matkalla tuli hirvittävä lumimyrsky, maailmanhistorian ankarin. Professorin hieno Cadillac, jolla oli ajettu vain jokunen maili, törmäsi puhelinpyl-vääseen. Missäkö? Voi, hyvä herra! On kovin vaikea muistaa paikkaa. Se oli vain jossakin Paynsvillen ja Clevelandin välillä. Auto hinattiin korjaamoon, ja professori lähti jalkapatikassa etsimään hotellia, majataloa tai ravintolaa. Silloin hänet ryöstettiin. Siis tavallinen, jokapäiväinen tapaus. Tehän tiedätte, herra, että Amerikassa tapahtui viime vuonna kaksimiljoonaakuusisa-taatuhatta ryöstöä. Mutta rientäkäämme eteenpäin! Ryöstäjät mukiloivat uhrinsa ja heittivät hänet maantien laitaan. Fyysisesti voimakkaana miehenä ja entisenä pitkänmatkan kävelijänä professori uhmasi luonnon ankaria lakeja ja käveli — huomatkaa, hyvä herra, käveli yli viidentoista mailin matkan päästäkseen yöksi Clevelandiin.

— Ja nyt olen tässä, lopetti Jerry tarinansa, josta puuttui miltei tyystin mainonta, ja jäi odottamaan vastakaikua.

Ja vastakaiku saapuikin hyvin nopeasti. Mr. Lurye unohti tuokioksi murheensa ja kysyi liukkaasti:

— Missä yhtiössä teidän autonne on vakuutettu? Professori Finnillä ei ollut varaa häkeltyä. Hän vastasi heti:

— Y.P.H.L.K.A:ssa.

— Missä?

— Y.P.H.L.K.A :ssa.

— En ole koskaan kuullut sellaisesta yhtiöstä. Mikä sen virallinen nimi on? Tarkoitan lyhentämätön.

— Yksityistä Praktiikkaa Harjoittavien Lääkäreiden Keskinäinen Autovakuutusyhtiö. (

Mr. Lurye ravisteli päätänsä.

— Minä eii totisesti tunne sellaista yhtiötä.

— Sepä merkillistä. Y.P.H.L.K.A. on nimittäin maailman suurin.

— Ei, ei se ole maailman suurin. Mutta katsotaanhan.

Mr. Lurye kaivoi povitaskustaan pikku muistikirjan. Se oli korukansiin sidottu autovakuutusmiehen kalenteri, joka oli aina ajan tasalla niin kuin kalenterit yleensäkin.

— Minun kirjassani ei ole sellaista yhtiötä, sanoi Mr. Lurye. Jerry sulki silmänsä ja puristi hätävalheen liikkeelle.

— Minkä vuoden kalenteri teillä on, Mr. Lurye?

— Viime vuoden, mutta tähän on tehty sen jälkeen lisäyksiä.

— Milloin siihen on tehty viimeinen lisäys?

— Hetkinen. Kolme kuukautta sitten. Sen jälkeen ei ole perustettu uusia yhtiöitä.

Jerryn kasvoilla ajelehti voittajan ilme. Hän melkein huudahti:

— Siinäpä se, Mr. Lurye! Y.P.H.L.K.A. perustettiinkin vasta viikko sitten. Muuten, Mr. Lurye, saanko tietää teidän toimenne?

— Kyllä. Olen Amerikan Autoyhdistyksen edustaja ja kahden suuren autovakuutusyhtiön piiritarkastaja.

Jerryn silmäripset alkoivat lakaista silmälasien sisäpintaa kuin pikku luudat, ja hän koetti kiireesti vaihtaa puheenaihetta. Hän tiesi kokemuksesta, että paras keino päästä eroon omista valheistaan oli antaa toisen valehdella. Bobon seurassa hänestä oli kehittynyt lahjakas kuuntelija, ja pikku viekkaudella hänen onnistui nytkin kiertyä kuuntelijaksi. Murheen riivaama vakuu-tusmies heittäytyi äkkiä tunteelliseksi, ja viinin herkistämänä hän kertoi seuraavan tarinan:

— Minä taisin jo äsken sanoa, että olen syntynyt Toledossa. Itse asiassa ei sillä ole mitään merkitystä, missä olen syntynyt. Minä olen syntynyt vaimosta ja miehestä niin kuin muutkin ihmiset, ja minulla on herkkä sydän niin kuin kaikilla herkillä ihmisillä. Ainakin kaksi kertaa kuukaudessa annan dollarin kirkon kolehtihaaviin, ja joka joulu lahjoitan Pelastusarmeijalle vanhoja vaatteita. Niin kuin jo sanoin, minulla on vaimo ja neli-toistavuotias poika. Kaunis poika. Hän ei ole vähääkään minun iiäköiseni, vaikka olenkin taatusti hänen isänsä. Niin… Minä olen poikani isä… Ja nyt minä olen kadottanut poikani, rakkaan poikani, Robertin…

Mr. Lurye piti tauon ja nyyhkytti.

— Otan osaa suruunne, Mr. Lurye, sanoi Jerry hillityllä* äänellä.

— Kiitos, professori. Lääkärinä te varmasti ymmärrätte minua?

— Totta kai, Mr. Lurye. Tällaiset tapaukset ovat minun erikoisalaani. Olen psykiatri, nähkääs. Ihmissielun löytöretkeilijä, jos niin voi sanoa.

— Totta tosiaan niin voi sanoa, nyyhkytti onneton isä ja jatkoi tarinaansa verkkaisesti ja piti samalla huolta, että Madame kävi täyttämässä lasit.

— Niin, herra professori, minä olen onneton mies. Jos maailmasta etsittäisiin kymmenen onnettominta ihmistä, niin minä olisin varmasti heidän joukossaan. Rakas poikani…

— Mihin tautiin hän kuoli? tiedusteli Jerry varovasti.

— Kuoli? Ei hän ole kuollut. Hän karkasi. Tänään puolen päivän tienoissa. Ja minä olen syyllinen siihen. Katsokaas, asia on näin. Tulin eilen illalla parin päivän matkalta. Suutelin vaimoani ja sitten menin nukkumaan. Poikani halusi puhua minun kanssani, mutta minä olin väsynyt ja sanoin: — Puhutaan aamulla. — Aamukahvin aikana, kun silmäilin sanomalehteä, poikani sanoi arkaillen: — Isä, minulla on vähän asiaa. — Vilkaisin häneen ohimennen ja vastasin: — Oletko sinä jo pessyt kasvosi? Älä tiputtele marmelaatia paitasi rinnukselle! — Jatkoin lukemista ja vahingossa kaadoin kahvikupin pöydälle. Se oli tietysti minun syyni, mutta kun näin poikani hymyilevän, raivostuin. Sanoin: — Robert, eikö äitisi ole opettanut sinulle minkäänlaisia pöytätapoja? Älä vetelehdi, vaan kiiruhda kouluun! — Sitten Robert nousi pöydästä, vaihtoi äitinsä kanssa jonkin sanan ja yritti vieläkin lähestyä minua. Hän sanoi: — Isä, minä tahtoisin tosiaan keskustella sinun kanssasi…

Silloin minä hiukan kiihdyin ja vastasin: — Etkö sinä anna oman isäsi juoda rauhassa aamukahviaan? Minä tiedän sinun asiasi: ruinaat tietysti rahaa. Tai sitten olet saanut huonon todistuksen tai kotimuistutuksen. Vai haluatko sinä liittyä jalkapallojoukkueeseen?

Robert alkoi kerätä koulukirjoja kainaloonsa ja sanoi arasti: — Toisten poikien isät eivät ole tuollaisia. — Paiskasin sanomalehden kädestäni ja huudahdin: — Millaisia? Uskallatko sinä arvostella isääsi?

Vaimoni yritti lausua jonkin selittävän sanan, mutta se ei selittänyt mitään. — No, sano sitten, mitä sinä haluat! sanoin pojalleni. Robert katseli kenkiään ja vastasi, että hän aikoo mennä naimisiin jonkun luokkatoverinsa kanssa. Naimisiin! Minun poikani naimisiin! Nelitoistavuotiaana! Annoin hänelle korva-tillikan, ja hän lähti hammasta purren kouluun.

…

Mr. Lurye itki ääneen ja vuodatti taaskin kyynelensä viinilasiin. Tuokion kuluttua hän jatkoi sammaltaen:

— Tänä iltana Robert ei saapunut koulusta kotiin. Hän lähetti vain sanan, että aikoo karata. Silloin huomasi vaimoni, että makuuhuoneestamme oli kadonnut muuan kirja, jota tavallisesti luin ennen nukkumaan menoa. Se oli tohtori Hinseyn maailmankuulu best-seller 'Nainen kaipaa miestä'. Hetken kuluttua vaimoni ilmoitti arkaillen, että Robert oli vienyt myös automme. Se oli minulle ankara isku. Te varmasti ymmärrätte isän tunteet, herra professori. Koko elämäni meni sekaisin. Tarkoitukseni oli matkustaa tänä iltana Chicagoon, ja sitä varten olin ehtinyt ostaa matkaliputkin. Juna lähtee tunnin kuluttua, mutta enhän minä nyt voi matkustaa, kun en tiedä mitään poikani kohtalosta. Olen onneton mies, hyvin onneton. Poikani karkaaminen merkitsee minulle ainakin viidentuhannen dollarin menetystä, sillä huomenna aioin tehdä Chicagossa hyvän bisneksen. Ajatelkaa, herra professori: viisituhatta dollaria menee nyt aivan ohi suun. Sen vuoksi olen onneton, hyvin onneton… Lapsista ei ole muuta kuin surua…

— Se on totisesti raskas menetys, myönsi Jerry, sillä hän huomasi nyt, että vakuutusmiehen isäntunteet liittyivätkin dollareihin.

— Jääkö teidän matkalippunne nyt käyttämättä? tiedusteli psykiatri kautta rantain.

— Kyllä, mutta se on pikku juttu sen viidentuhannen rinnalla. Jerry ei ollut käynyt suotta hobojen ja pommien koulua. Hän oli ollut tarkkaavainen oppilas. Lyhyen esitelmän jälkeen vakuu-tusmies työnsi hänen käteensä matkalipun, viiden dollarin setelin ja käyntikorttinsa. Professorilla ei tietenkään ollut käyntikorttia, koska häneltä oli ryöstetty kaikki. Kunniallisena miehenä hän kirjoitti nimensä ja hyvin mielivaltaisen osoitteen vakuutusmiehen muistikirjaan, uhkasi lähettää Chicagosta sievän sekin ja sähkemääräyksellä ruusuja onnettoman vakuutusmiehen rouvalle. Professori Finn lupasi paljon muutakin, sillä kymmenisen sherrylasia oli tehnyt hänet anteliaaksi ja erittäin vaikutusvaltaiseksi mieheksi. Kaikki New Yorkin hienostonaiset olivat nyt hänen potilaitaan ja senaattorit hänen ystäviään.

Vakuutusmies oli jo siinä määrin menettänyt suhteellisuudentajun, että professori vaikutti hyvin suhteelliselta. Mr. Lurye piti aivan luonnollisena, että professori Finn oli maailman etevin psykiatri ja New Yorkin hienostonaiset heikkomielisiä.

Kapakan pullea Madame hymyili nyt Jerryllekin ja lausui joitakin ammattikohteliaisuuksia* ranskalaisamerikkalaisia sana-leikkejä ja eräitä jalkavia kaksimielisyyksiä, joista ihmiset yleensä olivat yksimielisiä.

Mr. Lurye oli nyt saavuttanut sen pisteen, jota lääkärit sanovat humaltumisen viidenneksi asteeksi: hän nyyhkytti itsensä nukuksiin. Professori Finn poistui kapakasta arvokkain ja hiukan keinuvin askelin, ja kymmenen minuuttia myöhemmin hän sovitti itsensä rautatievaunun pehmustettuun tuoliin.

Paria tuntia myöhemmin Mr. Lurye heräsi vaimonsa ystävällisiin ja helliin sanoihin:

— Martin, Martin kultaseni… Minä arvasin, että sinä istut täällä…

Vakuutusmiehen silmät avautuivat kuin viinisammion luukut, tajunta palautui, ja hän muisti murheensa. Mutta vaimo ei päästänyt miestään nyyhkyttämään, vaan ryhtyi auttamaan häntä jalkeille onnellisesti lepertäen:

— Martin kultaseni. Nyt mennään kotiin, kaikki on taas hyvin. Robert oli riitaantunut morsiamensa kanssa ja palasi äsken takaisin… Hän lupasi, ettei mene koskaan naimisiin

Vakuutusmies lähti ovea kohden vaimonsa tukemana ja valitti ääneen:

— Mutta minun bisnekseni… Minun suuri bisnekseni… Siitähän on kysymys…

YHDEKSÄSTOISTA LUKU

jossa toiletin oven lukko menee epäkuntoon ja auttaa Jerry Finniä nousemaan maineeseen ja kunniaan.

Juna saapui aamunkoitteessa Chicagoon. Jerry oli ollut muutaman tunnin sikeässä unessa, joten häneltä jäi näkemättä paljon mielenkiintoisia nähtävyyksiä. Hän silmäili varhaisaamun maisemaa ja tunsi puistatusta, aivan kuin olisi juonut kalanmaksaöljyä vanhasta saappaasta. Näköala oli perin lohduton: silmän kantamattomiin slummeja. Harmaita, maalaamattomia puuröttelöitä, jotka nojasivat toisiinsa kuin sokeat. Hobojen ja pommien luvattu valtakunta, jossa jokainen oli valmis uhraamaan toverinsa elämän isänmaan puolesta.

Juna hiljensi vauhtiaan, jotta matkustajat olisivat saaneet nauttia nähtävyyksistä. Afrikan viidakkoasukkaiden kankaiset jälkeläiset vaelsivat kapeilla kujilla etsien aamiaispöytään einettä. Ahtailla pihoilla ja portailla telmi mustia ihmistairnia paljain jaloin ja sirkein silmin. Hajoamistilassa olevat lautapurtilot pysyivät jalkeilla tiheän pyykkinuoraverkoston avulla. Sukkia, paitoja, housuja, lapsenriepuja ja rintaliivejä. Ne lepattelivat vienossa aamutuulessa kuin hilpeät ja huolettomat leijat ja estivät paksua nokea laskeutumasta suoraan lasten päälle.

Jerry Finnillä oli mielikuvitusta kuin runoilijalla, joka uskoo pyhästi, että kansa lukee runoja. Hän silmäili pyykkinuoraver-kostoja, noen ja auringonvalon nerokkaita suodattimia ja ihmetteli kuivumaan ripustettujen vaatteiden lajivalikoiman niukkuutta. Paitoja, housuja, lapsenriepuja ja rintaliivejä. Hän ihmetteli rintaliivien paljoutta ja paitojen vähyyttä. Paidat toivat mieleen enkelten valtakunnan ja rintaliivit kahden-istuttavan riippumaton. Pyykkinuorat kuvastivat sosiaalista miljöötä: slummialueiden vaihtuessa keskiluokan asuinseuduksi lapsen-rievut hävisivät ja niiden tilalle tuli lakanat, yöpuvut ja pöytäliinat. Tämä oli seutua, jossa majailivat ikuiset vaeltajat ja naiset, jotka yrittivät elää kevyesti, mutta etsiessään lankesivat.

Matkustajat alkoivat liikehtiä ovelle. Juna oli tulossa La Salien asemalle ja hiljensi edelleen vauhtia. Jerry totesi, että häneltä oli kadonnut hattu, V.K.J.I:n opettajain luontoisetuasunnosta lainattu päällystakki, Mr. Luryen lahjoittama viiden dollarin seteli ja solmio kaulasta. Hän ilmoitti asiasta junailijalle, mutta tämä lohdutteli Jerryä sillä, että Chicagossa oli vielä verraten lämmintä, joten hattua ja päällystakkia ei välttämättä tarvittu eikä liioin solmiota. Viiden dollarin seteli taas oli junailijan mielestä liian pieni summa puheenaiheeksi, varsinkin nyt, kun inflaatio suurensi kaikkia lukuja.

Jerry jäi viimeiseksi vaunuun. Hän tarkasteli matkatavara-hyllyköt ja istuinten alustat, mutta kadonnutta omaisuutta ei löytynyt. Eräällä istuimella oli vajaa pussi paahdettuja maisseja ja Chicago Tribune. Hän otti ne pikku hyvityksenä mukaansa, poistui vaunusta ja soljui virran mukana La Salien nimelle pyhitettyyn asemarakennukseen. Odotushuoneen penkeillä makaili neekereitä silmät ummessa ja suut ammollaan. Järjestyspoliisi ryhtyi herättämään nukkuvia heti, kun lattianlakaisijat olivat puhdistaneet penkkien alustat. Jerry pääsi istumaan erään harmahtavan neekerin viereen. Hän oli vanha ja kurttuinen mies, jonka pitkän iän salaisuutena oli kynsilaukka. Se ci kuitenkaan pysynyt salaisuutena, vaan tunkeutui Jerryn nenään ja synnytti kuvottavan tunteen. Jerry levitti Chicago Tribunen kasvojensa eteen ja silmäili ilmoitussivuja. Muuan chicagolainen kiinteistö-toimisto kauppasi viikonloppupalstoja kuusta. Hinta oli sata dollaria eekkeriltä, ja maksuaikaa myönnettiin kymmenen vuotta. Ihmisiä kehotettiin ostamaan maapaikkansa täysikuun aikana, koska eekkerit olivat silloin suurempia. Jerry uskoi nyt Bobon väitteeseen, että eräät ihmiset elivät kuin materialistit kuutamossa: tarrautuivat kouristuksentapaisesti dollariin ja tähyilivät samaan aikaan taivaalle. Lapsilla luetettiin mielikuvituksellisia tieteisromaaneja, jotta he olisivat nähneet slummissa tähtiä ja tähdissä viikonloppumajoja.

Neekeri alkoi kuorsata. Se oli hänen puolustusaseensa penkille tungeksivia vastaan. Hänen kuorsauksessaan oli harvinainen nuotti, ja hän sai siitä itselleen kaiken ilon. Jerry nousi, jätti Chicago Tribunen penkille ja lähti kaupungille maleksimaan. Kaikki tuntui tyhjältä ja tarpeettomalta. Hän ei löytänyt tänä hetkenä mitään selitystä elämänsä tolkuttomuudelle. Minne olen menossa ja miksi? hän kysyi itseltään kuin katkismus, tähyili pilvenpiirtäjäin huippuja ja näki lievää nälkää.

Pari tuntia vaellettuaan hän palasi takaisin aseman odotushuoneeseen. Neekerivanhus oli nyt herännyt ja luki Jerryn jättämää sanomalehteä. Mies oli panostanut itsensä äskettäin, sillä kynsilaukan lemu oli valtava. Voimakkainkaan hajuvesi ei olisi kyennyt miedontamaan vanhuksen suusta tulvahtavaa haju-seosta.

Odotushuoneessa oli tavanmukainen tungos. Kukaan ei ollut vielä matkustanut kuuhun. Jerry liikehti sinne tänne ja pujahti ohimennen toilettiin. Kymmenen minuuttia odotettuaan hän sai haltuunsa pikku eriön, jonka kalkituissa seinissä oli enemmän piirroksia kuin yhdessäkään keskiluokan kodissa ja enemmän pornografiaa kuin tunnetussa best-sellerissä 'Mamie Stover'. Tohtori Hinsey olisi saanut erinomaista tutkimusaineistoa miesten sukupuolisesta käyttäytymisestä, jos olisi lähettänyt haastattelijansa pariksi päiväksi yleisiin käymälöihin.

Jerry tarttui oven kädenripaan ja aikoi rynnätä ulos, mutta lukko oli mennyt epäkuntoon. Viimein hän ryhtyi takomaan nyrkillään ovea ja kutsumaan apua. Mutta kukaan ei kiinnittänyt huomiota pikku eriöstä kuuluvaan meluun. Ihmiset olivat syntymästään lähtien tottuneet meluun ja havahtuivat vasta sitten, kun tuli hiljaisuus.

Jerry Finn oli vankina. Katon rajassa oli pieni ilmanvaihto-ikkuna, mutta siitä saattoi vain kissa ryömiä ulos tai tulla sisään.

Jerry alkoi uudelleen rynkyttää ovea. Hän kaipasi vapauteen, raittiiseen ilmaan ja ihmisten pariin. Mutta pelastusta ei kuulunut. Hän oli yhä vain kuin vankilassa, jossa kukaan ei uhannut vuokrankorotuksella eikä ikuisella tulella. Epätoivo levisi aivoista käsiin ja jalkoihin. Hän olisi nyt voinut tehdä itsemurhan, jos hänen ei olisi tarvinnut tappaa itseään. Hän muisteli Joania, joka oli edelleenkin hänen vaimonsa. Avioliitto, tuo elatusavun mainio koetinkivi, sitoi hänet edelleenkin Joaniin, jumalallisen naiiviuden pyhään ruumiillistumaan, joka varmaankin odotti miestään kotiin päästäkseen käsiksi avioeroon ja sen jälkeen rakkauden lailliseen tukipalkkioon: elatusapuun.

Toivottomuus toi mukanaan voimattomuuden. Jerry istahti pöntön kannelle ja antoi ajatuksensa lentää taaksepäin. Vuodesta vuoteen. Näin hän saapui lapsuuteensa ja rakkaan äidin hyräilyn pariin. Lapsuusmuistojen lumossa hän otti taskustaan kamman, irrotti seinällä olevasta rullasta paperipalasen ja taikoi kammasta ja toilettipaperista pikku soittimen. Se oli kuin muinaisten nuu-bialaisten paimenhuilu, vienosti värähtävä, surullinen ja koruton.

Vapauttaan odotellessa Jerry Finn alkoi soitella suomalaisia kansanlauluja, joita Chicagon La Salien asemalla ei vielä koskaan ollut soitettu. Ei ainakaan taskukammalla…

***

On tarpeetonta ryhtyä esittelemään ajan tasalla olevalle lukijalle Mr. Howard Atkesonia. Jokainen tietää — tai jokaisen ainakin pitäisi tietää — että hän on maailman suurimman äänilevy-yhtiön taiteellinen johtaja, joka tuntee kansan maun. Tuhannet iskelmälaulajat siunaavat hänen nimeään, sillä ilman Mr. Atke-sonin apua he eivät olisi iskelmälaulajia. Mr. Atkeson on tunnettu hyväntekijä: hän on aina ottanut toisilta ja antanut toisille pidättäen itselleen samalla kohtuullisen välityspalkkion. Hänellä on kalliit periaatteet niin kuin asianajajalla, liikemiehen moraali, pehmeän pyöreähköt kädet ja kasvot ja ohut karjapaimenen tenoriääni, jolla on voittamaton halu pyrkiä ulos nenän kautta.

Ilman tällaista kuvaustakin monet tunsivat Mr. Atkesonin, kun hän asteli ruskea nahkasalkku kädessään La Salien rautatieasemalle. Hän oli lähdössä Hollywoodiin etsimään uusia iskelmä-tähtiä. Sinatra, Autry, Lita Roza, Les Baxter, Eddie Fisher, Billy Smith ynnä monet muut olivat jo laulaneet itselleen omaisuuden ja vetäytyivät ajoissa syrjään.

Mr. Atkeson saapui aseman ulkohalliin ja veti hatun reunan silmilleen välttääkseen nimikirjoitusten kerääjiä. Äkkiä hän pysähtyi ja jäi kuuntelemaan. Jostakin ihmeellisestä kätköstä kantautui ihmeellistä musiikkia. Mr. Atkeson ravisteli päätänsä ja epäili kuuloaan. Hän astui pari askelta eteenpäin ja palasi jälleen takaisin. Soitto jatkui. Se oli kaunista ja surullista, juuri sopivan tunteellista kansalle. Mr. Atkeson silmäili ympärilleen ja epäili, että joku matkustaja kantoi povessaan taskuradiota. Ei. Väärä johtopäätös. Musiikki tuli alhaalta, aivan hänen jalkojensa juuresta. Mr. Atkeson tarkasteli alhaalla seinän vierustalla olevia ikkunoita, jotka olivat hiukan raollaan. Sitten hän oli sito-vinaan kengännauhoja ja sai hyvän syyn kumartua erään ikkunan ääreen. Hänen korviinsa kantautui mitä vienoin melodia ja nenäänsä mitä pistävin ammoniakin haju. Hän siirtyi loitommalle ikkunan äärestä ja huudahti ääneen:

— Huilu? Ei! Käyrätorvi? Ei! Saksofoni? Ei! Mikä helvetti se sitten on?

Hän lähti juoksuaskelin odotussaliin ja työntyi sieltä miesten huoneeseen. Soitto oli tauonnut. Mr. Atkeson mietti mysteeriä, astui takaisin odotussaliin ja turvautui poliisin apuun. Sitten he tulivat molemmat miesten huoneeseen ja katso: silloin he kuulivat ihmeen vienoa soittoa, joka lähti ulkoseinän viereisestä eriöstä.

— Tuolta! huudahti Mr. Atkeson ja viittasi kädellään pikkaraista konserttisalia.

Hän pysähtyi ovelle ja koputti arasti. Soitto taukosi heti.

— Kuka siellä? karjaisi nyt poliisi, joka oli myös saapunut paikalle.

— Minä vain, kuului arka ja väsynyt vastaus. — Lukko on epäkunnossa. En pääse pois täältä.

— Minkä tähden te olette sinne mennyt soittelemaan? tiedusteli poliisi.

Kopista ei vastattu, mutta Mr. Atkeson sen sijaan antoi poliisille oman vastauksensa.

— Älkää tehkö typeriä kysymyksiä! Pitäisihän teidän tietää, että vee-see on kuin hauta: kun sinne on kerran mentävä, niin sinne on silloin mentävä. Avatkaa ovi!

Poliisi hypisteli lukkoa, mutta ovi pysyi visusti suljettuna.

— Täytyy kai murtaa, totesi virkavallan edustaja ja lähti etsimään sorkkarautaa.

Hänen ei kuitenkaan tarvinnut turvautua niin raakaan aseeseen, sillä hän tapasi odotussalin penkiltä vanhan tuttavansa Dick Homerin, joka myös tunnettiin Tiirikka-Dickin nimellä, ja sanoi hänelle:

— Tulehan avaamaan ovi!

— Ei mulla ole työkaluja, vastasi kunnon käsityöläinen. — Minkälainen ovi se muuten on?

— Toiletin ovi. Ihan tavallinen automaattilukko. Ehdollisessa vapaudessa oleva murtovaras mietti tuokion ja lausahti:

— Hanki mulle pätkä rautalankaa tai hiusneula tai mikä neula tahansa.

Virkavallan edustaja oli hiukan tottumaton hankintatyöhön, mutta siitä huolimatta hän onnistui saamaan eräältä neekeri-naiselta hiusneulan ja ojensi sen Mr. Homerille.

— Näytä ovi! komensi Mr. Homer.

Poliisi johdatti lukkosepän miestenhuoneeseen, jossa Mr. Atkeson keskusteli oven lävitse Mr. Jerry Finnin kanssa. Mr. Atkeson oli jo päässyt niin pitkälle, että kaivoi salkustaan sopimusloma-ketta allekirjoitettavaksi. Hänen oli keskeytettävä miellyttävä dialogi tuokioksi, mutta vain tuokioksi, sillä Dick Homer ei avannut ensimmäistä lukkoa hiusneulalla. Ihailtavan taiturimaisesti hän väänteli hiusneulaan pikku poimuja, työnsi neulan avaimen-reikään ja tempaisi oven auki. Hämmästynyt vanki istui pytyn kannella ja tuijotti vapauttajiaan.

— Minkälainen instrumentti teillä on? kysyi Mr. Atkeson uteliaisuudesta täristen.

— Niin, kaveri. Näytä instrumenttisi heti! karjaisi poliisi.

— Ei minulla ole mitään instrumenttia, vastasi Jerry viattomasti.

— Älä pullikoi vastaan! huudahti poliisi ja kiskaisi Jerryn ulos harvinaisesta musiikkihuoneesta. — Kyllä sinut pannaan vielä tunnustamaan.

Dick Homer hymyili vahingoniloisesti, sillä hän tunsi Chicagon poliisit. Jerry loi avuttoman katseen Mr. Atkesoniin.

— Mistä te syytätte minua? hän kysyi ääni väristen.

— Sivistyneestä metelinpidosta yleisellä paikalla, vastasi poliisi ja aikoi tarttua Jerryä käsivarteen.

Mutta silloin Mr. Atkeson puuttui asiaan.

— Pysykää te erossa, hän huomautti poliisille.

— Vai niin, murahti harteikas järjestyksen valvoja.

— Niin. Painukaa tiehenne.

— Se olis sitten taala, huomautti tiirikkamestari kesken kiistelyä.

Mr. Atkeson työnsi kätensä taskuun ja ojensi hänelle kourallisen kolikoita. Sitten hän puristi pyöreille kasvoilleen valoisan hymyn ja sanoi Jerrylle:

— Olen kiinnostunut teistä, hyvin kiinnostunut…

Poliisi teki nyt uuder yökkäysyrityksen Jerryä kohden, mutta silloin Mr. Atkeson kiivastui. Hän otti hiukan vauhtia ja pukkasi poliisin musiikkihuoneeseen, paiskasi oven kiinni ja sanoi Jerrylle:

— Nyt lähdetään. Tästä voi kehittyä hyvä bisnes.

Pikku eriöstä kuului hyvin karkeaa kieltä ja töminää. Ovi oli mennyt jälleen takalukkoon, eikä sitä saanut auki ripaa painamalla. Mr. Atkeson ja Jerry poistuivat lemujen parista ja jättivät poliisin neuvottelemaan Dick Homerin kanssa.

— Tästä seuraa piruja niille, raivosi poliisi. — Avaa ovi, Dick!

— Millä?

— Hiusneulalla tietysti.

— Minä heitin sen menemään.

— Hanki uusi! Pane töpinäksi! Minun vartiovuoroni päättyy kohta.

Tiirikka-Dickillä oli nyt hyvä tilaisuus kiristää vanhaa vainoojaansa.

— Paljonko maksat?

— En senttiäkään. Avaa ovi tai toimitan sinut rautoihin.

— Hyvä on. Toimita sitten.

— Saat taalan! huudahti poliisi hädissään.

— Pannaan kaksi.

— Kiristäjä! Minä annan sinut pamputettavaksi.

— Ali right! Anna heilua. Minä lähden.

— Ei, ei… Älä mene! Saat kaksi taalaa.

— Selvä on, vastasi lukkomestari, kaivoi povestaan pikku tiirikan ja ryhtyi avaamaan lukkoa.

***

Jerry istui Mr. Atkesonin vieressä uuden uutukaisen Cadillacin etupenkillä, eikä hän enää horjunut uskossaan: hän oli suurten mahdollisuuksien maassa.

— Olin matkalla Hollyvroodiin, sanoi Mr. Atkeson, mutta mikään ei estä minua siirtämästä matkaani huomiseen. Niin, Mr. Finn, kuten jo sanoin, soittonne kiinnostaa minua. Jos levytys onnistuu, teidän ei enää koskaan tarvitse alentua kiropraktikoksi eikä opettajaksi.

Jerry oli kertonut avomielisesti lyhyen elämäkertansa Mr. At-kesonille, ja nyt he olivat matkalla Kansainvälisen Äänilevymu-siikkiyhtiön studioon.

— Oletteko te koskaan soittanut yhtyeessä? tiedusteli Mr. Atkeson.

— En ole soittanut yksin enkä yhtyeessä, vastasi tähdeksi tuleva.

— Minä en huomannut äsken kysyä, osaatteko te lukea ja kirjoittaa.

— Osaan…

— Kysymykseni oli hiukan tyhmä, mutta kun lukutaito on taiteilijain keskuudessa joskus harvinaista, niin minun oli pakko tehdä tällainen tyhmäkin kysymys.

He saapuivat Pohjoiselle Michigan-Avenuelle ja joutuivat keskelle autoruuhkaa. Auton tuntikiito oli pudotettava viiteentoista mailiin. Mr. Atkeson tarjosi matkalaiselleen suuren, miltei lava-kurkun kokoisen sikarin ja kertoi seuraavan tositarinan, jonka viimeinen kertoja elää vielä:

— Alabamassa — siellä missä puuvilla kasvaa — oli farmi. Ja farmilla oli työssä nuori tyttö, Mirriäni Nuckerbocker. Kiltti tyttö. Muuan alabamalainen lannoitetehdas järjesti kolme vuotta sitten kauiieuskuningatar kilpailut, ja kuinka ollakaan, Mirriäni Josephine Nuckerbocker tuli voittajaksi. Miss Apulanta herätti myös Hollywoodin huomiota, ja häntä varten laadittiin elokuvakäsikirjoitus 'Farmarin hurmaava tyttö'. Elokuvasta muodostui ainutlaatuinen menestys. Miss Betty Bondi C se oli miss Nucker-bockerin taiteilijanimi) tuli äkkiä kuuluisaksi ihmeellisestä hymystään. Tehän olette varmasti nähnyt hänen kuvansa tupakka-ja oluttehtaiden mainoksissa? Hänen hymynsä oli tosiaan vertaansa vailla. Sen vuoksi elokuvatuottajat vakuuttivat hänen hymynsä sadantuhannen dollarin summasta. Suuri summa, kun ottaa huomioon, että meillä kaikilla on tapana aina hymyillä kuvissa. No niin, mitäpä siitä. Betty Bondia varten laadittiin toinen käsikirjoitus 'Maailman hurmaavin hymy', mutta sitten tapahtui jotakin odottamatonta. Miss Bondi lopetti äkkiä hymyilynsä. Tuottajat, ohjaajat, sanomalehtimiehet, vakuutusyhtiön edustajat ja mainosmiehet koettivat tehdä parhaansa, mutta miss Bondia ei saatu hymyilemään, ei edes kutittamalla. Päinvastoin hän pillahti tämän tästä itkuun, muuttui surulliseksi ja perin ikävän näköiseksi. Silloin kutsuttiin lääkäri tutkimaan tilannetta. Hän teki miss Bondille muutamia tavanmukaisia kysymyksiä.

— Miksi ette enää hymyile? Ettekö tiedä, miss Bondi, että teidän hymynne on miljoonien arvoinen?

Miss Bondi osoitti kädellään pöytää, jossa oli suuri röykkiö hänen ihailijainsa lähettämiä kirjeitä — tulisia, jumaloivia, hullaantuneita kirjeitä.

— En voi enää hymyillä, koska minulle tulee joka päivä yli viisisataa kirjettä, sanoi miss Bondi surullisesti.

— Olisitte onnellinen, lohdutteli lääkäri.

Miss Bondi ravisteli surullisesti päätänsä ja vastasi nyyhkyttäen:

— En voi olla, koska en osaa lukea enkä kirjoittaa… Mr. Atkeson kääntyi oikealle ja virkkoi selittävästi:

— Nyt te varmasti käsitätte, minkä vuoksi tiedustelin luku- ja kirjoitustaitoanne, Mr. Finn? Muuten, onko lukutaito teidän synnyinmaassanne jo yleistä?

— On varmasti, Mr. Atkeson. Lukutaidossa pieni Suomi on maailman ensimmäinen maa.

Mr. Atkeson hymyili:

— Sitä en usko, Mr. Finn.

Jerry ei väittänyt vastaan, koska hän ajatteli tulevaisuuttaan.

Kansallisen Äänilevymusiikkiyhtiön studio oli suuren liiketalon kuudennessatoista kerroksessa. Mr. Atkeson vei Jerryn upeasti kalustettuun työhuoneeseen, jonka ikkunoista avautui perin suppea näköala: pilvenpiirtäjän seinä, harmaa, ikkunaton seinä. Mr. Atkeson oli toiminnan mies, joka sai ihmiset ja dollarit työskentelemään. Hän kutsui luokseen pari teknikkoa, antoi heille niukkasanaiset ohjeet ja kääntyi sitten Jerryn puoleen.

— Nyt haluamme kokeilla, sopiiko teidän äänenne mikrofoniin. Tehän tunnette nuotit vai kuinka.

— Tunnen… Suurin piirtein…

— Hyvä. Niin kuin jo matkalla sanoin, iskelmähyräilijän äänen ei tarvitse olla suuri, hieman yli oktaavin ääniala riittää mainiosti. Sävelpuhtaus voi vähän horjua, koska silloin syntyy uusi rytmi. Ja nyt me tarvitsemme jotakin uutta, uutta, Mr. Finn. Koettakaa siis parhaanne.

Mr. Atkeson luovutti löytönsä teknikkojen haltuun ja heittäytyi sohvalle lepäämään. Hän oli nykyaikaisen levymusiikin uljas, Kolumbus, jonka nimi tuli varmasti jäämään maailman säveltaiteen historiaan. Joku Toscanini, Walter ja Stokowski oli tietenkin eri mieltä, mutta sillä ei ollut mitään merkitystä, koska heidän mielipiteestään ei koskaan muodostunut yleistä mielipidettä: he olivat tyystin vaarattomia demokratialle.

Seinällä olevaan merkinantotauluun ilmestyi punainen valo. Mr. Atkeson herkisti kuuloaan ja tuijotti jännittyneenä tauluun, jossa ilmoitettiin äänityksen alkaneen. Hän avasi vastaanottimen ja syventyi kuuntelemaan. Iskelmähyräilijä esitti ensimmäisenä numeronaan suomalaisen kansanlaulun 'Syntymistään sureva' ja pianon myötäilemänä 'Tuonne taakse metsämaan'.

Mr. Atkeson vapisi. Hänen sydämensä jyskytti kuin seteli-painokone, hän tarttui kiihkeästi puhelimeen ja soitti studioon.

— Suurenmoista, mutta vaihtakaa rytmiä. Äskeiset menevät hitaana valssina, mutta nyt tarvitaan hiukan foxtrottia ja rumbaa.

Hän sulki puhelimen ja heittäytyi uudelleen lepoasentoon. Taskukammansoittaja Jerry Finn jatkoi tulevaisuutensa luomista. Pianon myötäilemänä hän esitti nyt suomalaiset kansansävelmät 'Juokse porosein' ja 'Kukapa sen saunan lämmittääpi'.

Mr. Atkeson nousi ja hieroi pehmeitä käsiään. Hän ajatteli ääneen:

— En voi käsittää, että toilettipaperiin ja kampaan on kätketty miljoonien aarre…

Jerry saapui teknikon taluttamana Mr. Atkesonin huoneeseen ja vaikutti aivan kuin matolääkkeitä ottaneelta. Mr. Atkeson tiesi kokemuksestaan, että iskelmätaiteilijoita ei pidä liian paljon ylistää ennen sopimuk n allekirjoittamista. Sen vuoksi hän on-nittelikin uutta löytöään hyvin pidättyvästi:

— Teistä voi vielä kehittyä jotakin, Mr. Finn. Ääniteknikko jäi ovensuuhun odottamaan määryksiä ja ohjeita ja ojensi Mr. Atkesonille valmistelomakkeen, johon oli saatava tarvittavat tiedot. Mr. Atkeson ryhtyi silmäilemään lomaketta ja kysyi Jerryltä laulujen nimiä ja säveltäjiä. Kuultuaan, että sävelmät olivat Suomen kansan yhteistä omaisuutta, hän hymähti tyytyväisesti:

— Mainio juttu. Me muutamme hiukan niiden tempoa ja panemme niiden säveltäjäksi suositun Bob Peglerin. Vai onko teillä mitään sitä vastaan, Mr. Finn?

Jerry ravisti tyhmästi päätään, sillä hän ajatteli tulevaisuuttaan. Mr. Atkeson suuntasi nyt sanansa teknikolle:

— Ilmoittakaa Bob Peglerille, että hän tutustuu heti näihin sävelmiin ja hankkii niihin Copyright-oikeudet. Niin, ja sitten sävelmien nimet? 'Syntymistään sureva' on aivan mahdoton nimi. Jos tämä olisi aasialainen sävelmä, se menisi vielä jotenkuten, mutta Amerikassa jokainen ihminen iloitsee syntymisestään. Sen vuoksi ehdotan, että annamme sille nimeksi 'Rakkauden ikuinen kaiho'. Säveltänyt Bob Pegler, soittanut Jerry Finn.

Mr. Atkeson odotti Jerryn mielipidettä, mutta tämä ajatteli edelleenkin tulevaisuuttaan ja nyökkäsi hyväksyvästi. 'Tuonne taakse metsämaan' sai nimekseen 'Odotan sinua, rakas, preerian yössä'…'Juokse porosein' lähti suureen maailmaan 'Kiihkeän rakkauden' nimellä, ja vanhasta kansansävelmästä 'Kukapa sen saunan läm-mittääpi' tuli Bob Peglerin huippuluokan sottiisi 'Karjapaimenen huoleton rakkaus'.

Jerry tunsi sydämessään kipeän vihlaisun, mutta sitten hän muisti, että Bob Pegler oli tehnyt Brahmsin ja Beethovenin musiikista suurenmoista ja kiehtovaa jazzia, joten uusi syntiinlankeemus oli tapahtuva vanhojen perinteiden mukaisesti.

Teknikko jäi vielä kuin jotakin odottamaan. Hän hypisteli valmistelomaketta ja kysyi melkein kuiskaten:

— Paljonko näitä valmistetaan?

Mr. Atkeson ei vastannut. Hän sieppasi lomakkeen teknikon kädestä ja kirjoitti jokaisen sävelmän eteen vaatimattoman mer-kinnön: 300 000 kpl.

Teknikko poistui selkä edellä huoneesta, ja Jerry jäi kahden kesken hyväntekijänsä seuraan. Mr. Atkeson istuutui pöydän ääreen, kirjoitti hurjalla vauhdilla tuhannen dollarin sekin ja ojensi sen maailmankansalaiselle. Jerry silmäili sekkiä, ja hänen huulensa alkoivat väristä:

— Ei, ei, Mr. Atkeson… En voi ottaa tätä vastaan… Hyväntekijä sieppasi sekin takaisin ja kirjoitti uuden. Jerry tuijotti numeroita. Tuhat dollaria oli muuttunut kahdeksi tuhanneksi. Hän ei vastustellut enää. Hän tunsi huimausta ja sulki tuokioksi silmänsä. Mr. Atkeson oli hiukan ymmällään.

— Tämä on vain pieni käteismaksu, Mr. Finn, hän sanoi selit-tävästi. — Jos onnistumme, te saatte suuret palkkiot.

Jerry hypisteli sekkiä ja muisteli Boweryn taiteili j aslummin satoja pikku virtuooseja, jotka kävivät pihoilla soittelemassa ja Keitaassa syömässä. Heitä ei koskaan keksitty. Heidän olisi pitänyt soittaa jonkin rautatieaseman mukavuuslaitoksessa. Ja mieluummin kampaa kuin viulua.

— Ja nyt, Mr. Finn, lopetti säveltaiteen löytöretkeilijä lyhyen hiljaisuuden, teidän on hiukan uusittava vaateparttanne. Sihteerin! auttaa teitä. Ehdotan että siirrytte asumaan hotelli Hollan-diin. Varsinainen työskentelynne alkaa ylihuomenna.

Mr. Atkeson kutsui sihteerinsä ja antoi hänelle lyhyitä ja hyvin täsmällisiä määräyksiä. Nuori sihteeri oli Marilyn Monroen ilmetty kaksoisolento. Hänen silmänsä olivat kutsuvat ja hertta-ässää muistuttava suunsa tuore ja mehevä. Hän hallitsi pikakir-joitusta ja sex-appealia. Hänen kaunis pukunsa oli kuin onnistunut pöytäpuhe: kyllin pitkä paljastaakseen tärkeimmät seikat ja kyllin lyhyt pitääkseen mielenkiinnon vireillä.

Mr. Atkeson luovutti taskukammansoittajan sihteerinsä hoivaan, ja yksin jäätyään hän kutsui puheilleen yhtiön mainos-päällikön. Uuden tuotteen mainonta oli aloitettava heti. Frank Sinatra ja Eddie Fisher saivat siirtyä hetkiseksi syrjään, sillä heidän levyjään myytiin jo kylliksi Euroopan markkinoilla. Uusi päivän nimi oli huomisesta lähtien JERRY FINN, maailman säveltaiteen hämmästyttävä virtuoosi ja uuden ajan Paganini!

***

Kun amerikkalainen Mrs. Fortuna ryhtyy potkimaan, jää joka potkusta dollarin jälki. Tämän miellyttävän havainnon teki myös maailmankansalainen Jerry Finn, modernin musiikin ihmeellinen löytölapsi. Kolmessa viikossa hänen levyjään myytiin yli kuusi miljoonaa kappaletta. Tuttu suomalainen sävelmä 'Raatikkoon, raatikkoon', jonka Jerry esitti Bob Peglerin mukaelmana, nousi ensimmäisenä päivänä best-sellerien joukkoon. Jokainen tahtoi kuulla reipasta musiikkikirjallisuuden ihmeluomusta, jonka nimestä puuttui sana rakkaus. Se oli nimeltään 'Neljäs nikama', iskehnähyräilijä Jerry Finnin bravuurinumero.

Jerry Finnin nimi oli nyt jokaisen valistuneen ja valistumattoman kansalaisen huulilla ja korvissa. Maailman suurin kampa-tehdas ryhtyi valmistamaan Jerry-merkkisiä kampoja, ja suuret

paperitehtaat työnsivät markkinoille mailikaupalla Jerry-merkin toilettipaperia. Maineen ja kunnian lisäksi tehtaat lähettivät Jerrylle sekkejä ja tuotteitaan. Eräänä päivänä hän myi tukkuliikkeille yli viisituhatta lahjaksi saatua kampaa ja niin paljon toilettipaperia, että se olisi riittänyt vuoden päiviksi Kiinan kansalle sekä soitto- että alkuperäiseen tarkoitukseen.

Mutta kuuluisuuden rinnalla asteli myös kuuluisuuden kirous. Jerry tunsi elävänsä täydellisessä vankeudessa. Kansallinen Ääni-levymusiikkiyhtiö pelkäsi, että Jerry Finn voisi siirtyä jonkin kilpailevan liikkeen, radion, näköradion tai elokuvan palvelukseen, ja sen vuoksi hänelle järjestettiin hyvin tarkka vartiointi. Kaksi Mr. Atkesonin palkkaamaa yksityisetsivää seurasi aina hänen kintereillään. Sanomalehtimiehet ja valokuvaajat saivat tunkeutua hänen loistavaan hotelliasuntoonsa vain Mr. Atkesonin erikoisluvalla. Vasta pari kuukautta myöhemmin, jolloin manner oli jo tulvillaan Jerry Finnin levyjä, hän sai oikeuden liikkua vapaasti ja esiintyä radiossa ja hyväntekeväisyysjuhlissa.

Eräänä helmikuun iltana Jerry käväisi Pelastusarmeijan et-sintätoimistossa tiedustelemassa Boboa, mutta hän sai palata tyhjin toimin takaisin. Psykologi ei ollut antanut itsestään minkäänlaista elonmerkkiä. Myöhemmin Jerry sai kuulla, että hobo-jen hallitsi j anvaali olikin toimitettu New Yorkissa. Boweryn slummista oli valittu hobojen kuningatar, jonka kuva julkaistiin New York Timesin poliittisten uutisten sivulla.

Saatuaan takaisin vapautensa Jerry karttoi vapautta. Joka ainoa kansalainen höyläsi nyt huuliaan toilettipaperiin käärityllä kammalla. 'Neljäs nikama' oli synnyttänyt kansallisen epidemian, joka oli vaarallisempi kuin yo-yo ja purukumi. Kodeissa, kirkoissa, ravintoloissa, sairaaloissa, kaikissa kulkuneuvoissa ja yleisissä käymälöissä soitettiin nyt 'Neljättä nikamaa'. Kansan suosimasta sävelmästä tuli Jerrylle kirottu sävel. Hän alkoi vetäytyä kuoreensa ja kieltäytyi jyrkästi viemästä huulilleen kampaa.

Neljän kuukauden aikana hän oli ansainnut yli kolmesataatu-hatta dollaria. Ja kuitenkaan hän ei ollut onnellinen. Hän kaipasi rauhaa, kaipasi jonnekin, missä ei olisi tarvinnut kuulla 'Neljättä nikamaa'. Mr. Atkesonin neuvoa seuraten Jerry oli sijoittanut rahansa kolmeen luotettavaan pankkiin. Ne olivat kaikki maailman suurimpia ja varmimpia.

Epidemian kulku oli aaltoilevaa, totesi Jerry, kun Mr. Atkeson ilmoitti eräänä päivänä, että Jerry Finnin levyjen myynti väheni päivä päivältä. Se oli ikään kuin hienotunteinen viittaus, että Mr. Finn voi — jos nimittäin haluaa — poistua Chicagosta ja saapua tarpeen tullen takaisin. Jerry nosti tililtään kaikki tekijänpalkkiot ja alkoi sonnustautua matkalle. Hänen mielensä paloi Etelä-Amerikkaan ja Länsi-Intian saarille. Mutta sitä ennen hän tahtoi tavata psykologi Minwegenin, kiropraktikko Riversin ja mahdollisesti myös vaimonsa, jolta hän oli saanut viime kuukausien aikana toistasataa kirjettä, jotka olivat edelleenkin avaamatta. Jerry arvasi niiden sisällön: Joan oli varmaankin ryhtynyt soittamaan toilettipaperiin käärittyä Jerry-kampaa.

KAHDESKYMMENES LUKU

eli viimeinen luku, jossa maailmankansalainen Jerry Finn päättää kierroksensa ja saapuu takaisin lähtökohtaan.

Waldorf-Astoria oli ainoa kelvollinen hotelli miehelle, joka ansaitsi enemmän kuin ehti tuhlata. Taiteilija Jerry Finn oli kohonnut tähän harvinaiseen säätyyn. Hän saapui lentokoneella New Yorkiin ja asettui toistaiseksi asuinaan Waldorf-Astoriaan. Tämä tapahtui huhtikuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1953, jolloin Amerikka eli McCarthyn järjestämän april-lipilan merkeissä. Oli omituinen sattuma, että molemmat huvi-mestarit, senaattori ja taskukamman soittaja, saivat huoneensa samasta kerroksesta, joten nimikirjoitusten kerääjät löivät kaksi kärpästä yhdellä iskulla — mikäli tällainen sanonta hyväksytään. Jerry ilmoitti portieerille, että hän haluaa asua tuntemattomana ja viettää aikansa rauhassa.

— Liian myöhäistä, Mr. Finn, vastasi portieeri. — Radiouutisissa mainittiin jo, että te asutte hotellissamme. Sitä paitsi sano-malehtimiehet ja valokuvaajat…

— Sanokaa heille, että matkustin saman tien, keskeytti Jerry. — En halua tavata pariin päivään ketään.

— Mutta, Mr. Finn, eikö sittenkin ole parempi, että esiinnytte julkisesti? Jos te koetatte salata jotakin, joudutte vielä senaattori McCarthyn kuulusteltavaksi. Ja tehän tiedätte, että…

Jerry sulki puhelimen ja muuttui synkäksi. Kello oli vasta kymmenen, mutta aurinko oli jo kiivennyt korkealle. Jerry avasi ikkunan ja päästi huoneeseen pölyä ja muutamia kärpäsiä. Tänään saapui kevät ja tiedot uusista hinnankorotuksista. Viides Avenue, Manhattanin kaupallinen valtasuoni, esitteli muotiuu-stuuksia, joiden hinnat eivät olleet aprillia, ja Harlemin joen rannalla asuvat pommit ryhtyivät etsimään uusia asuntoja, koska kumoon käännetyt veneet työnnettiin vesille. Ilmassa oli totisesti kevättä. Mutta sittenkin Jerry sulki ikkunan ja heittäytyi sohvalle pitkäkseen. Hän ei voinut sietää ulkoa tulevia kevään ääniä. Kaikkialla soitettiin tai hyräiltiin 'Neljättä nikamaa'…

Menestys oli tappanut toiveet. Hän lähti pohjasta ja heräsi huipulla. Menestyksen salaisuus pysyi tavallisesti aina salaisuutena, koska vain niin perin harvat menestyivät. Jerryn menestys ei ollut enää salaisuus. Jokainen tiesi, että hän oli koonnut sievoisen omaisuuden kovin huolettomalla tavalla.

Mutta mikään ei pysynyt sala. Ei Jerry Finnin omaisuuskaan, joka oli puristettu varsin pieneen kokoon: kolmeen pankkikirjaan. Puolen päivän tienoissa hänen hotelliasuntoonsa tunkeutui kaksi huolellisesti pukeutunutta herrasmiestä, joiden elämäntehtävänä oli huolehtia kansalaisten raha-asioista. Toinen oli suunnilleen Jerryn ikäinen, harteikas kuin mammutti, punakka ja avokatseinen; hänen nimensä oli Roth. Toinen esitteli itsensä Mr. Ritteriksi. He tavasivat huolellisesti nimensä, paljastivat päänsä ja puhuivat luotettavaa pankkimiesten kieltä, jossa dollari sana sointui erittäin kauniisti. Mr. Roth toimi esipuhujana ja Mr. Ritter säestäjänä ja varmistajana.

— Mr. Finn, aloitti Mr. Roth juhlallisesti. — Chicagolainen ystäväni Howard Atkeson — tehän tunnette hänet?…

— Totta kai, oikein hyvin.

… ilmoitti minulle, että te olette tallettanut melko kauniin summan dollareita eri pankkeihin: Kansalliseen Kauppa-pankkiin, Ensimmäiseen Kansallispankkiin ja Keskivaltiöiden Uuteen Kauppapankkiin. Onko asia näin, Mr. Finn?

— On, mutta…

— Suokaa minun selittää, Mr. Finn! Kaikki mainitsemani pankit ovat erittäin luotettavia rahalaitoksia. Tunnen niiden tiliaseman kuin omat taskuni. Mutta — ja nyt minä tulen varsinaiseen asiaan, jonka vuoksi rohkenemme häiritä teidän rauhaanne — niiden maksama talletuskorko on vain puolitoista prosenttia. Eikö asia ole niin, Mr. Finn?

— On kyllä, mutta…

— Anteeksi, että jatkan, Mr. Finn. Me, Mr. Ritter ja minä, edustamme kuitenkin hiukan arvovaltaisempaa rahalaitosta: Kansallista Rahamiesten Pankkia, joka ei halua tallettajikseen pien-säästäjiä. Alin talletussumma on 250.000 dollaria ja korko kaksi ja puoli prosenttia. Huomatkaa: kymmentä dollaria tuhannesta enemmän kuin muissa pankeissa. Kaikilla talletuksilla on inf-laatiotakuu, joten riskin vaaraa ei ole olemassa milloinkaan. Mitä arvelette, Mr. Finn?

Jerry oli edelleen hiukan hämillään, sillä hän ei ollut aikaisemmin kuullut näin selvää puhetta. Hän tunsi miltei kunnioitusta rahamiehiä kohtaan, jotka tuhlasivat kaiken hellyytensä ja rakkautensa dollariin.

— Mihin te tällä kaikella pyritte, Mr. Ro… ro…

— R-o-t-h. Roth, Mr. Finn. ;

— Niin, mikä on tarkoituksenne, hyvät herrat?

— Auttaa teitä, Mr. Finn. Sijoittaa teidän pikku pennosenne niin, että ne ovat varmassa tallessa ja kasvavat runsaammin korkoa kuin muualla. Me emme ole hyväntekijöitä, ei sinne päinkään, Mr. Finn. Olemme vain pankkimiehiä, jotka toimivat tallettajain eduksi ja samalla tietenkin omaksi edukseen. Ystäväni Howard Atkeson soitti minulle aamulla — tehän tunnette Atkesonin — ja kehotti auttamaan teitä. — Mr. Finn on äskettäin saapunut Euroopasta eikä tunne vielä tämän maan tapoja kyllin hyvin. Auttakaa häntä raha-asioiden hoidossa, sanoi Mr. Atkeson.

— Juuri niin hän sanoi, virkkoi Mr. Ritter ja avasi ensimmäisen kerran tiukasti kiinni-istuvat huulensa.

Ja Mr. Roth jatkoi:

— Kehotamme siis teitä, Mr. Finn, tallettamaan rahanne Kansalliseen Rahamiesten Pankkiin. Samalla voitte myös avata §ekki-tilin. Ajatelkaa, kuinka käytännöllistä on pitää kaikki rahansa yhdessä pankissa. Ja samalla se on turvallista. Toivon, että varmistatte pankkikirjanne ehdolla.

— Mitä se tarkoittaa? kysyi Jerry.

— Sitä, Mr. Finn, että teidän pankkikirjallanne voi nostaa tililtänne rahaa vain se, joka tuntee teidän salaisen tunnussananne. Toisin sanoen te itse tai joku teidän valtuuttamanne henkilö. Näin ollen ei ole mitään vaaraa, vaikka pankkikirja sattuisi katoamaankin. Se ei hyödytä ketään, joka ei tunne teidän salaista tunnussanaanne.

Rahalla oli kyky puhua ja lopettaa puheet. Mitä vaivattomammin se oli saatu, sitä voimakkaammin se puhui. Vain ne, joiden hallussa oli kyllin paljon rahaa, saattoivat ylimielisesti sanoa, ettei raha ole tärkein tekijä maailmassa.

Puolen tunnin asiallisen ja erittäin kaunopuheisen esitelmän jälkeen Jerry Finn oli valmis tallettamaan rahansa uuteen pankkiin, jonka nimi herätti luottamusta ja salaista vastenmielisyyttä. Hän seurasi pankkimiehiä ja tunsi ensimmäisen kerran elämässään todellista itsekunnioitusta. Mr. Rothin kahdeksan hengen Cadillacia ajoi virkapukuinen kuljettaja, joka pyysi ensimmäiseksi työkseen Jerryn nimikirjoitusta. Auto lähti liikkeelle ja kuljettaja hyräili 'Neljättä nikamaa'.

***

Jerry palasi takaisin hotelliin neljän tienoissa ja kantoi povessaan pientä pankkikirjaa ja sekkivihkoa. Mr. Roth oli selostanut, että vain farmarit ja salakuljettajat kantoivat taskuissaan rahaa, herrasmies sckkikirjaa. Hän oli nyt Kansallisen Rahamiesten Pankin arvovaltainen asiakas, vahingossa rikastunut ja ihmeellisen sattuman armosta muusikko…

Syötyään kevyen päivällisen hotellin ravintolassa Jerry tilasi vuokra-auton ja lähti Boweryyn. Hän tahtoi tavata Bobon, jota ei ollut nähnyt viiteen kuukauteen. Boweryssa oli kevät ja lapsilla variksensaappaat. Katujen jalkakäytävillä istuskeli miehiä ja naisia äänekkäästi keskustellen. Jerry tervehti heitä, mutta vain harvat vastasivat. He katselivat epäluuloisesti vieraan vaatepartta. Vain kiinteistöjen välittäjät ja gangsterit saattoivat pukeutua niin hienosti.

River Avenuen aukiolla oli jonkin uuden uskonnollisen lahkon ulkoilmakokous, jonka osanottajain kesken arvottiin kymmenen autoa. Jerry sivuutti väkijoukon ja pujahti entisen asuntonsa suojaan. Asukkaat olivat jälleen vaihtuneet. Tunkkaisessa kellarihuoneessa oli kaksi iäkästä miestä, jotka katsahtivat hätääntyneinä toisiinsa, kun Jerry ilmestyi sisälle.

— Kasvain, täällä on uudet isännät, hän sanoi reippaasti.

— Uudet? ihmetteli toinen asukki, jonka oikeassa kädessä oli vain peukalo ja etusormi.

— Niin. En ole tavannut teitä aikaisemmin. Pommit katsahtivat taas toisiinsa.

— . Oletteko nähneet professori Minwegeniä? kysyi Jerry. Miehet ravistivat päätänsä.

— Häntä sanotaan Boboksi, lisäsi Jerry. — Hän on ystäväni. Minun nimeni on Jerry. Asuin tässä samassa huoneessa viime syksynä.

Ihmisarat pommit rohkenivat vapautua. Se, jonka oikeassa kädessä oli vain peukalo ja etusormi, äännähti:

— Kyllä maar. Se lähti äsken.

— Minne?

— Kadulle. Sen vuoro oli olla tänään sokea… Toinenkin asukki, jonka otsassa oli suuri sininen luomi, tarjoutui keskustelun osakkaaksi.

— Oletko sinä se huusipaperinsoittaja? Jerry säpsähti.

— Olen…

— Sehän on sievää, mies jatkoi sahaamistaan. — Se Bobo on muuten hullu. Se pitäis laahata hospitaaliin. Sillä on jotakin vikaa täällä.

Mies naputteli sormensa päillä otsaansa.

— Mahdollisesti, myönsi Jerry sävyisästi. — Koskahan Bobo tulee takaisin?

— Sitten kun se on saanut kvartin viskiä ja jotain haukattavaa. Se ei uskalla tulla tyhjin kämmenin, kun luvattiin antaa sille kuonoon.

Bobo parka, huoahti Jerry äänettömästi, istahti pöydän ääreen ja kaivoi sekkivihkon taskustaan. Hän kirjoitti Bobolle kahdensadan dollarin sekin ja ojensi sen luomiotsaiselle.

— Annahan tämä Bobolle ja sano terveisiä minulta.

Jerry alkoi tehdä lähtöä, mutta ovensuussa hän jäi jotakin miettimään ja virkkoi:

— Sanokaa Bobolle, että hän soittaa minulle huomenna. Asun hotelli Waldorf-Astoriassa…

— Waldorf…, hämmästeli luomiotsainen. Minulla on tuttava siellä. Se on hissimiehenä. Veljeni, tarkoitan. Se on kuulemma hieno paikka.

Seitsemän sormen mies sanoi myös tuntevansa hotellin.

— Minä olen kuullut, että siellä syödään kaikki sapuskat kulta-astioista.

— Se on pientä liioittelua, naurahti Jerry.

— Ja minä olen kuullut, että naiset kylpevät siellä maidossa, sanoi luomiotsainen. Ne on kuulemma niin hienoja, että pissaa-vatkin silkin lävitse…

Sitten asukit alkoivat kilpailla tiedoillaan, ja heidän mielikuvituksensa hiiva paisutti kaiken jättiläismäiseksi. Tietokilpailu johti vähitellen sanaharkkaan. Seitsemän sormen asukki väitti kuulleensa, että hotellin keittiössä keitettiin perunat viskissä ja pullataikina vatkattiin likööriin. Luomiotsainen piti tällaista puhetta satuna ja lupasi tiedustella asiaa veljeltään, siltä hissimie-heltä. Miehet olivat jo käymässä rinnuksiin, kun Jerry ojensi kummallekin sikarin ja kyseli heiltä professori Peckiä ja Max-well Bodenheimiä. Molemmat olivat kadonneet näyttämöltä. Professori Walter Erwin Peck oli löydetty eräänä aamuna yksinäiseltä kujalta luodinreikä otsassaan, ja runoilija Bodenheim oli toimitettu jonnekin alkoholistiparantolaan.

— Pöpöjen seuraan, sanoi luomiotsainen. — Ja sinne se Bobo-kin kohta joutuu. Se on niin hullu, että puhuu vain ihmisen sielusta…

Jerry jätti miehet tupruttelemaan sikarejaan ja työntyi kadulle. Aurinko oli jo vaipumassa kivimuurien taakse, ja poliisien radioautot lähtivät velvollisuuskierrokselleen. Boweryn kevätilta himmentyi, mutta Radio Cityssä syttyivät miljoonat neonvalot.

Jerry sai olla jotensakin rauhassa kaksi päivää. Hän nautti elämän mukavuuksista ja kirjoitteli sekkejä. Ne olivat hänen kirjallisen luomiskautensa ihania hetkiä. Mutta sitten alkoi lempeä rauhallisuus muuttua rauhattomuudeksi. Eräänä aamuna hänen huoneeseensa tunkeutui brooklyniläinen Mrs. Howard, joka ilmoitti:

— Tohtori voisi nyt noutaa Lauran penikan. Oi, Mr. Finn! Se on niin kasvanut! Ja sen korvat? Jos tohtori voi tulla huomenna noutamaan sen, minä suosittelen teitä samalla Brooklynin Spaniel-Kerhon jäseneksi. Mitä Mr. Finn arvelee, jos panemme sille nimeksi Herbert? Se on nimittäin uros.

Jerry myöntyi kaikkiin ehdotuksiin ja lupasi noutaa Herbertin parin päivän kuluttua. Tuskin Mrs. Howard oli sulkenut oven, kun Amerikan Amatöörimuusikkojen Liiton viisihenkinen lähetystö kävi ilmoittamassa, että liitto oli valinnut taiteilija Jerry Finnin kunniajäsenekseen. Samalla hänelle ojennettiin upea adressi. Siinä kiitettiin uutta kunniajäsentä siitä suuriarvoisesta ja uhrautuvasta työstä, jonka hän oli vaivojaan säästämättä suorittanut uuden mantereen musiikkiharrastuksen hyväksi. Jerry oli perin liikuttunut näin arvaamattomasta kunniasta ja lupasi lahjoittaa liiton kevätkeräykseen viisisataa kappaletta uudenmallisia Jerry-kampoja ja tonnin toilettipaperia.

Kun lähetystö oli poistunut, Jerry kutsui hotellipalvelijan luokseen ja kielsi päästämästä ketään sisälle.

— Olen huonovointinen. En halua tavata ketään.

— Okay, Mr. Finn, vastasi nuorukainen.

— Odottakaahan! Teen pienen poikkeuksen. Jos professori Minwegen pyrkii luokseni, niin antakaa tulla. Hän on henkilääkärini.

Palvelija kirjoitti nimen muistikirjaansa ja sanoi lähtiessään:

— Okay, Mr. Finn. Vain henkilääkäri Minwegen…

Jerry astui kylpyhuoneeseen ja aikoi ryhtyä ajamaan partaansa, kun käytävästä kuului kolinaa ja huutoja. Hän kiiruhti ovelle ja jäi kuuntelemaan. Tuntui kuin oven takana olisi painiskeltu tai vedetty sormikoukkua. Samassa kuului jysähdys ja ovi temmattiin auki. Käytävän punaisella matolla makasi voittaja — Mrs. Joan Finn.

— Kerrassaan hävytön nuorukainen! huudahti Joan. Hän ei aikonut päästää minua sisälle.

Joan astui huoneeseen ja sulki oven. Jerry oli hämillään, mutta ei peloissaan. Jokin käsittämätön voima antoi hänelle rohkeutta. Hän oli kuin gladiaattori, jolle rohkeus merkitsi enemmän kuin vaimo, koska hän ei kuitenkaan olisi voinut omistaa molempia.

— Jerry, äänsi Joan ja kietoi kätensä miehen kaulaan. — Mikset sinä ole vastannut minun kirjeisiini?

— En ole ehtinyt…

— Herra Jumala, kuinka sinä olet suloinen! Minä voisin rakastaa sinua vieläkin.

Joan suuteli miestään, irotti kätensä hänen kaulaltaan ja huokaisi:

— Mutta nyt se on myöhäistä. Toivottavasti se on myöhäistä. Etkö sinä pyydä minua istumaan?

— Ole hyvä! Poltatko?

— Tietysti.

Jerry tarjosi tulta vaimonsa savukkeeseen ja istuutui hänen viereensä. Hän tunsi olevansa syytetyn asemassa. Hänen tehtävänään oli vain vastata eikä kysyä. Joan vaikutti pirteältä ja entistä naisellisemmalta. Heleänsininen nylonpuku oli todennäköisesti ensimmäistä kertaa käytössä, koska helmasta pilkisti vielä muutamia harsimalankoja. Myös hattu ja kengät vaikuttivat uusilta. Vähittäismaksujärjestelmä juoksi muodin kintereillä ja puki naiset kevätasuun.

Joan oli suurenmoinen nainen. Kerta kaikkiaan. Hän ei ryhtynyt sahaamaan karkulaista tylsillä sanoilla ja syytöksillä. Ei! Hänen kaunis suunsa oli kuin aisatiuku, jonka kieli oli jatkuvasti liikkeellä. Jerry nautti siitä, sillä hän oli rutinoitunut kuuntelija. Sanojen vuolas virta oli kuin rauhoittavaa musiikkia, vale-rianaa tai lapsen kätkyen liekutusta.

— Minä tiedän, ettet sinä rakasta minua enää. Muutoin sinä et olisi jättänyt minua. Oo, Jerry rakas! Elämä on ihmeellistä.

On ihanaa olla nainen, joka on syntynyt kauniina. Ensin olin kovin toivoton, kun hienot maalaukseni löydettiin naapuritalon kellarista. En voi käsittää, kuinka ne olivat joutuneet sinne. Sitten uskoin, että sinä olit lopettanut päiväsi, kun katosit niin kummallisella tavalla. Voi, kuinka minä itkin, ihan tosissani minä itkin. Sitten Charles joutui kiinni. Ihan pikku asiasta. Ihmiset ovat joskus niin pikkumaisia. Ja jos ei miehellä ole kylliksi rahaa, hän joutuu vankilaan. Charles sai kolme vuotta. Mutta minä uskon, että lepo tekee hänelle hyvää. Kävin tapaamassa häntä eilen, ja hän oli oikein hyvällä tuulella. Hänellä on loistavia suunnitelmia. Heti kun hän pääsee vapaaksi, hän ryhtyy hallituksen palvelukseen. Ulkoministeriö tarvitsee Charlesin tapaisia miehiä, joilla on kokemusta kaikissa asioissa. Ja kyllä Charlesilla on paljon muitakin mahdollisuuksia. Hän voi ryhtyä vaikka sanomalehtimieheksi tai upseeriksi tai vakoojaksi. Sano, Jerry, vieläkö sinä rakastat minua? Katsos, rakkaus on aina muodissa. Jerry ei vastannut. Joan teki omat johtopäätöksensä ja jatkoi: — Et. Mutta en minä syytä sinua. Eihän mies voi rakastaa samaa naista koko ikäänsä. Vaikka nainen olisi kauniskin. Ja älykäs. Ja lahjakas. Sinä olet nyt suuri taiteilija, josta koko maailma ylpeilee. Euroopassa sinusta ei olisi tullut mitään, koska siellä ei ymmärretä mitään. Sinä olet menestynyt, ja minäkin iloitsen siitä. Mutta, Jerry kulta, minulla on myös ollut menestystä. Kahta päivää myöhemmin, kun sinä jätit minut, tutustuin uuteen mieheen. Hän on oikein sivistynyt: hänellä on ainakin kuuden miljoonan omaisuus. Hänen nimensä on Milton Doro, D-O-R-O. Hän omistaa kaksi pelihuonetta, hienon kapakan ja paljon muuta. Hänellä on myös rahaa, ja hän on eronnut vaimostaan. Tammikuussa olimme kolme viikkoa Floridassa, ja se oli ihanaa aikaa. Milton on kyllä vähän vanhempi kuin sinä, mutta hän on hyvässä kunnossa. Voi luoja, jos näkisit hänen lihaksensa! Hän rakastaa minua aivan mielettömästi, ja Floridassa hän tappeli ainakin kymmenen kertaa minun kunniani puolesta. Katsos, Jerry kulta, kun kaikki miehet hullaantuivat minuun ja olivat ottaa minut väkisin. Mutta Milton ei antanut. Silloin kun mies on mustasukkainen, silloin hän rakastaa naista. Nainen on aina mustasukkainen. Paitsi minä. Minun ei tarvitse olla, koska minulla on aina menestystä. Kaikki miehet rakastuvat minun silmiini ja minun lahjoihini. Milton sanoo aina, että minulla on kaunis sielu. Oo, hän sanoo joskus paljon muutakin kaunista. Muuten, Jerry rakas, minun selkäni on nyt ihan terve. Sano, etkö sinä säveltänytkin 'Neljännen nikaman' minulle?

— Sävelsin…

— Arvasinhan! Mutta minä en ole uskaltanut sanoa sitä Milto-nille, kun hänkin pitää siitä. Me soitamme joskus yhdessä 'Neljättä nikamaa', ja meillä on oikein ihanaa. Milton on myös musikaalinen. Ja sivistynyt. Hän voisi ostaa vaikka koko maailman. Mutta, Jerryseni, sano nyt minulle aivan suoraan: — rakastatko sinä minua?

Jerry pidätti sanoja huulillaan. Viimein hän äänsi hiljaa ja vakavasti:

— En…

Joanin silmissä välähti iloinen lieska. Hän tarttui miehen käteen ja huudahti onnellisena:

— Suurenmoista, Jerry! Sitten kai sinä myönnytkin eroon aivan heti?

— Myönnyn…

— Oo, Jerry! Sinä olet jumalallinen! Tätä puolta minä ihailen sinussa.

— Paljonko sinä vaadit? kysyi mies vakavasti.

— En dollariakaan. Katsos, Miltonilla on rahaa.

— Minulla on myös.

— Miltonilla on varmasti enemmän. Minä uskallan vannoa, että hänellä on enemmän. Hän antaa joka paikassa kymmenen dollaria juomarahaa ja juo vain skottilaista viskiä. Milton sanoi, että jos sinä suostut heti eroon, hän ottaa minut vaimokseen ja ryhtyy ensi vaaleissa kongressimieheksi. Ja katsos, Jerry kultaseni, kongressiiniehellä täytyy olla edustava vaimo, joka auttaa miestään vaalimainonnassa. Minähän voin vaikka tanssia tai vaikka laulaa.

Jerry katseli ihailevasti vaimoaan, joka puhui kuin tiibettiläinen rukousmylly. Samassa Joan nousi, kohenteli kiharoitaan ja sanoi:

— Nyt meidän täytyy lähteä. Jos viivyn perin kauan, Milton voi luulla, että sinä rakastat minua. Hän on niin mustasukkainen, että vartioi minua aina. Hänen edellinen vaimonsa oli kuulemma kovin uskoton. Kerran he olivat olleet vieraisilla jossakin oikein hienossa perheessä, ja sillä aikaa, kun Milton oli käväissyt veeseessä, vaimo oli jo pettänyt hänet. No niin, kultaseni, puehan nyt yllesi nopeasti, niin lähdemme alakertaan. Milton odottaa meitä hotellin baarissa asianajajansa kanssa.

Jerry kietaisi solmion kaulaansa, veti takin ylleen ja laskeutui hissillä kuusitoista kerrosta alemmaksi tulevan Mrs. Doron seurassa. Milton Doro loi taskukammansoittajaan tutkistelevan katseen ja meni muitta mutkitta asiaan.

— Noh, kaveri, mitä sä olet päättänyt? Suostutkos eroon heti? Sinussa on muuten syy, koska jätit vaimosi oman onnensa nojaan ja rupesit pommiksi. Mulla on tarkat tiedot hommistasi. Mua ei huiputeta. Jos suostut, niin eropaperit päivätään tammikuulle ja sinä olet vapaa heppuli heti. Ja Joan on minun.

Jerryn oli vaikea puhua. Hän ei ollut vielä tutustunut kylliksi kauppa- ja liike-elämään, jossa lyriikka ja dramatiikka saivat väistyä hienotunteisesti syrjään niukkasanaisen proosan tieltä.

— No, Jerry! Vastaa nyt, kun Milton niin kauniisti kysyy, kehotti Joan.

— Minä suostun kaikkiin vaatimuksiinne, äänsi Jerry vakavasti. — Paljonko joudun maksamaan elatusapua?

Mr. Doro naurahti leveästi:

— Laulajan rahat menevät viheltäen, mutta bisnesmies pysyy aina pinnalla. Joan ei ole sun lanttiesi vaivainen.

Mr. Doro kääntyi lakimiehensä puoleen ja lausahti:

— Hoitele sinä loput ja pane tulta pyllyjen alle.

Uusien har j äkäisten kunniaksi juotiin malja. Sitten Jerry onnitteli ja hyvästeli Mr. Doroa ja entistä vaimoaan, toivotti heille pitkää ikää ynnä muuta kaunista ja palasi takaisin huoneeseensa, jossa häntä odotti kaksi tukevaa herrasmiestä. He esittivät itsensä etsiviksi ja näyttivät FBI:n merkkiä.

— Mr. Finn, sanoi toinen etsivä. — Oletteko te kirjoittanut tämän sekin?

Hän ojensi Jerrylle sekin, joka oli kirjoitettu professori Minwegenille. Jerry tarkasteli kellertävää paperia, tunsi nimikirjoituksensa ja vastasi:

— Olen, ehdottomasti.

Etsivä ojensi hänelle nyt tukun sekkejä ja tiedusteli:

— Entäs nämä?

Jerry silmäili kirjallisen luomiskautensa tuotteita ja vastasi myöntävästi:

— Olen kirjoittanut ne kaikki. Onko niissä jotakin vikaa?

— On. Ne ovat katteettomia, vastasi etsivä kuivasti.

— Mahdotonta! huudahti Jerry. — Minulla on pankissa kolme-sataatuhatta dollaria. Haluatteko nähdä? Tässä on talletuskirjani.

Etsivä silmäili hienosti sidottua pikku kirjaa, ravisteli päätänsä ja sanoi synkästi:

— Mr. Finn. Otan osaa suruun…

— Minkä tähden? En ymmärrä, mitä tarkoitatte.

— Te olette joutunut karkean petoksen uhriksi. Ette ole ainoa, mutta teitä on huiputettu raskaammin kuin toisia. Tällaista pankkia ei ole olemassakaan. Saammeko vaivata teitä parin tunnin ajan?

Nousu huipulle tapahtui nopeasti, mutta kuitenkin asteittain. Alas huipulta oli vain yksi jyrkkä askel. Ristikuulusteluja, allekirjoituksia, juhlallisia lupauksia. Kaikki tuli ja meni huimaavaa vauhtia. Etsivät veivät hänet pankkiin, jonne hän oli pari päivää sitten sijoittanut kaikki varansa. Pankin ovi oli lukittu ja suuri toimistohuone autiona. Uutta rahalaitosta oli pidetty avoinna vain kolme tuntia. Sen jälkeen se oli suljettu. Luottamusta herättävät pankkimiehet ja heidän kauniit toimistovirkailijansa olivat kadonneet miljoonan dollarin omaisuus mukanaan.

Päästyään kuulusteluista vapaaksi Jerry palasi hotelliin ja itki kuivaa, kyyneletöntä miehen itkua. Hänen taskussaan oli kahdenkymmenen dollarin seteli, ja alakerrassa odotti maksamaton hotellilasku. Juuri silloin, kun hän olisi tarvinnut hiukan tukea ja lohdutusta, saapui verovirastosta kirje, jossa vaadittiin pikaista selitystä tulojen salaamisesta ja verovelvollisuuksien täyttämättä jättämisestä. Jerry otti puhelinyhteyden Chicagoon, mutta Mr. Atkeson oli parhaillaan päivällislevolla. Jerry jätti hänen sihteerilleen lyhyen tiedonannon: "Olen menettänyt kaikki rahani. Hotellilasku maksamatta. Verot maksamatta. Odotan apuanne."

Kaksi tuntia myöhemmin saapui sähkösanoma:

Jerry Finn Hotel Waldorf Astoria New York City Valitan l tilillänne on vain 60 dollaria l lähetän kuitenkin 200 dollaria l levynne eivät mene kaupaksi 1150 miljoonaa ihmistä soittaa nyt kampaa l koettakaa löytää jokin uusi instrumentti l muuttakaa halvempaan hotelliin

Atkeson

***

Vanha tuttavamme Isaac Rivers vietti sävyisää yksinäisen miehen iltaa näköradion ääressä. Sadistinen rikosnäytelmä, jossa näkymätön murhaaja tappoi uhrinsa kutittamalla ja kuristamalla, synnytti karmivan tunnelman, ja Isaac tarttui pontevasti oluttuoppiin. Näytelmän esitys katkesi vähän väliä tupakkatehtaan mainoksiin. Isaac etsi uuden lähetysaseman ja syventyi seuraamaan AI Caponen sadunhohtoista elämää. Hetken kuluttua hän väsyi siihenkin ja etsi jälleen uutta nähtävää. Viimein hän sulki radion ja kääntyi katselemaan itseään. Hän oli perin harvoin syventynyt itsetutkisteluun, ja hän havaitsi nyt, ettei ollut menettänyt mitään.

Toiset ihmiset elivät ja oppivat, toiset vain elivät. Isaac Rivers kuului viimeksi mainittuihin. Hänen elämänsä oli suurin piirtein tasaista pintaa, jossa oli harvoin suuria nousuja ja laskuja. Hän oli nähnyt, että optimistit perivät maan, ja sen vuoksi hänkin tahtoi olla optimisti. Kaiken uhalla.

Kello läheni kymmentä, ja New Yorkin makuuhuoneessa valmistauduttiin yöelämään. Isaac katseli tuokion ikkunasta kadulle, jossa loppumaton ihmisvirta kiiruhti jonnekin, haukotteli leveästi, loi kutsuvan katseen vuoteeseen ja alkoi verkkaisesti riisuutua. Samassa kuului ovelta arka koputus. Isaac mietti hetkisen, avatako vai ei. Hän oli jo illan kuluessa lahjoittanut neljä dollaria erilaisiin hyväntekeväisyystarkoituksiin: pelastusrenkaan hankkimiseksi East Kiverin sillalle, etelävaltioiden lukutaidon poistamiseksi, Korean sodassa mukana olleiden elokuva-ja sirkustähtien eläkerahaston kartuttamiseksi ja pesäpalloväli-neiden hankkimiseksi erääseen Pakistanin amerikkalaiseen siirtokuntaan.

Isaac tunsi täyttäneensä kansalaisvelvollisuutensa eikä mennyt avaamaan. Mutta hetken kuluttua koputus uusiutui ja samalla soi myös ovikello. Hän astui perin haluttomasti ovelle ja varasi varmuuden vuoksi puolen dollarin kolikon käteensä. Sitten hän avasi oven varovasti ja epäröiden ja katsahti porraskäytävään. Kynnykselle ilmestyi Jerry Finn, hänen rakas assistenttinsa, josta oli tullut parilla iskulla amerikkalainen kuuluisuus, uuden mantereen Paganini, uranuurtaja ja kansanliikkeen herättäjä, jonka kansalaistamiseksi muuan säveltaidetta suosiva kongressimies oli tehnyt poikkeuslakialoitteen. Miehet olivat kotvasen kuin tain-noksissa. Viimein Jerry heittäytyi holhoojansa avattuun syliin ja mumisi hiljaa:

— Isaac… Sinä olet minun takaajani…

— Jota sinä et enää tarvitse, lisäsi kiropraktikko ja hellitti otteensa muusikosta. — Tule, poikani, niin otamme pikku ryypyt.

Jerry oli kalpea ja synkkäilmeinen, lyöty ja vaitelias. Mutta Isaac uskoi kaiken johtuvan vain jälleennäkemisen-suuresta riemusta ja tuskasta.

— Minä jo pelkäsin, että olit unohtanut minut, sanoi kiropraktikko ja ojensi entiselle apulaiselleen tervetuliaismaljan. — TVo niin, veli hyvä, miltä elämä tuntuu nyt kaiken menestyksen ja kunnian jälkeen?

Jerry puristi kasvoilleen väkinäisen vaivaistalon hymyn ja vastasi alakuloisesti:

— Isaac, uskotko, että minusta voisi kehittyä kiropraktikko?

— Sinusta! Sinusta voi kehittyä vaikka mitä. Sinä olet maailman lahjakkain olento. Ja minä ylpeilen siitä, että olet joskus ollut työtoverinani.

— Kiitos, Isaac, jatkoi Jerry liikuttuneena. — Nyt tarjoudun uudelleen palvelukseesi.

— Sinullahan on jo elämänura — ja aivan loistava.

Jerry yritti jatkaa, mutta huulet olivat kuin kontassa ja ajatukset paleltuneet. Hänen aloitteensa kuoli ilman komiteaa. Tohtori Rivers oli ihmeissään, mutta sitten hän uskoi, että Jerryn vaiteliaisuus johtui kuuluisuudesta. Niin — Jerryhän oli totisesti jo niin kuuluisa, että hänen oli ryhdyttävä käyttämään tummia silmälaseja.

— Oletko sinä ihan tosissasi? Tarkoitan: haluaisitko sinä tulla uudelleen minun paanarikseni?

— Haluaisin, Jerry vastasi hitaasti kuin sulhanen vihillä. — Jokainen kykenee soittamaan taskukampaa, mutta kiropraktiikkaan pystyvät vain harvat…

— Ja valitut, jatkoi Isaac. — Siihen tarvitaan luontaisia taipumuksia. No, ryypätään välillä!

He ryyppäsivät, minkä jälkeen Isaac jatkoi innostuneesti:

— Mitä arvelet, jos järjestäisimme uuden mainosrynnäkön — nyt kun sinullakin on nimeä?

— Olen valmis vaikka pieniin rikoksiin, vastasi Neljännen nikaman tekijä. — Ihmismassojen intohimoja voi parhaiten kiihdyttää torvisoitolla ja paraateilla…

— Mitäh! huudahti Isaac, sillä hän ei tajunnut Jerryn sanoja, jotka olivat synkkien ajatusten huutolaispoikia.

— Olen väsynyt kuuluisuuteen, Jerry jatkoi verkkaisesti. — Tahdon näyttää sinulle, että olen takauksesi veroinen.

Hän tarttui tukkaansa aivan kuin olisi tahtonut nostaa itsensä ilmaan. Mutta sitten hän nostikin vain lasin huulilleen ja antoi työnantajalleen puheenvuoron. Isaac muisteli jotakin, sitten hänen punertavissa porsaansilmissään välähti iloinen lieska, ja hän alkoi kertoa iloista uutista:

— Olin unohtaa koko jutun, koko loistavan jutun. Viime viikolla täällä kävi pari herrasmiestä tiedustelemassa osoitettasi, mutta mistäs minä sen tiesin.

— Etsiviä tietysti? Jerry kysyi harmaasti.

— Ei, ei, vaan Suomen lähetystön edustajia Washingtonista.

Jerry ei vavissut, sillä hän tiesi kyllin hyvin, että kansainvälinen oikeus pitää kahleissa halujen kiihkomielisen ja itsekeskeisen armeijan. Jerry ei myöskään pelännyt, sillä hän tiesi kokemuksestaan, että pelko synnyttää vihaa — ja vihamiehet on yleensä valittava hyvin harkitusti ja varovasti. Hän katsoi isäntäänsä suoraan silmiin ja kysyi:

— Oliko heillä vangitsemismääräys mukanaan?

— Mitäh? Isaac huudahti nyt toisen kerran. — Mitä sinä oikein puhut? He vain tahtoivat tietää osoitteesi, sillä heillä oli hyviä uutisia. Sinulle on myönnetty korkea kunniamerkki…

— Mistä hyvästä?

— Suomen ja erityisesti Suomen säveltaiteen tunnetuksi tekemisestä ulkomailla… Jotakin tähän tapaan ne herrat sanoivat. Tiedä sitten.

Jerry sulki silmänsä ja huoahti murheellisesti. Mutta paria tuntia myöhemmin hän astui arvokkain ilmein herra Kronikopelosin lelumyymälään ja osti uuden refleksivasaran. Inflaation takia vasaran hinta oli noussut kolmeenkymmeneen senttiin. Hinnan nousu ei kuitenkaan järkyttänyt musikaalisen niveltohtorin mieltä, sillä saatuaan vasaran käteensä hän sanoi lelukauppiaalle:

— Avatkaa minulle vähittäismaksutili!

Content

Martti Larni
Neljäs nikama
eli Veijari vastoin tahtoaan

ENSIMMÄINEN LUKU

TOINEN LUKU

KOLMAS LUKU

NELJÄS LUKU

VIIDES LUKU

KUUDES LUKU

SEITSEMÄS LUKU

KAHDEKSAS LUKU

YHDEKSÄS LUKU

KYMMENES LUKU

YHDESTOISTA LUKU

KAHDESTOISTA LUKU

KOLMASTOISTA LUKU

NELJÄSTOISTA LUKU

VIIDESTOISTA LUKU

KUUDESTOISTA LUKU

SEITSEMÄSTOISTA LUKU

KAHDEKSASTOISTA LUKU

YHDEKSÄSTOISTA LUKU

KAHDESKYMMENES LUKU