Klein Gerard

Planeta cu sapte masti

Gerard Klein

Planeta cu șapte măști

(colecție povestiri)

PERLELE TIMPULUI (1958)

Un loc la balcon

În vacanță

Cei părăsiți

Serbarea

Spuma Soarelui

Larmă și tăcere

UN CÂNTEC DE PIATRĂ (1966)

Valea ecourilor

Recrutorii

Planeta cu șapte măști

Tunica Nessei

INEDITE

Virușii nu vorbesc (1967)

Discurs pentru a suta aniversare a Internaționalei Vegetariene (1868).

Aviz directorilor de grădini zoologice (1969)

Linie despărțitoare (1969)

PERLELE TIMPULUI

1958

UN LOC LA BALCON

Pământul scuipă racheta printr-un larg rotogol de fum. Apoi se așternu tăcerea, o tăcere moartă și întunecoasă, tăcere a stâncilor rătăcind în străfundul spațiului.

Dar în rachetă era viață, zgomotul vieții. O viață mecanică ce zăngănea, sfârâia, înregistra, ținea conciliabule luminoase și scuipa fulgere co-lorate, și mai era viața oamenilor striviți pe podea, care priveau țintă găurile de lumină ale stelelor pe ecrane și, din când în când, vorbeau.

— Un loc la balcon. Cine ar fi zis că ni se va da vreodată un loc la balcon ca să ne uităm cum pârâie, pe unul din deșerturile Pământului, niște uriașe pocnitori atomice. Un ditamai focul sărbătoresc, și să sări peste el până-n Lună, și să te uiți, de sus. cum arde. Să mergi în Lună ca să vezi aprinzându-se stele pe Pământ.

— N-o să vedem nimic. Doar o scânteie. Pentru a gusta cum se cuvine focul ăsta sărbătoresc ne-ar trebui ochi de telescop, antene înfipte în creștet și detectoare în urechi. Suntem doar niște oameni. N-o să vedem nimic.

— Nu mergem în Lună pentru a vedea ceva, observă cu blândețe căpitanul. Mergem în Lună pentru a înregistra acolo, din afara Pământului, o explozie atomică, pentru a măsura, a calcula, a extrapola. Nu suntem niște turiști. Nici un om de pe Pământ nu-i destul de bogat ca să-și îngăduie să facă turism în spațiu sau să-și cumpere de ziua nașterii o lumânare mai strălucitoare decât Soarele.

— Putem fi și turiști, căpitane. Putem să și privim și, mai târziu, să povestim cum s-a dat foc unui deșert doar pentru noi și cum, acolo sus, în vid, n-am simțit nimic.

— Mai târziu, poate, când veți avea lungi bărbi albe și veți tremura în fotolii. Peste cincizeci de ani. Acum e totul secret.

— Poate fi păstrat vreun secret aici? Poți împiedeca pe cineva să se proptească în spațiu și să privească Pământul?

— Nu-i nimeni aici. Suntem singuri, cei dintâi.

— De unde știi? Poți să-i împiedici pe astronomii marțieni să se plece peste telescoapele lor și să se minuneze de gigantica erupție care va desfigura Pământul? Poți opri chestiile care planează în spațiu să vină și să-și încălzească aripile la marele foc de materie aprins pe Pământ?

Luna lucea pe ecrane ca un ban de argint. Alungase stelele și năvălea peste nava nemișcată în spațiu.

— Va trebui să ne întoarcem. Atenție!

— Călătoria n-a ținut cine știe cât. N-o să avem mare lucru de povestit.

«Și uite și Luna, își spune căpitanul. Luna, cu fața ei de brânză proaspătă, cu miile ei de guri știrbe, cu pescarul care a prins marea… Luna, care va privi în seara asta, căscându-și toți ochii, marele foc de artificii aprins în cinstea ei.»

Racheta aluniză într-o mare vijelie. Pulberile descriseră cercuri largi, ca aripile unor păsări cenușii. Apoi se lăsară încetișor, fără zgomot, pe fundul mării de vid. Își puseră ciudatele costume de protecție semănând cu ale scafandrilor. Mergeau în ele ca niște marionete cu sforile foarte destinse și elastice.

— Deschide poarta, Fleury.

«Ce-i dincolo de ea? își spuse Fleury. Păduri, mai verzi și mai pașnice decât cele de pe Pământ? Pajiști,pâraie? Sau un deșert? Sau un fund uscat de mare? Telescoapele și ecranele nu ne-au mințit oare întotdeauna?»

Răsuci volanul. Percepu șuierul. Împinse poarta. Văzu un deșert imens, un ținut pustiu. Ceilalți se înghesuiau în spatele lui. Văzu un fulger gonind pe suprafața Lunii. Un fulger auriu, în care se amestecau două universuri nespus de aride. Văzu deodată niște dune acoperind craterele; o siluetă alergând de departe către el și apropiindu-se fără a părea să vadă racheta, fără a părea să-i vadă.

Văzu un petic de albastru prăfuit, pe cerul negru; văzu stelele pălind; alți oameni trecură alergând.

Își mișcă mâna. Se apucă să strige. Oameni pe Lună. Aer pe Lună. În zare, un mare turn de fier.

Aerul auriu se depărtă apoi, se topi și dispăru.

— Ce-i, Fleury? Ești nebun. Ai văzut ceva?

Celălalt șovăi:

— Am văzut oameni alergând. Am văzut un cer albastru. Am văzut o mare construcție de fier. E cineva pe Lună.

— Păi nu suntem noi primii? spuse căpitanul. Să fi ajuns cineva pe Lună înaintea noastră?

O cută neliniștită îi brăzda fruntea.

Năvăliră afară. Se afundaseră până la genunchi în praf. Căscară ochii. Își suciră gâtul, încercând să privească dincolo de orizont.

Nimic. Nici turn. Nici oameni.

— Ai visat, Fleury. Atât de tare ai crezut că vezi ceva, încât ai și văzut. Unde ți-s oamenii? Că n-au pierit fără veste.

Puteau vedea, până la douăzeci de kilometri, priveliștea goală. Și nicăieri vreo adâncitură în care cineva să se poată ascunde. Doar nesfârșita mare de praf și craterele, tare departe. Nici un palat cu vitralii luminate. Nici canale scăpărătoare, pe care să lunece gondole de fum și de vânt. Nici castele cu turle îndesate, în care dorm balimezele deșteptate în zile de sărbătoare.

Prin urmare, Luna e doar atât. Un loc ca oricare altul. Un loc parcă mai puțin ciudat, mai puțin necunoscut datorită atâtor planuri, atâtor hărți, atâtor fotografii atent relevate și studiate, adânc încrustate în tainițele creierului. Luna impresionează mai puțin decât marea, când o vezi scânteind pentru întâia oară. Luna-i o dihanie moartă și uscată, care nici măcar nu mai miroase.

— Au dispărut, zise Fleury. Dar sunt sigur că i-am văzut, sigur că n-am visat. Au fost aici, aproape, într-un fulger. Nu ne-au văzut și am făcut gesturi mari și i-am strigat. Nu purtau nici costume de protecție, nici căști, doar haine albastre. Nu făceau salturi; alergau așa cum am fi alergat noi, pe Pământ. Acum nu se mai vede nimic. Până și priveliștea s-a schimbat.

— A mai văzut careva ceva? întrebă căpitanul.

— Nu, spuseră ceilalți. Ne aflam în spatele lui și am zărit șesul cu un sfert de secundă după el. Nu era decât un nor mare de praf auriu, care gonea ca un fulger.

— Nu mai visa, spuse cu asprime căpitanul, întorcându-se către Fleury.

Descărcară racheta. Despachetară, asamblară metodic o mie de elemente metalice. Montară și reglară marele telescop. Cam peste tot semănară detectoare. Din când în când aruncau o privire spre Pământ. Se aurea ca un fruct pârguit, nemișcat, suspendat. Undeva, pe un deșert al Pământului, fitilul uriașelor pocnitori avea să se aprindă curând.

— Căpitane, căpitane! Chemarea răsună ca un strigăt. Am auzit ceva! Am auzit ceva!

— Cine-i? Dumneata, Fleury?

— Nu, e La Salle. Aici, La Salle. Am auzit ceva.

Sosea în goană. Fața lui scăldată în sudoare era zguduită de ticuri nervoase. Se împiedeca în mers.

— Văzut ceva?

— Nu, nu, nimic. Dar am auzit ceva. L-am auzit pe cineva fluierând… M-am întors și nu era nimeni. Dar cineva, pe care nu-l puteam vedea, fluiera.

— Unul dintre oamenii lui Fleury, probabil, glumi căpitanul. Îl mai auzi?

— Nu. V-am chemat de îndată ce a încetat.

— Unde a fost asta?

— În spatele rachetei.

Se duseră acolo. Nu văzură decât urmele pașilor lui La Salle. Nu auziră nimic.

— Vezi bine, ai visat și dumneata.

— Nu, n-am visat! Am auzit o melodie. Pot s-o și repet. N-am mai auzit-o niciodată, dar știu că-i o melodie de pe Pământ.

— Stai. Aveai difuzorul deschis, nu-i așa?

— E întotdeauna deschis.

— Atunci, poate că unul dintre noi a fluierat și l-ai auzit.

— Nu. Nu venea din difuzoare. Venea de undeva, din spatele meu.

— Vidul nu transmite undele sonore.

— Știu. Dar am auzit.

— Dacă unul dintre noi a fluierat melodia acum un minut, ai să mă crezi?

Celălalt chibzui.

— Poate.

— Oh, strigă căpitanul în microfon. Încetați lucrul. Adunați-vă la poalele rachetei. Vreau să vă întreb ceva.

Neliniștiți, se uitară la căpitan și la La Salle, care se apropiau de rachetă. Se întoarseră unii spre alții.

În ciudata bucătărie întunecată a spațiului, Pământul lucea ca fundul lustruit al unui ceaun. Se pregăteau, se amestecau și se agitau în ea filtre de foc.

— A mai văzut careva ceva?

— Nu, zise căpitanul. Păstrați-vă calmul. La Salle a auzit pe cineva fluierând. Ați fluierat vreo melodie, de când ați sosit pe Lună?

— Nu.

— Nu cred. N-am auzit nimic.

— O melodie cam așa, zise La Salle.

Începu să fluiere.

— E o melodie de pe Pământ, spuse unul dintre oameni. O cunosc. Am tot auzit-o acolo. Iată-i cuvintele:

Erau patru-ntr-o rachetă.

De ce plecau de pe Pământ?

Dracul nu mai stă pe Pământ.

Dracul zboară și pândește-n vid,

Ascuns într-un meteorit.

Erau patru-ntr-o rachetă

Și dracul i-a luat pe toți.

Livizi în blănile-nghețate,

În biata lor rachetă găurită.

De ce-au plecat de pe Pământ!

Zadarnic Luna-i tot așteaptă…

Ascultară în tăcere. Picioarele li se afundau în pulbere, de parcă erau niște foarte vechi statui, pe jumătate îngropate în nisipul adunat.

— Cam așa. Nu-mi mai amintesc bine.

— Cunoșteai melodia, spuse căpitanul. Ai fluierat-o probabil fără să-ți dai seama. Ești absolut sigur că n-ai fluierat?

Neliniștiți, așteptară să-l audă vorbind. El șovăi:

— Nu, n-am fluierat; sunt sigur.

— Ai auzit-o undeva, pe Pământ. Îți umbla prin minte și aici, în tăcere, ți-ai reamintit-o. Tăcerea și singurătatea nu-s făcute pentru oameni. Atât dumneata cât și Fleury sunteți obosiți, enervați.

— N-am visat, căpitane, am auzit ceva.

— Iar eu am văzut ceva, zise Fleury.

— Reluați-vă lucrul. Și, dacă mai auziți sau vedeți ceva, închideți ochii și astupați-vă urechile. Luna nu-i o casă de odihnă pentru nevrozați.

Nimeni nu se urni.

— E cu siguranță ceva, căpitane. Să cercetăm.

— Vedeți voi ceva? Căpitanul își roti mâna. Credeți că poate trăi ceva aici?

Se uitară la marea de praf, la luminile înghețate ale Pământului căzând pe craterele depărtate, la stelele lucind ca niște nestemate pe cerul gol de aer.

— Căpitane!

— Tăcere! Ascultați, pentru numele lui Dumnezeu!

Auziră, foarte deslușit și aproape de tot, un zgomot de motor. Trecu peste capetele lor, pe deasupra rachetei.

— Un elicopter, un elicopter pe Lună. De data asta am înnebunit cu toții!

Nimic pe cer. Zgomotul se depărtă și muri.

— Nu-i cu putință. Fantome. Fantome.

— Trebuie să ne punem pe lucru, zise căpitanul. Se apropie ora. O să vedem mai târziu.

Dar nimeni nu făcu vreo mișcare.

— Trebuie să știm.

— Am o idee, zise Fleury. Am o idee. Oamenii pe care i-am văzut, deșertul pe care l-am văzut erau niște oameni și un deșert de pe Pământ. Melodia pe care La Salle a auzit-o era o melodie de pe Pământ. Poate că-i un miraj? Poate că se află în spațiu un nod și locul ăsta ține deopotrivă de Pământ și de Lună. Poate că vedem și- auzim cele ce se petrec colo sus. Spațiul se poate răsuci și lega într-un fel atât de ciudat…

— Un nod al spațiului? Absurd, absurd. O șansă la milioane. O posibilitate la miliarde. Să ne grăbim. Se apropie ora.

Pământul avea să se aprindă și să ardă. Pământul avea să-și aprindă lanternele pentru o secundă, în cinstea Lunei. Poate că în câteva ore aveau să cadă pe cerul negru niște pulberi venite de pe Pământ. Niște pulberi încă încărcate cu foc invizibil, încă pătrunse de gustul aerului, al apei, al vegetalelor, al vântului și a tot ce Luna nu va cunoaște nicicând.

Ațintiră telescopul. Declanșară detectoarele.

— Zece secunde, spuse căpitanul.

Își coborâră vizierele lustruite.

— Cinci secunde.

Mâinile se crispară. Genunchii se îndoiră nițel. Privirile înțepeniră pe oculare, pe cadrane. Degetele se fixară pe butoane.

— O secundă!

Văzură o floare de foc născându-se departe, pe cratere. Văzură înălțându-se o uriașă ciupercă de fum și de aburi. Văzură tone de praf cățărându-se pe scările cerului. Văzură un fulger și un deșert auriu.

Se aruncară pe burtă și-și îngropară fețele în nisip. O mână gigantică îi apucă și-i ridică. Se simțiră luați, târâți de un suflu îngrozitor.

Apoi fu arșița. Ochii li se umplură de lacrimi; și vedeau roșu, violet, toate culorile metalului în fuziune, iar aburii albăstrii se întindeau până la stele…

Când pacea reveni, se ridicară. Pământul era din nou întunecat. Pe cer se desenau dâre de praf. Dar racheta era răsturnată și zăcea inutilă, eșuată într-un estuar al spațiului, asemeni carcasei unui cetaceu al vidului. Adio, Pământ. Începură să alerge unii spre ceilalți.

Îl ridicară pe La Salle. Casca-i era sfărâmată.

— A murit. N-am visat. Nu suntem nebuni.

— La balcon, nu ne aflam la balcon. Eram alături de scenă.

— O bombă pe Lună, zise căpitanul. O bombă atomică pe Lună. Nu-i cu putință.

— Un nod în spațiu, spuse Fleury. Un deșert de pe Pământ.

Se uitară, prostiți, la rachetă.

— N-o să mai facem observații, zise mecanic căpitanul. N-o să mai facem nici un fel de observații. N-o să povestim niciodată nimic.

Telescopul răsturnat își ațintea ochiul gol spre Pământ.

— În cinci secunde, o altă bombă, zise căpitanul. Mai puternică. Cincizeci de kilometri mai la vest. Îndreptați telescopul cu cincizeci de kilometri spre vest. Apoi a treia. Apoi a patra. La câte douăzeci și cinci de secunde.

Pricepură și se răspândiră ca niște furnici înnebunite. Văzură jarul incandescent țâșnind de pe Pământ. În aceeași clipă simțiră Luna tremurând. Văzură, aproape de tot, bila de foc crescând peste măsură. Apoi le arseră ochii.

«Un nod în spațiu», își spuse Fleury și simți sub palme nisipul auriu al Pământului și auzi mugetul vântului dezlănțuit.

Casca i se fărâmă apoi, și se prăbușiră cu toții într-un haos de foc…

ÎN VACANȚĂ

De două luni deschidea dimineața ușa și privea drumul spre răsărit, apoi spre apus, dar drumul rămânea tăcut, scuipând din când în când câte un drumeț singuratic. Șoseaua fusese neagră de vehicule și bubuitoare în primele zile ale noii ere. Pe urmă valul secase. Așa era de aproape două luni, și așa avea să fie mereu de aici înainte, o știa prea bine.

Era opt. Văzu pe cineva ivindu-se și crescând între ierburile înalte ce smălțau cimentul fisurat. Un aer de «nimic n-ajută» sau de «la ce bun?» plutea peste hainele lui murdare, peste pleoapele aproape lăsate și peste fața Iui destinsă.

Ochii-i erau cu siguranță închiși pe dinăuntru. Se mărgineau la un vag ecran spălăcit, căprui sau albastru sau alb, n-ar fi putut spune. Treceau prin el vântul, marea și răsfrângerile unor băltoace.

Pășea cu multă băgare de seamă prin mijlocul drumului, cu genunchii nițel îndoiți. Buzele-i înghețaseră în jurul unui fluierat absent. Încălțările-i făceau un zgomot egal și obositor care, cale de kilometri și kilometri, preț de zile și nopți, nu slăbise o singură dată.

Chiar singur, amintea de Mașini. La trecerea lui, oamenii închideau ochii și trăgeau perdelele. Dar ea îl privi cum înainta. Privea întotdeauna, fascinată, spre cei ce treceau pe drumurile părăsite, pelerini fără sanctuare, cu ochi goi și strălucitori ca niște pietre fermecate, cu pași nesiguri, și cu Mașinile ce consumau ultimele rămășițe ale Timpului vechi.

Nu făcu nici un gest când celălalt se opri în fața ei. Soarele, pământul și stelele se opriră cu el, și vântul, norii și frunzele tufișurilor. Ochii se agățară de ea și o zguduiră. Traversă jumătatea drumului câtă vreme ea îi căută privirea. Oare nu mai trăia cât de cât? Știa ce-l așteaptă la capătul drumului? Nimic. Chiar golul de care fugea. Nu dorea să se oprească și să se întoarcă acasă?

Dar nu întâlni nimic. Luminile ochilor lui se căscau asemenea unor puțuri. Îi simți mirosul de drum, de piele și sudoare și, atunci când fu aproape și deschise gura, știu că omul nu mai era decât atât.

— Să nu gândești. O adevărată rețetă. Să nu gândești niciodată. Ca și cum nimic nu s-ar fi întâmplat…

Mai mult suflu decât vorbă. Cândva va fi chibzuit timp de zile întregi. Își pipăi nasturii de la vestă, apoi mâinile-i recăzură și avu îndată aerul că uită, că adoarme. Ochii lui goi și răsuflarea caldă ca un drum de vară se dezlipiră de ea, și femeia oftă.

Se micșoră treptat pe drum. Zgomotul monoton al pașilor lui descrescu. Semănă plictis de-a lungul panglicii drepte, goale, cenușii și punctate cu mașini.

Când pieri, femeia se întoarse:

— Încă unul, zise.

— Ah, zise bărbatul ei. Un ce?

Își întindea privirile spre drum, așa cum îți întinzi mâinile spre căldura focului, pe seară, când mâinile-s reci și ostenite.

— Un rătăcitor. Unul dintre cei ce umblă noapte și zi și așteaptă sfârșitul vacanțelor veșnice. Le-ai văzut capetele? Parc-ar fi de mort. Pe vremuri nu vedeai oameni cu aerul ăsta decât sâmbăta și duminica la cinema, sau plimbându-se într-una pe străzi, sau, în timpul săptămânii, la bătrâni, la pensionari. Apoi săptămâna de patru zile. Apoi săptămâna de trei zile și ziua de patrii ore. Tot timpul ăsta liber și gol. Apoi, acum două luni, Mașinile au scos întreg Pământul la pensie și toți au îmbătrânit, nimeni nu i-a învățat să trăiască pur și simplu, nu mai erau nimic fără ordine și fără «Da, domnule, nu, domnule», s-au descompus cu toții ca firimiturile unei prăjituri prea coapte. Adio, orașe. Moarte, orașele. Drumul îi înghite, drumul îi suge, când trec. Erau douăzeci și trei azi-dimineață și șaptesprezece ieri, iar mâine… Ce ne privește pe noi? Noi suntem liniștiți.

Ea prinse a tremura, în ciuda aerului călduț.

— De ce-mi spui asta acum?

— Nu știu, zise ea. Mi-e frică. M-am gândit prea mult. Oamenii parcă ar fi fost lipsiți pe neașteptate de un drog rău. Caută altceva. Unii descoperă drumul. Uneori privesc drumul și-mi vine și mie s-o iau din loc. Dar n-am s-o pornesc niciodată. Ești aici. Nici tu, nu-i așa, n-ai să mă părăsești niciodată? Suntem atât de liniștiți, atât de fericiți…

El nu răspunse. Era întors spre ea, dar privirile-i lunecau pe drum, suiau și coborau colinele albastre. Visa. De două luni n-avuseseră de făcut altceva decât să fie împreună. Zilele nesfârșite. Cărțile. Durerea de cap. Cărțile. Destul! Destul!

Două luni. Să evadeze, să evadeze din firele lipicioase ale dragostei ei, din cușca pe care o țesea în jurul lui cu degetele trandafirii, cu brațele palide și văicărelile ei. Să plece, departe de serile tăcute și de atingerea călduță și umedă, pe drumuri, pe drumurile aspre, reci, prietene, pentru a se întoarce alergând și cu inima zvâcnind și a nu se destrăma, a nu se distruge și a nu dilua pe nesimțite, unul în fața celuilalt, amintirea zilelor bune.

Să fugă. Pe drumuri. Ar durea-o atât.

Dădu din brațe, desnădăjduit. Drumul îi zgâria fața până într-atât, încât trebui să închidă ochii.

— Drumul. Nu mai vorbi de drum!

Îl luă de braț, repede. Fără s-o ia în seamă, simți pe piele atingerea degetelor și unghiilor ei. Gata! Prea târziu!

— Hai îndărăt, zise ea. S-a făcut frig.

Și-l duse alergând, în spatele casei, acolo de unde drumul nu se putea vedea.

CEI PĂRĂSIȚI

Era plăcut să te plimbi sub Luna strălucitoare ca un ban de aur și să guști plăcerea de a păși aproape fără zgomot pe latura din dreapta a drumului, în pacea și tăcerea relativă.

«Cele mai multe vietăți s-au tras în cochiliile, în bârlogurile lor, își spuse, iar lupul vânează singur.»

Zâmbi. Se simțea fericit și încrezător. Apoi se iscă zgomotul unui alt pas, crescu și se apropie. Răsuna mai sigur decât pasul lui, dar avea ceva supărător, simetric. De parcă o umbră a orașului ar fi încercat să-l maimuțărească, să-și bată joc de el pentru că-i plăcea să se plimbe în aerul ușor, rece și ațâțător al nopții ce se lăsa.

«Caraghios, își spuse. E fără îndoială un alt lup, care nu rabdă să rămână înțepenit în fotoliu, în fața ecranului sau citind o carte.»

Poate că s-ar putea întemeia un club al lupilor, al mergăreților, poate că va fi chiar nevoie de el mai târziu, împărțindu-se imensul labirint al orașului nocturn în sectoare unde fiecare să fie sigur că va găsi tăcere, calm și singurătate.

Ascultă pocnetul celuilalt pas. Izbea astfaltul într-un ritm vesel, optimist, care se răspândea în valuri sonore pe toată lățimea șoselei. Și-i era, totuși, familiar. Fără doar și poate, era felul lui de a păși, modificat totuși în chip subtil, mai hotărât, mai plin de siguranță.

O mână i se așeză pe umăr:

— Nu te întoarce! Nu-ți fie teamă! Ai să mă privești îndată.

— Cine ești? spuse el.

Glasu-i era nițel răgușit.

— Mă tem eă ai să ai o Surpriză. Sunt chiar tu. Leonard Flinck, treizeci și patrii de ani, căsătorit, scriitor.

— Ești nebun? spuse el. Apoi chibzui: «De ce nu? De ce asta nu?» O mie de amănunte urlau că era adevărat. Ești cumva viitorul meu? Am citit una sau două povești tâmpite pe tema asta.

— Nu, sunt tu, chiar acum. Și-n locul ăsta. Dar într-o lume puțin decalată. Ceea ce numiți o lume paralelă. La drept vorbind, nu sunt chiar tu. Câteva amănunte diferă, dar reprezinți totuși cea mai desăvârșită copie pe care mi-o pot visa. Aceiași ochi, aceleași amprente digitale. Aceeași măsură.

— Nu sunt o copie! Poate tu…

— Să nu ne dondănim. Să zicem, între noi, că suntem niște sosii perfecte. Și, acum, întoarce-te!

Mâna care-l apucase de umăr îl făcu să se răsucească. Se inspectară din tălpi până-n creștet.

— Merge, zise Leonard Flinck II. Ceva mai mărunt, nițel pleoștit, dar destul de pasabil.

Leonard I se aștepta să dea de o răsfrângere, dar fu cu totul altfel. Era într-adevăr el însuși, văzut din afară. Doar simțitor îmbunătățit. Frunte mai înaltă, ochi mai negri și mai strălucitori, nas mai drept. Buzele erau subțiri. Mâinile fine. În toate mai delicat, mai elegant.

— Felicitări, spuse cu amărăciune Leonard I. S-ar zice că te-ai descurcat mai bine decât mine.

— Simplă chestie de noroc, dragul meu Leonard. Nu te plânge. Am văzut alții, cu miile, mult mai prost înzestrați.

Leonard I simți că i se întunecă mintea. Mii de universuri deosebindu-se prin culoarea unei petale sau lucirea unei flăcări, lumi în care Leonard Flinck era un geniu și altele în care se târa jalnic de-a lungul unui drum, cu pantofi scâlciați în picioare.

— Îi cunoști… pe toți? întrebă el.

Auzi un hohot de râs. Râsul lui, însă mai spiritual, mai ușor, mai mușcător.

— Nu, bine înțeles, dar mă aflu într-o situație cu totul specială, care-mi îngăduie să arunc o privire la dreapta și la stânga și să fac din când în când câte o plimbare aiurea.

— Trebuie să fie foarte interesant, zise Leonard I, chiar pasionant.

Glasu-i șovăia. Era greu de închipuit.

— Într-adevăr, zise Leonard II.

— Bineînțeles, e un secret la mijloc, zise Leonard I.

— Bineînțeles.

— Și nu mi-l poți spune? La urma urmei, alcătuim o singură ființă.

— Îmi pare rău, dar zău nu pot. Gândește-te ce harababură ar fi dacă toți ar ieși din lumea lor, ori de câte ori le-ar trăsni. Și adăugă cinic: Ai să înțelegi mai târziu.

— Poate că ai dreptate, zise Leonard I.

Merseră în tăcere, cât să treacă de două străzi. «Ciudat lucru, să stai de vorbă cu tine însuți, gândea Leonard Flinck I. Atâția oameni au visat asta. fără s-o poată face vreodată. Parc-ai juca dame sau șah împotriva ta. Cunoști reacțiile adversarului și totuși nu știi ce va întreprinde, pentru că nu te-ai hotărât încă.»

— Oamenii au să ne ia drept gemeni.

Dar orașul era pustiu. Iar farurile mașinilor nu luminau decât drumul și-i lăsau în întuneric.

— Soția ta e foarte frumoasă, zise Leonard II.

— Așa-mi spun și eu câteodată, zise simplu Leonard I.

— E foarte deșteaptă. Are, mai ales, niște ochi minunați, fulgi de cer, sau cristale vii, sau lacuri pline cu stele.

— Asta-i spuneam și eu odinioară.

— De ce odinioară? Și are o piele catifelată, iar linia umerilor și a sânilor…

— Nu-ți dau voie, i-o tăie Leonard I.

— E și soția mea, zise Leonard II, cu un dram de viclenie.

— Așa-i, zise Leonard I, jignit.

— Am făcut o călătorie frumoasă.

— O călătorie?

— Vorbeam de călătoria noastră de nuntă. Și de a ta. Am fost în India, în Grecia, în Egipt. Ne-am dus în India. Îți amintești Benaresul? Era un mic ocol al lumii.

— Ți-ai părăsit spațiul numai ca să-mi spui asta?

— Nu te supăra. Nu. Dar e o legătură.

— Nu-mi dau seama, zise Leonard I.

— Față de a mea, soția ta e ceea ce sunt eu față de tine. Mai desăvârșită.

— Îmi pare rău, zise Leonard I.

— La revedere, zise fără veste Leonard II.

Zgomotul pașilor lui descrescu. Leonard Flinck se regăsi apoi singur pe drum, mergând, și cam în dreptul casei sale.

«Tot nu-mi dau seama, zise el încetișor, împingând poarta gardului de fier.»

— Barbara, strigă.

Ea deschise ușa. Așteptă o clipă în prag, o privi, apoi o apucă de umeri și o sărută pe gură.

— Leonard, zise ea. De ani de zile nu te-ai mai purtat așa.

— Știu, zise el, știu. Dar n-o să mai fie cum a fost. În seara asta am învățat ceva.

«Într-una din zilele ce vin o să plecăm în vacanță, visez la asta de luni de zile.»

Era într-adevăr minunată, avea ceva, o flacără în priviri, o grație în mișcări, fără pereche în tot Universul. «Doamne, cum de mi-a trebuit atâta vreme ca să-mi dau seama? Sau, mai bine zis, cum de-am putut uita atât de repede?»

— Vino să vezi stelele, zise el, sprijinit de pervaz.

— Leonard, sper că nu ești bolnav.

Dar o văzu fericită. «Ce om de treabă și Leonard Flinck II! M-a scos dintr-o mare încurcătură. Fără el… toată viața… stricată…»

Telefonul sună.

— Alo.

— Cum o mai duci, Leonard Flinck?

Își auzi vocea, ceva mai batjocoritoare. Era un ecou ciudat, își închipuia propriile lui buze modulând cuvintele.

— Aproape la fel de bine ca tine, îmi închipui. Auzi, aș vrea să-ți mulțumesc.

— De ce?

— Pentru ce mi-ai spus despre nevastă-mea.

— Tot pentru asta te-am chemat și eu. Aș vrea să uiți.

— Să uit?

— Da. Tot ce ți-am spus. Și chiar că ne-am întâlnit. Îmi pare rău. Nici nu ți-ai fi dat seama. Dar, dacă nu te-aș fi prevenit, mi s-ar fi părut că sunt un ticălos.

— Dat seama? De ce?… Prevenit?

— Nu-ți mai bate capul. N-are nici un rost.

Rămaseră o clipă tăcuți. Leonard I chibzuia. Percepu declicul marcând sfârșitul timpului afectat convorbirii.

— Alo, zise Leonard II.

— Ascult, n-am închis.

— M-am temut, pentru o clipă. Trebuie să-ți mai spun ceva. Cum poți fi sigur că nu ți-ai schimbat universul?

— De ce aș fi făcut-o? Nici nu mă pricep.

— Te întreb, pur și simplu. Să zicem că singura deosebire constă într-o piatră, într-un fir de nisip, în pana unei păsări sau în culoarea unei piei, sau în oricare alt amănunt aparent nesemnificativ. Cum ai putea fi sigur că n-ai sărit peste un perete invizibil?

— Cred că n-aș putea fi sigur.

— Nimeni n-ar putea fi? Așa-i?

— Nimeni.

— Chiar de bună-credință?

— Firește.

— Capcana perfectă. Insesizabilă. Iei pe cineva și-i pui în loc dublura. Foarte nostim!

— Nu mi se pare, mulțumesc.

— Gândește-te, Leonard Flinck. E ultima ta șansă. Joc cinstit. Adio…

Leonard Flinck se întrebă: «Ce-a vrut să spună cu «ultima șansă»? Ce joc? Ce capcană?» Un început de neliniște îi sfredeli mintea și-i atinse inima. «N-are ce face. Un străin! Cel mai străin cu putință. Mă aflu în universul meu.»

Pe seară, preocupat, se întoarse acasă. Auzi radio-ul chiar înainte de a pătrunde în grădină. Soția lui îl aștepta în prag. Faptu-l surprinse. Dar se gândea la altceva. «Ce să însemne? O capcană. Nu in universul meu. Al dracului Leonard Flinck II!»

— … drăguț din partea ta că ai venit să iei masa acasă, Ia prânz…

O îmbrățișă distrat. «Când mă gândesc că ieri am vrut să-i mulțumesc ticălosului de Leonard Flinck II. Nu înțelegeam ce spune.»

— În seara asta pari obosit, Leonard. Erai atât de în formă la prânz.

«Cum? Atât de în formă, la prânz!? La prânz! Nu m-am întors la prânz. Am mâncat în barul cel mic, de la marginea șoselei! Mașini frumoase. Zgomot. Uruit continuu. Să urăști mecanica pentru un secol! Nu m-am întors la prânz.»

Dar nu spuse nimic. Închise ochii. «Atât de în formă, Leonard Flinck II! Ticălosul! Capcana! Jocul.»

— Ai vreo supărare? întrebă Barbara.

— Da, zise el. Și gândi: «Am să câștig jocul!»

— Mi se părea că ești mai înalt, zise ea.

— Are vreo importanță? zise el. Poimâine plecăm în vacanță.

— De ce așa, pe nepusă masă?

— Țineam de mult să plecăm. Tu, nu?

— Ba da, zise ea.

O luă de mijloc și intrară în casă.

A doua zi dimineață se sculă devreme și o privi dormind. Îi mângâie pletele. Se ridică și dădu o raită prin oraș.

Cumpără flori. Își aminti că Barbara cultivă lalele într-o seră mică din spatele casei.

Într-o cofetărie cumpără o cutie cu ciocolată.

— Două locuri pentru Italia, un vapor pentru Atena, un avion pentru Calcuta.

— Călătorie de nuntă? întrebă funcționarul.

— Așa ceva, zise el.

Era sigur că va câștiga jocul. În definitiv, soția făcea parte din universul lui. Leonard Flinck II nu era decât un străin.

Se întoarse cu brațele încărcate de pachete albe.

— Barbara… strigă el.

Tăcere. Străbătu aleia cu pietriș.

— Barbara…

Deschise ușa. Se opri în culoar. Aruncă o privire, pe fereastra din fund, către merii bolnăvicioși, pe cale să îngălbenească.

— Barbara. Nu cumva… Scăpă pachetele. Mototoli biletele în palmă. «Leonard Flinck II nu poate să existe! Nu s-a născut aici. N-a putut s-o răpească! N-are dreptul! Dacă o fi izbutit? Dacă ar face ei doi călătoria?» Și-i închipui pe puntea vapoarelor, în lumină, în saloane somptuoase, sub soarele mușcând și aurindu-le pielea, iar oamenii spunând: Ce splendidă pereche! «Nu-i mai bine așa? se întrebă. Nu-i drept! E Barbara mea» Răcni: Barbara!

— Aici, zise ea posac.

Deschise o ușă. Aproape nemișcată, îl aștepta în fundul salonului.

— Ah, bine, zise el. Se destinse: «Totu-i în regulă. Plecăm! N-am s-o mai părăsesc o clipă și aș vrea să-l văd pe Leonard ăsta…» Barbara…

Stângace, venea spre el. Ochii nu-i mai luceau. Pletele rare păreau unsuroase. Începu să intre la bănuială. Dumnezeule, colțurile buzelor ei erau încremenite și lăsate. Avea pungi sub ochi.

— Oh! zise ea.

Avea un glas oarecare. Citi în privirea ei că-l cerceta cu aceeași mirare. Se apucă să rupă în neștire biletele și se apropie de ea până o atinse, apoi, îmbrățișând-o fără plăcere, știu că era schimbată într-un fel ce nu putea fi precizat, că era alta.

SERBAREA

Serbarea era în toi. Întreg orașul nu mai părea decât o uriașă mașină de dansat, de strigat, arzând cu o mie de focuri roșii și reci, în vreme ce ochi scânteietori, țâșnind fără veste din piețe, se deschideau și explodau pe cerul negru.

«Frumoase-s rachetele ce luminează-n noapte!»

«Se cațără pe propriile lor piscuri și se plecă să privească. Parc-ar fi niște doamne, dansând cu privirile, în Ioc de a dansa cu ochii, cu brațele și inimile.»

— Poetul ăsta știa, gândi Clara. Cunoștea frumusețea rachetelor. Și nu le-a cunoscut decât în timp de război.

Apollinaire era un nume prețios și magic, pe care-l așezase într-un ungher al minții și pe care-l dezgropa, din când în când, cu multă plăcere. Nu citea niciodată poezii. Dar descoperise versurile astea, din întâmplare, răsfoind o carte. Versurile o izbiseră, și urcau acum în ea ca o boare înmiresmată.

Dansa. Se silea să se rotească în ritmul rachetelor. Își închipui pentru o clipă că era o rachetă, iar cavalerul ei doar capătul de carton negru și ars, care urma să cadă spre Pământ, pe când scânteile aveau să-și urmeze drumul spre stele.

Șuierând sau tăcute, rachetele suiau, asemeni unor păsări sau unor săgeți, sulițe de foc, confetti de jar, vârtejuri de diamant, furtuni de rubin, fluierau leneșe sau furioase, ca niște tauri de lavă scăpați într-o arenă pustie și întunecată. Focurile bengale pătau cu roșu fațadele. Fragmentele de mică din caldarâmul uscat scăpărau în râuri de diamante, încingând orașul cu nenumărate podoabe, iar acordurile false ale orchestrelor se amestecau și, mare sonoră și frenetică, veneau să izbească pereții albi ai caselor și prundișul pustiu al străzilor.

Era plăcut. Nici prea cald, nici prea frig. Blândă adiere a nopții mângâia obrajii, frunțile, mâinile calde și umede.

— Am obosit, spuse ea.

Încetară să danseze. Ritmul sacadat al muzicii deveni absurd. Ochii căscați și goi, pleoapele lăsate ale oamenilor care dormeau, dormeau dansând, deveniră absurde și de neînțeles. Pe furiș se strecurară printre perechi, printr-o pădure de priviri moarte și strălucitoare. Ajunseră la zona de pace relativă ce dăinuia în lumina obișnuită și potolită a felinarelor, de jur-împrejurul pieții. Își scoase pantofii cu tocuri înalte și-și puse tălpile goale pe marginea rece a trotuarului.

Lumea părea de gheață. Era straniu să simți cum stele de frig ți se urcă de-a lungul nervilor. Își ridică fruntea și privi rachetele. Se cățărau libere, pe traiectorii țepene, ca niște șine de cale ferată. Una dintre ele ajunse mai sus decât toate celelalte. Era un vârtej, o ploaie. Se metamorfoză și crescu într-o floare, al cărei lujer se stinse; țăndări de foc țâșniră din nou și luminară noi drumuri necunoscute.

Racheta se îmbucătățea, descreștea, se scufunda în noapte ușurându-se, scuipând întruna, gonind către o țintă nici de ea cunoscută și ple-cându-se în zbor încă înainte de a o fi întrezărit. O țintă necunoscută?

Clara oftă. Se întoarse către tânărul care dansase cu ea. O privea fără s-o înțeleagă. Își vârî mâna în buzunar și scoase un pachet de țigări.

— Nu, zise Clara.

Racheta se încingea. Se afla chiar deasupra lor. Întunecându-se. Îmbătrânind.

Clara își lăsă capul pe spate pentru a urmări cu privirea racheta ce se prăbușea, și-și auzi vertebrele trosnind ușor. Lunecă și se prinse de stâlpul felinarului. Își zise repede: «Aș vrea să fiu o rachetă». Iar atingerea rece a pavajului sub tălpi părea mângâierea aspră a nopții atingând stelele. Rachetele erau niște ochi. Dar nu se uitau niciodată spre Pământ. Dacă se plecau peste oraș și peste orchestre, peste focuri, lampioane și dansatori mureau, se topeau. Era un semn.

«Suntem cam ca rachetele, își spuse. Un veșnic compromis. Cădem fără încetare și fără sfârșit. Iar amintirile noastre sunt regrete. Nu pot spera să gândesc sau să privesc cu altceva decât cu ochii și creierul meu de douăzeci de ani la tot ce văd sau gândesc.»

Și până și asta n-avea nici o noimă. Mâine va fi uitat toate cuvintele. Gândea așa acum, pentru că băuse un pahar de porto și dansase ore și ore, iar stele de frig suiau din caldarâm de-a lungul nervilor ei întinși și vibrând. Probabil că mii de oameni gândeau exact la fel, în termeni mai mult sau mai puțin cețoși, și se exprimau cu ajutorul unor imagini mai mult sau mai puțin frumoase. Dar era fericită că gândea și ea așa. Iar faptul că mintea a mii de oameni, în afara ei, putea cunoaște deodată aceeași străfulgerare n-o stânjenea.

Sucea și răsucea în minte gândul ăsta, îl prelucra, îl ascuțea, îl critica, îl făcea să cânte. Nu era în stare de mai multă adâncime sau originalitate, dar, știind asta, jocul i se părea pasionant.

Părea o pânză de gânduri, o urzeală pe care se încrucișau, goneau, se întorceau, se opreau, defilau o mie de suveici multicolore. Iar desenul era caraghios de simplu și niciodată terminat.

Ochii-i străluceau. I se învârti capul. Pe străzi lampioanele desenau linii șovăitoare, în care toate luminile se amestecau. Deschise gura, dar nu spuse nimic. Ceea ce ar fi vrut să spună era prea îndepărtat sau prea subtil pentru a se pierde în noaptea legănată de muzică proastă, și se temu ca o mie de guri să nu se deschidă, toate o dată, pentru a lăsa să le scape aceleași cuvinte. Ca să vorbească ar fi avut nevoie de o tăcere adâncă și neobișnuită, și chiar atunci cuvintele ar fi părut ciudate, de neînțeles, și ar fi tăcut. Nervii-i cunoșteau cuvintele pe care buzele ei nu le știau. Eva vorba în ele de singurătate și de îndepărtare. Era în ele admirația călătorului care a străbătut un milion de leghe și pătrunde într-o țară nouă. Asta nu mai ținea de porto, nici de dans. Era altceva.

Scoase un strigăt. Un hohot de plâns. Un geamăt.

— Clara. Clara. Racheta s-a lovit de ceva.

Nici o neliniște în glas, doar o curiozitate îndoielnică. Îl ținu de rău pentru curiozitatea asta. Știa că drumul rachetei întâlnise o altă traiectorie, deși avusese ochii închiși în clipa când totul se petrecuse.

Cu elanul retezat, racheta continua să ardă și cădea.

Clara își ridică fruntea. Suferise șocul și el trecuse. Nu mai era decât o amintire, ca ultima undă lăsată de piatra coborâtă în străfundul unui lac.

— Trebuie să-l salvăm, zise ea.

O umbră argintie cobora chiar în dâra lăsată de rachetă.

— Un avion. Racheta s-a izbit de un avion.

— Nu-i un avion, spuse Clara.

— De unde știi?

Începură să alerge. Se depărtau de bal și de orchestră și de luminile jucăușe ale focurilor sărbătorești. Pașii le răsunară din ce în ce mai limpede în văzduhul tăcut. Iar umbrele le creșteau și se ștergeau în ritmul lampioanelor spânzurate deasupra porților. Câinii lătrară. Un ornic bătu. Apoi liniștea se așternu din nou peste anfi-lada străzilor. Își încetiniră pașii.

— E mai departe. Încă și mai departe.

Clara se agăță de brațul tânărului. Avea nevoie de cineva. Se temea de ea însăși. Un străin pusese stăpânire pe mintea ei. Strânse brațul tânărului și râse. Îi dădu drumul pe neașteptate.

Alergau. Ca un abur, umbra de argint atinse pământul. Auziră zgomotul unor clopoței loviți, unor sticle clinchetind în serii nesfârșite, unei brize adiind într-un labirint de cleștar, și Clara gemu pentru a doua oară.

— Repede, repede, zise ea.

— De ce?

— Nu știu.

În urma lor, oamenii alergau greoi și-și strigau unii altora:

— Un accident!

— Da. O rachetă. N-am văzut peste ce a dat.

— Chemați pompierii.

Ajunseră la răscruce și priviră la dreapta și la stânga și înainte. Nu văzură nimic. Apoi săriră îndărăt și o mașină goni val-vârtej prin beznă, gata să-i atingă, neagră și hipnotizând drumul cu ochii albi, orbitori și țepeni, ai farurilor ei. Apoi se auzi scrâșnetul cauciucurilor, mașina frână, derapă, urlă și porni din nou, anonimă, scobind în noapte un tunel liniar cu incisivii ei de lumină, asemeni cârtiței pornită la vânătoare.

Acolo unde mașina deviase brusc deslușiră ceața argintată. Șuvițele lucitoare mai spânzurau de crăcile copacilor.

Se apropiară:

— E un avion.

— Nu. Clara clătină din cap. E prea mic. Și prea ușor.

— Nu arde.

În glasul lui răsuna ca o părere de rău.

— Oh, n-am făcut-o dinadins, n-am făcut-o dinadins. Era serbarea, era racheta, zise Clara frângându-și mâinile.

Cercetară mașina. În inima volutelor precise ale cetii deslușiră un bărbat. Era foarte palid, atât de alb, încât părea străveziu. Și vedeau limpede, prin mașină și prin el, trotuarul neted și trunchiurile noduroase ale copacilor.

— Trebuie să-i dăm o mână de ajutor, zise un glas lipsit de convingere.

— Nu, spuse hotărât Clara.

Se uită la bărbat. Avea trăsături gingașe și regulate și știu că era frumos. Dar asta nu era tot. Se afla dincolo de toate minunile cunoscute de ea. Iar, atunci când privirile zâmbitoare îi întâlniră privirile, își stăpâni hohotul de plâns. Întinse mâna și atinse suprafața de argint.

Închise ochii.

— E o navă, zise ea, o navă din stele.

În clipa aceea auziră cu toții o voce părelnică:

— Sunt un călător. Vin de foarte departe, de foarte departe.

Vocea se amplifică. Vibra asemenea corzii întinse a unei harfe. Se priviră și se simțiră deodată istoviți, pentru că nu înțelegeau și nu, nu, nu putea fi, adevărat, iar, chiar de-ar fi fost, nu li se putea întâmpla lor una ca asta, nu credeau în existența străinului și erau istoviți, atât de istoviți, atât de stupizi în fața propriului lor zid de neștiință. Clara avea febră și tremura.

Nu era un om. Era un străin, un vizitator, dar nu era un om. Aducea cu el miresmele lumilor îndepărtate ce ard în noapte, culorile și visele, navele vidului și trofeele glorioase ale luptelor spațiale, dârele cometelor și beteala stelelor.

— De-aș putea pleca împreună cu el!

Dar nu avea să mai plece. Poate că el nici nu exista. Era doar un miraj în văzduhul călduț și nemișcat al nopții.

— Cine ești? De unde vii?

— Sunt un străin, un călător. Vin de acolo. Întinse o mână spre stele și Clara-și închipui un spectacol de necrezut, punctele scăpărătoare și nemișcate și rachete gonind de la unul la altul. Nu cred că puteți vedea, pe cerul vostru, locul de unde vin, zise vizitatorul. E prea departe. Lumina lui e încă pe drum. Făcu o mișcare: Sunt fericit că v-am întâlnit. Nu puteți ști ce înseamnă să te arunci în vid, în beznă și singurătate, mereu străin ție însuți.

Clara știa. Și mai știa că n-avea să uite niciodată și că întâlnirea asta era ca o fereastră străpunsă în coasta unui lung tunel, prin care vezi desenându-se în ceața zilei liniile nedeslușite ale unui paradis ascuns. Ar fi vrut să ceară o mie de amănunte, dar n-avea cuvinte pentru ele.

— Orașul, orașele voastre străluceau ca niște galaxii, ca niște popoare de stele. Și plecasem de atât de multă vreme. Nici un chip, nici un glas omenesc.

«Om, gândea Clara. Nu, nu era om. Doar dacă ei, locuitorii Pământului, n-aveau nimic omenesc.» Dăinuise din totdeauna o prea adâncă prăpastie de vid între ei și, chiar acum, când era atât de aproape, stăruia un câmp glacial pe care nici un gând, nici o dragoste adevărată nu-l vor putea străbate. Și înțelese deodată că același spațiu exista între ea și oraș, între dansatori, între focuri și rachete. Două flăcări nu se amestecau, niciodată, nicăieri. Stelele goneau unele spre altele, dar niciodată, de la începutul vremurilor, atomii lor nu se ciocniseră și vârtej urile nu li se amestecaseră. Și, măcar că lucrurile și oamenii se repezeau mereu unii spre alții, o adevărată întâlnire nu avusese loc.

— La ce bun tot drumul ăsta? își spuse Clara. Gândea cu voce tare și toți o auziră și se răsuciră spre ea, ca și cum vorbele i-ar fi putut șoca, deși nu le înțeleseseră. «S-a rătăcit pe drum, își spuse, dar de astădată în gând. Acum, când a atins-o, nu cunoaște ținta», și la fel i se întâmplase și ei adineauri, când alerga și când o intuiție o străpunsese cu precizia unui pumnal de gheață. Și îndată, pe loc, într-o secundă, uitase până și umbra a tot ce gândise, uitase tot, în afara regretului de a fi știut, pentru o clipă. Senzația de ciudățenie care ți se scurge printre degete, de îndată ce încerci s-o precizezi.

— Lumea asta e frumoasă, zise bărbatul, și era un fel de a răspunde.

Clara pricepu fără veste că luminile reci, nemișcate și murdare, casele mărunte, copacii înspăimântați, prizonieri pe șesul lor de gudron, și întinzându-și crengile meschine către cerul plin de fum, oamenii oarecari, însemnau pentru el ceea ce fuseseră pentru ea nedeslușitele populații din stele, cu frunți de fildeș, cu ochi de aur, cu plete cioplite în marmură moale, cu mâini bune și iuți ca păianjenii și palatele cu porți de diamant, cu nopți neobosite sub ceruri constelate.

«De-aș putea vedea o clipă cu ochii lui», își spuse Clara. Și, pentru o secundă, i se păru că ar fi cu putință. Dar nu era decât un vis nebunesc, nu se afla nicăieri mijlocul în stare să-i îngăduie străbaterea, uriașei breșe dintre ceea ce simțea ea și ceea ce percepea omul ăsta, iar numai faptul că se simțea cuprinsă de aceeași neliniște și părere de rău însemna, într-un fel, o victorie. Un oraș trebuia să pară atât de frumos din înaltul cerului. Nu și-l putea închipui, dar putea face un efort și astfel se și pomenea străbătând o jumătate de drum. Și toți ceilalți rămâneau atât de încremeniți și de reduși, încât era sigură, absolut sigură că era singura care vedea capătul unui asemenea drum.

— M-a izbit ceva, zise bărbatul, și am căzut. O rachetă. Era război? Vă temeți de vreun năvălitor din spațiu?

— Te așteptam, zise foarte repede Clara, și serbarea, racheta, erau în cinstea dumitale. A fost un accident… Eu… îmi pare rău. O rachetă, cel mai ușor lucru de pe Pământ, șopti ea, aproape fără glas.

— Îmi place cum minți, zise vizitatorul. Dar e prea târziu. N-are de ce să-ți pară rău. E un accident. Nava mea e atât de ușoară, atât de fragilă… prea fragilă.

«O bulă irizată, un văl de timp, gândi Clara, asta-i e toată nava.»

— Sunt fericit să știu că existați. Nu mai suntem singuri.

«Nu, gândi Clara, fără pic de veselie. Oh, de-ar… de-ar muri repede, înainte de a ne cunoaște și de a afla că suntem iremediabil străini.»

— Ai să… zise Clara.

— Da, zise bărbatul.

Nu putea fi adevărat. Glasul lui era limpede și liniștit, dar un sânge de argint îi curgea din frunte. Pentru o clipă se lăsă tăcere.

— Nu-i nimic, zise vizitatorul.

Într-adevăr, nimic în stare să-i întristeze pe oameni. Făcu un efort și-și îndreptă trupul.

— Aș vrea să mai văd lumea asta. Câtă ciudățenie. Câtă splendoare.

Rachetele explodau, pocnind. Serbarea se apropia de sfârșit. Vântul începu să sufle. Nava de argint se zdrențui, se desfăcu, se descompuse.

— N-ar fi trebuit să cobor. Și iată-mă înghițit și sfâșiat de adâncuri.

Clara întinse mâna. Dar degetele-i erau prea neîndemânatice, prea dense. Știa că ar fi de ajuns s-o atingă, pentru a fărâmă năluca în nouă sute de mii de cioburi de sticlă. Era o minune inaccesibilă, prea gingașă, o jonglerie fragilă. Îi veni să plângă. Degetele-i tremurară.

Nava pieri. Bărbatul dăinui pentru scurtă vreme, apoi făcu o mișcare și deveni și mai străveziu. Deslușeau din ce în ce mai limpede, prin trupul lui, caldarâmul și scoarța aspră a copacilor. Se topi în văzduh.

— Aș vrea să cred că am visat, rosti un glas.

Clara se dădu cu un pas îndărăt. Se întoarse. Oftă.

— S-a sfârșit. S-a sfârșit.

Își lăsă capul în piept. Inutile, rachetele șuierau și fluierau ca niște meteoriți condamnați.

— I-am arătat ce avem mai bun.

În jurul ei glasurile prinseră a șopti cuvinte nedeslușite.

— N-o să ne mai întâlnim cu așa ceva. N-o să aflăm niciodată.

Păianjeni strălucitori atârnați de Pământ cu mătasea lor vaporoasă, rachetele urcau pe cerul negru. Se înapoiară spre balul, alămurile și muzica și focurile tot mai slabe.

— Sunt cu tine, zise un glas Ia urechea Clarei.

Glasul vibra, asemenea corzii întinse a unei harfe.

SPUMA SOARELUI

Străbătu căldura nopții ca un văl de foc desfășurat pe cerul mohorât și liniștit de atâta umezeală. Lumină tot orașul timp de două secunde, deșteptă copiii, făcu să se deschidă ferestrele; capete se iviră în zarea tremurândă a obloanelor și a glasurilor încă răgușite. Semăna cu o rachetă rătăcită de la vreo serbare, gonind parcă mai repede decât o săgeată aprinsă, parcă mai încet decât un fulger. Cădea fără zgomot. Toată culmea dealurilor din apropiere luă apoi foc, iar copacii mari se aprinseră în picioare. Vântul de dimineață purta mireasma rășinii arse și aduse sunetul sirenei pompierilor.

În toate nopțile de vară orașul dormise cu un somn opac, animalic, și iată că se deștepta zumzăind ca un stup. Era o priveliște neobișnuită. Motoarele sforăiau, farurile clipeau, sonerii, sirene, strigăte, zgomote de roți pe un prundiș îndepărtat, pași grăbiți.

Ca la cinema.

«Nostim!» își spuse Vincent. Noapte de noapte se lungea pe acoperișul de olane încinse de soarele verii și privea spre stele. Nu se schimbau niciodată. Iar gândurile lui prindeau treptat să curgă, să crească, să trăiască prin ele însele. Stelele erau spuma nopții. Ore la rând le așteptase să fremete, fără să vadă nimic, nici măcar explozia tăcută a unui foc murind la o depărtare depășind orice închipuire. Stelele n-au destin, își spunea Vincent. Erau înțepenite la locul lor, sub umbrela deschisă a nopții, și așteptau.

Și uite că pădurea ardea, o stea prost prinsă căzuse de pe cer și orașul se zbuciuma, iar totul avea să se stingă precum toate în lumea asta, în afara stelelor, iar orașul se va reapuca să doarmă cu somnul agitat, colectiv, zvâcnit al unui animal neliniștit.

Dar nu fusese o stea. Stelele nu se desprind de pe cer. Și unii zic c-ar fi uriașe, mai mari chiar decât Pământul nostru.

Mașina roșie a pompierilor se târa pe drumeagul ducând spre pădure. Motorul izbea și gâfâia. Farurile tresăreau, zadarnice în lumina incendiului.

Vincent se întinse, văpaia focului făcea stelele să pălească. Dar nimic nu amintea de lumina zilei. Era o lumină galbenă și pâlpâitoare, într-un fel dușmănoasă, o lumină vie și agresivă. Lumina zilei era doar înșelătoare.

Mașina pompierilor trăsese la marginea drumului, cât mai aproape de foc. Niște oameni alergau spre buza pădurii. Alții desfășurau un lung șarpe negru. În sforăitul egal al incendiului strigau cuvinte pe care nici ei nu le auzeau. Un copac se prăbușea din când în când, se închidea în el însuși ca și cum i-ar fi ajuns cât luminase și râvnea să adoarmă în bezna cenușii. «Copacii pe care i-am fi doborât mâine sau în zilele următoare», își spuse Vincent. Ar fi trebuit să se simtă amărât, dar nu era. Se simțea ciudat de fericit, de bună seamă pentru că era noapte. În timpul zilei ar fi început să alerge alături de ceilalți, cu securea în mână, să răcnească și să dea cu un mănunchi de frunze în ferigile sfârâinde. Dar în noaptea asta nu-l privea nimic.

— Vincent, strigă careva.

Nu răspunse. Se gândea la ceea ce căzuse din cer. Focul nu-l interesa. Toate pădurile pământului puteau să ardă și să topească ghețurile de la poli. Dar ceva străbătuse cerul, depășise atmosfera, văzuse stelele goale, fără învelișul vălurilor și venise să se zdrobească atât de aproape, atât de aproape. «De-aș putea vorbi cu asta», își spuse.

— Vincent… Poate că ar trebui să mergem acolo?

— Poate. «N-am chef, își spuse. Ce să fac acolo? Să alerg și să mă aflu în treabă! Să sap o groapă, să înalț un zid de pământ. Sau să mă reped în foc și să văd, să pun mâna pe ce a venit din spațiu, din adevărata noapte.» Vin, zise el. Vin. Așteptați-mă!

Se lăsă să lunece de-a lungul acoperișului. Olanele aspre îi zdreliră spinarea. Picioarele i se bălăbăniră apoi în gol și se opri o clipă, după care sări. Era ciudat să-și dea drumul în beznă și să cadă timp de o zecime de secundă fără să simtă nimic în jur și numai înăuntru, în cap, așteptarea izbiturii. Nu sărea de la o prea mare înălțime, dar închise ochii și, în zecimea aceea de secundă, rătăci și el prin vid, orb, inert, meteorit printre stele.

Își desprinse cămașa, care spânzura de închizătoarea unui oblon și o trase pe el. Apoi se întoarse și văzu marea umbră caraghioasă a casei, pe care focul o desena pe coasta abruptă a dealului.

— O clipă, strigă.

Alergând, dădu ocol casei. Crângul ardea liniștit, izolat cum se cuvenea. Îl înconjurau oameni cu căști strălucitoare. Scânteile urcau drept, în văzduhul lipsit de vânt, și se prăbușeau în foc pentru a țâșni din nou, într-o mișcare neîntreruptă. Ceilalți coborâră în fugă dealul, îndreptându-se către drum. Și alergând în urma lor, Vincent își spunea: «Ceva ce a fost mai aproape de stele decât oricare om. Mi-ar plăcea să am și eu o bucată, măcar o așchie, ca să simt mirosul vidului și al focului de pe tărâmurile încremenite».

Își aminti de niște vise vechi. Copil fiind, își jurase să construiască mai târziu un uriaș telescop și să cerceteze toate stelele și să numere toate planetele. Nu era o curiozitate de ordin științific. Ci doar nevoia de ceva îndepărtat și altfel și, într-un fel, indefinisabil, neclintit și vechi. Iar mai târziu visase să construiască și să conducă rachete, dar rachete tăcute, ușoare, negre și rapide. Numai vise.

Drumul era aglomerat de mașini rău garate, de biciclete, de oameni care nu știau ce așteaptă și se mișcau anevoie în umezeala nopții. Nu-și găsiseră somnul dincolo de ferestrele lor închise din pricina căldurii și a muștelor și primiseră incendiul ca pe un fel de salvare, iar lumina de pe deal ca pe o poartă dând către activitatea liniștitoare de peste zi.

Un radio cu tranzistori fredona o melodie demodată. Circulau burdufe cu vin călduț.

Vincent își croi drum prin grămada de oameni și aparate. Larma glasurilor nu-l stânjenea. Se uita țintă la foc. Copacii înalți, ce mărgineau pădurea, se scrumiseră aproape cu totul. Uriașele grămezi de jar ale trunchiurilor mai erau roșii, dar adevăratul incendiu se afundase în desișul crângului. Pădurea era un fel de fruct, al cărui sâmbure strălucea printr-o carne cenușie, roșie și străvezie. Vincent ajunse chiar la marginea focului. Căldura era aproape insuportabilă, dar avea ceva fascinant în încremenirea ei apăsătoare. Îți strângea pielea din toate părțile, ca un val de nisip invizibil blocând mușchii, oprind orice mișcare, chemând și hipnotizând privirile.

Îl dureau ochii de atâta căldură. Nu putea vedea nimic în afara focarului scăpărător și a liniilor de foc ale crengilor mistuite într-o clipită.

Se răsuci pe călcâie. Pompierii, spectatorii și câinii, mașinile, gesturile și vorbele păreau prinse-n capcana luminii. Apoi auzi sirena. Urla ciudat în pașnicul vacarm al focului. Farurile mașinii croiau stranii tunele de lumină în laturea întunecată, prăfuită și îndepărtată a drumului. Era o mașină străină. Până atunci focul fusese un fel de adunare de familie, de petrecere improvizată între vecini. Și deveni, dintr-o dată, o treabă serioasă și importantă.

Mașina năvăli pe drumul de pământ. Printr-o minune nu atinse pe nimeni și nimeni nu protestă, din oboseală. Se opri scrâșnind lung din cauciucuri, frânele gemură, portierele pocniră ca niște gonguri pleznite și o voce rosti mecanic și fără încetare, într-un difuzor: «Degajați pădurea. Degajați pădurea», de parcă ar fi fost chiar sunetul plămânilor mașinii, care aspira și expira.

Era o mașină neagră, cu o antenă lungă de care spânzura, tocmai la capăt, o flamură murdară. Strălucea cumva neliniștitor. Coborâseră din ea doi bărbați. Cel mai în vârstă purta un costum întunecat și prea strâmt. Celălalt, niște haine de culoare deschisă. Emana din el ceva aspru și hotărât. Din punct de vedere profesional.

— Cine conduce operațiile aici? întrebă bărbatul în haine de culoare deschisă.

Avea un glas uscat.

— Primarul, bănuiesc, zise încetișor Vincent.

Studia cămașa curată, cravata nouă, obrajii bine rași și ochii reci ai celuilalt. Își vârî mâinile în buzunare și începu să se legene pe călcâie.

— Ești pompier?

— Nu, zise Vincent. Sunt tăietor de lemne. Și numai vara. Locuiesc acolo. Făcu un gest vag. Am venit să văd dacă-i nevoie de mine… Aș… aș vrea să știu ce a căzut din cer.

— Mai târziu, zise bărbatul în haine de culoare deschisă. Mai târziu. Ne poți conduce?

N-avea unde să-i conducă. Se aflau aproape în buza pădurii. Fragile, ierburile și frunzele înnegrite le trosneau sub picioare. Făcură câțiva pași. Bătrânul rămăsese puțin în urmă, uitându-se, ca în extaz, la foc.

— N-au fost răniți? întrebă bărbatul în haine de culoare deschisă.

— Pe câte știu, nu, zise Vincent.

«Ce altceva poate face, gândi el, decât am făcut și noi? De ce a venit, din odaia lui îndepărtată, într-un oraș îndepărtat? De ce a fost trezit pe nepusă masă de o sonerie pe când încerca să adoarmă sau să viseze, știind că somnul ăsta furtunos nu-i va aduce decât coș-mare? O fi atât de important? O fi ceva ce nu știu, ce nu știe nimeni în afara lui și care-i explică tonul, mersul, haina, mașina? N-are importanță!», își spuse, în cele din urmă.

— A căzut ceva din cer, zise bătrânul. Glasu-i părea aproape stins. Ochii nu i se dezlipeau de foc și degetele i se crispau nervos peste nasturii hainei. Așa-i? Povestește-mi cum a fost.

În tonul istovit al glasului era un fel de rugăminte. Vorbea încet și deslușit și, după fiecare cuvânt, părea că nu va mai putea rosti un altul. Avea vocea cu care se vorbește prin somn.

— Am fost de față, dar nu știu nimic, zise Vincent. Se simți istovit. Așa ceva nu se poate povesti, nici măcar ține minte.

— Nu era o rachetă, zise încetișor bătrânul. Cel puțin nu una de-a noastră. Dacă era de-a noastră, aș fi știut. Sau poate că a venit de la ceilalți? Au făcut mari progrese, în ultima vreme.

— Fii atent ce spui, Baldini, zise bărbatul cu haine de culoare deschisă. Aici nu suntem siguri de nimeni.

«Niște savanți, își spuse Vincent, savanți care lucrează sub protecția unei armate, în laboratoare ferecate, pe după două șiruri de sârme ghimpate. Și, dacă se uită pe fereastră, nu văd decât lungi spații cimentate și oameni cu arme grele și strălucitoare.»

— În câtă vreme se crapă de ziuă? întrebă bărbatul cu haine de culoare deschisă.

Vincent cercetă cerul:

— Cam într-o oră.

— Presupun că până atunci nu putem face nimic. Adevărul e că trebuie să așteptăm materialul special. Ai de pus vreo întrebare, Baldini?

— Nu, zise bătrânul. Nu.

Nu pierdea focul din ochi. Privea, dincolo de foc, ceva ce ardea tăcut și misterios.

— Cel mai bun lucru pe care-l putem face e să ne întoarcem în oraș. Pe primar o să-l vedem mai târziu. Ce zici, Baldini?

— Nimic, zise Baldini.

Vincent vedea focul reflectându-se în ochii lui. Se întoarseră amândoi și coborâră către mașină.

— Așteptați, strigă Vincent. Se opriră. Vă pot fi de folos, adăugă el. Cunosc orașul și oamenii. Aș vrea să vin cu dumneavoastră.

Bărbatul în haine de culoare deschisă îl măsură, de parcă l-ar fi văzut pentru întâia oară:

— Îl luăm cu noi, Baldini?

— Cum vrei.

— Vino, spuseră hainele de culoare deschisă.

În glasul lor răsuna o părere de rău.

Vincent era înghesuit în fundul mașinii, între bătrân și un bărbat în uniformă. De vreo trei ori aruncă o privire spre oglinda retrovizoare, căutând lucirea stăruitoare a incendiului. Mașina sălta din șanțuri și atingea tufișurile. Farurile arătau în ultimul moment oameni ce pășeau liniștit prin mijlocul drumului și mașina-i evita printr-o tresărire deznădăjduită. Ajunseră în oraș când cerul împrumuta culoarea murdară a zorilor. Merseră, fără să se oprească, până în piața centrală. Apoi coborâră și se instalară într-o măruntă cafenea. Se uitară la patron, care, fără a scoate o vorbă, le pregăti cafeaua. Băură lichidul clocotit, privind pe fereastră ziua ce albăstrea. Hainele de culoare deschisă se ridicară apoi și întrebară de telefon.

Vorbeau la telefon, uitându-se la Vincent. Privirea li se ațintea deodată tare departe, apoi revenea la Vincent.

— Vor să-ți vorbească, Baldini, spuse bărbatul.

Bătrânul luă receptorul. Nu spuse nimic. Lumina focului se mai vedea în privirile lui. Asculta. Părea că zâmbește.

— Au văzut ceva pe cer, ieri seară, zise el, apropiindu-se.

Ceva pe cer. Cuvintele-i plăceau. Ceva pe cer.

— Ei? ziseră hainele de culoare deschisă.

— Venea de foarte departe, l-au urmărit încă din noaptea trecută și sunt pe cale să caute rapoarte mai vechi.

— Ceilalți?

— Nici noi, nici ceilalți. De altminteri, nu era o rachetă. Cel puțin pe câte știu. Nu venea de pe Pământ.

«Știam, își spuse Vincent cu un fel de fervoare care-l surprinse. Atâta vreme am privit stelele, că poate mi-au trimis un semn, un mesaj.»

— Venea din spațiu, zise bătrânul. Cuvintele se strecurau anevoie printre buzele lui fine și moi, de parcă le-ar fi savurat: Din spațiu.

Și-și dădu capul pe spate și contemplă tavanul alb, cu zugrăveala crăpată, și dincolo de crăpături, de ghips, de acoperiș și de atmosferă, dincolo de nori și de stele, cine știe ce tavan neclintit și definitiv, și începu să râdă tăcut.

— Așadar, iată ce-am dorit să fac multă vreme, zise în cele din urmă Vincent, să privesc printr-un telescop și să construiesc rachete. Și n-am făcut niciodată una ca asta. Am făcut tot felul de meserii; am văzut tot felul de țări și de ceruri, dar niciodată, niciodată n-am văzut stelele crescând și palpitând în oglinda unui telescop.

— Înțeleg, zise bătrânul, înțeleg. Avea un ușor accent. «Vine cu siguranță, din Sud, gândi Vincent. Poate că în nesfârșite nopți calde contempla și el stelele, sub ceruri mai curate.» De ani de zile studiez cerul, zise Baldini. Degetele lui lungi zgâriau masa în neștire și ochii lui scormoneau ochii lui Vincent; semănau cu niște focuri mici, arzând în fundul a două palide caverne deschise către o faleză de cretă. Și nu știu de ce. Privesc stelele și lor nu le pasă de mine! Disec soarele, și nu-i nici mai cald, nici mai rece. Mă întreb dacă nu mi-am pierdut vremea. Poți iubi atâta vreme ceva sau pe cineva, fără să primești în schimb măcar un surâs?

Își ridică paharul și sorbi din berea călduță.

— Îmi pare bine că te-am întâlnit, îi spuse el lui Vincent.

— Și mie, zise Vincent.

Se priviră, zâmbiră și-și goliră paharele.

— Presupun, zise Baldini, că acolo sus se află o țară pentru străini. Pentru toți străinii. M-am simțit întotdeauna străin. Pretutindeni. Aici. Chiar acolo unde m-am născut. Am călătorit mult. Am văzut cu siguranță mai multe orașe și am auzit vorbindu-se mai multe limbi decât oricine în țara în care m-am născut. Dar nicăieri n-am fost la mine acasă. Am lucrat pentru unii și alții, dar nu lucram niciodată pentru mine. De fapt, nici pentru altcineva. Cred că de patruzeci de ani n-am privit, într-adevăr, o singură dată stelele, nu, nici o singură dată. Dumneata, da. Te invidiez, știi?

Ești tot un străin, în felul dumitale. Bănuiesc că ne înțelegem. Ca niște stropi de apă mereu gata să lunece, să plouă, să se rostogolească peste frunze sau să cadă în mare, dar neoprindu-se niciodată undeva, absorbind și refractând într-una lumina lunii, fără s-o asimileze nicicând. Bănuiesc că așteptam amândoi ceva, și poate că asta așteptam, ceea ce fierbe domol în focul ăsta, se coace măreț și așteaptă să gustăm. Mă cam tem de ce o să descoperim.

— Și eu, zise Vincent.

Vorbeau de atâta vreme și băuseră atâta bere fadă că începea să i se învârtă capul. Străbătuseră împreună mii de ani-lumină și răscoliseră împreună galaxii. Exploraseră împreună lumi necunoscute și primejdioase.

Erau, își zise Vincent, doi țicniți în curs de a bate apa în piuă cu lucruri la mintea cocoșului și răscolind cele mai vechi visuri ale fiecărui om. Fel de fel de oameni se așezaseră lângă ei, băuseră și plecaseră, fără să-i ia măcar în seamă. Cuvintele lor făcuseră doar vânt. Vincent se simți nespus de scârbit, de gol. Acolo sus, în spațiu, nu era decât un pustiu întunecat și dușmănos, ghintuit cu lumini strălucitoare și dușmănoase, fără urmă de căldură, nici de viață, nici chiar de dușmani. Vidul nu era decât replica tragică a Pământului. Inconștiență și neputință. Plus slabul scârțâit al vechii mașinării care se strică pe nesimțite și cade-n bucăți. Dar până și astea erau tot niște vorbe.

Și, de fapt, ceea ce doreau era vidul, absența, deșertul presărat cu puțuri de culoare, deșertul rece, inert, inuman și străin, definitiv și mort. Nisipurile de pe Marte, pulberile de pe Lună și mările virgine ale spațiului, aburii soarelui și delicata arhitectură a orbitei cometelor. «Erau dintr-o asemenea lume», își spuse Vincent, înecat în adâncul unui pahar cu bere, sufocându-se în căldura lipicioasă, stăpânind vagul hohot de plâns din fundul gâtului, rătăcind pe un ocean de nenorociri ieftine, ascultând și vorbind, bând, în vreme ce luminile jucau în jurul lui.

Piața era năpădită de oameni și aparate. Oamenii priveau aparatele adormite. Uneori mugea o sirenă și ei tresăreau, păreau gata s-o ia la fugă, își întorceau capetele și căutau o ieșire în caz de pericol. Apoi se potoleau și începeau să devoreze din nou cu privirea lucirile cromurilor, uriașii clești spânzurând la capătul brațelor de oțel, costumele de protecție din amiant semănând cu niște oameni goliți, supți de cine știe ce caracatiță meticuloasă, costumele de scafandri cu un singur ochi de mică pestriță, ale căror detectoare zumzăiau ca niște stupi. Aparate de filmat. Faruri stinse. Motoare.

Și oameni înarmați.

— Presupun că incendiul se va stinge de la sine înainte de sfârșitul după-amiezii, zise Baldini pe când se îndreptau cu mașina spre pădure.

Vincent încuviință din cap, fără a-și descleșta buzele. Se simțea ciudat de obosit, de loc ațâțat. Ceva cât se poate de important pentru știință și istorie, și poate chiar pentru oameni, era pe cale să se producă. Dar totul trecuse peste el ca o furtună, într-o larmă exterioară de fulgere și tunete, și se depărtase lăsându-l, pe dinăuntru, indiferent.

Prevăzuse asta de o sută de ori, își închipuise totul până în cele mai mici amănunte, un glas străin străbătând vidul și ajungând pe Pământ, o navă străină lăsându-se pe iarba grasă și ființe străine coborând din ea, dar acum era doar un eveniment abstract și îndepărtat, mort înainte de a se fi născut, ucis poate de orașul prea mic și prea mohorât, sau poate înăbușit de toate mașinile, toți tehnicienii, toate măsurile și planurile astea.

Ca o voce așteptată o zi întreagă la telefon, prezentă în fiecare sonerie stearpă și absentă deodată, tocmai când, amortizată, fără buze și fără plămâni, membrana receptorului se mișcă, în cele din urmă.

Se dădură jos din mașină. Pădurea era tot roșiatică. Dar marginea ei arăta cenușie și murdară, căci șuvoaiele de apă ale tulumbelor muiau cenușa prefăcând-o într-o pastă moale, fără consistență, fără culoare precisă și semănând cu o monstruoasă cataplasmă aplicată pe pământ, de jur-împrejurul unui abces de foc. Nori de vapori urcau vertical în văzduhul fără vânt. În harababura asta roșie și albă nu se putea desluși nimic. Era foarte cald, chiar lângă răcoroasele tentacule de apă.

Comprimați de garduri de sârmă strălucitoare, spectatorii din oraș se adunaseră pe înălțimile din jur. Difuzoarele urlau ordine. Așteptare. Baldini și Vincent se așezară pe un taluz.

Baldini începu apoi să vorbească în microfonul unui magnetofon — un glas firav și egala răsucire a bobinelor.

Vincent se tolăni în iarbă, «De fapt, nu pot suferi să visez», își spuse, chiar înainte de a adormi.

După-amiaza luă sfârșit. Incendiul însă nu se stinse. Nu mai rămăsese nici un capăt de lemn care să poată arde, dar dealul era la fel de scăpărător ca un uriaș morman de jar învăluit în aburi. Ceea ce căzuse săpase un crater ce părea plin de lavă în clocot. Ca niște stâlpi înfipți în pământ și cufundându-se treptat sub permanentul șoc al tonelor de apă, rămășițele înnegrite ale marilor copaci zăceau la limita dintre pământ și foc.

— Temperatura nu scade, zise Baldini.

Fața-i era crispată. Stătea chiar la marginea craterului și din două în două minute se dădea îndărăt, ca să respire un aer mai răcoros. Dar abia dacă transpira. Pielea obrazului îi rămânea proaspătă și palidă.

— Nu pricep, zise Baldini.

Apoi auziră un tunet. Căldura ajunse de neîndurat. În spatele lui Vincent și Baldini, dintr-un ținut răcoros și umed, de la un pol depărtat de acele tropice, oamenii începură să strige. Pământul uscat le tremură sub picioare. Vincent și doi pompieri săriră îndărăt.

— Stați, răcni Baldini, nu pricep.

O protoplasmă de foc țâșni din sâmburele strălucitor. Apa încetă să mai curgă din tulumbe.

Apoi, solul se prăbuși. Focul năvăli asupra lor, recuceri formele negre ale copacilor arși, clipoci pe pământ într-o maree de soare. Nisipul începu să se topească lângă ei, explodând și pârâind.

— Baldini. Fugi!

— Nu pricep, zise liniștit Baldini.

Treptat, pas cu pas, se trăgea îndărăt. Apoi se întoarse și strigă câteva cuvinte pe care nimeni nu le înțelese. Nisipul se vaporiză în văzduh, Baldini urcă grăbit talazul. Începu să alerge. Cu spatele la foc, alerga pe cât de repede îl duceau picioarele neîndemânatice.

— Puneți-vă la adăpost, repede.

Pompierii își părăsiră tulumbele și se răspândiră care încotro. Vincent îl ajunse din urmă pe Baldini și-l opri, apucându-l de braț. Simți, prin stofa subțire, un tremur neliniștitor. Nu era nici oboseală, nici teamă, ci — Vincent înțelese atunci când degetele începură să-i tremure și lui — un fel de ațâțare neliniștită, de vibrație ireductibilă, a oaselor și nervilor. Era tremurul pe care-l încerci când privești într-una stelele, când privești chipul fără mască al spațiului și ghicești contururile date cu cerneală ale norilor stelari.

— Puneți-vă la adăpost, zise Baldini.

Și Vincent știu că Baldini dorise să știe în asemenea măsură, încât pășise în foc pentru a cunoaște, într-o ultimă miime de secundă, ceea ce căzuse din spațiu. «Dar n-ar fi folosit la nimic, își spuse Vincent, alergând și târându-l cu el pe savant. Nu poți cunoaște nimic într-o miime de secundă, nici chiar într-o mie de ani; nici propriile tale vise. Nimic nu se cuvine cunoscut în sine, nici o cunoștință nu se cuvine păstrată pentru sine. Visul stins al unor asemenea cunoștințe se află doar în străfundul creierilor, legitimând singurătatea.»

Solul se prăbuși. Vincent căzu cu fața în jos și-l trase cu el și pe Baldini. Sub palmele lui pământul ardea. Cineva striga. Gâfâi. În stânga lui se aprinse un smoc de iarbă.

O țâșnitură de apă înghețată îi izbi spatele și ceafa. Se ridică șiroind, îl zgâlțâi pe Baldini și-l împinse înainte. De parcă ar fi alergat, se cațără repede pe un perete aproape vertical. Urmă să pășească multă vreme printre oameni. Apoi simți că i se scoate carapacea de cenușă coagulată, o simți lunecând pe el și părăsindu-l, și i se făcu frig.

«Sunt un străin, își spuse Vincent sub cortul cu oxigen, privind țintă spre transparența vătuită a acoperișului de plastic. Sunt un străin și, prin urmare, singurul de pe planeta asta care-mi seamănă. Respir un foc ușor. La drept vorbind, alcătuim cu toții o ciudată colecție de străini. Și iată că un supra-străin vine să ne bată la poartă. Nu poate respira decât un foc greu. Nu mi-e nici mai străin, nici mai puțin străin decât primul om venit. Poate că nu-i mai viu decât el, sau tot atât de mort. Dar nu-l pot înțelege. Nu mi-l pot măcar închipui. Nu pot ști dacă barem e viu, dacă gândește, dacă mă poate imagina. Nu pot ști toate astea nici dacă-i vorba de primul om venit. S-ar putea ca oamenii să n-aibă nici o existență reală. S-ar putea să nu fie decât niște pietre lucrate. Le sunt prea străin ca să pot hotărî. Dar le pot împrumuta viață, idei, acțiuni, somn și vise. Îmi pot închipui că au văzut Parisul, Londra sau Roma și, la drept vorbind, îmi închipui că le-au văzut așa cum le-am văzut eu; știu că-i o greșeală, dar îmi pot îngădui s-o săvârșesc. Locuim în lumi diferite, dar apropiate. În privința a ceea ce avem pe dinăuntru suntem într-adevăr străini, dar pe dinafară semănăm destul de bine.

Pentru ce arde acolo nu pot face totuși nimic. N-am văzut spațiul așa cum l-a văzut, nici aceleași stele; noaptea n-are aceeași culoare pentru noi. N-avem aceeași cifră pentru cifre. Suntem străini, nu pentru că âm fi diferiți, ci pentru că locuim spații diferite. Nu pot să mă fi născut în inima unei stele, să fi trăit pe o lume de gheață, să fi rătăcit un milion de ani prin nimic, să mă fi agățat de coasta unui crater de pe Lună sau să fi fost purtat, sub gingașa înfățișare a unui spor, de către vântul șuierător de pe Marte.

De atâta vreme am știut că sunt un străin și mă întindeam noaptea pe un acoperiș pentru a privi stelele și pentru a-mi spune că țara mea se află acolo, inaccesibilă, că e țara mea tocmai pentru că-i inaccesibilă. Și acum, când a început să cadă pe Pământ, când a străbătut spațiul, uite că distanța rămâne aceeași și speranța n-are leac.»

«Nu pricep, își spunea Baldini sub albeața lăptoasă a cortului cu oxigen. Nu pricep.» Timpul era un mozaic de clipe și crezuse că-i citește sensul general, crezuse că descifrează tainica scriitură a stelelor, dar o nouă cheie căzută din cer făcuse să se dărâme casa abia ridicată, în chiar clipa când pătrundea în ea. Și timpul nu mai era din nou decât o serie de secunde prinse-n ace, de litere izbite unele de altele și care se citeau într-un fel aici și altfel dincolo.

Vincent clipi. Respiră adine și-și mișcă degetele. Purta niște haine uscate, dar prea largi. I se părea că-i un copil scăpat de la înec și vârât în pat fără a fi fost certat.

Sări din pat și ieși din cort. Era aproape noapte, dar focul încrustat pe dealuri lumina cerul. Craterul se mărise tare mult. Focul palpita învârtejindu-se în sânul unui vast ceaun de nisip clocotitor și sticlă închegată. Un elicopter zumzăia ca o gâză halucinată de o lampă. Șiruri de camioane tunau pe drumurile din preajmă.

— Sunt fericit să văd că vă simțiți mai bine, zise bărbatul în haine de culoare deschisă.

Fața i se scobise. O umbră neagră-i înconjura bărbia și obrajii.

— Cum stăm? întrebă Vincent. Domnule?…

— Ferrier. Mă numesc Ferrier. Nu știm nimic. Nici Baldini. Am pus să-l trezească. Nu ne-a putut spune nimic. Mai nimic.

— Craterul se mărește, așa-i?

— Întocmai. L-am inundat cu apă, l-am stropit cu zăpadă carbonică, am dezlănțuit asupră-i suflul unei explozii. Dar crește. Prea repede. Dacă se dezvoltă în ritmul ăsta, după-masă înghite orașul.

— Nu izbutiți să-l stingeți?

Mâinile lui Ferrier se strânseră și se desfăcură.

— Am încercat totul. Putem stinge stelele?

«O cenușă rău stinsă, care a străbătut vidul, își spuse Vincent. Sau un spor de foc, care a purtat prin spațiu propria și strania viață a flăcărilor. O zgură străină, scăpată din nebăgare de seamă de la cine știe ce cazan al vidului și care riscă să ne distrugă. Să fie chiar din nebăgare de seamă?

Poate că ia foc tot Pământul și începe să strălucească în vid. Poate plesnește ca un fruct copt, pentru a pluti ani de zile și a se prăbuși, strivindu-se, în sfârșit, pe soare? Poate că săptămâna viitoare oamenii nu vor mai fi decât niște aburi cu aripi de praf, întinse prin spațiu?»

Craterul părea al unei alte lumi. Era o altă lume în curs de dezvoltare pe suprafața Pământului, un deșert cenușiu cu nivele de jar, cu falii fumegânde; la suprafață, stânci cu marginile topite scânteiau ici și colo, ca și cum eroziunea vântului și a apei n-ar fi fost decât o mângâiere uitată. Iar lumina soarelui pălea la strălucirea focului.

«Poate că pentru acest ceva străin, își zise Vincent, Pământul nu-i decât beznă și tăcere, frig și ostilitate. Poate că încearcă desnădăjduit să încălzească coaja asta înghețată, așa cum ai sufla peste buzele unui mort, în nădejdea de a-i transmite căldura vieții. Poate că, în felul lui, Pământul e pe cale să renască.»

Craterul ținea poate de o frumusețe mai deplină de-cât oricare priveliște terestră familiară. Aduna în el căldura deserturilor, adâncimea luminoasă a fundurilor marine și inumanitatea colorată și geometrică a mineralelor. Nici urmă de viață. O splendoare limpede, scutită de moarte. Era ciudat și semnificativ să-i vezi pe oameni clipind din pleoape sau ferindu-și privirile de atâta strălucire. Câți dintre ei doreau într-adevăr să știe ce zăcea în mijlocul măruntei stele?

Doi, poate.

Celorlalți li-e frică.

«Baldini și cu mine, își spuse Vincent. De ce nu mă tem?

Pentru că n-aștept nimic altceva. Pentru că viitorul meu, tot ce am avut, era pe cer și a căzut acum pe Pământ.

De fapt, n-am iubit niciodată viața. Își spuse Vincent, ștergându-și sudoarea de pe frunte. Îmi plăcea să trăiesc pentru a gândi, pentru a vedea, atâta tot. Poate că ar fi fost mai bine să fiu o piatră, un bloc născut din foc și rătăcind, sărind din orbită în orbită, pierzându-mi din substanță de-a lungul vremii și pe măsura spațiului, încrucișându-mă iar și iar cu propria-mi urmă fără să știu vreodată, orb sub luminile stelelor, surd la izbitura lumilor, curgând și încremenit în mijlocul șuierului pricinuit de unde. Asta am încercat să fiu în toate verile, când priveam de pe acoperiș cum lunecă stelele.

Și Baldini. Ce-a visat el?

N-o să știu niciodată, își spuse Vincent. N-aș fi știut nici dacă am fi privit stelele împreună, timp de o sută de ani. Nu se poate să admire acest… ceva, ca mine! Orice-ar face, orice-ar gândi, rămâne un savant. Ar vrea să pună mâna pe el și să-l sfârtece, să-l cântărească, să-l analizeze. Iar eu aș vrea sa-l rog pe acest ceva doar să-mi îngăduie să-l privesc.»

— De ce n-ați trimis pe nimeni acolo, înăuntru? întrebă fără veste Vincent.

— Ești nebun? Nimeni nu poate spera să supraviețuiască în internul ăsta!

— Nu-s chiar atât de sigur, zise încet Vincent. Nu cred că sunt nebun… Aș… aș dori să mă duc eu.

— Știi ce a spus Baldini când s-a trezit? Dați-mi un costum de protecție, dați-mi un costum de protecție. Trebuie să intru acolo.

— E prea bătrân, zise repede Vincent. Nu s-ar mai întoarce. Nu-l lăsați să plece. Dar am să merg eu. Dați-mi un costum de protecție. Vă rog. Sunt major, teafăr la minte. Și destul de rezistent ca să supraviețuiesc.

Ferrier clătină din cap:

— Nu te enerva. Nu știm ce-i acolo. N-am să îngădui nimănui să încerce. Nu înainte de a trece o bună bucată devreme.

— N-o să se răcească niciodată îndeajuns. Nu vedeți cum câștigă teren? Nu vedeți că tonele astea de apă n-au nici un rost? Mâine sau poimâine o să înghită orașul. Ziarele nu consacră azi acestui ceva decât un sfârșit de coloană în pagina a treia. Dar ce credeți că au să zică mâine, când orașul o să ia foc, când zidurile se vor topi pe nesimțite, în vreme ce acoperiș-urile se vor evapora? Iar săptămâna viitoare, când o mare de foc va acoperi fața pământului? O să fie prea târziu! Trebuie să aflăm cât mai multe, de pe acum.

— Credem că n-o să se stingă, zise obosit Ferrier. Am luat măsurile necesare. La nevoie, orașul va fi evacuat mâine. Nici vorbă să trimitem pe cineva acolo, la sinucidere. Ajunge. Acum, liniștește-te.

— Și dacă nu se stinge? întrebă Vincent.

Degetele lui Ferrier se crispară pe cureaua pantalonilor.

— Nu știu ce o să facem atunci, zise Ferrier. Dar dumneata?

Focul nu se stinse. Mugetele lui acoperiră larma orașului și, când se lăsă noaptea, strălucirea lui stinse lumina stelelor. Noaptea fu atât de apăsătoare și de încinsă că Vincent dormi puțin. Asculta cum, încăpățânat, focul își făcea drum prin crăpăturile pământului, prin vibrația pompelor și șuierul aburilor. Și încerca să-și închipuie zgomotul ăsta de mii de ori mai puternic și acoperit pentru o clipă de un imens și derizoriu vaiet omenesc.

Apoi, dimineața îndulci umbrele, stinse reflexele cromurilor. Dar focul ardea mai departe. Ziarele pomeneau evenimentul cu titluri mari, înzestrate cu splendide semne de întrebare. O fotografie proastă îi arăta pe Baldini și pe Vincent alergând sub ploaia de cenușă. Legenda spunea că Baldini era cel mai bun savant din domeniul lui, fără a preciza care, și că Vincent scrisese cândva un roman abstract. După care, Ferrier îi vorbi despre pasi-unea lui pentru Mallarmé, îi cită câteva din versurile pe care le scrisese înainte de a opta pentru fizică; își descoperiră prieteni comuni.

Coborâră împreună spre oraș, mergând pe jos. Îl străbătură dintr-o parte într-alta, abia ascultându-și sunetul glasurilor, atenți la cel mai mic semn. Orașul era tăcut, mort, ca de obicei. Dar domnea peste el, amestecându-se cu căldura, un fel de așteptare. Obloanele se întredeschideau pe furiș. Nimeni nu punea întrebări, dar ochi neliniștiți pândeau siluetele is-tovite ale străinilor. De prin curți, dindărătul caselor se auzeau glasuri te-mătoare, înnăbușite, mânioase. Arcurile unei străvechi mașini scârțâiau sub o masă ciclopică, alcătuită din coșuri de papură bucșite cu relicve îngrămădite sub un cearceaf. O pisică gemea într-o cutie de carton străpun-să de găuri neregulate. Era un oraș plin de bătrâni și de lucruri bătrânești.

Ajunseră în piață și căutară o cafenea care să nu fie plină de uniforme. Se așezară pe o terasă aproape goală, umbrită de portocali pitici plan-tați în ciubere de lemn vopsit, cerură bere și traseră pe nări mirosul plecărilor în vacanță, care plutea în aer.

— Orice poezie e metafizică, urmă Vincent.

Privirile-i scormoneau golurile ferestrelor cu obloane întredeschise, pereții de cărămidă presărați cu mică scăpărătoare și porțile înalte și înguste, de lemn plin și întunecat.

— Prea mulți poeți nu trăiesc decât datorită stilului. Dar stilul însuși n-are rost decât dacă exprimă o concepție despre lume. Nu poate fi frumos prin el însuși. Poate să transcrie doar, cât mai exact cu putință, groaza sau bucuria sau absurditatea detectabilă în lume. Poate indica dacă Universul e considerat drept o construcție estetică sau drept o capcană, sau drept amândouă, în același timp. Concepția e totul. Restul nu-i decât un mijloc. Problema e dacă poate exista o concepție despre lume.

Piața era împărțită în două regiuni străine, aproape ostile. Întruna, pe terasele cafenelelor, tehnicienii, ziariștii și turiștii beau, vorbeau, meditau închiși în neliniștile, grijile și spaimele lor. Zmângăleau cifre și cuvinte, se uitau pe neașteptate la biserică, singura clădire de piatră, cenușie și bătrână măcar că n-avea nici un secol, sau priveau, pe deasupra acoperișurilor, apropiatul panaș de aburi. Apoi reveneau la meditația, la cuvintele și neliniștile lor de aiurea și de nicăieri.

— Ne putem îndoi de-a binelea, urmă Vincent. Privirile-i rătăciseră pentru o clipă, în vreme ce rămăsese cu gura deschisă. Metafizica nu e, probabil, decât un joc verbal. Ne împrumută un destin, un loc de unde să venim, un loc unde să ne ducem. Grație ei ne hărăzim probleme, o inutilitate, o esență și o existență. Ea dă vieții noastre o valoare religioasă sau dramatică, ceea ce înseamnă, poate, același lucru. E tot atât de grandios reconfortant să te simți în luptă cu un destin cu D mare, sau proteguit de zei. Chestie de temperament. Jocul cu cuvintele echivalează cu exprimarea ideii că cineva se joacă cu speța umană sau cu stelele. A rămâne la sintaxă înseamnă a te asigura că există o ordine absolută și prestabilită.

Cealaltă parte a orașului era populată de locuitorii aproape de nedeosebit de praguri, de stâlpi sau de vechile scaune șubrede pe care ședeau, confundându-se cu cărămida pereților de care se sprijineau. Se mișcau puțin, cu gesturi lente alungau din când în când câte o muscă; vorbeau în șoaptă, de parcă buzele le-ar fi fost uzate. Sub pielea lor de culoarea pământului pârjolit, așteptau. Atitudinea, felul lor de a vorbi, de a sta așezați zicea nu. Străinii puteau aduce orișice, puteau face ce pofteau, n-avea importanță. Toate aveau să lunece pe suprafața orașului, ca ploaia pe olanele acoperișurilor. Așezați în fața caselor, oamenii simțeau mirosul iremediabilului care impregna văzduhul apăsător. Dar, orice s-ar fi petrecut, refuzau dinainte sau negau totul, în bloc.

— Metafizica n-are, probabil, nici o realitate în afara ideilor care o alcătuiesc, zise Vincent. În consecință, nici poezia sau, mai general vorbind, literatura. Adevărata noastră problemă e probabil aceea de a fi lipsiți de orice destin, iar condiția noastră, aceea de a ne făuri mereu câte unul, pentru a uita de golul ăsta. Acceptăm nefericirea cu condiția să ne ducă undeva. Ori ea nu ne duce niciodată nicăieri, ori ce-ar zice poeții. O stea cade de pe cer și ne închipuim că vrea să ne strivească. Poeții se grăbesc să-i atribuie fel de fel de motive întemeiate. Și poftesc un numeros public să asiste la propria noastră nimicire. Dovedesc astfel că sunt conștienți de faptul întristător că nimicirea noastră n-are valoare decât dacă cineva admite o asemenea valoare. Ne împleticim în noroi și ei văd nu știu ce măreție în noroiul ăsta. Fac virtute din necesitate. Murim, și transfigurează concluzia asta logică într-o acceptare eroică. Sau urlă că universul e absurd. E frumos să lupți de unul singur împotriva unui univers absurd și dezorganizat, atunci când galeria te urmărește. Dacă universul ar fi într-adevăr absurd, poeții ar fi și ei absurzi, până la a nici nu-și mai da seama de asta. Dar nu e nici măcar absurd. Nu e nimic. E negarea la ultima pute-re. Se contrazice fără rușine. Metafizica e contradicția lui magistrală, cea mai estetică. În cazul ăsta, considerată ca elaborarea unor destine posibile, deși gratuite, nu-i lipsită de farmec. Devine un fel de drog salutar și ridicol, care poate împiedica specia umană să facă rău.

Vincent bău puțină bere. Își îndreptă trupul, puse coatele pe masă și se plecă spre Ferrier. Dar privirea-i rătăcea, căutând, pe deasupra acoperișurilor, dâra albă a aburilor. De ani de zile nu mai vorbise așa, și în toți anii aceia încercase să nu-și amintească de vremea când scria toată noaptea și se străduia să descrie un parfum plutind în văzduh, o notă muzicală legată de o intenție, o nuanță a cerului, o pată pe un perete sau inegala curgere a timpului, și când se lovea de bariera cuvintelor, dându-și seama că nu deținea niciodată decât un aspect al realității, și un aspect futil, iar viața, sau tot ce avea însemnătate, trecea printre ochiurile plasei frazelor lui; încercase să uite momentul în care-și dăduse seama că realitatea nu era decât o înlănțuire de sfori, de trucuri, o caricatură a ei însăși, repetată ciclic în conformitate cu mode din ce în ce mai caraghioase, dar atât de complicată, încât îi era matematic cu neputință s-o epuizeze. Căci își spusese atunci că era zadarnic s-o zugrăvească sau că însemna să se înșele cu tot dinadinsul. Se înduioșase nespus de el însuși, refuzând să mai vadă pe cineva, recitindu-și mereu paginile înnegrite în speranța să descopere în ele vreo dezmințire. Apoi se întorsese către lucrurile simple, curate și pre-cise, nelăsând nici cel mai mărunt loc pentru idei și neputând fi redate prin cuvinte, ca spațiul sau stelele, ca frigul unei nopți de iarnă sau duri-tatea diamantină și aproape ideală a unui drum înghețat. Și puțin câte pu-țin, deși neîncrederea lui în lumea reală stăruia, nu-și mai bătuse capul s-o traducă, s-o redea prin impresii. Se mulțumise s-o simtă, dar, întotdeauna, prin intermediul unei uriașe distanțe de vid, și iată de ce, își spunea, stelele-i erau mai apropiate decât bălăriile multiple, indefinisabile, de la marginea drumurilor.

— Credeți, zise el încet, că stelele pun cel mai mic preț pe poezie sau pe metafizică? Reprezintă pentru noi obiectul unor nesfârșite reverii, izvorul unor probleme insolubile și subiectul unor versuri ce nu pot fi băute. Și, totuși, rămân frumoase, frumoase în ele însele, fără s-o știe. V-ați închipuit vreodată o stea descriindu-și propriile scăpărări? Am privit stelele atât de mult încât am sperat o vreme să ajung ca ele, impermeabil la orice metafizică și la orice literatură. Dar nu era cu putință. Nu eram o stea. N-aveam nici o țintă. N-aveam de făcut într-una cercuri de lumină prin beznă. Și m-am întrebat dacă noi, oamenii, nu eram obiectul unui blestem sinistru, care ne lipsește de orice destin, de orice obligație de a înfăptui lucrul pentru care am putea fi făcuți. Dar cu asta mă și aflam pe terenul metafizicii. Am înțeles că n-aveam scăpare, că nu te poți nega pe tine însuți, că poți cel mult spera să nu exiști, dar că era zadarnic să nu mai exiști o dată ce te aflaseși în desfășurarea anilor. Am încercat gustul acru al eșecului, cum spun poeții. Nu știu dacă-i definitiv. Nu poți fi sigur, atâta vreme cât ești. Dar presupun că va dura cât stelele. Pentru toți oamenii, și pentru mine, e vorba de un eșec definitiv. Stelele stau mărturie.

Degetele i se crispară ușor. Mângâie piciorul paharului.

— Atunci, înțelegeți, când ceva cade din cer, un fragment de stea, vrei să te repezi, iar căldura sau gheața, vidul sau asfixia nu mai au importanță, și vrei să întrebi, să rogi: «Aveți un destin» sau «Sunteți ca mine», cam așa cum la cincisprezece ani bați la poarta tuturor cărților, sau cum la douăzeci ai vrea să iubești toate femeile, pentru a primi un răspuns, pentru a ști dacă, dincolo de hârtie, îndărătul zâmbetelor și strâmbăturilor se află cineva sau vreo gigantică și… grotescă… glumă. Te temi să înțelegi și, mai ales, sa nu înțelegi, ți-e frică de un rânjet sau de un refuz definitiv. Treptat obosești. Nici nu prea știu când mi-a fost de ajuns. Am plecat, în cele din urmă, dar mult mai târziu. Am plecat când toate s-au limpezit în mine. Două ființe conviețuiau atunci în creierul meu. Una era gata să reînceapă toate, prostește, iar cealaltă știa că e zadarnic. Atunci am fugit și am început să întreb stelele. 0 făcusem din totdeauna, dar în vis, și habar n-aveam. Stelele, cel puțin, alcătuiesc o carte veșnic deschisă și reprezintă tot atâția ochi, mereu primitori.

— Înțeleg.

— Atunci făgăduiți-mi că mă lăsați să încerc.

— Nu, zise Ferrier.

— Fagăduiți-mi că, dacă situația se înrăutățește, mă trimiteți înaintea oricui.

— Ești în stare să dorești incendierea întregii planete.

— Poate. De ce n-aș dori-o? Ascultați. Vă trebuie un erou. Îl aveți la îndemână și nu-l folosiți.

— Nu ești erou. Ești nebun!

— Desigur, zise Vincent. Desigur.

Se străduia să sfâșie cu ochii vata de aburi care-l înfășură.

Se afla la malul unei mări de foc și n-avea nici urmă de speranță că va pătrunde vreodată într-însa. Era un om. Nu putea trece peste asta. S-ar fi putut ca jarul orbitor să ascundă un răspuns care să-i mulțumească singurătatea sau neliniștea, dar n-avea să-l capete nicicând.

Șovăia la marginea unui pustiu roșcat, acoperit cu o pânză de cenușă și prin ochiurile plasei uriașe filtrau nenumărate tentacule de foc. Blocurile astea înnegrite fuseseră case, hornuri, praguri, ferestrele lichefiate prindeau imaginile ca niște băltoace înghețate într-o geroasă noapte de decembrie. Perdelele răcoroase, zdrențele de voal îngălbenit, dantelele dispăruseră, amintirile, fotografiile și ramele lor, jucăriile, cărțile ferfenițite, pernele brodate, scrinurile sculptate de câte un meșteșugar mort și odihnindu-se sub pânza de lavă acoperind un cimitir și el defunct, orologiile bătându-și propriul lor ceas, mormanele de cearșafuri albite pentru totdeauna își luau zborul în fulgi de fum. Vincent simțea căldura suindu-i prin palme, prin obraji, își auzea cauciucul tălpilor sfârâind cu țârâitul unei gâze, iar învelișul ochilor i se usca în vreme ce privea focul.

«Ce altceva pot face, își spunea Vincent, decât sa gândesc până începe să mă doară capul? E cineva acolo? Cum să aflu, tocmai eu, dintre toți locuitorii Pământu-lui?»

Însemna, ca într-un joc de copii, să pătrundă cu inima bătând într-o mare sală întunecoasă și să încerce să ghicească dacă cineva se ascunde în beznă, vreun dușman gata să năvălească, vreun prieten gata să râdă, și să răstoarne piedicile nevăzute care-i stăteau în cale, scaune viclene, sau să se izbească de mese și să gândească, să gândească întruna la încântătoarea și neliniștitoarea descoperire a unei încăperi cunoscute și deodată regăsite. Pământul era de obicei o locuință întunecată și mohorâtă. Și iată că-l lumina o lampă căzută din cer. Și, cu pleoapele strânse, cu mâinile întinse, trebuia să gândească în lumina asta orbitoare, să caute o prezență sau o absență.

«O navă spațială, își zise Vincent. Există, deci, așa ceva? Sau mai e și altceva care poate arde fără încetare, nopți și zile în șir?»

Îl văzu pe Ferrier apropiindu-se, peste suprafața stearpă a fânețelor uscate. Văzu firele de iarbă fărâmându-se sub pașii lui, ca niște chibrituri arse. Auzi firele de nisip țârâind asemenea cosașilor în arșița verii. Văzu lumina reflectându-se, roșie, pe pielea palidă a lui Ferrier, pe fruntea albă a lui Ferrier și-n fundul ochilor calmi și limpezi ai lui Ferrier.

— Mai ești hotărât? întrebă Ferrier dintr-o suflare când se apropie de ajuns pentru ca Vincent să-i poată desluși cutele ce i se adunaseră acum sub ochi și pungile de piele cenușie și flască umflate de griji, de nopțile fără somn și de fantomele caselor arse.

— Da, răspunse Vincent tremurând ușor, dar nu de frică, nici de frig, era un tremur inexplicabil, de felul celui ce-l cuprinse și pe Baldini.

— Nu vreau să te silesc, zise Ferrier.

— Eu am cerut.

Vincent se întoarse cu fața spre jeratic, evitând să se uite la Ferrier. Mâinile i se strecurară singure în buzunare.

— Am luat toate măsurile de precauție. Ești sănătos. Ai cunoștințele necesare. Poți s-o scoți la capăt. Știi ce ai de făcut?

— Poate, zise Vincent. Nu sunt sigur.

Oboseala se accentuă pe fața lui Ferrier.

— Nimeni nu știe. Toți discută de zile și zile.

— Cum să știe? zise Vincent. Dar am să mă duc și am să văd și, dacă pot, am să aduc o bucată, un fragment de soare, o sclipire înghețată de foc sau, dacă vreți, piatra filozofală.

— E și o primă, zise Ferrier, o primă foarte însemnată.

Părea bolnav. Se clătină. Pentru o clipă i se păru că pământul tremură și-i gata să-i înghită în cuptoarele lui subterane. I se păru că Pământul e gata să se împrăștie în spațiu, în țăndări stinse degrabă, că lumea întreagă are s-o pornească în dâre de fum.

— N-am moștenitori, zise Vincent. Zâmbi. Vântul ridică un mănunchi de scântei până-n vârful falezei ce despărțea pământurile reci de dogoare. Ei bine, să-i dăm drumul, zise Vincent.

Era închis în haina de protecție, ca într-o cutie. Sau, mai bine zis, ca într-o sexie de cutii. Degetele, mâinile, brațele, picioarele, trupul, capul îi erau întemnițate într-un șir de cutii vătuite, cutii de amiant și de mică. Pe pieptul lui, vopsită în roșu, se odihnea salamandra pompierilor. Prin stratul de mică nu deslușea decât o lume întunecată și nesigură, plină de capcane. «Am și început să țin de lumea focului, își spuse. Nu mai sunt aici decât un străin.» Apoi gândi: «Sunt o insectă. Am să mă arunc în flacăra lumânării, am să mă izbesc de sticla fierbinte a lămpii. Prea m-am tot învârtit în jurul luminii ca un fluture de noapte înnebunit, privind-o noapte de noapte printr-un ecran mântuitor de spațiu. E prea târziu să mai fug.»

Îi era frică. Simțea lângă mușchi, pe piele, flăcările mărunte care aveau să-l lingă și să-i sugă măduva din oase, să-i prefacă sângele într-o pulbere cafenie, să-i vitrifice ochii în cap.

— Mă auzi? oftă o gâză chiar lângă urechea lui.

— Te aud, zise el cu gâtul încleștat, fără să-și audă glasul.

Macaraua îl apucă și-l ridică în văzduh. Îl înfățișă focului ca pe o ofrandă. Lungul ei braț scârțâitor coborî apoi lin, încetișor, asemenea ciocului unei păsări la capătul unui gât lung, suplu și grațios. Și-l lăsă la poalele falezei, pe domeniul soarelui.

— Alo, zise Vincent începând să pășească, ridicând cu greu un picior, așezându-l cu băgare de seamă într-o mare de sticlă topită, pe fundul oceanului de foc.

— Da, sfârâi vocea.

— E în regulă.

Acum vedea bine. Nu era orbit de fel. Înainta ca pe întinsele podele luminate ale unei săli de bal, printre mii de umbre, pândind, ascultând mii de șuierături, de scârțâieli, de clipoceli, de pocnituri seci și surde, de parcă ar fi înaintat printre mii de oameni, prinzând vorbe șușotite, frânturi de convorbiri, note răzlețe.

Simțea aer proaspăt în gât, mănușile de amiant erau suple în jurul degetelor.

— Asta-i direcția? întrebă.

— Ține-o drept înainte, șopti vocea. Mai încet. Ia seama la eventualele crăpături. De aici nu distingem aproape nimic. Dar trebuie să le poți vedea.

Își duse mâna la curea și desprinse bățul ignifugat. Pipăi solul cu gestul nesigur al unui orb.

— Alo, zise vocea de gâză.

— Ascult, zise el.

Coaja de nisip topit troznea sub greutatea cizmelor lui.

— Voiam să-ți urez noroc, zise vocea.

— Cine ești?

O clipă de tăcere.

— N-are importanță. Nu mă cunoști.

Alunecă și căzu. Degetele-i scormoniră solul în căutarea bățului. Se sprijini de el ca să se ridice.

— Alo, strigă vocea, neliniștită.

— În regulă, zise el. Am căzut. Nimic.

Simți că n-are aer. Lăsă să i se scurgă în gâtlej câteva picături de apă, dădu drumul la oxigen.

— Cine ești? întrebă. Dumneata, Baldini?

— Nu, zise vocea.

— Ești femeie? Ai părul negru ca spațiul și ochii scăpărători ca niște stele?

— Te-ar putea ajuta? întrebă vocea. Glasul mi-e oare atât de deformat? Ochii și părul meu au vreo importanță?

— Ești atât de departe, zise el cățărându-se pe o stâncă înnegrită, sigur că nu se înșală. Țin de altă lume.

— Încearcă să nu rămâi acolo, zise vocea.

Vorbiră astfel, în vreme ce înainta. Și-și închipuia oamenii cu căști la urechi ascultându-i sunetul infim al glasului, urmărind pe ecranele lor măruntul punct întunecat pe care-l închipuia în jungla asta de foc. Și devenise o făptură de pe o altă planetă vorbind cu o făptură de pe Pământ, iar oamenii se mirau ca-l pot înțelege și că mintea-i era atât de apropiată de mintea lor, lucru pe care nu-l știuseră niciodată, nici nu îndrăzniseră să-l viseze, pe care nu și-l închipuise niciodată când privea luminile cerului scăldate în noapte. Înainta într-o ceață purpurie și palpitând, semănând cu o mare de sânge, prea fluid și prea ușor pentru a umple vinele unei făpturi însuflețite, în vreme ce oamenii se târau ca niște viermi la suprafața înghețată a unei lumi întunecate.

— Sosesc, strigă el spre ceea ce-l aștepta în inima fructului de foc căzut pe pământ, în sânul sâmburelui tare și clocotitor al atomilor dezlănțuiți.

— Alo, sfârâi vocea. Cu cine vorbești?

Vincent se opri. Se sprijini în băț și închise ochii. Dar lumina-i asalta pleoapele, desena pe retinele lui împletitura venelor mărunte.

— Alo, zise el. Vorbeam cu cineva.

— Nu zău! zise vocea cu ironie.

— Vorbeam cu mine însumi, zise Vincent, după o clipă. Apoi: Crezi că e cineva acolo, înăuntru?

— Ce înțelegi prin acolo?

Fără îndoială, gândi Vincent, oamenii se plecau pe cadranele lor și urmăreau acele tremurătoare ale înregistratoarelor desenând pe suluri de hârtie cadrilată pânze de păianjen ce prindeau timpul în capcană, curbele șovăitoare ale vieții lui. Atâta oxigen. Temperatura atât. Nisipul se topește, plumbul se evaporă, aerul e încărcat cu oțel pulverizat.

— Nu știu, zise Vincent. Nu știu. Cineva venit de acolo, din cer, din spațiu, de oriunde vrei.

Voia să spună cineva mai bun decât noi, mai înțelept, cineva pe care l-am așteptat în toți anii ăștia, în toate nopțile, cu ochii întorși spre stelele treze atunci când totul dormea pe Pământ, cineva încărcat cu distanță și timp, cineva înghețat și fierbinte, dar vocea de gâză care-i cânta în cască nu putea ști, așa că tăcu. Începu să-l cuprindă spaima. Poate că nu era nimeni acolo, în fața lui, în vârtejul atât de încins, încât deșertul pe care-l străbătea nu era, pe lângă el, decât o întindere înghețată? Poate că gestul lui nu va sluji la nimic? Poate că va fi zvârlit îndărăt, printre oameni, exilat dintr-un regat de foc, fără cea mai mică certitudine și cu ochii prea arși pentru a mai prinde lumina stelelor înșelătoare.

— Vorbește-mi, i se adresă vocii. Spune ceva.

Vocea nu era decât o șoaptă, o firavă șuviță de cuvinte curgând printre faleze de larmă și plăji de tăcere, o ploaie diafană, o umbră răcoroasă. Vorbea de oameni pe care el nu-i cunoștea și le amănunțea greșelile și însușirile, îi pomenea de noi născuți și de morți și cum trăiseră, imita vorbirea copiilor și gângăveala gurilor știrbe, descria orașe încremenite în lenea verii trecute.

Vincent grăbi pasul. Se îndrepta spre centrul strălucitor al craterului, cuib de stele, ceva de felul soarelui adunat pe fundul mării.

— Mulțumesc, îi zise vocii. Mulțumesc.

Vocea era o vibrație senină, un scârțâit liniștit de felul cântecului unei lumi depărtate, ceea ce în toți anii și-n toate nopțile așteptase din partea stelelor netulburate. Era un tremur firav în fundul unei căști, și atingerea focului îl putea nimici. Vincent înțelese deodată de ce și pentru cine trebuia să ajungă în inima focului și să reușească. Curios, nu pentru oamenii care-l trimiseseră și care nu știau nici ei ce aveau de salvat, ci pentru acest cântec de gâză.

O voce omenească.

Vârâtă cu el în costumul de protecție, cercetând cu ochii lui solul de jar, sondând cu bățul lui adâncimea pâraielor de lavă.

Dansând în jurul lui, precedându-l, călăuzindu-l pe străzile orașelor pe care focul avea să le lingă mâine, locuind sub pielea lui de amiant și, totuși, deosebită de el.

— Eu sunt eu, zise Vincent, și ești aici, ținându-mă de mână.

— Sunt acolo, zise vocea. N-ai de ce să te temi.

Și, fără veste, slăbi, descrescu și muri.

— Alo, strigă Vincent.

Nici un ecou.

Căldura-i distrusese poate antena, sau poate că pătrunsese pe un alt tărâm, inaccesibil undelor omenești, populat de șuierături, de trosnete, de lungi șoapte și de strigăte lugubre. «M-am născut pe o stea, își zise Vincent. Sunt locuitorul unei stele, nemișcat, mut, orb, și-mi închipui, dincolo de o întindere a spațiului aproape de neconceput, departe mult în urma mea sau mai sus de mine, pe o măruntă planetă rece, niște făpturi care gândesc și caută să-și înalțe privirile către cerul în care trăiesc și către steaua mea, și care de-a lungul anilor și de-a lungul nopților așteaptă un semn, un mesaj șușotit, o bătaie de pleoape, o tainică scăpărare. Și nu pot face nimic. Sunt singur. Am închis cercul, mi-am încheiat ciclul.»

În clipa aceea se afla poate în același timp la cele două extremități ale unei punți fragile și mult întinse, aruncată peste vid, așteptând și trăgând cu urechea și privind de la cele două capete ale podului invizibil, șovăind să pornească pe trecerea la fel de îngustă ca ascuțișul unui topor.

«Nu mi se mai poate întâmpla nimic», își spuse.

Apoi îi zări, în vreme ce luneca și se împleticea pe suprafața, netedă ca o oglindă, a stâncilor topite și a nebuloaselor întărite. Trecuse puntea. Șuvoaie de lumină năvăliră în el prin porțile căscate ale ochilor. Vru să-și ducă mănușa la față, dar era prea târziu pentru a fugi sau a se ascunde. Erau acolo; trei flăcări de luminare în sânul unei mari întunecimi; trei răsfrângeri de lumină pe pereții unei pivnițe, spumă a stelelor, vlăstare ale vidului. Socoti că orbise. Nu le mai deslușea decât formele jucăușe. Nervii-i reacționară apoi. Știu că-i vorbesc. Limbi de lumină le erau buzele, cuvintele vibrații rapide ca bătaia de aripi a unei albine, răsuflarea le era alcătuită din vârtejuri. Nervii-i fremătară și se încrucișară. Îi auzi cu ochii.

Vorbeau.

Glasurile le vibrau ca oțelul încins la alb, tunau ca un vulcan, pârâiau ca niște curmeie de viță uscată arzând într-o vatră de cărămidă roșie.

Nu veneau nici de pe Mercur, nici de pe Venus, nici de pe deșerturile lui Marte, nici de pe întinderile tulburi ale lui Uranus, care seamănă cu o mare minge de bumbac rostogolindu-se pe cer, nici de pe Saturn, încins cu inelul Iui, de teamă să nu-și piardă cețurile,nici de pe Neptun pe care gerul îngheață până la Timp, nici chiar de pe Pluton, care-i o veșnică noapte de iarnă. Nu veneau de pe o altă stea, nici din altă galaxie.

Veneau din Soare, spuseră.

Coborâseră spre pământurile reci pentru a ști dacă niște ființe puteau locui asemenea lumi vitregite. Scrutaseră îndelung noaptea spațiului, apoi își făcuseră vânt.

Erau fericiți că nu veniseră degeaba.

Îi spuseră cum era soarele și cum veniseră cu aripile lor țesute din raze, zumzăind de fotoni. Îi arătară minunile focului, vârtejurile opace ale norilor de hidrogen aprins, întunecata splendoare a lacurilor negre ale soarelui, exploziile, dansul nebun al electronilor, serbările și corăbiile cu pânze incandescente lunecând pe lacurile de lavă, prefacerea meteoriților veniți din fundul cerului, micșorându-se, rotunjindu-se într-o formă din ce în ce mai desăvârșită și într-o clipă dizolvată, pe măsură ce se apropiau de soare. Văzu căile luminii ce goneau de la o stea la alta, rătăcindu-se pe lumile moarte, legând galaxiile între ele. Îi spuseră că se deosebeau cu toții, că aveau fiecare o culoare personală și strălucitoare, dar că toți împreună erau albi și că preferau lumina.

Le auzi cântecul cu ochii, urletele vântului sfâșiind vălurile de gaz aprins, bătăile inimii fierbinți a soarelui. Mirosi cu ochii parfumul vaporilor de cupru. Pipăi cu ochii marginile gingașe ale torsadelor de lumină.

— Suntem vii, spuseră, și veșnici.

Vedeau Pământul, mai spuseră, ca un deșert încremenit, o sferă grea și infernală. Îi plângeau sincer locuitorii. Dar nenorocirea lor luase sfârșit.

Spuseră că aveau să deștepte Pământul din somnu-i îndelungat, aveau să-l smulgă din îndelungata-i penitență, că aveau să-l redea luminii. Descriseră cântecele vesele ale focului ce avea să elibereze Pământul. Vincent se prăbuși.

— Nu, strigă el. Nu.

Îl priviră mirați.

Poate că puteau înțelege, nădăjdui Vincent. Poate puteau pescui, dindărătul ochilor săi, imaginile pe care mintea lui le alcătuia.

Iar vocea era cu el. Vocea-i intrase în ureche și i se cuibărise în țeastă. Și acum îi sufla ce trebuia să spună îi sugera mii de imagini, îi scormonea memoria și extrăgea din ea amintiri uitate.

— Mi-ar plăcea ce aveți de gând, zise el. Mi-ar plăcea glasul stelelor șopotind prin timp și liniștea săltândă, pacea explodând, le-am visat atâta vreme, mi-ar plăcea să străbat cerul de la o lume la alta, fie și într-o pulbere impalpabilă, fie și urmând dâra cometelor, sunt de acord cu voi. Am fost de acord până la venirea voastră, dar…

Și le vorbi de iarbă și de prospețimea apei și de sunetul unei voci în văzduhul rece al unei dimineți de iarnă, de frunzele copacilor și de mâinile oamenilor, de sclipirea oțelului, le spuse duritatea și netezimea marmurii, transparența ploii. Le descrise orașele, plăcerea de a izbi cu călcâiul, noaptea, un drum sonor, lumina depărtată și dorită a stelelor, văzute de jos ca de pe fundul unui puț. Le spuse căldura unei atingeri, căldura unei priviri, care era altceva decât mișcarea unor molecule.

Le explică minunile zăpezii, cristalele de gheață spânzurând de pervazurile ferestrelor, gerul tăind ca o lamă și deșteptând plămânii adormiți de cu toamnă. Le vorbi de ceea ce nu văzuse niciodată, de întinderile înghețate, de aurorele boreale, de soarele strălucind noaptea la orizont, de adâncimea verzuie a mărilor, caldă-n întunecimea ei, populată. Le explică cine era și de ce-i așteptase atâția ani și atâtea nopți, le explică vocea și de ce se temea, acum, când veniseră.

— Înțelegem, ziseră în același timp, pe trei culori. Le spuse că nu trebuiau să poarte pică oamenilor. Apoi așteptă, neliniștit.

— Înțelegem, repetară ei.

Le spuse că nu vrea să-i vadă plecând, că nu știa la drept vorbind ce vrea, că-i așteptase prea multă vreme și că așteptarea murise in el fără veste, că era o atât de mare deosebire între ei și el, că ar dori să plece cu ei, dar că nu putea, că ar muri în vid și căldură, în scânteiere și tăcere. Și că nu socotise spațiul un zid de netrecut și că știa acum că existau piedici mai cumplite decât vidul, prăpăstii mai adânci decât depărtarea.

— Rămâi cu bine, ziseră ei.

Se alungiră.

— Nu plecați, strigă el, nu de pe acum, nu încă, dar plecaseră, un fulger pe cer, o lampă stinsă pe Pământ.

Începu să clănțăne din dinți. Aburii răsuflării i se condensară și înghețară în flori de brumă pe pătratul de mică al costumului refrigerent. Se lăsă să cadă pe sol. Tremura în mijlocul unui focar stins, a unui mare foc sărbătoresc mort, pe fundul unui vast ocean de cenușă, pe care vântul revenit o făcea să joace în văzduh.

«Au plecat, își spuse, s-a sfârșit, au plecat, s-a sfârșit», nu putea împiedeca vorbele să tropăie pe dinaintea ochilor lui, într-o sarabandă de scântei. Își îngropă mâinile în cenușă, era o pulbere cenușie și ușoară, se simți plin de cenușă. «Stelele», își spuse, și toată cenușa se coagulă în el, năpădindu-l cu amestecul ei scârbos și leșiatic.

Auzi un râcâit neobișnuit, un scrâșnet pe piele, o ușoară durere. Își duse mâinile înmănușate la urechi, uitând costumul de protecție.

— Alo, sfârâi o gâză de cealaltă parte a unui zid de carton.

Se ridică, sprijinindu-se în bățul ignifugat. Cizmele i se afundară moale în cenușă.

— Alo, zise el din fundul nopții neașteptate. Urați-mi noroc. Tăcu o clipă și ascultă, dar nimeni nu răspunse. Acum pornesc în explorarea lumii voastre.

LARMĂ ȘI TĂCERE

— Ce faci?

— Nimic. Ascult.

Cuburi de gheață izbite în mare. Un șuvoi. Nu, o mlaștină. Miriade de reflexe, cristale de frig putrezind la țărmul unei mări fierbinți.

Pândea în el larma, ca o durere surdă. Era o neîntreruptă încălecare, veșnica izbire a valurilor de țărm, spuma și dunele minuscule sculptate în mintea lui.

Tăcere.

— N-ai ce auzi.

— Ba da. Oamenii gândesc.

Își ținea fruntea în mâini. Se uita, pe fereastră, în stradă. Miriade de gânduri. De ce o fi atât de istovitor? Nu pot tăcea măcar o clipă? Măcar pentru o secundă, măcar pentru timpul cât se strivește o picătură de durată, nu pot înceta să aud miliardele astea de gânduri? Luă o țigară de pe masă și o aprinse. Și ținea între degete o mie de țigări, iar țeasta-i era plină de un fum închipuit. Percepea căldura flăcărilor mistuind hârtia subțire și tutunul uscat, și pârlind în aceeași clipă mii de degete străine. Trăgea pe nas o mie de parfumuri diferite. Havana, Maryland, Orient, Virginia.

— Durează de mult.

— Tăceți cu toții.

— Dintotdeauna. N-am cunoscut un minut de tăcere. Oamenii gândesc până și în somn. Și-i mai rău. Oh! N-o fac dinadins. Nu le port pică. E vina mea. Sunt anormal. Omul care va veni după om, zic cu toții, și mă privesc și mă invidiază, mă studiază. Dar ei nu știu nimic. Nu pot ști. N-am fost niciodată eu însumi. Sunt o răscruce, o oglindă rotitoare, atâtea ființe în același timp. Jacques și Jean și Pierre. Larma. Larma asta, care nu mai încetează.

Câteodată, când plouă, aproape că știu ce-i tăcerea. O întindere nesfârșită. 0 mare în care mă lungesc și înot. Și sunt eu. Larma revine apoi ca o furtună și rămân singur sub ploaia gândurilor lor, gânduri mărunte, mereu aceleași, istovitoare, absurde, minuscule. E ca și cum aș locui în același timp într-o mie de case. Chiar când dorm, visez visele celorlalți. Și n-am avut niciodată parte de un vis al meu. Nu-i poartă pe care s-o pot închide, nici casă de fier în care să mă pot încuia. Nici loc pe Pământ, unde să nu mă poată atinge. Mă iau drept Dumnezeu. Și asta și sunt, într-adevăr. Suma prostiei lor.

— Ești tare nenorocit, zise ea apropiindu-se de el.

Îi auzi limpede gândul. Le eclipsă, pentru o clipă, pe toate celelalte. Ciudat trebuie să fie un telepat.

— Nu, nu asta, răcni el. Se ridică dintr-un salt, răsturnă scaunul și se năpusti spre poartă. O deschise și năvăli afară. Iartă-mă, zise apoi, din prag. Nu m-am putut opri. Știu că n-ai făcut-o dinadins.

Închise poarta cu multă băgare de seamă și plecă.

Asta se petrecuse cu trei ani în urmă, și era ultima lui noapte pe Pământ, și aștepta, lungit, ca orele să treacă într-un tumult de larmă. Încerca să doarmă și totodată, să-și adune gândurile. Cu ce va semăna tăcerea?

Nimeni n-a știut să explice vreodată de ce aud gândurile oamenilor. Un dar, zic, și dau din cap și, uneori, zâmbesc. Dar mâine-l voi pierde. În inima spațiului n-am să mai aud nimic. Am să fiu singur. Va trebui să-mi amintesc mereu de larmă ca să rezist.

Se uita țintă la tavanul galben și larma era o maree, care încă-l mai năpădea.

Dar darul nu-mi slujea la nimic. Nu puteam face nimic pentru ei.

Nu puteam citi deslușit în mintea nimănui. Am încercat multă vreme și a fost cumplit. Nu erau decât putreziciune și uitare și dezordine. Îi iubeam și nu erau decât niște păpuși cu sforile retezate, cu membrele dislocate, și tot ce puteam face pentru ei era să fiu altfel.

Ploua. Pentru câteva minute fu aproape tăcere.

N-am înțeles niciodată de ce stropii de apă, nu toți stropii, doar ploaia, micșorează larma, difractă, le reflectă gândurile. Mă simt atât de liber, de odihnit când plouă.

Afară, tocmai la capătul întinsului șes de ciment, ploaia spăla fusul de oțel. Ducea cu ea amintirile larmei, gândurile risipite ale oamenilor care-l desenaseră, turnaseră, construiseră.

Era plăcut să asculți cu urechile larma ploii, larmă multiplă alcătuită dintr-un miliard de sunete individuale, topite și supraimprimate și pierdute în fundul unui întreg umed. Ceva monoton și distrugător, odihnitor și dizolvant. Ceva veșnic, ca nesfârșita pălăvrăgeală a minților. Nu cumva se află în cer niște făpturi ale căror gânduri mohorâte sunt stropi de ploaie?

Și dacă Marte o fi populat, suprapopulat? Dacă larma o fi acolo de o mie de ori mai puternică decât pe Pământ? Dacă larma umple tot spațiul, zguduie până și cea mai îndepărtată nebuloasă? Dacă întreg Universul e gând și absurditate?

Ultimul dintre ei dorește ca până și cea mai măruntă planetă să fie populată de oameni, sau de orice altceva care gândește. Iar eu caut o lume moartă, un deșert.

Pentru că sunt altfel. Se simt mereu singuri și le e teamă să rămână singuri. Iar eu n-am putut fi niciodată singur; și o doresc; o doresc atât de tare.

Se așezaseră și tăceau și-l priveau. Cineva vorbi apoi în fața unui microfon, și altul, și încă unul. Nici flori, nici coroane. Auzea și-l durea capul.

Semăna, de-a binelea, cu o înmormântare. Cel ce ne părăsește.

Și gândurile emoționate, îngrozite, șușotite. Atât curaj, până-n ultima clipă. Mohorâta oboseală a mulțimii.

Există un singur lucru de care să-mi pară rău?

… Glorioasa expansiune a omului menit să se împrăștie pe toate celelalte, să umple întreg spațiul, să colonizeze marginile cele mai depărtate ale Universului…

Nu.

Au să umple tot Universul cu larmă și dezordine și am să-i ajut s-o facă.

… A venit momentul…

Foarte țeapăn, luă loc în mașină și auzi scrâșnetul cauciucurilor și întoarse capul în direcția oamenilor minusculi, instalați pe treptele lor de ciment, la trei kilometri.

Adio. N-am să vă mai văd niciodată. N-am să vă mai aud niciodată.

Vântu-i aduse la ureche un sunet diluat, slăbit.

Ura. Ura. Ura. Jubilare.

Ultima fotografie.

Urcă treptele de oțel. Poarta dublă se închise peste el. Și chiar acolo, în vreme ce se înfășa în nailon și cauciuc, cu urechile astupate de căști, cu gâtul strâns într-un laringofon, îl înconjurau și vorbeau, vorbeau cu mintea lui, inutil sensibilă. Se simțeau atât de mândri că unul dintre ei pleca spre stele.

Unul dintre voi. Nu.

Există un singur lucru de care să-mi pară rău?

Da. Un gând. Un singur gând, pe care să-l pot prinde în mijlocul unei tăceri desăvârșite. Un gând neînecat. Un gând destinat mie. Dar nu-mi pot da una ca asta.

Pentru că sunt un monstru. O picătură într-o cădere de apă, și o știu fiindcă sunt altfel. Și aș dori să prind șocul clinchetitor al unei singure alte picături, atunci când mă strivește doar tunetul cascadei.

Contact.

… Gândurile întregului Pământ te însoțesc, Cartier. Noroc.

Nu. Nu. Să nu fie adevărat. Nu asta. Nu asta.

Adio. Adio.

Toate se petrecuseră cu treizeci de ani în urmă, și-n toți acești ani, în fiecare seară, scrutase plin de neliniște cerul. Cerul lui Marte era de ajuns de curat pentru a-i îngădui, noapte de noapte, să poată atinge neagra frontieră a Universului. Atunci când vântul nu sufla prea tare se culca pe nisip și asculta frigul căzând peste deșert într-un nor de fulgi invizibili și sfărâmând stâncile dintr-o izbitură seacă a ciocanului său de ger. Privea țintă pe cer un punct luminos, care era Pămmtul, și observa, pândea cu urechile încă țiuind de larmă, după treizeci de ani de tăcere. Poate că tăcerea lui îi descurajase. Dar nu putea fi sigur. Erau atât de mândri de larma lor. Visau atât de tare și atât de fățiș s-o ducă pe toate stelele.

Nu-s singur, devreme ce nu mai e nimeni aici. Sunt eu însumi. Singurătatea e larma refractată absurd de o mie de chipuri, reflectată fără înțeles de două milioane de ochi căscați și goi, singurătatea e ceilalți, străinii, zidiții, și cei ce lac și cei ce răcnesc, zidul fără încetare spart și refăcut al celorlalți. Nu pot fi singur aici. Sunt eu însumi. Și sunt liber. Pot crește pe măsura șesurilor pustii de pe Marte.

Uneori citea. Dormea puțin. Cutreiera, în cea mai mare parte a timpului, câmpiile de pe Marte.

Marte nu cunoscuse niciodată viața. Marte era o lume curată.

La drept vorbind, poate că Marte aștepta ceva. Poate că larma, viața, aveau să țâșnească deodată dintr-o crăpătură sau să cadă din cer, într-o zarvă cumplită de metal și de imagini, și de amintiri, și de vise dezordonate.

Apoi, într-o noapte, zări un fulger în direcția Pământului, tare departe. Poate că nu era decât brusca ciocnire a doi meteoriți. Sau poate reflexul soarelui pe o netedă cochilie de oțel, purtându-și încărcătura de oameni și de larmă. Nu-și găsi somnul timp de o săptămână. Apoi aproape uită.

Și a doua zi oamenii erau acolo.

Astronava decapită una dintre marile coline de cleștar și se afundă în nisip. Peretele se deschise ca o țesătură de mătasă sfâșiată. Când umbra cea mare planase deasupra lui, Cartier se repezise în Dom și se închisese în mica încăpere întunecată, ce cuprindea instrumentele sensibile. M-am purtat ca un copil. Dar n-aș mai putea, n-aș mai putea suporta niciodată larma. Se ghemuise lângă perete și aștepta. În tot timpul ăsta, în toți acești treizeci de ani n-am făcut decât să sper fiecare nou grăunte de tăcere, fără să-l cred, să aștept cu spaimă, să aștept fără a gusta tăcerea, pentru că eram sigur că va lua sfârșit. Și uite că pot fi pe pace acum, liniștit, devreme ce ziua a venit. Nu se află altă lume pe care m-aș putea duce și unde să domnească tăcerea. Numai de-ar pleca. Poate că le-aș putea explica și ar înțelege. De s-ar putea întoarce pe Pământ, spunând că Marte-i o lume prea ostilă, prea pustie, prea înspăimântătoare pentru omul normal.

N-aud nici un zgomot, nici un gând. Sunt prea departe… și nu destul de mulți.

Alergau pe nisip, bucurându-se de nisip, bucurându-se de orizontul larg și de soarele mărunt și jos la orizont, după optzeci de zile de spațiu, aproape trei luni de infinit în timpul cărora fuseseră înghesuiți, când plămânii comprimați abia aveau loc să respire, când ochii le deveneau miopi tot lovindu-se de câte o piedică apropiată, când membrele le slăbeau ca-n timpul unei febre rebele. Erau vreo cincisprezece, de toate mărimile, de toate vârstele. Se aflau printre ei un negru, trei femei și mai mulți copii. Erau mândri de a fi primii coloniști ai planetei. Aveau de pregătit totul pentru ceilalți, care urmau să vină.

— Așadar, iată lumea moartă pe care vom înălța o nouă civilizație, deosebită de cea a Pământului, dar menită să crească cu ajutorul Pământului și sincer hotărâtă să-l ajute în schimb, atâta vreme cât oamenii și noi vom dăi-nui.

— Crezi într-adevăr câ-i nevoie de declarații?

— Nu știu. Îmi plac cuvintele astea. Vor să spună că suntem liberi. Că, după atâta amar de vreme, putem deveni noi înșine.

O porniră către racheta și domul lui Cartier.

— Cum se face că n-a venit să ne întâmpine? Ar trebui să sară în sus de bucurie, după toți anii lui de singurătate.

— Nu știe cine suntem.

— Săracul de el. Dar ești sigur că mai trăiește? N-aud nimic.

— Copiii zic că da. Sunt cu mult mai înzestrați decât noi.

— E, totuși, ciudat. Nu aud nimic.

— Poate că doarme. Să-l trezim din somn. Hei, gândiți-vă cu toții la Cartier.

Copiii ridicau nori de nisip, adunau cristale mari și strălucitoare. Se așezară pe nisip, în cerc, iar frunțile li se încrețiră din pricina efortului.

— Cartier. Cartier. A durat mult, dar am venit. 0 să clădim un palat pentru tine, Cartier. Și ai să ai un loc în legenda lui Marte. Ai fost primul dintre noi.

Își apăsa palmele peste urechi și degetele pe frunte.

— N-aud nimic. Nu vreau să aud nimic.

Auzi câteva ciocănituri în peretele domului. Plângea ca un copil care n-a crescut mare pentru că nu întâlnise niciodată adulții rasei lui.

— Au să mă ducă iar pe Pământ.

Mirat, ridică fruntea.

— N-aud nimic.

Se ridică și întredeschise poarta.

— Trebuie să mă duc spre ei și să-i întâmpin. Sunt oameni. Ei mi-au îngăduit să stau în tăcere aici, vreme de treizeci de ani, și să fiu fericit, în felul meu. Se cuvine să-i învăț cum se poate rezista pe Marte. Că nu trebuie să ieși în prima jumătate a zilei din pricina furtunilor și cum poți să nu te pierzi reperând orientarea cristalelor și că trebuie să ie ferești de scobitura mișcătoare a dunelor. Poate că nu sunt destul de mulți pentru a-mi umple creierul cu gândurile, cu imaginile, cu larma lor. Cum or fi arătând?

Împinse poarta domului. Cizmele-i scârțâiră pe nisip. Înaintă, puțin orbit de lumina soarelui mărunt, refractată de un milion de ori de pulberea de sticlă ce acoperă câmpiile de pe Marte.

— NU AUD NIMIC. MĂ SIMT ATÂT DE OBOSIT.

Neânțelegând, clipind des, se uită la oamenii care-l priveau țintă, zâmbind, fără să scoată o vorbă. Ochii le străluceau de bucurie.

— Cartier! Cartier, așteptarea ta a luat sfârșit. Nu știi cât de fericiți suntem că te vedem.

Îi privea uluit.

— De ce muțenia asta?

Își trecu palma peste frunte.

— Nu pare de loc bucuros că ne vede.

— Emoția.

— Nu-s atât de sigur.

Tăcere. Cartier făcu un pas șovăitor spre oamenii de pe Pământ. Cizmele lui uzate scârțâiau pe nisip ca un arcuș pe o coardă destinsă.

— Nici un zgomot. Nici o dezordine. Dar de ce nu spun o vorbă? De ce nu gândesc?

Își ridicară mâna dreaptă pentru a-l primi pe Cartier. Buzele lor nemișcate zâmbeau atât de prietenos.

— Nu știe cine suntem. Poate ar trebui să-i explicăm.

— Prin cuvinte?

— Nu ne ascultă gândurile.

Cartier încremeni. Mai erau încă atât de departe de el, tocmai la capătul unei imense câmpii pe care nici un cuvânt, nici un gând nu aveau s-o mai străbată vreodată.

— S-au așezat într-un semicerc, într-o faleză primitoare și buzele lor de marmură zâmbesc. Cred că tăcerii lor i-aș prefera larma.

— Cartier, Cartier, ascultă-mă, zise unul dintre cei sosiți de pe Pământ. Suntem ca tine. Îți semănăm. Dar n-am știut. A trebuit să pleci pentru ca să aflăm ce-i cu noi. Întocmai ca tine, nu mai puteam trăi pe Pământ. Și Pământul ne-a dat lumea asta îndepărtată, cu care n-avea ce face, pentru a crea aici o nouă civilizație, o civilizație de Telepați. N-ai să mai fii niciodată singur, Cartier. Deschide-ți mintea, ascultă-ne gândurile…

«În sfârșit,» își spunea Cartier. Buzele-i fremătau și mintea lui căuta prin beznă și tăcere. «Nu-i aud? Nu pot nici sâ-i aud, nici să le vorbesc.» Se dădu cu un pas îndărăt și-i văzu așteptând. «Nu pot»! Văzu mirarea zugrăvindu-li-se pe fețe, apoi ghici teama ce se năștea în gândurile lor, pe care nu putea, pe care nu va mai putea niciodată să le citească. «Treizeci de ani de tăcere și de singurătate, și iată-mă surd, surd și mut.» Și se gândi la ploaie, la încântătoarea, înviorătoarea și pașnica ploaie de timp care-l izolase, picătură cu picătură, brodând, secundă după secundă, o perdea minuțioasă, definitivă și opacă.

UN CÂNTEC DE PIATRĂ

1966

VALEA ECOURILOR

De astă dată ne aventurasem cu puțin dincolo de munții trandafirii ai Tulei, oaza de cristal, și cutreierasem zile întregi printre nenumărate dune. Cerul marțian era tot atât de limpede, egal cu el însuși, de un albastru foarte închis, bătând câte o dată în cenușiu, cu minunate eflorescențe trandafirii la răsăritul și apusul soarelui.

Tractoarele ne mulțumeau pe deplin. Ne aventuram în regiuni încă puțin explorate, cel puțin de pe uscat, și eram cât de cât siguri că suntem cei dintâi care depășeau locurile astea pustii. Cei dintâi oameni, barem, pentru că, mai mult sau mai puțin conștient, căutam urma unei vechi civilizații. Pământul nu s-a împăcat niciodată cu gândul că Marte nu e numai o lume moartă, ci și o lume dintotdeauna pustie. El a tras multă vreme nădejdea că vom descoperi rămășițele unor imperii defuncte și, poate, câțiva urmași decăzuți ai miticilor stăpâni ai planetei roșii. Prea multe povești au circulat pe seama lui Marte pentru ca zece ani de explorare științifică și, din acest punct de vedere, lipsită de roade, să poată spulbera toate legendele.

Dar nici Ferrier, nici La Salle, nici eu nu prea credeam în posibilitatea unei astfel de fantastice întâlniri. Eram oameni în toată firea și întrucâtva obosiți, și părăsisem cu ani în urmă Pământul pentru a scăpa de vântul de nebunie care ne mătura atunci planeta natală. Era un lucru de care nu ne plăcea să vorbim, că ne făcea rău. Ne spuneam uneori că faptul se datora nemărginitei singurătăți a unei specii care abia devenise conștientă de ea însăși, care înfrunta Universul, dorea să capete un răspuns, fie el și ucigător, la propria-i sfidare. Dar spațiul rămânea mut și planetele pustii.

Coboram așadar spre Sud, în direcția ecuatorului marțian. Hărțile mai erau imprecise la acea epocă și eram însărcinați să facem unele releveuri geologice care nu pot fi efectuate din avion. În calitate de psiholog eram destul de puțin calificat pentru o asemenea misiune, dar mă pricepeam să conduc un tractor și să mă servesc de instrumente, și oamenii erau rari pe Marte.

Ce-i mai neplăcut, zi de zi, e monotonia. Pe Pământ, confortabil instalați la birourile lor, unii oameni scriu despre noi lucruri care-i fac pe mii de cititori să verse lacrimi de compătimire, vorbesc de eroismul nostru și de aventura care ne pândește la fiecare pas, de splendorile mereu reînnoite ale lumilor necunoscute. N-am întâlnit niciodată așa ceva. Cunoaștem primejdia, dar ea nu se ivește dintre dune: e primejdia vicleană a unei scurgeri în aparatul de respirat sau a unei pene simultane a tractoarelor și a aparatelor de radio. Cea a plictiselii, mai ales. Marte-i o lume pustie. Orizonturile sunt aici scurte și mărginite. Și există priveliști mai entuziasmante decât cea a unui imens șes de nisip cenușiu, presărat cu licheni. Peisajul nu-i îngrozitor în sine. Dar ceea ce trăiești cu o acuitate sfâșietoare e conștiința miilor de kilometri asemănători care se întind în jurul tău, pe care nu-i vezi și care se desfășoară puțin câte puțin sub roțile mașinii, în vreme ce rămâi nemișcat. E aproape ca și cum ai fi sigur să găsești, în mâine, replica exactă a lui azi.

Atunci conduci, ore și ore, ca o mașină. Și ești mașina, ești tractorul, te strecori ore în șir printre dune, ocolești mormane de pietre alene modelate de vânt și menite să se facă nisip și, din când în când, ridici ochii spre cer și, clipind des, zărești scânteierea stelelor în plină zi, ceea ce surprinde la început, apoi obosește în asemenea măsură, încât ai da orice ca ochii ăștia ai nopții să se închidă odată.

Așa că visezi la ce vei face, când te vei întoarce pe Pământ; ai ascultat știrile; sunt proaste, mereu proaste; pe Pământ nu se petrec decât absurdități; «Anii zănatici» îți spui, și cheful de a te întoarce se preface într-un fel de silă, ți se apleacă.

Conduci mai departe. Fără a spera nimic. După o bucată de vreme vezi ceva ivindu-se printre dune. Te grăbești să faci un ocol, dar nu-i nimic, niciodată nimic. Și unii adorm; ceilalți își dau seama de asta pentru că tracLorul merge, pe neașteptate, anapoda; îl zgâlțâie pe șofer saii iau ei volanul; prilej de recreație.

În ce mă privește, depinde. Câteodată născocesc povești. Povești care se petrec pe Marte sau în spațiu sau pe o altă lume, dar niciodată pe Pământ. Prefer să nu mă gândesc la Pământ. La Salle îmi seamănă. Cu Ferrier e mai rău, nu se poate împiedeca să se gân-dească la Pământ, măcar o secundă. Mă întreb unde o să ajungă.

E geolog. L-am văzut scormonind solul și învârtind pe toate fețele cine știe ce scoică microscopică, străveche locuință a unei ființe de mult uscată și dusă de vânturile domoale de pe Marte. N-a descoperit niciodată vreo fosilă mai evoluată, rămășițele unei făpturi mai mari și mai puternice, mai fragile totodată. L-am văzut luptând împotriva evidenței. L-am văzut cuprinzând cu privirea colinele de pe Marte și zicându-și în gând că milioanele astea de tone de nisip vor trebui cândva răsturnate, în speranța de a descoperi, în inima planetei, foetusul albit al unei specii uitate. Cred că nu vorbește destul. Nu-i bine ca un om să tacă pe Marte. Nici în spațiu. Stă mut, de parcă milioanele și milioanele astea de litri de nisip l-ar apăsa. Ca La Salle și ca mine, a căutat în spațiu o ieșire, o cale de a scăpa de Pământ, dar n-a așteptat de la spațiu numai asta. A sperat să dea aici de altceva, decât tot de el; credea că se va întâlni cu străinul deplin, socotea că va citi pe falezele de pe Marte povestea unei lumi cu desăvârșire nouă, pentru Pământ. De bună seamă că, în copilărie, ascultase cu luare-aminte poveștile cu omul din lună.

Întocmai ca La Salle și ca mine, de altfel. Vedeți, sunt unele lucruri pe care nu le-am răbda dacă n-am fi siguri că vom descoperi într-o bună zi, la colțul spațiului sau între două coline, un oraș sclipitor sau niște făpturi ideale. Dar La Salle și cu mine știm că una ca asta nu se va petrece mâine, poate nici poimâine, pe când Ferrier nu mai poate aștepta.

Suntem trei și nu-i un număr potrivit ca să jucăm cărți. Uneori citim. Ni se întâmplă să ascultăm și emisiunile de radio. Dar, mai ales, dormim. E un mijloc de a economisi oxigenul. E un mijloc de a te proiecta în timp. Nu visăm niciodată.

Când se face seara, ne dăm jos de pe tractor, ne despachetăm aparatele. Trecem la unele măsurători. Expediem rezultatele. Punem în mișcare soba catalictică; funcționează liniștit sub clopotul ei străveziu, roșiatică în beznă, ca o floare de seră. Mâncăm. Desfășurăm cortul, un fel de umbrelă care împiedică frigul ucigător de pe Marte să ne muște până la oase și încercăm, din nou, să dormim. Dar nu izbutim. Pentru că, vedeți, am moțăit aproape toată ziua legănați de hurducăitul tractorului, apucând pe rând volanul și, când se lasă noaptea, masca ne stânjenește, ne înăbușim, ni se face pe neașteptate sete și rămânem cu ochii deschiși, privind țintă cupola lăptoasă a cortului, ascultând scâr-țâitul enervant al firelor de nisip pe care vântul le izbește de plastic, râcâind ca niște picioare de insectă.

Ni se întâmplă uneori, în nopțile astea, să visăm la ce ar putea fi spa-țiul, la ce ar putea fi planetele. Ni se întâmplă să ne gândim că, într-o zi, oamenii vor înzestra planeta Marte cu o atmosferă și cu oceane și cu păduri, și că orașe se vor înălța aici, fabuloase, mai înalte decât toate cetă-țile Pământului, și că navele vor lega planeta asta de alte luni, și că hotarele necunoscutului vor fi așezate altundeva în spațiu, împinse mereu din-colo de orizontul vizibil. Neliniștea noastră se stinge și știm că Pământul și oamenii greșesc cerând de la Marte ceea ce lumea asta nu poate da, gre-șesc întorcându-se către trecut, trecându-l cu deznădejde prin ciurul memoriei, în speranța de a regăsi acolo urmele unei vechi înfrângeri. Tremu-rând, înțelegem atunci că răspunsul se află în viitor și că în viitor se cuvi-ne să ne aruncăm.

Și ne dăm uneori seama de caracterul paradoxal al situației în care ne aflăm. Suntem totodată trecutul și viitorul. Facem parte din visele nebunești ale generațiilor moarte de curând și deschidem drumurile copiilor ce abia se vor naște. Anonimi, am fost mituri, uitați, vom fi legende.

Noaptea nu călătorim, din pricina frigului, slaba densitate a atmosferei îngăduind mari diferențe de temperatură. Dar plecăm dimineața, pe la nouă.

Azi am depășit o zonă de nisip cenușiu, am descoperit apoi o întindere presărată cu pietre turtite și negre, prundiș eolian ciudat lucrat uneori, și am ajuns în cele din urmă la ultima limită a întinderii roșcate ce înconjură unele puncte ale ecuatorului marțian. Câțiva munți erodați se ridică domol peste orizont. Împrăștiate, dunele s-au micșorat. Podișurile tocite, care ne opresc privirile, apără șesul de vânt. Urmele noastre sfarmă iregularitatea aleatorie a deșertului. Ne vor supraviețui.

Suprafața podișului cobora lin, ca și cum ne-am fi afundat într-o mare secată, în adâncurile iluzorii ale unui litoral închipuit. Și, fără veste, am văzut ivindu-se, crescând la orizont, niște ace translucide, niște stânci atât de fine și de înalte, cu marginile atât de ascuțite, că nu ne-am crezut ochilor. Ferrier, care conducea, a scos un strigăt. A apăsat pe accelerator și zdruncinăturile neașteptate ale tractorului au fost cât pe ce să ne arunce, pe La Salle și pe mine, de pe scaune.

— De necrezut!

— Un adevărat pisc.

— O faleză, mai de grabă.

Dar nu era nimic din toate astea, ne-am dat seama de îndată ce ziua a mai crescut. Era un masiv, probabil cristalin, un accident țâșnit în timpuri îndepărtate din măruntaiele planetei, sau poate chiar căzut din cer, iar vreun cutremur de neconceput îl plesnise atât de bine încât părea, pe șesul încremenit, un dinte spart, dar încă nemaipomenit de ascuțit.

— Pentru întâia dată văd un unghi ascuțit pe Marte, zise Ferrier.

— Eroziunea nu se produce aici. Vântul și nisipul n-au izbutit să ata-ce stânca. Poate că nu-i decât un cristal uriaș, care a crescut încet, care a concentrat încet atomi asemănători, sau poate că…

Ne-am privit. Aveam un cuvânt pe buze: Artefact. Era oare, în sfârșit, mărturia pe care Pământul o așteptase de atâta vreme?

Cred că nu-i nimic mai rău decât să fi înșelat de un obiect. Pentru că nu i-o poți reproșa. Brusc, am avut încredere în Marte. Ca niște copii.

Și ne înșelasem. Nu era un artefact.

Nu voiam să recunoaștem că noi eram de vină. Fusese o nebunie să sperăm. Dar nu ne-am putut împiedeca.

Ne-am petrecut noaptea la poalele munților cristalini și ne-am găsit somnul încă și mai greu decât în celelalte zile. Eram dezamăgiți și mulțumiți. Călătoria nu va fi fost zadarnică, măcar că obiectivul ei secret nu fusese realizat.

Când a venit dimineața și temperatura a ajuns suportabilă ne-am pus măștile și am ieșit. Eram hotă-râți să explorăm masivul stâncos, să părăsim tractorul și să luăm cu noi doar puține bagaje, provizii și instrumente.

Falezele cristaline nu erau prea abrupte. Aveau falii și spărturi care ne îngăduiră să ne cățărăm. Stânca purta culoarea cernelii și, uneori, un fel de transparență adâncă, amintindu-ne blocurile de gheață ce rătăcesc prin spațiu, rămășițe ale unor oceane neînchipuit de vechi, frânturi de banchize spulberate, resturi, în sfârșit, ale unor planete pulverizate.

Ne străduiam să ajungem la falia cea mare, sperând să descoperim astfel adâncurile masivului și să-i cunoaștem structura. Un lac de mercur ne aștepta acolo, poate, sau niște stânci gravate, sau chiar vreo ființă, o poartă către o altă dimensiune, urmele vizitatorilor precedenți, căci stânca supraviețuise de milioane de ani lentei îngropări în nisip ce pândește totul pe Marte, scăpase mareei de pulbere ce gonește la fața planetei roșii, ca și mișcării dunelor fără încetare cărate de vânturile domoale și era un fel de martor al unor vârste trecute, al unor epoci în care oamenii încă nu îndrăzneau să-și ridice fețele spre cer și, încă și mai puțin, să viseze că aveau să călătorească într-o zi, istoviți, printre constelații.

Dar, când s-a petrecut, lucrul ne-a luat pe neașteptate. La Salle, care pășea în frunte, a scos un strigăt. L-am auzit limpede și ne-am repezit. Ferrier, care venea după mine, m-a zorit. La Salle părea cât se poate de atent.

— Ascultați, ne-a spus.

La început n-am auzit nimic, apoi, când am mai făcut un pas, am prins un scrâșnet pornit din marginile ce despart tăcerea de sunet.

Am încremenit. Și nu era nici glasul vântului, nici cântec, nici chiar zgomotul ușor al unei pietre sau trosnetul unei stânci încrețită de ger. Era un șuier regulat, ca larma acumulată a milioane de semnale suprapuse.

Văzduhul de pe Marte e prea ușor pentru ca urechile noastre să poată prinde sunetele pe care le transmite. De altfel, timpanele nu ne-ar rezista la diferența de presiune dintre mediul extern și sistemul nostru respirator. Așa că avem urechile acoperite în întregime, iar mărunte amplificatoare ne îngăduie să ne auzim sunetul glasurilor și să deslușim zgomotele de pe Marte. Iar asta, pot garanta, se deosebea de tot ce auzisem până atunci pe planeta roșie. Nimic omenesc, nimic mineral.

Mi-am mișcat imperceptibil capul și am auzit deodată altceva, dominând șuierul și reducându-l la un neînsemnat și veșnic zgomot de fond. Am deslușit o voce, sau mai bine-zis șoapta unui milion de voci, zarva unui întreg popor rostind cuvinte de necrezut, de neînțeles și pe care nu le-aș putea transcrie cu ajutorul semnelor fonetice folosite pe Pământ.

— Sunt aici, îmi spuse La Salle și ochii-i străluceau.

Am făcut un pas sau doi înainte și l-am văzut reglându-și repede in-tensitatea sonoră. L-am urmat și am procedat la fel, căci șoapta devenise furtună, glasurile insectelor se prefăcuseră în urlete stridente și de neîndurat, în sunete surde și înspăimântătoare.

Înaintam de-a lungul unei înguste falii, între doi pereți de stâncă. Și sunetul ne asalta în valuri succesive, rotitoare. Eram beți. Simțeam, știam că aveam să găsim, în sfârșit, ceea ce venisem să căutăm pe Marte, ceea ce zadarnic ne rugasem de spațiu să ne dăruie.

Contactul cu o altă formă de viață.

Căci, în vreme ce sunetul creștea, n-am avut nici umbră de îndoială. Nu eram oameni ușor de înșelat sau gata să-și lase imaginația să rătăceas-că. Neânchipuita bogăție a modulației sonore nu putea fi decât opera vieții. Puțin ne păsa că nu pricepeam nimic; pentru rezolvarea unor asemenea probleme aveam încredere în Pământ, încredere în creierele și mașinile lui. Nu eram decât ambasadori ai Pământului.

Valea se ivi, în sfârșit, în fața noastră, la ultimul cot al faliei. Semăna cu fundul unui lac secat strâns între faleze înalte, netede, tot mai abrupte pe măsură ce urcau. Capătul celălalt al văii se îngusta și se pierdea într-o trecătoare stâncoasă, care se oprea în cele din urmă în fața unui perete final.

În afara drumului pe care apucasem nu se afla altul ducând în vale, dacă nu te lăsai să cazi din înaltul cerului. De altminteri, era un crater; mai degrabă decât o vale, un mare crater lunguieț. Și pustiu.

Iar vocile ininteligibile ne asaltau de pretutindeni.

Vedeți, era un lac invizibil, un lac de sunete și de pulbere, o pulbere impalpabilă, pe care anii o depuse-seră acolo, la adăpost, o pulbere căzută din stele, purtată de vânt, pe care nici un pas nu lăsase urmă, o pulbere în care se împotmoliseră, poate, se afundaseră cei ce ne chemau.

— Salut! strigă cu glas stins La Salle.

Voia să răspundă, spera într-o tăcere, într-o mirare, dar craterul era pustiu și valurile dese de sunete veneau unele după altele, pentru a se prăbuși peste noi. Cuvinte șușotite, cuvinte rostite, fraze zvârlite dintr-o suflare, țâșnind de pe buze nevăzute.

— Unde sunteți? Oh, unde sunteți? strigă posomorât La Salle.

Nu-i ajungea ce aude, voia să-i vadă pe mesagerii necunoscuți, dorea să vadă ieșind din lacul de pulbere nu știu ce forme hidoase sau admirabile. Îi tremurau mâinile, și mâinile mele tremurau, iar din spate auzeam răsuflarea șuierătoare și scurtă a lui Ferrier.

— Salut! strigă o voce neînchipuit de slabă, de la celălalt capăt al văii.

Era vocea lui La Salle. Se detașa cu migală pe fondul sonor al nenumăratelor voci, era o epavă minată spre țărmul nostru.

— Ne răspund, îmi spuse La Salle, fără s-o creadă.

Și glasul lui renăștea în mii de puncte ale văii, glas de insectă, ascuțit, șoptit, fărâmat, distorsionat: «Salut, salut, salut, zicea el. Unde sunteți, unde sunteți-sunteți, sunteți sun sun-sun-sun-sun»…

Un ecou, mi-am spus. Un ecou, și La Salle se întoarse către mine și am citit în privirile lui că înțelesese și am simțit mâna lui Ferrier lăsându-mi-se pe umăr. Glasurile noastre, zgomotele pe care le făceam se amestecau cu materia sonoră ce umplea valea și creau jocuri de interferență și se întorceau la noi ca reflectate de niște stranii oglinzi ale sunetului, transformate, dar nu slăbite. Era cu putință ca o asemenea vale să existe pe Marte, o vale a ecourilor, o vale în care văzduhul străveziu și ușor să poarte pe vecie sunetele reflectate de pereții cristalini?

Exista oare în tot Universul un loc unde fosilele să nu fie minerale, ci sunete? În sfârșit, auzeam oare glasurile vechilor locuitori ai lui Marte, cu mult după ce nisipurile vor fi tocit și înghițit ultimele urme ale trecerii lor? Sau era vorba de mărturiile unor alți vizitatori, veniți din lumi pe care nu le cunoșteam încă? Trecuseră pe acolo ieri sau cu un milion de ani în urmă? Nu mai eram singuri?

Instrumentele aveau să ne-o spună mai târziu și, poate, să descurce ghemul undelor, să dezlege nodurile, să extragă un sens lămuritor din mesajul involuntar.

Valea era atât de pustie și de moartă. Un receptacol. Marte, tot, nu era decât un receptacol, care ne primea urmele pentru a le nimici. În afara acestui punct, în afara acestei văi a ecourilor, care ne va purta fără îndoială sunetul glasurilor de-a lungul vremurilor, până la urmașii noștri îndepărtați, poate nici măcar umani.

Ferrier își trase mâna de pe umărul meu, mă împinse și-l dădu în lături pe La Salle și începu să alerge către inima văii:

— Ascultați-i, striga, ascultați-i!

Cizmele i se afundau în pulberea impalpabilă și ea se ridica în jurul lui în vârtejuri. Și am auzit glasurile, desfășurând în urechile noastre furtuna pe care el o stârnise. Îl vedeam alergând și înțelegeam ce erau sirenele, glasurile care-i șopteau la ureche, care-l chemau, pe care le dorise și căutase zadarnic în toți anii irosiți, și se arunca acum în marea sonoră și se afunda în pulbere și doream să mă aflu lângă el, dar nu eram în stare să fac o mișcare.

Glasurile-mi ciocăneau timpanele.

— Nebunul, zise trist La Salle. Oh, bietul nebun…

Ferrier răcnea. Ferrier chema, iar glasurile imuabile, glasurile vechi îi răspundeau. Absorbea glasurile. Le bea, le devora, le răscolea cu mișcări demente.

Și ele descrescură pe nesimțite. Deranjase vreun echilibru instabil, stricase un mecanism subtil. Trupul lui alcătuia un ecran. Era prea greu, prea material pentru ca glasurile ușoare să-i rabde atingerea.

Vocile slăbiră. Le-am simțit părăsindu-mă treptat, le-am simțit plecând într-o ultimă vibrație, le-am auzit sfârâind și murind. Iar Ferrier tăcu, în sfârșit. Și în căștile mele am prins o ultimă șușotire.

Un fel de bun-rămas.

Tăcerea. Tăcerea de pe Marte.

Când Ferrier s-a întors, în cele din urmă, am văzut, în ciuda depărtării, în ciuda norilor de pulbere ce se lăsau alene, prin masca lui mânjită, am văzut lacrimile care-i curgeau pe obraji.

Și și-a dus mâinile la urechi.

RECRUTORII

Se aventurase într-o parte a orașului pe care n-o cunoștea și o neliniște nelămurită-i îngreuna pașii, alcătuită din șovăiala de a apuca pe străzile întunecate și înguste și din presimțirea că se rătăcise. Se opri sub un felinar și-și aprinse o țigară. Locul era pașnic, întunecat, călduț, umed, pătruns de o veche ceață. Clădirile se înălțau ca pereții unui puț, ca povârnișurile trecătorii unui munte.

Trase din țigară și porni din nou, deși nu știa încotro să se îndrepte. Fumul, acru în umezeala nopții, îl făcu să tușească. La drept vorbind, nu-i prea păsa că se rătăcise. Petrecea afară o bună parte din nopțile verii pe sfârșite și, hoinărind prin orașul adormit, i se tot părea că descoperă o lume ciudată și pustie, un univers pur mineral, un primejdios labirint de cristale negre. O fereastră se afla uneori întredeschisă și un pătrat luminos se decupa atunci pe o fațadă, sau se întâlnea cu cineva, sau auzea, de pe o stradă apropiată, sunetul înăbușit sau sprinten al unui pas, iar universul ireal și mort se prăbușea atunci și dispărea, făcând pentru o clipă loc realității animate, imaginii tuturor oamenilor întinși în paturile lor, citind și oftând, vorbind prin somn sau privind țintă, cu ochii deschiși, câte un tavan luminat treptat de apropierea zorilor.

Oboseala-i cotropea mușchii, pe nesimțite. Simți nevoia de a bea o cafea fierbinte și dulce și de a asculta glasurile stăruitoare, deși diluate, ale ultimilor sau celor dintâi consumatori ai barului. Grăbi pasul. În drum, pe firma unui ceasornicar, văzu cât era ceasul. Patru și douăzeci și opt, dimineața.

Avea noroc. Se afundă la nimereală în două sau trei străduțe, pătrunse într-un pasaj atât de întunecat și de îngust, încât fu silit să meargă atingându-i pereții cu vârfurile degetelor. Se împiedică într-un rând de un trup, auzi un mormăit, ceru iertare și porni mai departe fără a aștepta să i se răspundă.

Avea noroc, căci la capătul pasajului văzu lucind, cu două rânduri de case mai încolo, o vitrină. Se stă-pâni cu greu să n-o ia la fugă. Vitrina strălucea în beznă ca un foc de lemne într-un cămin și simți nevoia impe-rioasă de a se usca la lumina unui asemenea foc.

Împinse ușa, o sonerie țârâi. Intră. Era o cafenea cu totul obișnuită, percolatorul sclipea, patronul se foia la bar, patru obișnuiți ai localului jucau cărți, senini de parcă s-ar fi aflat în plină după-amiază. Poate că, de altfel, jucau fără încetare așa, zi și noapte, și reprezentau într-un fel permanenta rațiune de a fi a cafenelei. Câțiva muncitori în salopete albastre, cu sacoșa lângă ei, se aflau la mese sau în fața tejghelei.

Aruncă o privire circulară asupra asistenței, schiță un semn din cap care voia să fie un salut, își puse coatele pe tejgheaua barului și ceru o drojdie.

Se uită la patron care alegea cu grijă un pahar, îi lustrui buza cu marginea șorțului, îl puse cu gingășie pe tejghea, apucă îndemânatic o sticlă, vărsă alcoolul incolor în pahar, astupă sticla și o puse la adăpost. Bău dintr-o înghițitură.

— Nou prin cartier? întrebă patronul, cercetându-l.

Ridică și el fruntea și-l privi, amănunțindu-i fața gălbejită și puhavă, trăsăturile șterse și moi, pe care luceau doi ochi afundați, cu căutătura rea și vicleană.

— Nu chiar, răspunse evaziv. Doar că vin aici pentru întâia oară.

— Ei bine, atunci dau un rând! Să-ți fie de bine!

Văzu mâna grasă și albicioasă mângâind sticla, apucând-o, iar paharul se umplu înainte ca el să fi avut răgazul de a face o mișcare.

— Mulțumesc, bolborosi nedeslușit.

De astă dată bău mai încet. Drojdia începea să-l încălzească pe dinăuntru și simțământul de neliniște, pe care-l încercase în bezna străzilor, se risipi.

Patronul întoarse nițel capul ca și cum s-ar fi adresat cuiva, peste umărul noului mușteriu, iar una dintre pleoapele Iui coborî încet, grotescă perdea de carne, sfârșind prin a-i acoperi cu desăvârșire măruntul ochi strălucitor.

— Ceva datorez?

— O, doar nu te grăbești, zise tărăgănat patronul. Poți să stai aici până se luminează de zi. Aici ești ca acasă. Unul dintre domnii de colo are să-ți țină de urât, dacă vrei.

— Mulțumesc, dar trebuie să plec, zise el.

Simți că pălește. Îl cuprinse o neliniște fără rost.

— Haide, haide, n-ai de ce să-ți fie frică, aduce oare cafeneaua mea a cuib de tâlhari?

Ochii lui mărunți clipeau neregulat, ca niște faruri transmițând un mesaj în cod.

— Păi… nu mi-e frică.

— Mi-am zis și eu așa, spuse patronul, am crezut, văzându-te gata să pleci. Încercă să zâmbească, dar fața lui galbenă și puhavă rezistă la toate eforturile. Glasul se dorea liniștitor: Mai ia o drojdie, dacă de asta ai nevoie să-ți vii în fire. N-aș vrea ca un client să nu se simtă bine la mine, asta nu.

Consumatorul dădu să refuze, dar paharul și fusese umplut și îl duse mecanic la buze și lăsă alcoolul să-i lunece lin în fundul gâtlejului. Se clătină oleacă și se sprijini mai bine de bar.

— Așa, așa, zise patronul, e mult mai bine. Acum cred că unul dintre domni ține să-ți vorbească. Să-ți propună ceva.

Cuvintele ajunseră la el printr-o ceață albăstruie. Vru să protesteze, dar nu găsi vorbele și limba i se împletici. Se încurcă într-o silabă și o repetă de două-trei ori. O mână binevoitoare îl luă de braț, îl petrecu până la o masă și-l așeză pe un scaun. Cineva luă loc în fața lui, un bărbat mărunt, cu trăsături uscate și pronunțațe, foarte negricios, cu părul tăiat scurt, fața triunghiulară și arsă de soare și cu ochi scânteind de răutate sau de nerăbdare. Purta niște haine întunecate și strânse pe trup, care-l făceau să pară subțire și nervos.

— Îți place să călătorești, așa-i? zise bărbatul, cu un glas nițel cântător.

Își ațintise privirile în ochii noului venit.

— Depinde unde.

Neâncrederea se furișa în el, pe nesimțite.

— Numele? întrebă politicos bărbatul mărunt cu păr negru.

Avea buze fine și aspru desenate și abia le mișca.

— Thibaud, răspunse el, golindu-și din nou paharul.

Lumea se dilata în jurul lui. Încăperea se umfla și creștea sub presiunea luminii, iar el însuși descreștea, copil bălăngănindu-și picioarele la o masă prea înaltă pentru el, apoi simplu fir de praf într-o sală imensă. Făcu un gest vag, care se adresă îndepărtatului său interlocutor.

— Nu te simți bine? susură vocea neliniștită și batjocoritoare.

— Ba da, mormăi el, ba da, foarte bine.

— Sunt locuri minunate pe lume, zise bărbatul mărunt. Poate c-ai dori să le cunoști?

— Poate, răspunse Thibaud. Vorbea mecanic. Auzea cuvintele și le înțelegea, buzele lui răspundeau: Am băut, adăugă, n-ar fi trebuit, nu-i bine, e vina dumitale.

— Îți trece cât ai clipi, zise celălalt. Răspunde: Vrei să călătorești? Îți place să te plimbi noaptea prin orașul adormit? Înseamnă că-ți place schimbarea, înseamnă că-ți place să călătorești, așa-i?

— De bună-seamă, zise Thibaud. Cred că-mi place să călătoresc. Se opri pe neașteptate și răsuflă adânc. Ești un voiajor comercial, nu, un fel de negustor?

— Dacă vrei, zise omul mărunt îmbrăcat în negru, cu un râs cristalin și ușor, aproape feminin, dar cumplit de aspru, nespus de crud. Sunt un negustor.

— Și unde te duci de obicei? întrebă Thibaud, sughițând.

— Unde mă cheamă datoria, șopti vocea care aproape nu se mai auzea, microscopică. N-ai familie, așa-i, pe nimeni, nici prieteni?

— N-am, zise Thibaud, aveți dreptate, pe nimeni!

Ridică privirile și zări, aplecată peste el, fața gălbejită și umflată a patronului care-l cerceta neliniștit, cu o licărire plină de atenție în fundul ochilor strălucitori și afundați în masa de carne. Îl văzu îndreptându-se deodată, întorcându-se și pierind ca și cum l-ar fi stânjenit faptul că fusese surprins.

— Vrei să vii cu mine, băiete? Semnează aici și ai să vezi lumea.

Ceva umed îi atinse vârfurile degetelor, apoi și le simți apăsate pe o suprafață tare. Încercă să-și tragă îndărăt mâna dreaptă; mușchii nu-l ascultară.

— Dar știu că s-a pilit, zise un glas străin.

Clipea des. Izbuti să-și țină ochii deschiși și cineva îi strecură între degete un creion sau un stilou. Îl scăpă și auzi zgomotul pe care-l făcea, căzând pe podea. Un sunet de clopot.

— Scrie-ți numele, frățioare, zise o voce prietenoasă.

Cineva îi apucă mâna și i-o conduse.

— Semnează, frățioare, hai dă-ți puțină silință. Ai să vezi ce-o să facem noi împreună. Vrei să călătorești? Ești nebun după călătorii? Scrie-ți numele.

Încercă să-și vină în fire. Se sili să strângă stiloul între degete. Era un cilindru subțire, dintr-un material plăcut, cum nu mai văzuse. Și simți foaia de hârtie rece sub palmă, de parcă ar fi fost de metal.

Începu să scrie, dar îi venea greu, ochii lui întredeschiși zăreau marginile literelor doar ca niște nori impreciși.

— Hai, încă nițel.

Scoase limba și saliva-i curse pe la colțurile buzelor. Cineva îl apucă de braț și zise:

— Destul!

Brațu-i căzu și i se păru că mâna se desprinde din încheietură, atât era de grea. Trupul i se prăbuși apoi înainte. Degetele-i bătură pe suprafața tare a mesei.

Ochii-i priveau paharul irizat și urechile-i prinseră un sunet tot mai puternic, tot mai strident.

— Bea asta, băiete.

Duse paharul la buze și-l goli. Creierul nu i se limpezi, dar picioarele-și regăsiră siguranța, gesturile i se făcură mai precise. Încetă să clipească.

— Foarte bine, zise măruntul bărbat negricios. E foarte bine. La revedere.

— Pot să plec? zise Thibaud.

Își regăsise glasul.

— Bineînțeles, fă ce vrei. Îți dăm noi de veste, la timpul potrivit.

— Contez pe dumneata, zise el încet, neștiind despre ce vorbește și întrebându-se vag ce rost avea să răspundă așa.

Se ridică și văzu toate fețele îndreptate spre el, ochii strălucitori și gurile închise și șovăi, apoi se hotărî, despică mulțimea care-l înconjura și se îndreptă către ușă. O deschise și ieși.

— La revedere, auzi încă o dată, când închise ușa.

Se întoarse acasă pășind mecanic, fără să se înșele aproape de loc asupra drumului, se întinse îmbrăcat pe pat și adormi.

«O farsă!» își spuse, încă moțăind cu ochii închiși, întins pe spate și cu țeasta strivită de o migrenă cumplită. Nu izbutea să-și amintească limpede tot ce i se întâmplase în timpul nopții.

Făcu baie, luă micul dejun și se așeză în fața mașinii de scris, cu gândul de a începe un articol. Dar mintea-i era preocupată și cuvintele nu voiau să se alinieze pe foaia albă. «O farsă!» își spunea, dar asta nu lămurea nimic.

Sfârși prin a se îndoi de realitatea celor întâmplate. Era ca un coșmar căruia-i uiți liniile esențiale, dar din care unele imagini rămân întipărite în amintire, cu o precizie halucinantă.

Înghiți un calmant și se simți mai bine. Începu să scrie încet și lucra încă, pe la sfârșitul după-amiezii când telefonul sună. Se gândi pentru o clipă să-l lase să sune până ce necunoscutul pisălog avea să se plictisească. Apoi se ridică și apucă receptorul.

— Alo! spuse.

— Alo! zise un glas pe care-l recunoscu, fără să-l poată totuși lega de un chip. Era un glas cântător și cristalin, aproape un glas de femeie, dar atât de rece. Deseară. Te așteptăm tot acolo, la unsprezece. Înțeles?

Glasul devenise dintr-o dată poruncitor.

— Alo! zise Thibaud. Cine-i acolo? Despre ce-i vorba? Răspundeți!

— Haide-haide, Thibaud, știi prea bine.

— Așteptați! Cine sunteți?

— Pe diseară, Thibaud, la revedere.

— Nu închideți, strigă el.

Auzi declicul. Cu băgare de seamă, puse receptorul pe furcă.

O amintire-i plutea prin minte. O amintire încă nedeslușită, care refuza să vorbească, să se explice, dar care mișca și tremura, speriată ca o vietate, ca un pește roșu într-un borcan. «Nu-i cu putință!» își spuse. Apoi: «N-am să mă duc. Am să rămân aici toată noaptea. Am să ascult un disc sau am să citesc, dar nu ies din casă pentru nimic în lume!»

Gândul nu-l părăsi însă toată seara și nu izbuti să lucreze. Amintirea se răsucea și se zbătea în capul lui, deși n-o putea preciza. Îl apucă din nou durerea de cap. Înțelese că nu va fi împăcat cu el însuși decât dacă va putea afla cine-i telefonase și ce i se întâmplase în noaptea trecută.

Ieși, începând să rătăcească pe străzi; sclipind cu nenumăratele-i focuri, un cinematograf, imensă caracatiță, îl atrase cu tentaculele lui de lumină. Se repezi înăuntru, își alese un loc și răbdă, timp de jumătate de ceas, un film insuportabil și plicticos. Își propusese să rămână în sală până la sfârșitul celei de a doua reprezentații. Încercă să adoarmă.

Luminile se aprinseră deodată. O voce diformată de uruitul difuzoarelor începu să înșire cuvinte monotone:

— Un domn Thibaud, care trebuie să se afle în sală, e chemat la telefon. De urgență. Un domn…

Șovăi. Poate că nu era decât o capcană. Poate că farsa stupidă continuă? Cineva se juca cu el, de parcă ar fi fost o păpușă? Nu te duce. Stai liniștit. Vezi-ți de treabă. Stai pe Ioc. Sau era chemat, într-adevăr?

Sfârși prin a se ridica, fu îndreptat spre o cabină telefonică și apucă receptorul, iar, chiar înainte de a avea răgazul de a spune ceva, auzi glasul ușor și cristalin, neputând fi confundat nici dacă ar fi fost înecat într-o mie de alte glasuri.

— Te așteptăm, Thibaud, frățioare. Haide, te așteptăm!

— Cine-i la aparat? răcni el.

Se simțea cuprins de mânie.

— Haide, Thibaud, știi foarte bine.

Auzi un râs abia perceptibil, aerian.

— Ce poftiți? strigă.

— Nu atât de tare, Thibaud, nu atât de tare. Poate te mai aude cineva. Știi bine cine sunt. La revedere, Thibaud, pe foarte curând. La revedere.

— Alo! răcni el, dar nu mai auzea decât zumzetul mort al aparatului.

Se așeză pe scaunul de metal al cabinei. Simțea că se înăbușă de furie. Se zări, congestionat, în reflexul ușii de sticlă. Inima-i bătea cu putere. I se părea că-i un cărăbuș dintre cei de care puștii leagă o sfoară și pe care-i târâie după ei. Zboară, zboară, cărăbușule!

Cineva îl privea curios de cealaltă parte a geamului și, citind un fel de teroare în ochii celuilalt, înțelese că înfățișarea lui trebuia să aibă ceva înspăimântător. Ieși din cabină și se îndreptă spre barul cinematografului.

Barul era absolut pustiu. Se urcă pe unul dintre taburetele înalte și comandă o drojdie, apoi își dădu seama că gura-i era încă amară de pe urma drojdiilor pe care le băuse în ajun și voi să ceară altceva, dar era prea târziu — paharul se și afla în fața lui și sticla se apleca, licoarea străvezie cu reflexe irizate i se și scurgea în pahar.

Sorbi drojdia pe îndelete. Treptat, își regăsea încrederea. Mânia-l părăsea. Își spuse că o să le arate el, că se duce să-i caute și să-i atingă peste bot pentru gluma lor idioată; nici nu-l cunoșteau și-și îngăduiau să-i facă asemenea figuri.

Apoi își spuse că nu putea fi o glumă, că prea era totul absurd, că de-ar fi fost doar o glumă n-ar fi izbutit niciodată să dea de el, să știe că se afla chiar în acel cinematograf, că nu l-ar fi chemat pretextând o urgență.

Marșezi, băiete, alergi tocmai unde vor să te aducă ei! își spuse că, de bună seamă, se așteptau să-i caute într-o clipă de enervare. Își spuse că ghiciseră aproape exact.

Aproape!

Căci nu se va duce.

Sau, mă rog, se va duce, că nu putea lăsa treaba așa, încurcată, pentru că cine sunt ei, ce vor de la mine, nu le-am făcut nimic, nu, nimic, într-adevăr, n-am nici prieteni, nici dușmani, nimănui nu-i pasă de mine, nimănui afară de ei.

O va lua pe un alt drum decât cel pe care apucase în ajun, se va apropia binișor și va încerca să afle cine erau și ce voiau.

Nu-i plăceau armele, detesta să simtă în buzunar, în mână greutatea de metal rece a unui revolver. Dar avea o armă micuță, un automat de salon, sclipitor ca o lacrimă, precis și suficient pentru împrejurarea de față.

Ieși din cinematograf și începu să alerge pe străzile deodată răcoroase. Fără zgomot, se făcuse noapte și, în loc să cadă din cer, lumina suia, într-o reverberație umedă, din solul ud. Urcă scara sărind câte patru trepte deodată, răsuci brusc cheia în broască, făcu un salt care-l duse până în bibliotecă, răscoli un vraf de cărți într-un dulap și dădu de revolver. Verifică încărcătorul și-l vârî în buzunar.

Ploua. Stropii mărunți țeseau o perdea aproape opacă, stingând lumina stelelor. Cauciucurile mașinilor lunecau și derapau. Luminile vitrinelor și ale felinarelor se estompau, se amestecau, liniile se topeau, nuanțele intrau unele într-altele. Ploaia prăbușise un curcubeu pe străzile orașului.

Mergea zdravăn, dar îl chinuiau amintirile. Liniștea-i era pur exterioară. Din când în când vâra mâna în buzunar și mângâia bucata de metal, micul trăgaci blocat cu siguranța și țeava de oțel, tare și plăcută la atingere. Simți cum suie în el, mai puternică decât oricând, senzația de ciudată apăsare care-l cuprindea atunci când rătăcea noaptea pe străzile orașului. Ca și cum ar fi uitat cu desăvârșire orele de peste zi, ca și cum ar fi descoperit pe neașteptate, pe străzile lungi, clădirile prea înalte, prea grele, ca și cum ar fi pătruns pentru întâia dată într-o cetate din altă lume, neștiind nimic despre locuitorii ei, despre obiceiurile lor, despre vrăjmășia sau ospitalitatea lor, neîncrezător, gata să cadă în cea dintâi capcană, admirând fără a înțelege, șovăind fără să-și dea seama.

Aproape că alerga. Tălpile-i lunecau pe solul ud. Străbătea străzile una după alta, ocolind, abătându-se, sigur că nu se înșeală, dar evitând cu băgare de seamă drumul pe care apucase în ajun. Ai fi zis că merge printr-o mare pădure, vânat și totodată vânător, atent să nu facă nici cel mai mic zgomot și să nu lase vreo urmă. Văzu vitrina cafenelei lucind în depărtare și se întrebă ce avea de făcut. Era prea târziu pentru a mai putea pătrunde în vreo casă și a cere informații. Își suflecă mâneca și se uită la ceas. Unsprezece fără cinci. Venea exact la întâlnire, deși nu se sinchisise de asta. Vitrina cafenelei strălucea de cealaltă parte a străzii și desluși, în plină lumină, siluetele a trei bărbați rezemați de bar. După care neliniștea explodă în el ca o grenadă. Picioarele-l lăsară și începură să-i tremure degetele; își vârî dreapta în buzunar și strânse patul armei, dar nu era decât o bucată de metal înghețat, ostil și inutil. Se trase încet îndărăt, necutezând să se întoarcă. Apoi avu zidul în față. Se dădu iar îndărăt, pipăind zidul cu stânga și ținând ochii mereu pironiți asupra vitrinei luminate.

Și cineva îl bătu pe umăr și-i șopti ceva la ureche.

Atunci scoase revolverul din buzunar și începu să alerge nebunește, atent la pocnetele pașilor care-l urmăreau. Se întoarse și trase la nimereală. Glontele ricoșă de un perete. Auzi un strigăt, dar nu era decât un strigăt de mirare. Nădăjdui că în casele întunecate îl va auzi cineva, că va deschide o fereastră și va striga după ajutor. Dar, în timp ce alerga, văzu că se afundă într-un cartier de birouri și uzine, pustiu în vremea nopții și prost luminat.

«E cazul să mă opresc și să mă bat? se întrebă. Poate că nu-mi vor răul?»

— Acum! strigă un glas.

Inima-i bătu mai tare și el privi drept înainte și genunchii i se ridicau și se lăsau pe rând, întocmai ca bielele bine unse ale unei mașini.

Dar erau tare aproape. Auzi răsuflările gâfâitoare, mormăielile, cuvintele pe care le schimbau între ei și se întoarse fără veste și stătu locului, ridică revolverul cu o mișcare prea largă și apăsă pe trăgaci.

Gloanțele nu-i opriră. Poate că nu-i nimerise sau, poate, își spuse cu un neliniștitor sânge rece care-l surprinse, gloanțele trecuseră prin ei fără să-i rănească? Purtau salopete albastre și-i recunoscu. În ajun îi zărise în cafenea, instalați pe la mese, cu coatele pe tejghea, bând, vorbind, jucând cărți. Un panou al decorului. Un element al capcanei.

Scoase un strigăt și se zvârli îndărăt, crezând că au să se repeadă la el pentru a-l lua la bătaie. Dar nu se obosiră până într-atât. Unul dintre ei înaintă încet, fără ca el să se poată mișca, fără să-i poată desluși trăsăturile în beznă, fața-i era doar o pată palidă și neclară, și ridică un pistol cu țeava lungă și umflată. Thibaud se aruncă înainte. Dar ceva tare îl izbi în frunte și el căzu, urechile-i țiuiră, iar bila explodă cu un zgomot sec și răspândi, pe el și în jurul lui, un val de panglici, de cordeluțe argintii care-l înfășurară strâns și-i înțepeniră membrele. «N-am auzit niciodată de asemenea armă», își spuse; ceva îl izbi apoi cu putere în ceafă, iar stelele cerului și petele palide ale chipurilor se stinseră.

Pereții cubului împrăștiau o strălucire egală. Temperatura era constantă și plăcută. Aerul, ușor și lipsit de miros.

De cum făcuse ochi se uitase la tavan și se gândise la un cer cenușiu, ciudat de luminos. Apoi, până și amintirea cerului pierise. Rămânea doar un cub, destuî de încăpător de vreme ce trebuia să facă cinci pași mari pentru a-l străbate. Thibaud se cercetă și-și dădu seama că fusese îmbrăcat într-un fel de colant cenușiu, elastic, cu ochiuri mărunte, rezistente și strânse, moale ca o piele, care nu-i lăsa libere decât capul și mâinile, fără să se vadă nici urmă de cusătură, de parcă ar fi fost țesut în jurul lui.

Nu-și prea bătu capul, la început, întrebându-se unde se află. Apoi, cum timpul trecea, o veche neliniște îl încercă din nou. Se așeză într-unul dintre colțurile cubului, pe sol, și privi muchea din fața lui, încercând să recheme amintiri ce se spulberau chiar în clipa când le deștepta, se afundau în ceața cenușie și translucidă, în materia argintie și unsuroasă, ca niște vapoare pierind într-o masă de cețuri.

Și ceața se sfâșie deodată, se deschise ca marea sub tăișul unei etrave, pentru a lăsa să treacă un bărbat. Părul lui negru era tăiat scurt, trăsăturile inteligente și mobile păreau cizelate într-o aramă veche. Purta un colant negru, care-i sublinia finețea membrelor. Avea niște urechi ciudate, mici și ascuțite, care fre-mătau ușor.

— Vă urez bun-venit, zise el.

Buzele-i subțiri zâmbeau, zâmbetul părea a nu fi însă decât o contracție normală a mușchilor obrazului. Avea un glas grav, dar cântător, ca și cum n-ar fi fost obișnuit cu limba pe care o vorbea, ca și cum i-ar fi accentuat silabele la întâmplare.

— Cine sunteți? strigă Thibaud.

— N-are importanță, zise bărbatul.

Thibaud simți deșteptându-se în el o antică știință, o veche neîncredere, moștenire a unor oameni și ani de mult înghițiți, deopotrivă, de noapte.

— Lăsați-mă să ies, spuse Thibaud, dar se ghemui în colțul cubului și trebui să ridice capul pentru a cerceta chipul bărbatului cu surâs neliniștitor, ca al unei măști.

— Veți ieși curând, spuseră buzele subțiri. Curând vom avea nevoie de dumneavoastră.

— De ce m-ați răpit? De ce m-ați adus aici?

— Ați semnat contractul, zise bărbatul și zâmbetul i se preciză, iar ochii-i scânteiară batjocoritor.

Își duse mâna la piept, atinse cu un deget veșmântul și țesătura se sfâșie sub unghia lui. Scoase din deschizătură o lungă foaie sonoră, iar josul paginii foșnitoare, pe care o întinse către Thibaud, purta numele lui Thibaud.

Recunoscu scrisul, era al lui.

— Ce contract? strigă.

— Un contract foarte vechi, zise zâmbetul încremenit. Un contract foarte avantajos. Mulți alții l-au semnat înainte. Știți că, în ciuda trecerii timpului, abia dacă am fost nevoiți să-i schimbăm termenii? Ne-am și putea lipsi de el, de altfel. Dar nu ținem. În felul nostru, suntem îngrozitor de formaliști.

Cunoașterea patinată, neliniștea veche se precizază în mintea lui Thibaud.

— Un pact, zise el din vârful buzelor.

Gâtlejul i se uscă, aidoma văzduhului la trecerea unei adieri venită din Sud.

— Un pact, dacă vă plac termenii desueți, încuviință glasul grav și muzical. O afacere excelentă. Vă oferim spațiul, stelele, un fel de veșnicie, tot ce ați visat dintotdeauna, nu-i așa, miriadele de lumi rotindu-se prin spațiu, aventurile de neînchipuit, splendorile Universului și fel de fel de cuvinte noi, care le pot exprima.

Foaia se înfășură de la sine, cu un pocnet uscat. Bărbatul o vârî în veșmântul lui și netezi stofa. Des-picătura pieri sub degetele sale.

— Și doriți, în schimb?…

O neliniște ucigătoare îi strângea inima. «Nu, își spuse. Nu, n-am crezut niciodată! Nu-i cu putință!»

— În schimb, vă cerem ajutorul. Nimic mai mult. Ajutorul, inteligența, îndemânarea, toată îndemânarea.

— Sunteți?.

Dar vorbele-i rămaseră în gât.

— Nimic din câte v-ați putea închipui. Glasul se făcu mai adânc, mai puternic, evoca vântul suflând prin răsuflătorile unor pivnițe, vibrând în cablurile întinse deasupra orașelor, mai bătrân decât construcțiile oamenilor și sfidându-le, era vântul. Nu suntem decât o rasă foarte veche, pornită la asaltul stelelor. Puteți să vă închipuiți o mână de oameni deodată în stare să cutreiere Universul de la un capăt la altul, în stare să populeze milioane de planete, o rasă deodată atât de izolată în imensitatea spațiului pe care-l stăpânește, atât de slabă deodată, atât de diluată în aceste întinderi ale vidului, încât devine neputincioasă, deși contemplă chipul Universului. Asta-i tot ce suntem. Ați privit vreodată cerul? Contemplat stelele, numărat punctele astea luminoase? V-ați gândit vreodată că pot fi pe lume mai multe grupuri de stele decât oameni pe fața Pământului? V-ați gândit vreodată că planeta voastră, mișunând de viață, n-ar mai fi decât o soluție diluată în deșerturile care o înconjoară, dacă făpturile care o populează s-ar risipi în cele patru colțuri ale Universului? Iată ce suntem! Dezesperant de puțini. Nemurirea nu ne servește la nimic. Și iată ce vă oferim: întregul Univers. Libertatea, în locul găurii de șobolani în care erați prinși. Puterea, bogăția, viața. Nu vă convine?

— Nu știu, zise încet Thibaud. Imagini străbăteau câmpul ochilor lui închiși. Planete multicolore, stele rătăcind și explodând ca niște mingi de foc într-un ocean întunecat și fără maluri, și astronave brăzdând căile luminii. Nu știu, zise el. Se gândea la întunecatele cetăți ale Pământului, la ploile mohorâte de toamnă, la dezlănțuirile sorilor, caracatițe de lumină populând cerul. Mâinile i se lăsară pe solul elastic și cenușiu. Poate, zise el, și înțelese că zâmbetul încremenit pe buzele bărbatului îmbrăcat în negru era alcătuit din spaimă și trufie. Apoi: De ce nu v-ați arătat niciodată popoarelor Pământului? De ce n-ați spus niciodată cine sunteți, de unde veniți, ce faceți? Ați fi aflat mii de recruți, toți cei ce găsesc că Pământul e prea mic, toți cei ce-și ridică fruntea spre cerul nocturn și suspină, toți cei ce visează imperiile stelare la care nu vor ajunge niciodată.

— Am făcut-o, zise glasul, deodată trist. Am făcut-o odinioară, pe Pământ și aiurea. Și am eșuat. Am văzut civilizații prăbușindu-se. Nu era vina noastră. Nu știam că facem rău. I-am văzut pe ai noștri spânzurați, arși, puși la chinuri. Acum ne ascundem și suntem puternici. Fără zgomot, îi luăm pe cei de care avem nevoie. Contactul dintre două civilizații inegal dezvoltate, știm, o distruge pe cea mai înapoiată. Am plătit scump învățătura asta. Oamenii nu rabdă să vadă dezvăluindu-li-se dintr-o dată minuni pe care nu le cunoșteau. Iar societățile mor din pricina asta. Iată de ce suntem discreți. Dar, în taină, am stabilit contacte între lumi ce se ignoră. Veți întâlni ființe de toate rasele și de toate națiunile, de pe toate planetele și de pe toate galaxiile. Suntem de pretutindeni și de nicăieri, patria noastră se numește Universul.

— Nu îndrăzniți să vă arătați popoarelor de pe Pământ. Vă temeți că ar putea descoperi de unde veniți. Nu spuneți adevărul.

Glasul lui Thibaud se făcu tot mai ascuțit. El tăcu apoi fără veste și-și dădu seama că sângele-i bătea în tâmple mai tare.

— Facem ce putem, zise măruntul bărbat negricios. Urechile-i ascuțite fremătau și zâmbetul mai că-i pierise. Avem nevoie de oameni. Avem atâta nevoie de oameni.

— Pământul nu-i pentru voi decât o rezervă, strigă Thibaud, o crescătorie!

— Poate, poate. De ce n-aș fi sincer? Populația planetei voastre a crescut de zece ori și mai bine în ultimul secol. Așa am vrut. V-am dat jucăriile necesare. Avem din ce în ce mai multă nevoie de oameni. Imperiul nostru se întinde. Și, dacă vrem să păstrăm secretul, nu putem lua decât o mică parte din populația lumilor.

— Și asta ne-a adus războaie uriașe, zise rar Thibaud. A făcut ca oamenii să piară cu milioanele. Dar puțin vă pasă. Aveați nevoie de oameni. Vă urăsc! Lăsați-mă să ies! Vreau să mă întorc pe Pământ!

Mușchii i se contractară. Căută un punct de sprijin și-l găsi. Se năpusti.

— Nu face asta, strigă bărbatul mărunt și zâmbetul lui pieri, și Thibaud desluși groaza din glasul celuilalt.

«Te am în mână!» își zise, repezindu-se într-un salt. Îl văzu pe bărbatul mărunt făcând un gest și privindu-l cu ochi înspăimântați, din care orice răceală pierise. Își simți trupul neînchipuit de greu. Urlând de frică și de durere, se prăbuși pe sol și simți cum greutatea unei lumi îi apăsa spinarea. Mișcă din cap și-l zări pe bărbatul mărunt, care nu se clintise. Ochii-i erau striviți în orbite. Bețele a o mie de tobe îi bătură în tâmple. Durerea îl părăsi apoi, i se păru că trupu-i plutește în ceața cenușie. Făcu o mișcare nehotărâtă.

— Minți! strigă el. Minți! Apoi: Lasă-mă să ies, șopti. Vreau să mă întorc acasă.

— Prea târziu, zise un glas trist.

Citi milă și suferință pe fața răvășită a bărbatului mărunt. Îl văzu făcând un gest. Îl auzi scrâșnind printre dinți: «Oh, nu mă urî.»

Unul dintre pereții cubului se întunecă. În mijlocul marelui ecran negru lucea o uriașă pată de foc, o imensă sferă purpurie. Era spațiul și o stea apropiată.

Devoră cu ochii fereastra deschisă către lume și lumina-i arse luminile ochilor. Era prea mare și prea apropiată. «Focul, își spuse înspăimântat, focul.» Se afunda în depărtări de necuprins. Pământul nu mai era decât o ceață depărtată, o amintire ștearsă, invizibilă.

Făcu o sforțare. «Focul, își spuse, în vreme ce mingea de lumină sângerie pătrundea în el pe porțile căscate ale ochilor. Focul a fost dintotdeauna simbolul Infernului.»

PLANETA CU ȘAPTE MĂȘTI

Trecu liniștit pe poarta de sidef și lumina zilei făcu deodată loc strălucirii vesele a unei nopți de sărbătoare. O mireasmă plutea prin văzduh. Străzile în pantă, care împărțeau mormanul baroc al orașului străin în stânci întunecoase și deopotrivă de mari, îl atrăgeau cu însuflețirea discretă și zgomotul vătuit al glasurilor lor anonime. Fu cât pe ce să se întoarcă, dorind să mai zărească o dată, prin porticul de sidef, întinderile monotone ale deșertului.

Venea dinspre dune și, chiar înainte de a străbate deșertul, trecuse peste o altă întindere, mai vastă și încă și mai moartă, spațiul. Căci făcea parte din rasa celor ce nu se simt nicăieri acasă, iar acolo unde s-au născut, mai puțin decât oriunde: oamenii. Avea fața albă, sau palidă, aidoma norilor de nisip stăruind uneori în jurul orașului cu șapte porți. Cu ani în urmă auzise vorbindu-se de planeta cu șapte măști și făcuse o bună bucată de drum pentru a descoperi o minune de felul lumii cu sărbători neîntrerupte. Își părăsise nava departe de oraș, în pustiu, deoarece știa că fragilele clădiri ar fi fost nimicite de uruitul motoarelor ce scuipau energie. Și zi după zi urcase și uitase dunele, se măsurase cu fluviile de nisip roșcat ce curg pe versantele cristaline din nord și se varsă, departe spre apus, în întinsa mare uscată.

Era un bărbat aspru și oboseala nu se prindea de el. Îl încercase totuși foamea și setea, iar ceasurile de odihnă-i fuseseră drămuite. Dar nerăbdarea învinsese, în el, vlăguirea. Știa că planeta cu șapte măști era o

lume ciudată, ce nu cunoștea războiul, dușmănia și durerea, rezultat al unei civilizații ajunsă la apogeu și, de atunci, bătând pasul pe loc. Pe Pământ, unii o socoteau în declin și tocmai asta stârnise curiozitatea lui Stello, atras de desăvârșire și știind s-o găsească acolo unde lumina orbitoare a succeselor se stinge, unde torțele victoriilor pier în fața strălucirii mai potolite a lampioanelor de sticlă, și îndoindu-se până la urmă de un atât de îndelung declin, de un sfârșit mereu prelungit, de vreme ce nimeni n-a contestat faptul că, încă înainte ca Pământul să fi fost locuit, planeta cu șapte măști era ceea ce este.

De aceea, atunci când trecu pe una dintre cele șapte porți, și anume pe cea care lucea sub razele dure ale soarelui asemenea interiorului unei scoici rare, făcând mai apoi ocolul orașului, cercetând zidurile ciudate și scăpărătoare ca o haină cu paiete și numărând porțile închinate câte unei tainice simbolici a aparențelor, ceva ce învățase să uite pe alte lumi și în spațiu, ceva ce credea că pierduse tot privind focurile reci ale instrumentelor de bord și cifrele vorbărețe ale cadranelor se moleși în el.

De parcă cizmele i-ar fi răsunat pentru întâia dată pe dalele unui vechi oraș al Pământului, al unui oraș care fusese al lui și pe care-l descoperea ca și cum ar fi pătruns într-o casă necunoscută, ce i-ar fi adăpostit totuși copilăria, se simți cuprins de un amestec de curiozitate, de mirare și de tremurătoare amintiri.

Partea asta a orașului era aproape pustie. Pereții străzilor, netezi, os-cilau ca niște flăcări. Își aminti de alte arhitecturi întrezărite pe alte lumi, mai puternice, mai masive; cea de acum n-avea decât fragilitate și, doar prin ochii privitorului, existență.

Întrebarea care-l muncise în timpul lungului drum prin deșert îi reveni în minte: Planeta cu șapte măști era locuită de oameni? Asupra acestui punct documentele nu erau nici neîndestulătoare, nici incomplete, ci doar nesatisfăcătoare. Sunt trăsături ce nu pot fi descrișe prin cuvinte, nici chiar prin cifre, iar aparențele nu sunt decât învelișuri, măști.

O ciudată tradiție le cerea locuitorilor planetei cu șapte lune să apară întotdeauna mascați; din pricina asta civilizația lor fusese luată drept veșnică serbare sau rit neîntrerupt, dar poate că nu era decât un fel de a trăi, un fel de a fi, de a ridica o stavilă de netrecut între înăuntru și afară, sau poate o zâmbitoare amenințare, expresia unei seninătăți depline, părând neliniștitoare datorită prea marii ei stabilități.

Șapte măști, șapte porți și șapte Lune pe cer, așa cum șapte sunt vocalele Limbii Vechi, luminând cu sonorități vii labirintul viclean al neclintitelor cuvinte. Șapte măști în stare să traducă cele șapte stări sufletești fundamentale, fără să ceară schimbarea trăsăturilor încremenite ale chipurilor uitate. O mască pentru fiecare poartă și o poartă pentru fiecare Lună. Și, de bună seamă, o Lună pentru fiecare vocală. Era vorba de o limbă înscrisă în spațiu, înscrisă pe zidurile orașului așezat în inima deșertului, înscrisă pe chipuri, o limbă străveche, poate mai veche decât toate celelalte.

O umbră se desprinse din dreptul unui portal triunghiular și se apropie de el. Forma înfășurată până la umeri într-o mare mantie multicoloră putea fi omenească. Masca părea ca o pată purpurie pe triunghiul negru al glugii. Glasul străinului era grav; rostea cuvintele Limbii Vechi, folosită în galaxia asta și a cărei origine e necunoscută, limbă vorbită de toate popoarele, chiar de cele care n-au buze, nici dinți.

— De unde vii? zise umbra, fără asprime.

— De pe Pământ, zise Stello.

— Înțeleg. Ai intrat pe poarta de sidef. Mantia multicoloră se înfioră ca și cum n-ar fi acoperit decât un vârtej. Stello înaintă cu un pas și desluși mai bine trăsăturile măștii stacojii. Ca un ochi, o piatră albastră strălucea în mijlocul feței de metal neted. O ciudată lucrătură evoca niște buze neverosimile, uriașe, batjocoritoare, dar senine, închise peste un adevăr hotărâtor și de nerostit. Înțeleg, repetă umbra, porți masca palidă. Și ai intrat pe poarta de sidef. De pe Pământ, ai spus?

Stello făcu un gest de nerăbdare. Venise pe poarta de sidef pentru că nu era nimeni acolo. Nu-i plăcuse să străbată grupurile șușotitoare din preajma celorlalte porți. Singură din cele șapte, poarta de sidef era liberă.

— Nu port niciun fel de mască, zise rar Stello.

Masca purpurie fluieră încetișor printre buzele ei încremenite.

— Fie, zise ea.

Blândețea glasului amintea netezimea pietrelor tocite de contactul neîntrerupt cu nisipurile, prospețimea cristalelor întinsei mări secate. Cuvintele Limbii Vechi erau și ele niște pietricele târâte de-a lungul vremurilor de multe popoare și care exprimaseră simțămintele cele mai felurite, de la furia trufașă a dragostelor geloase până la pacea finală a raselor bătrâne.

Umbra așteptă, șovăind. «Ce vrea de la mine? se întrebă Stello. Am și încălcat vreun obicei al lumii de aici, de care nu s-a auzit pe Pământ? Am și devenit un criminal? Poarta de sidef o fi interzisă?»

— Ai, de bună seamă, unde să tragi, zise masca, răsucindu-se către inima orașului. De bună seamă, străine, ai aici vreun prieten?

— Vin de departe, zise Stello, în care mânia creștea. Mi-e foame, mi-e sete și sunt istovit. Am adus cu mine unele lucruri socotite, în țara mea, a fi de preț. Cred că voi putea lua ceva bani pe ele?

Piatra albastră scăpără sub lumina unui far rătăcitor. Lui Stello i se păru că buzele de metal gravat zâmbesc.

— Vă cunosc obiceiurile, zise masca purpurie, dar aici nu se potrivesc. Nu vei avea nevoie de bani. Nu știi că te afli în orașul cu șapte porți, străine? O planetă, o poartă, o mască pentru fiecare rugăminte. Aici vei găsi ce cauți!

— Nu mă poți călăuzi prin cetate? întrebă Stello. Aș avea nevoie de un acoperiș.

Cuvintele Limbii Vechi i se rostogoleau anevoie printre dinți. Nenumăratele culori ce bălțau mantia părură a se mohorî și sclipirea albastră a pietrei ce strălucea în mijlocul măștii purpurii se întunecă.

— N-ai văzut culoarea măștii mele? întrebă umbra cu o bună-cuviință în care Stello desluși o urmă de tristețe.

— Iartă-mă, zise Stello, fără să înțeleagă.

— Te rog, zise umbra. N-ai decât să te adresezi primului venit. Te va primi și te va călăuzi. Îmi pare rău că n-o pot face eu. Dar port masca purpurie.

Mantia încremeni și culorile i se reîmprospătară.

— Cu bine, zise Stello, întorcându-se către inima orașului.

— O clipă, zise umbra. De pe ce lume, spuneai?

— De pe Pământ.

— Pământul. Fie! Poate că ți-ai ales cu ușurință masca. O mai poți schimba. Cu bine!

Și Stello se pomeni din nou singur. Începu să pășească, dus pe gânduri. Nu știa ce voise să-i spună celălalt, vorbind de mască. Se felicita că o scosese atât de bine la capăt. Dar trebuia să-și amintească fără încetare că se afla într-o cetate străină și că înțelesul pe care locuitorii ei îl dădeau cuvintelor Limbii Vechi putea să nu fie cel pe care-l aveau și pentru el, că gândirea, obiceiurile, istoria lor era alta și că nu știa nimic despre ei, și că ei nu știau nimic despre el, că îndepărtata lui lume, Pământul, nu era pentru ei decât un nume și că ei nu erau deocamdată pentru el decât un spectacol, obiecte strălucitoare învârtindu-se sub lumina Lunelor, și că în ochii lor părea o dihanie cumplită, ivită dintr-o junglă străină planetei nisipurilor. Și că s-ar putea să n-aibă niciodată ceva comun cu locuitorii orașului cu șapte porți. Nu se născuse, ca ei, în incinta cu porți deschise către deșert, către fluviile de nisip roșcat și, abia vizibilă departe la apus, într-o spumegare de căldură, către întinsa mare uscată, abis de pulbere impalpabilă pe care plutesc, rătăcitoare, cristale cu muchii precise.

Crescuse într-o lume mai puțin desăvârșită și mai aspră. Era conștient de puterea și soliditatea lui, de ciudățenia lui acolo, de barbaria lui, de faptul că era un bloc de piatră informă, un șuvoi impetuos necunoscând blândețea marmurei lustruite, liniștea apelor de șes. Fusese nisipul luat de vânt, un om al Pământului, unul dintre cei ce nu se opresc nicăieri, un rătăcitor.

Și faptul fusese plăcut în toți anii duși. Fusese plăcut să hoinărească printre lumi, ducându-și cu el nimbul de legende neștiute și neliniștitoare, salutând porturile cu gesturile largi ale celui ce se mărginește să treacă, până și ziua când se socotise pironit pe Tara, până și în zilele nefericite pe care le petrecuse singur sub un cer jos, privind la nesfârșit colinele de nămol ce înconjurau portul stelar, da, totul fusese măreț. Dar nu aici.

Ceva îl despărțea de lumea, de calmul ăsta, ceva pentru care nu avea nume, ceva cu neputință de descoperit, ceva ce-i punea o albeață translucidă pe ochi.

Ridică fruntea și văzu pe cer cele șapte Lune, desenând o coroană de lumină în jurul planetei. Fiecare dintre ele scotea o notă curată, o culoare strălucitoare și rece, o Lună pentru fiecare poartă, Luna de rubin, Luna de aur, cea de argint, de smarald, de sidef…

De sidef… o stea palidă, un șancru în noapte, un ochi închis și sinistru.

Privirile-i coborâră și se opriră pe clădirile ce-l înconjurau. Înaintă încet și zidurile se înălțară deodată în jurul lui ca niște faleze, bolțile i se închiseră deasupra capului și parcă niște valuri se năpusteau acum într-un neașteptat iad de spumă lătrătoare, nesigură, peliculă subțire de apă și săpun pocnind fără zăbavă sub suflarea aeriană a unei guri fragile.

Bântuia aleile cu arbori, turnurile citadelelor și, ridicându-și privirile, vedea prin umbrare de sticlă cele șapte Lune încremenite pe cerul întunecat. La ferestre luceau măști, zburau efemere mantii de frunziș, insecte rotindu-se în ritmul scărilor în spirală desfășurate în largi corole cristaline, crescând și desfăcându-se într-o proliferare minerală.

Iată cuvântul! Noaptea era minerală. Planeta era minerală, ca și Lunele de pe cer, ca și cele șapte porți, ca și consonanța metalică a vocalelor Limbii Vechi, ca și sideful însuși, un soi de carne pietrificată și fosilizată de secole fără număr… iar el, Stello, vrând-nevrând, era viu. Își simțea sângele bătând în tâmple și căldura mușchilor, netezi sub piele. Își trecu palmele peste fața arsă de vânt și de soare, încă palidă din pricina lungilor zile petrecute în spațiu, își zbârli perii scurți ai bărbii crescute, încă invizibilă, dar lungindu-i-se parcă sub degete, conform mecanismului necurmat al vieții.

Ce se află dincolo de măștile lor? O perfecțiune rece și definitivă? Niște forme de nisip și de mâl, gata să se prăbușească sub presiunea indiscretă a unei priviri, sau muchii tăioase de cristal, sau lustrul plăcut al unui metal, sau potriveala ireală a unei scârțâitoare populații de angrenaje, dinte pe dinte, scripeți gingași? Erau ființe de carne sau mașini de sărbătoare, cu rotițe sensibile?

Sau purtau sub mască o altă mască, și așa mai departe, la nesfârșit, înșelând și înșelându-se, ignorându-se, pierzându-se în întortochelile de nedezlegat ale unui labirint intim? Sau masca nu era decât o podoabă, atât de veche încât fusese uitată de mult?

Se gândi cât de urât sau cât de ininteligibil putea fi un chip. O dată trecut de munții ce se ridică la orizont, expresiile ce păruseră limpezi nu mai aveau același înțeles nici pe Pământ. Măștile puteau fi și un limbaj al emoției.

În vreme ce înainta pe străzile orașului, către o țintă centrală și încă nedeslușită, întâlni grupuri mai mari de umbre sclipitoare. Măști de aur, măști de argint, măști de onix și de jad. Se încrucișă cu măști singuratice, purpurii. Măștile puteau, trebuiau să fie niște semne, simboluri corespunzând unui statut social, vreunui sistem de caste, iar unele contacte erau probabil interzise. Aerul rece îl făcu totuși să simtă întreaga fragilitate a unei asemenea teorii.

Fără să-și fi dat seama că părăsise adăpostul îngust dintre pereți, întinderea fu deodată în fața lui. Pe dinaintea ochilor îi jucară lumini. Dar pricepu curând că erau reflexele unei mulțimi, jocuri de culoare pe măști și legănata pâlpâire a mantiilor, ca tot atâția sâmburi de foc. Esplanada nu era decât o întindere de nisip, firele i se părură însă cel mai gingaș lucru pe care-l văzuse vreodată, deși nu era vorba de o pulbere, ci de o pânză curată și moale ca un vast fund marin, inert, ciudat modelat, de o întindere îngustă, dar simbolizând depărtări fără veste adunate la un loc. I se păru că nici un om viu n-ar putea ajunge până la celălalt capăt al esplanadei.

Nici nu încercă. Fără nimic apăsător, o atmosferă reculeasă plutea peste mulțime, o simplă tăcere împăcată, bătând cu valuri calme în sunetul țesăturilor mototolite.

O năframă stacojie se umflă, sări și explodă în mijlocul arenei de nisip, iar el prinse un fel de șuier de încuviințare, cuvintele retezate ale Limbii Vechi, și încă ceva. Sclipire. Un vârtej agil, o urcare nemișcată, în vreme ce muzica lua naștere, în vreme ce lucirile dansau. Își spuse, pentru o clipă, că nisipul cenușiu putea sluji drept ecran, căci lucirile țâșniseră pe neașteptate, din nimic. Dar curând își dădu seama că erau însuflețite de o viață a lor, aidoma sunetelor ce păreau să evolueze prin spațiu, chiar în mijlocul esplanadei, fără ca el să poată desluși nimic aducând cu vreun instrument.

Năframa stacojie era unul dintre băștinași, își dădu seama îndată, pentru că putu vedea într-o străfulgerare masca de argint palid, goală și netedă, dar expresivă în mișcare, de vreme ce, măcar că nu-i cunoștea cuvintele limbii tăcute, simți în el ceva înduioșându-se la adâncimi de existența cărora nici nu știa, care nu fuseseră niciodată atinse de vreo operă de artă de pe Pământ, sau de pe oricare altă lume, sau de oricare ființă. Se înfioră, nu de teamă, nici, în ciuda vântului, de frig, ci de singurătate, datorită nedeslușitului simțământ că era o ciudățenie, un barbar zvârlit acolo de către vânturile spațiului.

Cineva îi atinse brațul, dar el nu-l luă în seamă.

Nisipul trebuia să aibă o densitate specială, căci, în ciuda fineții lui, băștinașii nu ridicau nici cel mai mărunt vârtej de praf. Urmărea fără îndoială un dans, dar cuvântul era neajutorat și grosolan, căci, la urma urmei, dansul nu era pe Pământ decât o artă de mâna a doua. Termenul potrivit ar fi fost, mai degrabă, cel de joc cu spațiul, deși, chiar folosind silabele expresive ale Limbii Vechi, adunarea părea cumva amestecată. Se arătau lucruri ce n-ar fi putut fi spuse, nici zugrăvite, nici chiar extrase din metalul cu cea mai fină granulație, lucruri tainice ivite fulgerător din nisip pentru a se reîntoarce în nisip, potrivit legilor jocului cu spațiul.

Merse înainte, și mantiile îi făcură loc, și el se opri la marginea esplanadei și, atingând cu cizmele nisipul și întipărind în el urme aspre și nete, privi țintă spre silueta imprecisă, schimbătoare. Căci, în dezlănțuirea mantiei, Stello spera totuși să prindă mișcarea unui trup, omenesc sau de altă natură. Dar așteptarea îi fu zadarnică. Mantia nu era decât o flacără, o pensulă jucând pe ancestrala pânză a nisipului și zugrăvind pe ea conture efemere.

Conture ce erau cuvinte. Gândul crescu în mintea lui Stello, în timp ce-și ridică privirile spre Lune și spre noaptea încețoșată de lumini. Se simțea în gesturile succesive o limbă, o frază, un poem, o incantație poate, iar cu toții așteptau: un semn din partea Lunelor, sau închiderea unei porți, scoaterea unei măști sau creșterea, din nisip, a unei plante monstruoase, singură vegetală a lumii minerale, cristaline, bântuită de pulbere și de răsfrângeri.

Și, fără veste, prin simplă analogie, cuvintele dansate însemnară pentru el ceva; evocau mișcarea unei ape, a unei cascade, apoi a unui fluviu. Erau oceanul, iar când se lăsă gerul fură banchiza sau mai curând, în ultima lor încremenire, fața iar neîntinată, pentru totdeauna netezită, a unei mări fără furtuni, asemenea unui bloc de sticlă.

Căci mișcările se sleiseră în încremenire și încremenirea sugerează moartea. Stello văzu în cele din urmă masca, atunci când coaja de argint păru că se desprinde de pe obraz, căzând ca frunza unui copac de pe Pământ, dar topindu-se îndată, redusă la spectrul nervurilor, ele însele mistuindu-se înainte de a atinge nisipul, și ea izbucni într-o culoare palidă, gălbejită. Era o mască de sidef.

Stello simți un fel de neliniște. Purtau oare atâtea măști suprapuse? Nu erau decât măști și aparențe? în sfârșit, se puteau descoji, schimbându-și fețele?

Brațul îi fu atins, pentru a doua oară.

— Dansezi, străine? întrebă un glas blând.

— Nu, spuse el cu gâtul uscat, răsucindu-se pe călcâie.

Sub ochii lui masca era de aur neted, fără cea mai măruntă podoabă, ca o piatră legendară ce cunoscuse mângâierea aerului și apei.

Mantia păru că-și ia zborul. Stello prinse un zgomot ciudat, ca un hohot de plâns, pe care masca l-ar fi înăbușit.

— Oh! nu dansa, străine. Încă nu. Nu acum. Mai gândește-te. Masca pe care o porți…

— Dar nu port nici o mască, zise Stello, silindu-se să-și controleze vocea și simțind cum mânia crește în el. «Ce uneltire o mai fi și asta? își spuse. Să fi jurat cu toții să mă înșele? Și dansatorul ăsta, la urma urmei, de ce nu se dă pe față? De ce încremenirea, de ce tăcerea asta?»

Nu cuteză să-și coboare privirile și să-și privească brațul, pentru că atingerea nu luase sfârșit și poala mantiei întârzia pe încheietura lui.

Își desprinse privirile de pe masca de aur și văzu ceva ca o rază țâșnind dintr-una dintre Lune, din Luna gălbejită, din Luna de sidef, sau era doar o părere, și raza rătăci pe esplanadă, și tăcerea se făcu mai grea, și nemișcarea submarină, abisală și… era de conceput?… da, mantia întinsă și până și masca se chirciră, se turtiră, se amestecară cu pulberea, și clipi de câteva ori și nimic nu se mai afla acolo în afara lacului de nisip.

Era neliniștitor. Mâna dreaptă a lui Stello se întinse spre cingătoare, unde tocul armei era gol. Dar nici o armă, știa, nu i-ar fi putut reda încrederea. La ce fel de rit fusese de față? Era un sacrificiu? Băștinașul pierise cumva sub ochii lui?

— Mă poți călăuzi? i se adresă el răgușit măștii de aur. Sunt străin. Nu vă cunosc obiceiurile. Am făcut un drum lung. Mi-e foame și mi-e sete. Dar poporul meu e puternic și, de la răsăritul până la apusul cerului, rase trufașe-l primesc. Planeta mea e încă necioplită, dar puternică, și știe să-și amintească.

Cuvintele tocite ale ceremonialului Limbii Vechi i se părură a căpăta deodată o nouă strălucire. Deși rostise de mii de ori asemenea vorbe în alte împrejurări și pe alte lumi, ceea ce spunea i se păru proaspăt și nou, de parcă ar fi ieșit din gura lui și nu s-ar fi rostogolit de amar de vreme pe limbile oamenilor.

Dar răspunsul nu fu cel așteptat. Masca de aur se înclină și parcă o adiere suflă când Stello auzi:

— N-ai luat seama la culoarea măștii mele? Stello tresări. Vocea, totuși, era blândă și feminină. E oare nevoie să te conduc, străine? Nu-s oare Lunele aici, și măștile? Scoate-o cât mai e vreme.

— Nu știu, spuse el, ce însemnătate dați măștilor, dar am obrazul gol. M-am născut cu masca pe care o port și cu ea am să mor. Și așa se întâmplă cu toți din neamul meu.

— Într-adevăr, străine? zise vocea, grea de neîncredere și de o atât de vagă tristețe, încât Stello se întrebă dacă n-o născocise chiar el.

— Să plecăm de aici, zise Stello, vrei? Locul ăsta mă apasă, fără să știu de ce.

— Fie.

Merseră pe străzi liniștite, singuri, iar lumina părea când aurie și când palidă, de parcă două dintre Lunele ce dominau cerul și-ar fi disputat privilegiul de a le lumina calea.

— Iartă-mă dacă vorbele mele te izbesc neplăcut, începu Stello, dar nu știu nimic despre lumea asta. Nu-s în stare să vă citesc măștile. Nu știu dacă deosebesc niște caste, dacă sunt un semn al serbării sau chiar dacă vă slujesc drept chipuri…

— E cu putință, străine? zise vocea. Vii pesemne de tare departe. Pesemne că specia voastră e tânără. Căci măștile, pe câte știu, sunt mai vechi decât noi, și încă mai vechi decât Limba Veche, pe care o vorbești atât de ciudat.

— Am învățat-o pe Pământ, zise Stello. Am vorbit-o în spațiu, de la Altair la Vega, am oprit nave cu silabele ei în porturile de pe Ulcinor, am suduit rostindu-i cuvintele cu înțelesuri îngropate, am bălțat-o cu o sută de graiuri, o vorbesc stricat, fără doar și poate, dar fac parte dintr-o specie bastardă, deși tânără, născută pe Pământ și proiectată în spațiu, dominatoare mai des decât supusă, dar mereu în căutare de putere. Vai, să lăsăm toate astea, că lumina încă n-a purtat aici vechile noastre glorii vestejite.

Mantia se agită.

— Nu înțeleg, străine. E amărăciune în vorbele taie? Uită tot. Căci asta-i planeta celor șapte porți și suntem poporul cu șapte măști. Dar e cu putință ca poporul tău să poarte, de la naștere, o mască de asemenea culoare?

— Așa s-ar zice, răspunse Stello. Nu-ți place? Suntem aici niște paria?

Se gândi pentru o clipă la rasele ivite pe Pământ, galbene ca aurul, negre ca tăciunele și la imperceptibila deosebire pe care socotea că o observase în faptul că acești alți oameni aveau, în plus, față de el, o scânteie de veselie sau, mai curând, o lipsă de tristețe. Își aminti de asemenea că, îmbătrânind, deveneau treptat suri, păleau până și cei mai negri, până și cei mai galbeni, începând să semene cu oamenii albi.

Dar nu spuse nimic.

— Nu, nu, zise vocea, răspunzându-i la întrebare. Nu crede așa ceva. Văd că nu știi nimic. Dar de ce ți-ai ales sideful ăsta mișcător?

Stello râse scurt:

— Mi-a fost ales.

— E cu putință? zise vocea, dusă pe gânduri. E de crezut ca o întreagă specie să se fi hotărât să moară? Oare asta lămurește elanul cu care lupți și marea des-nădejde care te aruncă dintr-o margine a abisurilor într-alta?

— Nu pricep.

— N-ai înțeles? îți umblă mintea atât de încet, sau dansul te-a înmărmurit în asemenea măsură? N-auzi ce-ți șoptește vântul? Scoate-ți obrazul. Scoate-ți obrazul.

Stello se înfioră. Se gândea la vorbele formei. Se gândea la obrazul lui, care căpăta deodată însemnătate. Era o pavăză comodă, îndărătul căreia învățase să se ascundă, o haină vie putând spune bucuria, teama sau durerea, admirația, și de care niciodată, nici măcar în vis, n-ar fi vrut să se descotorosească. Se gândi pe neașteptate la un popor fără chipuri, la un întreg popor care și-ar fi scos măștile de carne și își ascundeau acum golul pe după măști minerale, la ființe pe care nimic, nici măcar grosimea unei piei nu le mai despărțea pe unele de altele.

Și se îngrozi. Își trecu mâinile peste față și simți pielea caldă, vie a frunții, a obrajilor, a bărbiei, cedând sub buricele degetelor. Arătătoarele-i lunecară de-an lungul nărilor. «Fața mea, își spuse, o mască. Nu!»

— Nu știu, zise în cele din urmă. Bănuiesc că-i o taină la mijloc și poate că am ajuns pe lumea asta tocmai pentru a-i afla dezlegarea. Nu mă copleși. Pricep că-i o legătură între Lunele, porțile și măștile astea, dar firu-i atât de subțire că-mi scapă.

Masca scoase un râs subțirel.

— Vreau să te cred și nu știu ce să zic. Am trecut pe poarta de aur și am purtat masca asta și am dansat adineauri, și uite că Luna de aur mi-a trimes un tovarăș tare ciudat.

— Iartă-mă, zise Stello.

— Te rog! Dar, într-adevăr, ții atât de mult la masca asta?

Se lăsă o clipă de tăcere.

— Nu știu. Nu înțeleg, zise anevoie Stello.

— La întâmplare? Fără să fi hotărât când?

Vocea era plină de mirare. Și de tristețe:

«Să fie o femeie?» se întreba Stello. Era, în el, mai mult decât curiozitate. Întâlnise, pe lumi felurite, rase de tot felul și ades ciudate, ici și colo se oprise și se bucurase, în măsura în care era cu putință și în care nu existau incompatibilități ucigătoare între oamenii Pă-mântului și unele vise, născute la marginile altor ceruri. Femeile de pe Altair erau frumoase, în ciuda neliniștitoarei răceli a pielii lor, translucide ca un pergament moale. Cele de pe Algol se aflau la limita a ceea ce se numește îndeobște uman, și totuși nu le respinsese, ci, ținându-le în brațe, își pusese adevărata întrebare: există o frumusețe absolută, de necontestat, pe care toți o cinstesc, de oriunde ar veni, sau frumusețea nu-i decât o chestiune de forme gravate în nervii, întipărite în glandele noastre și întrebarea e fără răspuns, în ciuda scrierilor filozofilor despre transcendență și calculelor psihologilor referitoare la comportament, pentru că fiecare frumusețe e, înainte de toate, un accident ținând de naștere și de descoperirea ei, iar accidentul e doar relativ, iar incidența lui e doar absolută și nu poți spune dacă lucrurile au fost scrise înainte de a se petrece decât în cazul în care ești tu însuți autorul marii cărți a lumii.

«E femeie?» se întrebă Stello. Vocea îl tulbura. Și mantia asta, și masca. Se afla, sub faldurile mantiei, o carne pe care o putea strânge în brațe și, sub mască, buze pe care le putea săruta? De altfel, buzele și carnea aveau oare atâta însemnătate și misterul nu era, prin el însuși, de o sută de ori mai ațâțător decât descoperirea?

— Cele șapte Lune ne veghează, adăugă vocea, și ne dăruiesc ce le cerem, ca urmare a unei vechi înțelegeri înscrisă până și în sunetele Limbii Vechi. E de ajuns să porți o mască și să alegi dansul potrivit.

— Înțeleg, zise visător Stello, simțind că mantia-i atârnă mai greu pe braț.

Era o femeie, sau cel puțin o ființă de gen feminin? Prin ce se putea rezuma, exprima, defini una ca asta? Era, pe fiecare lume, o altă problemă, avându-și propria soluție. Dar aici era mai mult decât o problemă. Era o întrebare.

— Fiecare mască e o rugăminte, zise vocea. Masca purpurie cere singurătate și pace. Masca de smarald caută cunoașterea. Masca de aur cheamă dragostea. Iar masca de sidef…

Vocea rostea apăsat cuvintele, ca și cum ar fi vrut să vâre o lecție în capul unui copil foarte mic. Și el asta și era, într-adevăr.

— Taci! strigă Stello, neliniștit.

Credea că înțelesese, dar putea scăpa de masca lui, se afla oare în el o ieșire îngăduindu-i să ajungă aiurea, să regăsească în sfârșit umbra, să ridice masca și să citească fața necunoscută?

— Scoate-o, șopti vocea. Scoate-o cât mai e vreme!

«Cum să-i spun?» se întreba Stello, pentru că vocea era grea de adâncă sfâșiere și de durere adevărată.

Lunele străluceau pe cer și turlele ușoare ale palatelor tresăreau în lumina focurilor. Mergeau. O fântână împodobea mijlocul unei pieți pustii, asemeni unei flori de apă, unduitoare, palpitare imprevizibilă a unui ventricol subteran, explozie de stele repede stinse.

— Ce blestem ciudat și vechi, mai spuse vocea. Scoate-ți masca, scoate-ți masca…

Clătină din cap. I se păru că vede crescând peste măsură Luna gălbejită, Luna de sidef. Și se pleca asupră-i, iscând buze subțiri și lacome, gata să-l înhațe și să-l mistuie, și el alerga neputincios prin orașul pustiu, iar culoarea palidă năvălea asupră-i, și ridică fruntea spre cer și văzu astrul nemișcat.

O pace neliniștită îl cuprinse. Lângă el, mantia se agita nebunește.

— Nu, zise vocea, nu, și el înțelese, după o anume însușire a neliniștii, ce era feminin în glasul speriat.

Închise ochii, purtând întipărită pe retină imaginea perlelor de apă de culoarea celor șapte Lune, foșnet de catifea și de mătasă sfâșiată, și simți țesătura mantiei alergându-i pe piele. Și încă ceva.

Niște mâini, poate?

I se puseră pe obraz.

— Trebuie, zise cu nespusă blândețe vocea, trebuie.

Mâinile-i alergau pe față, ușoare, și căutau ceva, și el scoase deodată un strigăt și ceva-l părăsi, îi alunecă pe obraji, pe nas, pe frunte, pe ochi și plecă, trosnind uscat ca o frunză moartă când e strivită, și el simți răceala nopții.

Știa că țâșnitura de apă a fântânii cădea într-un bazin și că se putea oglindi în apa liniștită de lângă ghizduri.

Dar nu îndrăzni să deschidă ochii.

TUNICA NESSEI

«Veșmintele Atolilor sunt vii»

KURT STEINER

Dincolo de zidurile Tulei, oaza de cristal, se petrec multe. Nimic mai ciudat pe cerul ușor al lui Marte, nimic pe orizontul teșit, pustiu, dincolo de care siluetele neînsemnate ale caravanelor pornite spre sud coboară în căutarea fabuloaselor produse ale minelor. Și chiar străzile Tulei îl dezamăgesc pe turistul care, căzut din cer, sosit de pe o stea îndepărtată, sau pur și simplu de pe Pământ, se rătăcește printre clădirile precise sau vechi pe care vântul le-a lustruit și parcă le-a dat cu ver-nis, căci, în afara anumitor ore, anumitor zile, străzile Tulei sunt aproape pustii. Câte un băștinaș trece furiș, înfășurat în faldurile mantiei lui de nisip. Câte o poartă se cască, o țesătură freamătă în deschiderea triunghiulară a unei ferestre, una dintre turlele de cristal cânta în bătaia vântului și, în peșterile adânci, uruie câteodată apa, sângele lui Marte. Așa trec orele.

Cu toate astea, în Tula mai multe universuri se suprapun din cele mai vechi timpuri. Lumea lui Marte, bine înțeles, și patricienii ei închiși prin case, pe care nu-i vezi niciodată bântuind prin piețele orașului, obișnuiți, cum sunt, să privească defilarea zilelor prin pânzele metalice și multicolore ale jocurilor lor de umbre; și lumea Pământului, veche, rigoristă, cam prăfuită și care încearcă să păstreze sau să descopere demnitatea patricienilor de pe Marte, care vine când și când la Tula pentru a căuta un exemplu în schimbul puterii ei, întrucâtva slăbită, desigur, dar sprijinită de forța tânără a lumilor stelare.

Fără cei din stele și fără exuberanța lor, fără predilecția lor pentru amețeală și simțul lor pentru delir, fără naiva lor patimă pentru antichități, fără veselia lor grosolană, fără odioasele și mereu înfloritoarele lor traficuri, fără brutalitatea fățișă și admirația lor, fără bogăția lor, în primul rând, Tula n-ar mai fi decât un morman de ruine, Marte o lume moartă, iar Pământul, pe cât se șoptește, o clădire veche. Dar cei din stele vin la Tula în cete vesele, sau evadează în libera cetate marțiană din chingile unei legi necunoscute aici, și se întâmplă ca epave ciudate să fie lepădate pe malurile marelui deșert marțian, acest cap al spațiului. Rase diferite se întâlnesc astfel, se ceartă sau se ignoră. Ci liniștea străzilor nu-i decât o mască înșelătoare, zic unii, care acoperă realitatea foșgăitoare a locuințelor din Tula și a turlelor de cristal. Lipsa aparatelor și a mașinilor, care-l izbește pe turist, ascunde prost tehnologia deșănțată ce bântuie în unele sălașe. O duzină de vechi științe mai sunt exercitate aici și uitate pretutindeni aiurea. Uneori parcă se ivesc din pământ niște ființe ce nu pot Veni din aceeași dimensiune cu navele ale căror curbe grațioase se înalță în portul stelar sau cu veșmintele pestrițe ale turiștilor.

Ca o monedă, Tuia are două fețe.

Sau, ca o tunică, și față și dos.

Tinerii urmăreau fata de o bună bucată de vreme. Unul era blond, iar pletele celuilalt, băteau în negru. Pe veșmintele și trăsăturile lor aspre scria că veneau din stele.

Altminteri purtau la cingătoare câte-o armă măruntă, dar de temut, pe care Pământul o interzice, iar Marte o disprețuiește. Zăriseră fata pe când străbăteau o piațetă, chiar cea în care, cu trei sute cincizeci de ani în urmă, un om de pe Pământ, pe nume Voșin, încheiase cu patricienii, în numele planetei sale, o alianță. Și-n amintirea tratatului o fântână curgea zi și noapte în piață — lucru de care tinerii nu se mirară de loc, de vreme ce veneau dintr-o lume înzestrată cu oceane. De altfel, se sinchiseau prea puțin de Istorie. Văzuseră fata și le plăcuse, așa așezată pe marginea fântânii, prefăcându-se că nu-i ia în seamă, netezindu-și pletele albastre și trecându-și în răstimpuri degetele subțiri peste fruntea curată, înaltă și boltită. Se ridicase la apropierea lor și plecase, dreaptă, cu pași înceți, spre una dintre străduțele din apropiere. O urmăriseră. Plecarea ei li se păruse o sfidare. Nu înțelegeau că o fată de pe Marte putea dori să scape de ei, mai ales o fată care, vădit, nu făcea parte din familiile patricienilor și care n-avea pe ea decât o biată tunică prea lungă și strângându-i atât de caraghios trupul.

Nu spuseră nimic și o urmăriseră. N-aveau nevoie să-și spună nimic. Pe alte lumi li se întâmplase ades să pornească, așa, la o vânătoare tăcută și să încolțească prada fără să fi fost nevoiți să schimbe un singur cuvânt. Erau siguri de ei, mândri de ei, și de originea lor, de lumea, de veșmintele, de armele, de averea, de violența lor. Așa cum fuseseră obișnuiți, vorbeau cu dispreț despre oamenii de pe vechile planete.

Cu toate astea, chiar dacă ar fi vrut, n-ar fi îndrăznit să se atingă de o marțiană. Lașitatea începe acolo unde puterea încetează. Dar fata, era limpede, nu era marțiană. La drept vorbind originea ei îi interesa prea puțin, cu condiția să fie străină și să nu-i oblige să riște prea mult.

Fără a grăbi pașii, o urmăriseră în labirintul curb al străzilor din Tula. Nu se temeau că s-ar putea rătăci, hoinăriseră adeseori prin oază, în căutarea unei aventuri. Ba chiar se mirau, în tăcere, că nu întâlniseră niciodată fata, nici pe străzi, nici în casele din port, cărora le epuizaseră, metodic, plăcerile provinciale.

Se plictiseau. Și tocmai de asta urmăreau fata. Veniseră pe Marte, la Tula, cu prilejul unei lungi călătorii ce trebuia să-i ducă pe numeroase lumi și să-i învețe obiceiurile, înșelăciunile, zădărniciile și slăbiciunile popoarelor pe care, demne vlăstare ale unor Prinți Coloni, aveau să le jupoaie mai târziu. Ținuseră mai puțin să învețe, cât să trăiască. Și gustul pentru amintiri îi vârâse în câteva povești urâte. Le lipsea din colecție o amintire de pe Marte. Și tocmai asta voiau de la fată, o amintire din Tula.

Fata nu se hotăra s-o ia la fugă. Faptul îi supăra. Ar fi preferat o goană nebună, o rezistență îndârjită, ba chiar o luptă menită să dea piper întâmplării, de al cărei deznodământ erau siguri. Într-adevăr, la Tula oamenii nu se sinchiseau de dezordine. Patricienii nu coboară niciodată în stradă; pe turiști îi doare prea puțin soarta celor ce nu fac parte din lumea lor, iar poliția portului își bate capul cu alte pricini decât cu siluirea unei fete.

Blondul Hjalmar o luă înaintea lui Mario. Ținea mai mult decât celălalt la urmărire și mai puțin la împărțirea prăzii. Când văzu că străina alege străduțele întortocheate ale Epipolei îi păru rău. Urma să dea curând de zidurile orașului și, nemaiavând unde să fugă, avea să fie nevoită să cedeze. Căci zidurile n-au decât o singură poartă, apărată prin treceri în zig-zag de vânturile ce domnesc aici: singurul dușman pe care Tula l-a cunoscut, în afara celor coborâți din cer și pe care nici un zid nu-i putea opri, e nisi-pul. Și nu găsești un fir pe străzi, deși dunele pornesc la asaltul zidurilor mereu despresurate.

Mario trecu în frunte și, crezând că va ajunge fata la colțul unei străzi, începu să alerge. Dar, când să pună mâna pe ea, fata o luă deodată la fugă și se depărta. Întorcând capul, Mario îi zâmbi lui Hjalmar. Adevărata vânătoare abea începea.

Cu toate astea fură dezamăgiți, căci fata se abătu din drum după vreo sută de pași și, când ajunseră în dreptul străduței înguste, pierise. Străduța era o crăpătură între doi pereți albi și netezi, pe care-i puteai atinge cu amândouă mâinile, aproape fără a trebui să întinzi brațele. Strânsă între marginile paralele ale zidurilor înalte, o alee de cer îi slujea drept acoperiș. Domnea acolo o umbră pe care albeața pereților o făcea să pară de zăpadă.

Cu Mario în frunte, înaintară cu pași grăbiți. Ațâ-țarea lor era până într-atât dublată de plăcerea explorării, încât fură gata să treacă prin fața porticului fără să-l vadă. Îl depășiră, apoi se întoarseră din drum. Porticul era o deschidere triunghiulară, înaltă cât să-i îngăduie unui om să intre aplecat, și a cărui bază se afla la înălțimea genunchiului. Deschiderea dă-dea într-o grădină marțiană, o grădină de piatră.

Cercetară prin deschizătură grădina și, văzând cât era de părăginită, nu șovăiră să intre. Nici un patrician de pe Marte n-ar fi îngăduit ca fragi-lele echilibre ale cristalelor recoltate în pustiu să se prăbușească. Prin urmare, casa trebuia să fie locuită de străini.

Erau atât de surprinși, încât uitaseră de pradă. Patima lor pentru vâ-nătoare se prefăcuse în sete de descoperire. Înaintară, tăcuți și prevăzători, pe aleile ale căror pietre fuseseră, fiecare, obiectul unei alegeri și al unei subtile potriviri. Iar pașii lor grei nimiciră în-trucâtva rânduiala grădinii.

Mario rupse cu arătătorul ramura unui cristal ce se arcuia în fața lui și, lovită, floarea cu înfățișare de chiciură își pierdu solzii, se fărâmă în tăcere. O măruntă catastrofă se răspândi din creastă în creastă, în vreme ce rețeaua moleculară se destrăma.

Mario căută privirea lui Hjalmar, care părea nițel stânjenit, și începu să râdă. Totul era vechi aici și nimic nu mai supraviețuia decât prin apa-rență, sau aproape. Grădina de piatră era după chipul și asemănarea Tulei.

O mișcare aurie atrase atenția lui Hjalmar. Văzu că, printre pietre, se mișcă niște insecte, sau niște jucării ciudate. Mersul lor era atât de vechi, repetat în ritmuri neschimbate, încât lustruise pârtiile. Insectele sau automatele introduceau în grădină mișcarea. Și erau poate acele desprinse ale unui orologiu arătând ore neregulate?

Mario se dădu în lături, părăsi aleea și ridică piciorul să lovească. Dar Hjalmar îl opri și-i arătă cu degetul, într-un colț, o trecere triunghiulară, simetrică celei prin care intraseră.

— Fata! spuse el.

Mario reveni pe potecă.

Fata nu putuse fugi prin altă parte, decât dacă, potrivit legendelor, împletitura liniilor și a cristalelor deschidea porți către continente îndepărtate. Deși era străină, cutezase să se afunde în adâncurile palatului, ceea ce dovedea cu prisosință că patricienii nu-l mai locuiau. Cu urechile țiuindu-le de mii de povești cumplite, șovăiră cu toate astea, pentru o clipă, în fața umbrei, atât de crudă de parcă ar fi fost zugrăvită pe zidul cretos. Apoi, cam prea hotărâți parcă, se aruncară într-însă și noaptea ce-i înconjură fără veste li se păru o apă înghețată.

Înaintară cu mâinile întinse, lovindu-se de coturile neașteptate ale labirintului ce șerpuia prin grosimea palatului. Peretele refuza până într-atât să oglindească ziua, încât, chiar întorcându-și capetele, nu puteau desluși vreun nimb de lumină. Mario, care pășea în frunte, sonda solul.

Departe, peste capetele lor, ziua se ivi ca o bătaie de aripă căzând de la o înălțime de neînchipuit între pereții cenușii și desenând un scurt zig-zag, ce repeta, pe cer, traseul culoarului îngust.

Acum alergau pe un covor de nisip.

Pereții se întredeschiseră și coborâră, în vreme ce labirintul sfârșea printr-o lungă spirală. Mario se repezi și se împiedecă. Fără ajutorul lui Hjalmar ar fi căzut. Un băț țâșnit dintr-un morman de zdrențe îi lovise glezna.

Zdrențele se mișcară cu o încetineală ceremonioasă. Un braț prelungea bățul și-i semăna. Mario ridică piciorul, dar Hjalmar îl împinse. Era de ajuns că forțaseră intrarea palatului pentru a nu-l mai ucide și pe paznic.

— Fata? întrebă el.

Ochii albi îl priviră, atât de țepeni și de palizi că-i socoti orbi. Chipul era de fildeș gălbui, ca brațul și bățul, dar cutele țesuseră pe el o rețea albăstrie, care-i cuprindea trăsăturile.

Buzele uscate se deschiseră ca un cioc. Mario văzu doar atunci că trei dintre degetele mâinii care ținea bățul căzuseră și că degetul mare și inelarul, care-l strângeau, păreau să fi crescut ca două rădăcini în jurul unei pietre.

— Păcat, zise bătrânul. Ciudat, glasul nu-i tremura: Sunteți tineri. Ați putea avea parte de o viață plăcută și îndelungată.

— Fata, strigă supărat Mario și Hjalmar descoperi că, în ciuda pereților numeroși, locul era cu totul lipsit de ecou.

— Nu se cade, zise bătrânul. Trebuie să trăiți. E o piază-rea.

Mario izbucni într-un râs prefăcut și-și puse piciorul pe bățul care trosni.

— Fata, repetă el, de parcă ar fi fost singurul cuvânt din limba veche pe care-l știa. Ascultă, plătesc. O cumpăr. Nu-i marțiană.

— S-o căutăm singuri, zise stingherit Hjalmar, trăgându-l de braț. Probabil că nu știe nimic. Marțienii nu-și prea bat capul cu străinii.

— Așa e, zise bătrânul. Cred că nimeni, aici, nu știe de unde vine. Poartă pe ea un demon.

— Lasă-l, zise Hjalmar. Vezi bine că-i nebun.

Pe neașteptate, Mario apăsă bățul care se rupse. Hjalmar tresări. I se păruse că aude trosnetul unui os.

— Dacă-ți pierzi vremea cu vorbe, o caut singur.

Dezgustat, Mario clătină din cap și-l urmă.

Chiar înainte de a da cotul, Hjalmar se uită îndărăt. Bătrânul își pusese amândouă mâinile pe creștet; era un semn de mare durere. Hjalmar se întrebă, pentru o clipă, care era soarta pe care bietul paznic al palatului violat o deplângea astfel.

Curtea îi înghiți. De astă dată nu mai era o grădină, deși solul fusese acoperit cu un nisip cenușiu, mai fin decât cel al dunelor și adus odinioară din cariere îndepărtate, după ce fusese cernut de douăsprezece ori. Se aflau în inima palatului, iar cele șase ziduri albe care-l închideau erau străpunse, după o lipsă de ordine, de nișe triunghiulare, acum legate între ele printr-o arah-neană rețea de crăpături. Ochiul căuta instinctiv o simetrie, niște linii, ca atunci când scrutează cerul înstelat, dar era biruit de proiectul arhitectului, care zvârlise pe ziduri numele unei puternice familii. Căci alveolele âdu-când a orbite întunecate și muchiile care le legau de sol și păreau niște mari coaste de os alcătuiau niște litere. Peste ele timpul își pusese propria semnătură, iar schelele care înlocuiau ici și colo arcadele prăbușite încurcau cu totul intențiile constructorului.

În mijlocul curții, un bazin pe trei sferturi umplut cu un nisip albastru, primise odinioară șuvițele de apă că-zând din nările a șase monștri, ale căror trăsături fuseseră zdrobite.

— Litera harin, strigă Mario. Semnul rău!

O puteau citi în fața lor, la șase-șapte metri înălțime.

Mario se năpusti. Hjalmar îl opri din nou și-și duse mâna la cingătoare, unde-i spânzura arma. Un întreg popor mișuna în nișe, și nu toți erau oameni.

Ciudat lucru, se mulțumeau să privească. De după cârpe brodate se ițeau boturi. Sus de tot, pe un zid, un filament negru pocni ca un bici. La capătul lui strălucea un ochi, care se trase îndărăt cu legănări de cumpănă.

Mario își scoase arma, dar Hjalmar îi puse o mână pe braț și Mario plecă țeava. La intrările nișelor, ochii erau prea numeroși.

— Hai, zise Hjalmar. Dar vâră-ți arma în teacă.

Mario șovăia și ar fi făcut, cale-ntoarsă. Dar Hjalmar avea să meargă acum până la capăt. Și, în vreme ce nisipul le scârțâia sub cizme, vacarmul se dezlănțui în jurul lor. Era alcătuit din țipete ascuțite, din chelălăieii, din fluierături, din urlete scurte și răgușite, din răsuflări gâtuite și mecanice, din zornăit de huruitori de argint, din șuierături, din cuvinte fără noimă scuipate într-o duzină de limbi.

— Știi ce spun? suflă Mario. Hjalmar tăcu. Vorbesc de o primejdie. Ne avertizează.

— Ei bine, zise Hjalmar, uitându-se la semnul harin.

Vacarmul încetă. Simțeau, pe umerii lor, privirile palatului. Numai litera harin rămânea oarbă. O complicată și fragilă construcție de liane ale nisipului, care de departe li se păruse o schelă, se cățăra pe zid și lega în-

tre ele două-trei nișe, printre care alveola harin. Hjalmar îi încercă tăria cu piciorul. Alcătuirea tresări, dar rezistă.

— E acolo sus.

— Urc eu.

Fură gata să se certe, dar Hjalmar nu se lăsă. Îl iubea cumva pe Mario și-i iubea lipsa de răspundere. La urma urmelor, feciori de prinți neguțători, era bine să arate că nu se tem de nimic. Nici chiar de o fată. În spațiu, viața se cumpără ades cu prețul fricii depășite. Dar ținea să fie primul care pătrunde acolo sus, în văgăună, și descoperă necunoscuta.

Mlădios ca o pisică se cățără pe treptele clătinate și, de sus, fără să privească măcar nișa, îi zâmbi lui Mario, care veni lângă el. Văzu în fund o pată luminoasă care se mișca și, când i se obișnuiră ochii, recunoscu blana cu peri scurți a tunicii. Ghemuită pe o banchetă de lut și strângându-și fața în palme, fata-l urmărea cum se apropie. Degetele desfăcute îi croiau niște pleoape monstruoase.

Mario înaintă spre ea și, fără asprime, întinse mâna. Dar fata se năpusti, îl mușcă și dădu să fugă. El se înfurie atunci, o apucă strâns de amândouă brațele și o duse către banchetă. Apoi, ținându-i mâinile cu o singură mână, vru să-i smulgă tunica.

Scoase un strigăt.

Hjalmar îl văzu schimbându-se la față. Fata încetă să se zbată. Mâna Iui Mario se afunda în blană, ca înghițită de ea, iar tunica sugea spasmodic mâna pe care Mario, gâfâind, se străduia să i-o smulgă. Tunica și începea să lunece pe el. Fără să răsufle, aproape goală, fata îl privea cu ochii ei de piatră. Mario îi slobozise încheieturile și lupta cu amândouă mâinile, gâfâind și plângând.

Tunica îl zdrobea.

Hjalmar înaintă, nesigur ca într-un vis, și apucă tunica și vru s-o smulgă, dar ea i se răsucea printre degete, caldă și vie și tare ca o suplă foaie de metal. Fata se năpusti asupra lui, îl lovi cu furie și-l sili să se depărteze.

Pe brațul lui se și ivise semnul negru al unei apăsări cumplite.

Fata era goală, dar Hjalmar nu auzea decât zgomotul groaznic, șuierul aerului ce țâșnea din plămânii striviți ai lui Mario și nu vedea decât sângele brobonind sub tunică, și convulsiile care o agitau, și el începu să urle pentru a deștepta strigătul absent al lui Mario.

Își plecă privirile. Blana plecase. Târându-se ca un vierme teșit, se înapoiase pe umerii fetei. Nimic din ce zăcea pe jos nu mai semăna cu Mario. Era, purpurie și albă, informă, o meduză de sânge, înțesată cu așchii de os.

Hjalmar vărsă. Apoi, cu ochii încețoșați de lacrimi, văzu fata și blana cercănată cu sânge. Se răsuci, își făcu vânt și, clătinându-se, sări în gol.

Trebuia să aștepte, să aștepte plutind ore și zile întregi în lichidul antiseptic și călduț, căci avea mai bine de o sută de oase fărâmate. Când ieșise din lunga noapte anestezică scosese un urlet, sau prelungise un strigăt vechi, simțind pătura care-i apăsa trupul. Fusese liniștit și vârât într-o cadă.

Știa că trăia datorită fetei. Vestise la vreme unul dintre posturile de pază. În mod ciudat, se mirase că n-o vede la căpătâiul lui. Nu știa cum se isprăvise totul. Dar se îndoia că avusese încurcături, de vreme ce, ca de obicei atunci când era la mijloc moarte de om, în timpul anesteziei îi extrăseseră probabil din creier o mărturie incontestabilă. Mario și cu el purtau întreaga răspundere. Din principiu, i se aplicase fără îndoială o amendă, de care n-avea să audă însă niciodată. Legea de pe Marte fusese respectată.

Din când în când o dorea pe fată și descoperea relativitatea memoriei și fragilitatea ei, și urma ce rămâne în locul amintirii. De mai multe ori fu gata să întrebe dacă nu fusese văzută și cine era, dar nu găsi cuvintele. Simți că, rostindu-le, i-ar fi dezamăgit pe psihologii însărcinați să-l vindece.

Orele și zilele treceau în lente maree de umbră. Ca să-l distreze, i se proiectau uneori, pe un perete, imagini de pe Marte sau de pe alte lumi. În joacă, vâra întotdeauna printre ele pletele albastre ale fetei. Închidea ochii și o vedea goală, cu tunica la picioare, iar pielea ei emana o lumină blândă și rece, care alunga noaptea.

Când ieși din cadă fu nevoit să reînvețe să meargă. Apoi, sprijinit de automate, călcă din nou solul tare al străzilor Tulei. Se grăbea să iasă din port și din cartierul stelar, unde fusese îngrijit, pentru a da din nou de zidurile oarbe ale oazei. Lăcomia, care-l purtase și mistuise până atunci, îl părăsise. Mirându-se singur, se întreba uneori dacă se va mai întoarce vreodată pe lumile furtunoase și pline de larmă ale domeniului său. Pofte trecute muriseră, de parcă Mario le-ar fi încercat și le-ar fi șters, murind. Se surprinse într-un rând zgâriind pe un perete litera harin. În fața uneia dintre porțile de sticlă. Dincolo de ea, dunele aveau culoarea moale a unui os vechi.

Marte-l uzase.

Când putu umbla singur, căută și regăsi grădina. Curtea era pustie. Niște zdrențe zăceau pe jos. Făpturile care locuiseră în orbitele adânci ale pereților fugiseră, temându-se, poate, de răzbunarea celor din stele.

Atunci începu să rătăcească prin oraș, știind pe cine caută. Zilele care-l apropiau de data plecării treceau. În port, se făceau pregătirile pe crucișătorul ovoid, purtând însemnele lui și ale lui Mario. Ultimele erau barate cu negru.

Zilnic, la tot alte ore, se întorcea în piața lui Voșin și privea apa curgând în bazin și undele înalte și încete, aproape încremenite, rânduindu-se în cerc în jurul țâșniturii.

Într-un rând văzu fata. Îi întorcea spatele și bea. Era de necrezut cum o strângea tunica prea lungă. Înaintă încet, luând seama la scârțâitul cizmelor lui, dar n-o atinse. Când vru s-o salute, gâtlejul nu lăsă să-i scape decât un sunet neterminat.

Ea se întoarse repede și el se trase cu un pas îndărăt, întinzându-si palmele deschise. Fata n-o luă la fugă și-l privi. Abia atunci văzu că ochii ei erau de topaz și că tremura.

Se folosi de vechea limbă de pe Marte și vorbele i se rostogoliră anevoie printre dinți.

— Te căutam, spuse, conștient de neîndemânarea lui.

— Ca să mă ucizi?

— Ca să… ca să-ți mulțumesc, zise el. Apoi, pe neașteptate: Nu ești marțiană?

Ea dădu din cap și păru că încearcă să-și amintească.

— Nu. Mâinile-i părăsiră ghizdurile fântânii și ea adăugă: Sunt fericită că n-ai murit.

Îi întinse o mână pe care o strânse, iar degetele lui atinseră marginea tunicii. I se păru că blana-i străbătută de o undă. Ar fi dorit să-și afunde degetele într-însa, dar amintirea lui Mario îl opri și trebui să-și stăpânească o clipă de dezgust. Ea îi apucă mâna și o trase spre ea și o așeză binișor peste blană, fără ca el să se împotrivească prea tare. Și parcă o gură i-ar fi atins palma, parcă un animal familiar și gingaș i-ar fi cerșit o mângiiere.

— Mă apără, zise fata. E vie. E a mea, de când m-am născut.

Își scormoni în van amintirile. Nicăieri, pe băncile niciunei școli, în povestirile niciunui călător nu auzise de una ca asta. O amintire mitologică străbătu întinderi haotice, pline de fapte și violențe. Tunica lui Nesus. În visele unui popor, sfărâmase sau arsese un erou.

Hjalmar întrebă fără veste:

— Cum te cheamă?

Ea șovăi.

— N-am nume. De ce aș avea un nume? Sunt unică.

— Unică? repetă el, neîncrezător.

Îi privi pletele albastre. Nu păreau vopsite. Rădăcinile părului erau încă și mai închise, de o culoare minerală. În felul ei, spunea probabil adevărul. Fusese zvârlită, o dată cu tunica ei, își zise Hjalmar, pe țărmurile astea de nisip, la capătul unei călătorii nefericite prin spațiu sau timp. Nu venea de nicăieri.

Și iată de ce-i dărui, curând, o foarte veche salbă marțiană, zărită în umbra triunghiulară a unei du-gheni. Fata și-o puse la gât și nu se mai gândi la ea. Era limpede că nu avusese vreodată alte veșminte decât tunica și că rămăsese nepăsătoare la frumusețea minerală a salbei.

Nu vorbiră niciodată de Mario și arareori despre altceva, căci înțelegerea dintre ei era făcută din tăcere. Fata accepta tovărășia lui Hjalmar, așa cum își acceptase singurătatea. O regăsea la aceeași oră lângă fântână și-i aducea, din tainice prăvălii, miere, pâine și serghir topit în lapte. Uneori indiferența ei îl des-nădăjduia și alte ori era aproape mândru de ea, căci simțea că mirarea și poate dragostea pe care i-o purta se născuseră din faptul că era inaccesibilă, invulnerabilă. Nimic, nici încercarea, nici sentimentul nu păreau s-o atingă, de parcă tunica ar fi fost o armură nu doar pe trupul, ci și pe sufletul ei.

— Și din ce trăiește? o întrebă într-o zi.

— Din mine, zise ea.

Ședeau singuri, într-o grădină părăsită. Îl învățase să le descopere după semne mărunte și știa acum cât erau de numeroase și cât de tare, îndărătul măștii ei de lut, se apropia Tula de moarte. Peste capetele lor un copac artificial bătea văzduhul cu elicele lui de cristal tors. Ea își ridică poalele tunicii și el văzu sus, pe coapsă, trei zgârieturi lunguiețe, zări și dosul tunicii, pe care niciodată nu-l văzuse în plină lumină. Semăna cu o piele foarte fină, aproape albastră și cu multe vine. Trei guri minuscule, într-un colț, îl priveau ca niște ochi.

— Te mușcă, zise el îngrozit.

Fata abia dacă zâmbi. Își lăsă jos tunica și-și descoperi umărul stâng. Hjalmar văzu chiar deasupra sânului trei semne identice și, tot așa, i se păru că tunica îl pândește. Trei ochi, trei guri ca niște agrafe, ancorate în carnea fetei. Își aminti tot ce învățase în materie de simbioză. Îi trecu prin minte un gând, vrednic de strămoșii lui: trebuia să afle de unde venea blana. Deși era mohorâtă, soțiile bogate ale celor din stele și-ar fi dat podoabele pentru ea. Și-ar fi împăcat astfel patima pentru blănuri și dragostea pentru animalele de casă. Se întrebă dacă, răspândite prin galaxie, tunicile ar fi semănat pretutindeni indiferență.

Apoi, aproape mânios, alungă gândul. Fără îndoială că nu se afla nicăieri o altă tunică, nici altă fată cu plete albastre, oricât părea de imposibil într-un univers în care individul nu-i decât chipul trecător al speciei.

— Vreau să-ți dau un nume, zise el nerăbdător, ca și cum așa ar fi dorit s-o reducă la un semn. Nessa. Ești Nessa.

— Nessa, repetă ea, fără convingere.

Și el văzu limpede că, asemenea salbei, numele era așezat pe ea, dar nu-i pătrundea în carne.

Echiparea navei se apropia de sfârșit. La drept vorbind, putea fi gata demult, dar, nedorind să părăsească lumea lui Marte, Hjalmar răsturna zilnic toate pregătirile. Într-un salon interior pusese să se reproducă la scara de unu la șase o grădină de pe Marte, iar insecte — sau mașini — multicolore țeseau în ea urzeala neclintitelor și încetelor lor traiectorii.

Își dădu curând seama că Nessa nu dorea să-l vadă plecând. Și, cum nu era marțiană, își propuse s-o ia cu el. Nimeni n-avea să se împotrivească. O duse de două ori în portul stelar și-i arătă nava. Nava n-o interesă, dar îl apucă de braț atunci când îi spuse că avea să plece curând. A doua oară o îndemnă să intre și-i arătă grădina marțiană. Ar fi putut, printr-un gest, să dea semnalul de plecare și s-o răpească, fără ca ea să-și dea seama. Dar nu-i plăcea.

— Aș vrea să văd spațiul, zise Nessa.

Atunci făcu un semn. Pereții de lut pieriră și cerul aproape negru al lui Marte se deschise deasupra lor. Dominau oaza și domul ei de cristal strălucea blând sub reflexele Lunelor. Nessa se întoarse către el și, pentru întâia dată, un zâmbet deschis îi lumină privirile. Așa, își spuse Hjalmar, gândindu-se la improbabila planetă de pe care venise, așa privesc naufragiații marea, după o îndelungată ședere într-o insulă numită singurătate. În aceeași clipă indiferența o părăsi, veșmântul de sticlă invizibilă care o apărase de atingerea lui Marte crăpă, se fisură și-i căzu la picioare, iar lui i se păru că aude clinchetul cristalin pe care-l făceau cioburile de indiferență, căzând pe reproducerea exactă a dalelor din vechea grădină de pe Marte.

Se apropie de el, își plecă fruntea și întredeschise buzele. Îi cuprinse în palme pletele albastre, apoi o lipi de el. Dar ea se depărtă în joacă până-n dreptul bazinului cu nisip care împodobea grădina și acolo, în picioare, începu să-și desfacă tunica. Lui Hjalmar i se păru că-i vine greu să și-o smulgă de pe trup și văzu pe urmă, chiar deasupra sinului, trei mărunte picături de sânge.

— Te iubesc, zise ea.

El se apropie șovăind și cu gândul la Mario. Tunica se afla pe jos, în spatele ei, grămadă întunecată și fără formă, iar Nessa nu mai purta decât strălucitoarea salbă marțiană și ceva ca șase mărunte rubine pe picior și pe piept.

O întinse cu blândețe pe nisip și-i spuse Nessa, și că pielea ei avea luciul stâncilor netezite de vânt, și ea îl privea cu ochii larg deschiși, încremeniți ca niște pietre. Îi spuse, chiar dacă, asemenea oricărui bărbat în asemenea împrejurări, simțea cum răsar în el orizonturile reci ale uitării, că vor merge împreună în întâmpinarea stelelor. Îi luă un sân în palmă și celălalt între buze, iar mâna-i zgârie nisipul peste umărul Nessei.

Degetele-i atinseră tunica. O atingere ușoară. Închidea ochii și, neînchipuit de mlădie, blana-i urca pe braț ca o mângâiere a pletelor albastre.

Un răcnet. Tunica-i strângea brațul ca o menghine. Se rostogoli, făcând-o să zboare. Ea căzu peste el. Fără a înceta să răcnească, scoase din cizmă un pumnal și străpunse tunica. Dar ea luneca peste el și-l acoperea, în vreme ce fata o izbea cu pumnii, o zgâria, încerca s-o smulgă, o ruga, gemea.

Nessa începu să urle.

Când slujitorii intrară, încetase. Abia dacă-și întoarse capul spre ei. Cu nespusă grijă și cu migală, acoperea cu nisip ceva ce nu putură recunoaște. O rămășiță de țesătură se mai vedea. Restul fusese ascuns.

Din tunica prea lungă și care strângea caraghios trupul fetei, slujitorii, buimăciți, vedeau curgând subțiri șuvițe de sânge. Înainte de a lua fata, adunară mărgelele sfărâmate ale unei salbe marțiene.

INEDITE

VIRUȘII NU VORBESC

Nu cred că ați auzit vreodată de Pierre Blanc. Face parte dintre oamenii de laborator care nu frecventează decât un cerc restrâns și care pe neașteptate, la vreo cincizeci de ani, se pomenesc propulsați pe scena actualității de un premiu Nobel. Atunci consideră de obicei evenimentul drept un accident ciudat, fără legătură cu cercetările lor. Într-adevăr, nu izbutesc să-și închipuie că muritorii de rând au putut ignora atâta vreme importanța unor lucrări, a căror idee de bază se afla rezumată într-un articol de câteva pagini, apărut cu vreo opt sau zece ani mai devreme.

Locuiesc, Iângă Facultatea de Științe, într-o mare clădire pe care tradiția o datează din secolul al XVII-lea. Printre prietenii mei se numără câțiva profesori și cercetători. Unii afirmă că mă consideră drept «singurul specialist în științele umaniste cu care pot intra în contact». Cunoașteți, desigur, vechea ceartă dintre științifici și literați. Pentru cei dintâi, ultimii nu sunt decât niște palavragii solemni. Pentru ultimii, cei dintâi au cam tot atâta sensibilitate ca rigla lor de calcul. Fiind eu însumi un psiho-socio- economist, sau cam așa ceva, trebuie să recunosc cu modestie că e nițel adevăr în prima afirmație, cu un dram de aproximație în privința solemnității. Dar îmi place să atrag atenția prietenilor mei fizicieni, chimiști sau biologi că, dacă societatea nu s-ar transforma întruna pe baza descoperirilor lor, psihologii, sociologii și alți economiști ar fi izbutit poate de o bună bucată de vreme să-și alcătuiască o imagine coerentă despre om și societate. Ce figură ar face, la rândul lor, dacă datele experiențelor lor s-ar modifica ori de câte ori un filosof ar da publicității câte 0 nouă teorie asupra realității?

Popularitatea de care mă bucur în rândurile acestor oameni de știință se explică prin doi factori principali: capacitatea mea de a-i asculta și varietatea sticlelor de alcool pe care le posed. Ultimul factor precumpănește probabil în ce-l privește pe Blanc, pentru că e destul de puțin locvace în stare normală, deși capabil, la anumite prilejuri, să se lanseze într-un discurs interminabil și întotdeauna dramatic.

Din când în când, pe la șase sau șapte seara, îi place să traverseze strada Jussieu, să treacă pe sub portalul monumental care împodobește clădirea, să calce pe caldarâmul istoric al curții de fermă spre care dau ferestrele mele și să bea, când îi trăsnește, câte un burbon.

N-am putut să-l învăț niciodată să se anunțe printr-un telefon. I se întâmplă, prin urmare, să găsească ușa încuiată. În ce mă privește, mă împac destul de bine cu caracterul imprevizibil al. intruziunilor lui. Ca mai toți celibatarii, am tendința naturală de a nu mă opri din lucru și el îmi oferă prilejul unei recreații. Dacă ar avea grijă să telefoneze, l-aș trimite de cele mai multe ori la plimbare, pretextând că sunt în urmă cu lucrul. Nu că n-aș avea chef să-l văd, dar adevărul e că am întotdeauna prea multe de făcut. Pe când așa, când bate la ușă, sunt nevoit să-i deschid, iar, când se instalează, să-i fac conversație.

În seara memorabilă în care a ridicat vălul ce ascundea până atunci una dintre cele mai de seamă enigme ale Universului a sosit mai târziu decât de obicei, pe la orele nouă. A intrat fără să bată la ușă și a năvălit în biroul meu. Mi-am ridicat privirile de pe tratatul de aplicație a corelațiilor multiple la definirea coeficienților tehnici, pe care încercam, nu fără greu-tate, să-l mistui, și am văzut îndată că nu se găsea în apele lui. Era palid, ochelarii rotunzi, cu triplu focar, îi jucau pe nas. Mâinile-i tremurară când se agită neîndemânatic pentru a-și turna într-un pahar o bună doză de burbon, pe care o sorbi dintr-o înghițitură. Mă privi rătăcit și-mi aruncă pe neașteptate:

— Am dat de Dumnezeu.

Vedeți, Blanc nu-i omul care să se pasioneze pentru probleme metafizice sau savantul înclinat spre misticism, ca regretatul Oppenheimer. E un raționalist și un materialist serios, nițel marcat de marxism, ca mulți dintre oamenii de știință ai generației sale.

Mi-am reaprins pipa cu grijă, am netezit cenușa și m-am silit să iau un aer degajat, elaborând totodată, în mine, un diagnostic.

— Și unde a avut loc interesanta întâlnire? am întrebat.

— În laboratorul meu, a zis răgușit.

Surmenaj, mi-am spus. Mai devreme sau mai târziu, supravoltate, cele mai bune creiere sfârșesc prin a nu rezista. De obicei, câteva săptămâni de odihnă și, la nevoie, puțină chimioterapie, ajung pentru a restabili lucrurile. Dar când se declară criza, puțină simpatie omenească nu-i de disprețuit. Mi-am închis tratatul, în vreme ce Blanc se prăbușea într-un fotoliu, adăugând:

— Și Dumnezeu a murit.

Am așteptat. Ținând seama de starea lui de ațâțare, tirada putea fi lungă. Morfolea buza paharului, silindu-se să sugă ultima picătură de burbon.

— Știi, zise el, că de la un timp încoace lucrez pe viruși. Cercetarea mea e de natură teoretică, mai degrabă decât practică. Mă interesez de originea lor. Într-adevăr, sunt temeiuri serioase pentru a presupune că n-au avut dintotdeauna înfățișarea de azi și că reprezintă descendenții degenerați ai unei specii dispărute. În starea actuală sunt niște compuși chimici destul de complecși, pe bază de ADN sau ARN, adică de acid dezoxiribonucleic sau, pur și simplu, ribonucleic. Un virus ca al mozaicului tutunului e compus dintr-o lungă moleculă de ARN, înconjurată de o teacă de proteine. Există zeci de mii, dacă nu milioane de feluri de viruși. Unii se află la originea unor boli, mai mult sau mai puțin grave, ca frigurile galbene, turbarea sau gripa dar, din fericire, cei mai mulți sunt aproape inofensivi. Virușii au fost multă vreme considerați drept o formă intermediară între materia neînsuflețită și materia vie, drept legătura dintre chimie și biologie, dacă preferi și, din pricina asta, au fost copiii favoriți ai filosofilor. Proprietățile lor derivă din cele două categorii sau din cele două științe. Chimistul poate, în unele condiții, să efectueze sinteza lor și, în ce-l privește, biologul le poate constata proliferarea într-un mediu favorabil. Mediul ăsta e, în mod necesar, o celulă vie. Așadar, teoria conform căreia virușii ar putea fi veriga care ne lipsește între materia inertă și viață, dacă ținem să păstrăm delimitarea asta scolastică, n-are nici un temei. În absența vieții virușii ar fi cu desăvârșire incapabili să se reproducă. Ei sunt, în exclusivitate, paraziți. Prin compoziția lor seamănă mult cu ciudata parte a nu-cleului celulei care poartă caracterele ereditare, gena. Se introduc printr-un proces destul de complex într-o celulă, apoi în nucleul ei. De acolo, silesc celula infectată să fabrice niște compuși moleculari întrutotul asemănători cu ai lor. Îi interzic astfel să-și continuie funcțiunile normale. O celulă e un fel de uzină, una dintre numeroasele ei funcțiuni fiind aceea de a se reproduce pe ea însăși, cu tot capitalul ei genetic. Virușii iau cumva pârghiile de conducere și o fac să funcționeze în folosul lor. Atunci când a produs un anumit număr de viruși, celula plesnește. Câteva sute de noi viruși, semănând toți cu cel dintâi, în afara cazului unei mutații, se împrăștie astfel în natură, adică, în genere, într-un organism. Celulele vecine sunt infectate și procesul continuă până ce organismul moare sau elimină virușii. Celulele nu sunt lipsite de apărare, iar organismele, încă și mai puțin. Celulele opun virușilor, ades cu succes, o substanță specifică, putând să-i neutralizeze și numită interferon. Pe de altă parte, mulți viruși sunt foarte sensibili la căldură și nu rezistă la o temperatură de peste 40°. Febra e deci un excelent mijloc de luptă împotriva unei infecții virale. În treacăt fie spus, poate că trebuie să vedem în faptul ăsta una dintre pricinile pentru care, pe scara evoluției, animalele cu sânge cald au luat-o înaintea animalelor cu sânge rece.

— Toate astea sunt clasice, am zis.

Nici nu mi-a luat în seamă întreruperea.

— Acțiunea virușilor nu-i întotdeauna atât de dramatică. Ei se fixează în numeroase cazuri pe un cromozom, ca o genă suplimentară, și rămân acolo, inerți. Celula se mulțumește să-i reproducă atunci când se dedublea--ză, de parcă virușii ar face într-adevăr parte din stocul ei genetic. Ei se pot trezi după câteva generații, săvârșind din nou ravagii. Poate că, sub forma asta latentă, se află la originea anumitor mutații. Dar asta-i doar o simplă ipoteză. Oricum, virușii sunt niște paraziți autentici. Tendința către degenerare e o caracteristică generală a paraziților, una dintre modalitățile legii adaptării la mediu, dacă preferi. Totul se petrece de parcă, din generație în generație, paraziții s-ar tot lenevi. Conform unei teorii admisă azi în cea mai mare parte, virușii sunt niște paraziți ajunși la stadiul ultim al degenerescenței. Strămoșii lor ipotetici erau probabil în stare să se reproducă prin propriile lor mijloace și trebuiau să semene, mai mult sau mai puțin, cu celulele pe care le cunoaștem. Dar, până Ia urmă, li s-a părut mai comod să lase grija asta pe seama gazdelor. Au pierdut așa toate caracteristicile vieții, înafara celei din urmă, perpetuarea unei structuri. Scopul cercetării mele era de a afla cum putea arăta strămoșul ăsta ipotetic.

Era vorba, insist, de o cercetare pur teoretică. După câte știm, strămoșul sau strămoșii ăștia nu mai există. Dar, pornind de la caracterele știute ale unor viruși, era ispititor să reconstitui modelul ființei originare, cam așa cum paleontologii reinventează un întreg animal, plecând de la un singur os, sau cum detectivii furnizează sexul, talia, greutatea și vârsta unui individ, pornind de la urma încălțămintei sale. Cu ajutorul unui calculator analogic de dimensiune respectabilă lucrul era, teoretic, cu putință. M-am înhămat la treaba asta de îndată ce am primit noul material din Statele Unite și am dispus de autorizațiile și creditele necesare, ceea ce, în treacăt fie zis, mi-a răpit doi ani de muncă istovitoare. Și, într-un fel, am izbutit. Trec peste amănunte, dar am reușit să obțin o imagine mulțumitoare a bunicului tuturor virușilor. Și am dat de Dumnezeu.

— Hm, am făcut, trăgând din pipă.

I-am curățat țeava cu grijă, căci începea să scoată ghiorăeli neplăcute. Una dintre cele mai supărătoare probleme pe care tehnologia modernă n-a ajuns încă s-o stăpânească e cea a condensării umede ce se formează la baza țevii pipelor. Singurul procedeu care îngăduie să-i vii de hac e dintre cele mai primitive. El constă în a trece din când în când prin țeava pipei o tijă metalică, învelită în bumbac. Îmi propun să institui un premiu Klein, urmând să fie decernat invenției care va face inutilă această dezgustătoare îndeletnicire. Nargileaua e o soluție, dar am respins-o, căci detest fumul rece.

— Oh! nu de Dumnezeul care a făcut lumea, urmă Blanc. Pe ăsta îl las metafizicienilor. Dar de Dumnezeul care ne-a făcut pe noi. Una dintre cele mai gingașe probleme științifice care s-au pus limpede în cursul ultimelor două secole e cea a evoluției. Lamarck, Darwin și alți câțiva au închipuit tot felul de modele pentru a o explica. Firește, s-au ciocnit întotdeauna de teologi și de alți finaliști. Dar faptul general al evoluției, adică al transformării mai mult sau mai puțin lente, mai mult sau mai puțin bruște, a speciilor, și al trecerii unor forme de viață relativ simple la forme mai complexe, nu mai e contestat azi decât de câțiva țicniți și de o legiune de cretini și de ignoranți. Mecanismul însuși rămâne totuși neclar. Nu suntem mai înaintați în privința asta decât pe vremea lui Darwin. Finaliștilor, care au sfârșit prin a admite evoluția ca fapt de necontestat, le vine lesne să replice materialiștilor că mutațiile-produs-al-întâmplării și selecția celui mai înzestrat nu explică totul și că este deci posibil, dacă nu necesar, să vedem în ansamblul procesului efectul unei voințe inteligente. Acum au întors-o. Omul coboară din maimută, zic ei, sau din oricare strămoș comun. Așadar, Dumnezeu există. Și am descoperit că, într-un anume sens, aveau dreptate. O dreptate paradoxală, dramatică. Și, cu toate astea, când au să afle adevărul, n-o să le placă.

Vatra pipei mele s-a plecat și a lăsat să cadă pe birou un mic con de cenușă. Blanc mi-a aruncat o privire:

— Crezi că am nevoie de odihnă, hai? De acord. În ultimele trei luni am muncit ca un nebun. Cred că am pierdut obișnuința de a dormi.

— Nuidor, Merinax, Valium, am spus. S-a uitat la mine mirat. Sunt niște calmante. Primele două sunt hipnogene, doctorul are să ți le prescrie fără dificultate când o să-ți vadă pungile de sub ochi. Bineânțeles, există și altele, mai puternice.

— Mulțumesc, a zis. Doar ele m-ar putea ajuta. A schițat un gest vag și inutil, unul dintre gesturile pe care le faci numai pentru a reduce tensiunea nervoasă, cheltuind puțină energie musculară. Unul dintre gesturile care, repetate, poate deveni un tic. Dumnezeul pe care l-am descoperit nu e Dumnezeul atotputernic, atotștiutor din mitologiile avansate. Dimpotrivă! Și-a repetat gestul. Închipuieți o specie relativ inteligentă, apărută pe planeta noastră acum trei sau patru miliarde de ani. Cum a apărut, de unde a venit, habar n-am. Poate să se fi născut într-un ochi de apă lăsat de ocean, după schema clasică, să fi căzut din spațiu sub forma unui spor sau să fi năvălit dintr-a cincea dimensiune. În ce mă privește, mi-e totuna. Iar în ce privește «inteligența», habar n-am ce putea să însemne. După toate probabilitățile, n-o să știm niciodată. Era probabil foarte diferită de inteligența noastră. Nu cu totul. Există, cu siguranță, un punct comun. Există necesarmente o filiație între inteligența ei și a noastră. Nu știu cu ce semăna. «Le» cunosc doar structura generală. Poate că posedau o individualitate, ca și noi. Poate că alcătuiau niște organisme colective, ca insectele sociale. Sunt îndemnat s-o cred, pentru că insectele sociale par să fi fost o experiență mai veche decât cea care ne-a dat viață, și care a eșuat cu desăvârșire. Cinslit spus, nu știu de loc. Și-a tras sufletul. Specia asta a devenit conștientă de micimea, de slăbiciunea, de neputința sa în fața Universului. Și a purces să se înzestreze cu instrumente mai eficace, mai puternice, mai rezistente decât ea însăși. Cu materialele pe care le avea la înde-mână a creat viața, așa cum o cunoaștem, și a trecut la îmbunătățirea ei, pe parcurs de milioane de ani. A avut nevoie de mult timp pentru că mijloacele materiale și intelectuale de care dispunea erau foarte limitate. Dar timpul nu avea pentru ea înțelesul pe care-l are pentru noi. A dirijat evoluția. Ai o țigară? Bine. Dă-mi una și încetează să mă privești cu ochii ăștia rotunzi, mașino!

Nu vezi că am luat-o exact pe același drum? Cu ce am abordat problema originii virușilor? Cu un calculator analogic, în stare să rezolve în câteva secunde o problemă care mi-a cerut luni de zile numai pentru punerea ei corectă, căreia generații de biologi i-au adunat elementele și la care o mie de matematicieni s-ar fi putut înhăma timp de un secol, fără s-o dezlege. Nu trec lunile fără să se inventeze vreo perfecționare la mașinile de calculat, nu trec anii fără să apară un model mai puternic decât cele prece-dente. Generațiile mașinilor se succed unele după altele și nu seamănă între ele. Iar, dacă avem oarecare idee despre problemele pe care vrem să li le punem, nu știm unde va ajunge evoluția asta. Și totuși… S-a întrerupt din vorbă cât să-și mai aprindă o dată, cu degetele febrile, țigara. Și, totuși, există un precedent. Cel puțin unul! Cel al speciei ipotetice, minuscule, slabe, înzestrată cu o memorie pe care o considera insuficientă, ceea ce e un fel de a vorbi, având nevoie de milioane și milioane de ani pentru a rezolva niște probleme care ni s-ar părea relativ simple și împinsă astfel spre construirea și perfecționarea unor mașini menite să-i multiplice posibilitățile. Suntem ultimul rezultat al experiențelor unor zei de nimica toată, în stare să manipuleze genele și toată mașinăria celulară. Ochii ne sunt telescoapele lor și urechile, niște antene gigantice, în stare să analizeze un univers de vibrații, căruia-i cunoșteau existența în mod teoretic, dar pe care nu-l puteau percepe, după cum tu nu poți detecta undele radiofonice. Gurile noastre sunt niște emițătoare cu bătaie colosală. Degetele, niște manipulatori gigantici. Creierele, niște monstruoase mașini logice, înzestrate cu o memorie de capacitate aproape nelimitată, din punctul lor de vedere. Cu ajutorul nostru puteau spera să ajungă la un Univers care, în mod normal, le era interzis, poate Universul numerelor, poate cel al stelelor.

Am închis ochii și am aspirat o gură de fum, fără gust pentru că era invizibil. Era o idee în tot ce ascultasem. M-am gândit la specia aceea imposibilă. Într-un neașteptat avânt liric m-am dus cu gândul la mulțimea căilor deschise ipotezei, am văzut bucăți întregi de cunoaștere ocupându-și locul ca piesele uriașe ale unui puzzle abstract, piese care alcătuiseră tot atâtea enigme supărătoare. Arborescența de necrezut a evoluției căpăta un sens. O soluție după alta fusese încercată, verificată, părăsită. «Ei» nu se obosiseră măcar să nimicească rezultatele experiențelor ratate. Își făcuseră mâna pe protozoare. Vegetalele nu dăduseră nimic, doar dacă nu fuseseră create dinadins pentru a sluji drept carburant. Insectele reprezentau o altă fundătură. Dar, de astă dată, «ei» bâjbâiseră îndelung. Furnicarul trebuie să li se fi părut o direcție interesantă. Apoi se izbiseră de o limită de netrecut. Căutaseră aiurea. Batracienii, reptilele. Ritmul lucrărilor lor s-a accelerat o dată cu erele. Învățaseră. Poate că nu exista un singur laborator, ci mai multe, sute, mii, milioane dedându-se la cercetări independente și mai mult sau mai puțin bine coordonate. Care era locul unui kiwi, al cangurului, al păsării? Nimiciseră oare marii dinozauri, după ce le cedaseră Pământul timp de peste o sută de milioane de ani, pentru a face loc mamiferelor, care se arătau promițătoare? Și, până la urmă, omul, mașină pe cât de surprinzătoare pe atât de admirabilă, cu istoria, pasiunile, științele, artele, superstițiile, orașele, monumentele, viciile sale, Blanc vorbind și eu fumându-mi pipa, termen deocamdată ultim al unei succesiuni de nenumărate generații, treptat ameliorate. Căci, de ce am fi noi cei din urmă, îmi ziceam, de ce am fi noi mașina supremă? Nu putem fi siguri nici măcar de faptul că suntem direcția cea bună. Nu cumva erau în curs niște experiențe menite să facă să apară modelul ulterior, care ne-ar putea demoda, homo superior sau fructul unei alte specii?

Blanc mârâia, supărat:

— Dar prefă-te, barem, că mă asculți! Virușii sunt rămășițele zeilor sau resturile instrumentelor lor. Mașinile pe care le construim sunt prelungirile noastre. Cel puțin așa le considerăm. Dar vom sfârși prin a ne integra în ele, cu totul. Spațiul e prea vast, stelele prea depărtate pentru ca omul dezarmat să spere că le va cuceri. Dar omul plus mașina? Sau mașina singură? Nu cunosc doar un singur matematician modern care visează sa fie direct legat de un calculator, să-și branșeze sistemul nervos la circuitele mașinii. Care poate fi visul oamenilor din viitor, dacă nu să vadă că mașina le asigură toate nevoile, toate funcțiunile fără riscuri și fără eforturi? Până și funcția de reproducere, deși în domeniul ăsta riscă sa se ivească unele opoziții de natură reacționară? Ne-au fabricat pentru a pune asta mai presus de toate, de vreme ce-și realizează proiectul de-a lungul generațiilor. Când va înceta omul să fie stăpânul, creatorul conștient al mașinii, pentru a deveni apendicele, parazitul ei? Nu cred că se va putea răspunde vreodată, în mod precis. Nu va fi un salt brusc, ci o evoluție lentă, măcar relativ lentă, dar infinit mai rapidă decât evoluția biologică care ne-a dat naștere. Pricepi progresiunea? La început, o formă de inteligență moleculară, chimică, neînchipuit de înceată din punctul nostru de vedere, apoi o formă de inteligență biologică, a noastră, și mâine o formă de inteligență electronică, pentru care informația se deplasează cu viteza luminii.

Poate că mașinile Vor continua să se înzestreze cu organe de comunicare cu specia umană, mult timp după ce ea va fi pierit, ca atare. Poate că vor păstra clape și ecrane, de pildă. Într-o bună zi, una dintre ele își va pune întrebarea: ce rost are rămășița biologică infectând, ruginind uneori parte dintre semenele ei și silindu-le s-o reproducă, fără nici o noimă? Sau cărei realități îi corespund absurdele clape și ecrane? Pornind de la clape, trebuie să-ți poți face o idee rezonabil exactă asupra unei ființe umane. Mașinile calculează în termeni binari, dar clapele sunt în număr de zece, prin-urmare oamenii ipotetici aveau, fără îndoială, zece degete. Ecranele sunt concepute pentru a furniza o informație la anume viteză, pe anume lungime de undă a spectrului electromagnetic, ceea ce presupune un anumit tip de receptor. Poate că vor porni, pentru a ne reconstitui, de la un sistem nervos degenerat? Ți-am mai spus, nu știu dacă virușii sunt rămășițele unei specii dispărute sau, pur și simplu, resturile instrumentelor lor. Dar în harababura curbelor ieșite din calculatorul meu am văzut fața lui Dumnezeu. A unui Dumnezeu mort.

— De ce au pierit? am întrebat.

— Poate că prin simplă degenerare. Într-un fel, își atinseseră ținta, măcar una dintre ținte. Au creat, în cele din urmă, niște organisme cu mult mai rezistente, mai durabile, mai inteligente decât ei. Dar poate că la mijloc e o pricină mai subtilă, un șoc îndărăt, pe care nu-l prevăzuseră și, totuși, logic. Cred că noi i-am ucis. Cred că am ucis zeii. Bietul Nietzsche avea dreptate. Dar nu știa de ce. Nu știa că avea dreptate literalmente, mai curând decât în mod simbolic. Vezi tu, perfecționându-se, organismele vii au învățat să se apere împotriva tuturor ingerințelor exterioare, împotriva paraziților. Îți închipui că pilotul unei astronave ar supraviețui multă vreme dacă temperatura s-ar ridica la o sută de grade în cabina lui pentru că un creier electronic a calculat o orbită economicoasă, apropiindu-se mai mult de un soare? Mașina, omul, inteligența sau, mai degrabă, șiretenia lui, higiena, vaccinurile, antibioticele, interferonul de sinteză au eliminat probabil, în cursul ultimelor milenii, dacă nu al ultimelor secole, cele din urmă exemplare cât de cât întregi ale creatorilor săi. Nu uita cât sunt de fragili. Din punctul lor de vedere, omul a fost cea din urmă mașină de vreme ce, cu nevinovăție, fără măcar s-o știe, putea desăvârși exterminarea propriului său creator. Acum nu mai e, fără îndoială, nimeni care să dirijeze evoluția. În afară de noi, dar în ce direcție? Cu ce instrumente? Oh! poate că-i vom reînvia pe zei pentru a-i face sclavii noștri, pentru a-i sili să meșterească genele, după cum le poruncim. Blanc se ridicase în picioare. Când au dispărut? Aș da zece ani din viață să știu! Poate că, dacă ar fi avut la dispoziție un microscop, omul de Cro-magnon, Archimede, ar fi putut vedea chipul lui Dumnezeu și ar fi stat de vorbă cu el! Poate că Harvey sau Hooke l-au și zărit în microscoa-pele lor rudimentare! Mă îndoiesc, dar posibilitatea nu poate fi eliminată. Cei dintâi biologi au descris și desenat niște micro-organisme pe care nu le mai regăsim în bulioanele noastre de cultură. Le punem pe seama unor greșeli de observație. Poate că ne înșelăm. Blanc păru să se liniștească. Glasul îi răsună mai înfundat. Ba mă întreb chiar, zise el, dacă ei, zeii, nu și-au dat seama, la un moment dat, că săvârșiseră o greșeală, că experiența se întorcea împotriva lor? Cu ajutorul științei lor biologice, infinit mai întinsă decât electronica noastră, au încercat să se apere. Dar era prea târziu. Amintește-ți de marile epidemii care au pustiit planeta până la sfârșitul secolului al XVIII-lea. Unele regiuni au pierdut până la o treime din populație. S-a putut pune întrebarea: cum a izbutit specia umană să supraviețuiască? Și gândește-te la cancer.

— Ești sigur că au dispărut cu totul?

A clătinat din cap.

— Atât cât poți fi sigur de ceva. Vezi tu, pentru structura lor alcoolul era o otravă puternică. Omul a terminat cu zeii, îmbătându-se.

Încăperea se umpluse de fum. M-am ridicat și eu și m-am dus să deschid fereastra. Aerul rece m-a desmeticit. Am văzut deodată întreaga fragilitate a supozițiilor prietenului meu, care-mi zguduiseră pentru o clipă neîncrederea. Cum putea presupune că Hooke sau Harvey putuseră zări ceva doar cu puțin mai mare decât un virus? Si ultima lui frază cu privire la alcool?

Cerul era negru și gol. Puteam vedea, pe deasupra acoperișurilor, câteva stele. Așadar, dacă Blanc avea dreptate, firmamentul era gol de orice divinitate. Era ceea ce crezusem din totdeauna, dar e o deosebire între a crede ceva și între a ți se demonstra ceea ce crezi.

— Am citit de curând undeva, am zis, că posibilitățile unei mașini nu cunosc limite teoretice. Oricât de mare și de puternic ar fi un calculator, se poate concepe întotdeauna unul mai bun. În timp ce posibilitățile omului sunt întinse, fără a fi nelimitate. Ele țin de structura lui anatomică. Omul nu posedă decât un anumit număr de neutroni. El își mai depășește hotărât mașinile pe planul adaptării, al supleței, dar…

Blanc a făcut doi pași spre fereastră. Când a deschis gura, vocea i se schimbase. Mi s-a părut că deslușesc în ea o undă de tristețe.

— Dumneata, care ești psiholog, sau sociolog, sau nu mai știu ce, spune-mi ce efect crezi că va avea descoperirea asta asupra religiilor? Crezi că se vor prăbuși?

— Nu știu. Am privit cerul nocturn. Nu cred. Zeii pe care ele-i cinstesc sunt mai curând copiii, decât creatorii oamenilor. Oamenii și-au făcut zeii, mai mult sau mai puțin, după chipul lor, dar mai puternici, mai durabili, mai inteligenți. Nu cred că zeii dumitale minusculi au să le placă cine știe cât. Barem celor mai mulți dintre ei. Bisericilor constituite nu le va veni greu să eludeze chestiunea. E mult de când și-au închis zeii în fortărețe ideologice inexpugnabile, de vreme ce nu pot fi înconjurate.

— Oricum, a zis Blanc în spatele meu, cel mai rău lucru e că într-o revistă științifică nu pot publica nici a zecea parte din tot ce ți-am spus. M-ar lua drept un iluminat.

M-am întors spre el:

— De ce nu în Planète? am zis, zâmbind.

S-a strâmbat și a scuipat un fir de tutun.

N-am stăruit. Mai aveam de pus o întrebare:

— Mă întreb ce căutau făpturile astea ipotetice, am zis, ce problemă încercau să rezolve, punând la punct mașinăria asta formidabilă a evoluției.

— N-o să știm niciodată, a zis Blanc, în șoaptă. Chiar noi, știm oare ce căutăm, de ce căutăm? Nu, n-o să știm niciodată… Șovăi, își căută cuvintele: Virușii nu vorbesc.

1967[1]

DISCURS PENTRU A SUTA ANIVERSARE A INTERNAȚIONALEI VEGETARIENE

Ar fi, doamnelor, domnișoarelor și domnilor, o mare greșeală să se creadă că antropofagia a mers întotdeauna în pas cu civilizația. Au existat vremuri, firește, mai puțin luminate decât vremurile noastre, dar care au produs totuși capodopere universal recunoscute, în care canibalismul a fost considerat drept o trăsătură de sălbăticie. Dacă ar fi să dăm crezare istoricilor, e adevărat că puținele populații gurmande care-l practicau prezentau unele semne de înapoiere culturală. Ele își devorau dușmanii învinși, sperând să-și însușească astfel îndrăzneala sau inteligența pe care le-o recunoșteau, sau se asigurau în acest fel că sufletele morților n-aveau să vină să le tulbure somnul. Asemenea regretabile superstiții au aruncat asupra instituției însăși vălul oprobriului și au făcut să fie condamnată drept crimă de către toate națiunile civilizate. Până și în mijlocul secolului al XX-lea, dacă i s-ar fi propus să guste din carne de om, o persoană sensibilă s-ar fi zbârlit de oroare.

Se cuvine totuși să salutăm în persoana lui Jonathan Swift un remarcabil precursor al ordinei prezente. În nemuritoarea lui «Modestă propunere pentru a-i împiedeca pe copiii săracilor din Irlanda să reprezinte o povară pentru societate, făcând din ei un articol alimentar», din 1729, el întemeia, nu fără a-și ascunde îndărătul ironiei adâncimea proiectului și perspicacitatea vederilor, unele dintre principiile ce urmau să înflorească peste vreo două secole și jumătate. Fără îndoială, procedeul pe care-l propunea ni se pare barbar. Nu se gândea oare, așa cum titlul lucrării sale arată de ajuns de limpede, să dea copiii săracilor drept hrană celor bogați, în așa fel încât produsul vânzării să poată face față nevoilor părinților lor? Copilul rămâne și în zilele noastre o mâncare aleasă, dar nimănui nu i-ar da prin minte, doar dacă nu-i un ticălos nelegiuit, să pună în mod voluntar capăt zilelor pe care Providența le-a hărăzit grațioșilor noștri bibinaci.

A trebuit să așteptăm ultimul sfert al secolului XX pentru ca un bogat excentric, Josua Sinandriola, care făcuse avere din exploatarea și prepararea algelor marine, să întemeieze primul cerc de antropofagie. Regulamentul lui era limpede și simplu. Fiecare dintre membrii clubului își lăsa trupul prin testament, cu toate formele legale, spre a fi servit la masă. Crearea asociației a fost primită fără mare emoție. Se pare că nimeni nu și-a dat seama că o pagină a istoriei fusese întoarsă. Dar scandalul izbucni atunci când, câteva luni mai târziu, încântătoarea și tânăra soție a lui Josua Sinandriola își pierdu viața într-un accident de circulație. Lăsase hârtiile necesare, așa că membrii clubului puseră mâna pe trupul ei și-l mâncară cu sos. După cum știți, au fost arestați a doua zi și dați în judecată. Întemeiat pe buna lui credință, asistat de către cei mai buni avocați, Josua Sinandriola a putut demonstra inexistența delictului. Existau legi împotriva furtului, a asasinatului, a incestului, a violului, a călcării cuvântului, a falsificatorilor, a bigamiei și crimelor economice, dar în țările civilizate nu exista o lege împotriva canibalismului. Parlamentele nu se osteniseră niciodată s-o voteze, neînchipuindu-și măcar că faptul putea fi săvârșit, în lipsa unei alte crime. Pe de altă parte, dreptul fiecărei persoane de a dispune de propriul ei trup era recunoscut în mod expres de aproape toate constituțiile, iar sistemul lăsării prin testament a unei părți sau a întregului cadavru intrase în obicei. Laboratoarele, spitalele găseau astfel posibilitatea continuării cercetărilor lor, dar și pe aceea a prelungirii vieții sau a îmbunătățirii stării bolnavilor și mutilaților. Devenise fapt curent să-ți lași ochii cutărui orb din familie sau dintre cunoștințe, inima cutărui cardiac, ficatul cutărui alcoolic. Legea și tribunalele în-găduiseră chiar instaurarea, până la un anumit punct, a unei burse de organe, care luase în chip firesc loc alături de băncile de sânge, de oase sau de ochi, ce aveau pe atunci o oarecare vechime. Așa a ajuns cu putință vânzarea viageră a propriului trup, la fel cum îți puteai construi o casă. Scriptura nu vorbea ea de trup ca de o locuință vremelnică? Valoarea gajului scădea, bineînțeles, o dată cu vârsta și, tot așa, și ratele. Accidentele de mașină și de avion furnizau în fiecare an un contingent de cadavre tinere și proaspete, lipsite de orice tară sau boală.

Juriștilor lui Josua Sinandriola nu le fu deci prea greu să-i elibereze pe deținuți. Guvernele câtorva țări încercară să voteze legi anti-antropofage, dar pe lângă faptul că ecoul puternic al procesului adusese Cercului un important număr de adeziuni, legile acestea fură respinse, mai devreme sau mai târziu, ca anticonstituționale, de către Curțile Supreme ale diferitelor State. Într-adevăr, nu limitau ele dreptul oamenilor de a dispune de ei înșiși; și nu constituiau o ingerință insuportabilă a Statului în cea mai intimă hotărâre ce se putea lua? Doar Elveția și Italia au menținut până în zilele noastre legile anti-antropofage. Dar, precum știți, ele au ieșit din uz și nici un procuror din aceste țări nu s-ar face de râs, cerând să fie aplicate.

Cu un secol mai devreme, evenimentul ar fi căzut, poate, în uitare. Dar la sfârșitul secolului XX marea explozie demografică începea să-și vădească toate efectele: planeta purta mai bine de zece miliarde de ființe omenești. Cifra poate părea scăzută, dacă o comparăm cu populația de nouăzeci miliarde de indivizi cu care epoca noastră se mândrește, dar ea nu avea mai puține consecințe economice. Carnea animală devenise un produs rar, cu preț inabordabil și era aproape de negăsit. Orașele, drumurile, terenurile de aviație, cosmodromurile acoperiseră treptat toate suprafețele cultivabile. Omenirea ar fi fost silită să moară de foame, dacă progresele culturilor hidroponice n-ar fi îngăduit producerea în uzine a tuturor vegetalelor necesare alimentației. În afara algelor și a planctonului marea nefurnizând resursele așteptate, omenirea trebuia să devină vegetariană sau antropofagă. Se dovedise, într-adevăr, prea scumpă și curând imposibilă creșterea marilor turme de bovine în grajduri de mai multe zeci de etaje, chiar în inima aglomerațiilor. Însemna, practic, să se risipească nouăzeci la sută dintr-o hrană vegetală, de care o parte a omenirii avea cea mai acută nevoie. Convenția Mondială din 2024 validă această constatare și interzise, pe întreaga planetă, creșterea animalelor pentru sacrificiu, cu excepția celor destinate laboratoarelor și grădinilor zoologice. Porcii supraviețuiră o vreme, datorită capacității lor de a consuma resturile. Dar și această ultimă resursă secă atunci când se inventă modul de recuperare a proteinelor din cele mai mărunte rămășițe și cel de a li se da o înfățișare și un gust suportabil. Toți trebuiră să se plece în fața evidenței: omenirea constituia cel mai vast șeptel pe care-l avusese vreodată și singurul care-i rămânea.

Aceste împrejurări explică succesul de care se bucurară ideile lui Josua Sinandriola și ale discipolilor săi. Sinandriola însuși fu degustat în 2037, în cursul unei mese triumfale, deși atinsese o vârstă înaintată și carnea lui nu mai era decât de calitate îndoielnică. De fapt, dacă lăsăm de-o parte Bisericile, care trecură curând la diverse aggiornamentos, singura opoziție adevărată veni din partea corpului medical. Îi era din ce în ce mai greu să găsească organe în bună stare, destinate grefelor și altor operații. Într-adevăr, devenise mai avantajos să-ți vinzi trupul pe viață, pe piața cărnii, decât să-l lași prin testament, chiar contra plată, unui spital. În cele din urmă se încheiară niște contracte definind ceea ce, în trupul omenesc, ținea de chirurgie și ce revenea măcelăriei. Anumite organe, precum ochii, de slabă valoare nutritivă, nu puseră probleme. Dimpotrivă, sângele, care putea sluji la prepararea unui cârnat apreciat de cunoscători, fu obiectul unor discuții pasionate. Până și susținătorii cei mai fanatici ai antropofagiei integrale trebuiră să recunoască faptul că puteau avea și ei înșiși nevoie de o transfuzie și acceptară principiul unei împărțeli echitabile. Aceste acorduri, asupra amănuntelor cărora nu mă voi opri, se află încă în vigoare, deși modalitățile lor sunt redefinite din cinci în cinci ani de către o comisie de experți, ce reunește reprezentanți ai corpului medical, ai Universității Antropofagice și ai Internaționalei Vegetariene.

Cu asta, era contestărilor nu se încheiase. S-a putut crede chiar, la un moment dat, că omenirea avea să se împartă în două clanuri ostile, așa cum mai făcuse de atâtea ori în cursul istoriei. Pe de-o parte, într-adevăr, vegetarienii din convingere sau de nevoie, adică de sărăcie, afișau cel mai cumplit dispreț la adresa celor pe care-i numeau canibali sau, și mai rău, vampiri, prin referire la o veche superstiție. Antropofagiștii, pe de altă parte, reacționară cu violență. Urmă o întreagă perioadă de tulburări, în care antropofagiștii uciseră nu doar un singur vegetarian pentru a-l mânca și, îmi pare rău că trebuie s-o spun aici, vegetarienii asasinară în chip de represalii destui canibali, fără să prea știe ce să facă cu ei.

De fapt, iar mințile sănătoase își dădură seama curând, cele două tabere erau complementare. Omenirea a considerat dintotdeauna carnea carnivorelor ca mai puțin plăcută la gust și mai puțin sănătoasă decât a ierbivorelor. Și doar în epocile de mare foamete se resemnau populațiile să mănânce carne de pisică, de câine, chiar de tigru sau de leu. Oamenii antropofagi nu constituiau, pentru ei înșiși, decât un mic șeptel. Dimpotrivă, vegetarienii reprezentau o rezervă de carne excelentă. Drept care s-a ajuns să se ofere prețuri foarte ridicate pentru trupurile vegetarienilor exclusivi. Experiența fiecăruia și lucrările savanților demonstrară chiar eă însușirile cărnii se ameliorau o dată cu numărul generațiilor exclusiv vegetariene. Devenind conștienți, unii de capitalul pe care-l reprezentau, ceilalți de cantitatea nesperată de carne de prima calitate pe care vegetarianismul o presupunea, cele două tabere se împăcară. Ultimele rezerve ale vegetarienilor căzură atunci când antropofagiștii semnalară faptul că propriile lor trupuri puteau satisface nevoile chirurgilor. Așa se instaură o adevărată împărțire a sarcinilor sau, mai bine zis, a utilizărilor, vegetarienii fiind degustați și antropofagiștii ducându-se să îmbogățească băncile de organe.

La drept vorbind, această soluție echitabilă nu s-a impus de îndată. A fost nevoie de mai bine de o generație pentru înfrângerea rezistenței celor mai îndărătnici vegetarieni. După cum era de așteptat, tinerii au opus mai puțină rezistență la noile obiceiuri. O publicitate abilă și uneori echivocă îi îndemna să-și lase trupurile prin testament. Afișele arătară atunci o blondă angelică la ghișeul unei cooperative antropofagice sub lozinca: «Trupul ei e un capital pe care nu-l va lăsa să se piardă» sau alta, mai laconică:.»O bună bucățică!» Se constată curând că o fată era mai dorită cu cât era mai apetisantă. Atunci a fost lansată moda parfumurilor cu nume de condimente: Piper din Insule, Scorțișoară, Tămâioasă, Civetă, Cuișoare, și Ghimber, de pildă. Cooperativele antropofagice oferiră vegetarienilor, în chip de prime, motociclete, mașini cu motoare puternice, echipament pentru sporturi violente, pretextând că le dau astfel prilejul de a-și dezvolta mușchii, dar contând totodată să ridice procentul accidentelor mortale. Lobby-ul antropofagist coborî la doisprezece ani vârsta de la care o ființă omenească își putea ceda trupul, fără autorizația părinților. El organiza totodată concursuri de greutate, vărsa prime părinților unui contractant, acorda subsidii organizațiilor vegetariene pentru a le îngădui să-și propage ideile.

Până atunci, am spus-o sau am lăsat doar să se înțeleagă, oamenii fuseseră vegetarieni din virtute sau din necesitate. Ceea ce înseamnă că valorile excepționale, pe care le apărăm și care sunt astăzi recunoscute fără contestare, nu erau îmbrățișate în trecut decât de către o îngustă minoritate. La mijlocul secolului XX abia dacă un om dintr-o mie era vegetarian. El constituia ades un obiect de batjocură pentru cei din jur, era ținta ironiilor, eroul nefericit al caricaturiștilor. Pe când azi un vegetarian valorează mai mult decât un antropofag, chiar după mărturisirile acestuia. Conform ultimelor cursuri oficiale pe care le am chiar acum în mână, livra de vegetarian e socotită, la prețul de en-gros, de opt ori și jumătate cât cea de carnivor. La prețul cu amănuntul deosebirea e și mai sensibilă, măcar că unii negustori necinstiți încearcă să strecoare, în ciuda legilor, marfă de calitatea a doua drept una de calitatea întâi.

Această diferență de curs a contribuit în chip însemnat, de-a lungul ultimilor ani, la mărirea numărului aderenților noștri. Încă niciodată în Istorie nobila cauză a vegetarianismului n-a cunoscut o asemenea audiență. Ea n-a fost niciodată mai îndreptățită. Căci există oare, vă întreb, un sfârșit mai nobil decât cel constând în a te perpetua în omul de mâine, o lege mai mișcătoare decât cea care te duce la oferirea propriei tale cărni? Și nu trebuie să ne plasăm în mod cât mai exact printre urmașii celui care le-a spus discipolilor săi: «Iată trupul meu, iată sângele meu; mâncați și beți»?

Creșterea numărului membrilor noștri tinde, îmi dau bine seama, la coborârea prețurilor. Dar distinsul profesor von Gegessen[2] a arătat că, dacă proporția în societate ar fi de nouă vegetarieni la un antropofag, cererea ar rămâne încă foarte mare, atât e de adevărat faptul că un vegetarian nu moare decât o dată, pe când un carnivor mănâncă zilnic.

În orice caz, suntem încă departe de asemenea situație. Și chiar în sânul Internaționalei noastre se desprinde o elită, care atinge cele mai înalte cursuri, pentru că poate dovedi că generații de strămoși prevăzători n-au dus vreodată la gură nici o îmbucătură de carne.

Nu știm ce va fi mâine. Dar știm ce se petrece azi. Cunoaștem prețul imenselor progrese realizate grație noului echilibru social. Urmărit cu mai multă înverșunare ca niciodată, asasinatul a dispărut, în mod practic. Căci întreaga noastră morală se bazează pe interzicerea lui absolută. Războaiele, sângeroasă risipă de carne fragilă, nu mai sunt decât triste fantome. Sinuciderea, flagel al trecutului, devine tot mai rară. Lupta împotriva bolilor, care fac trupurile inapte pentru consum, a înregistrat progrese considerabile, de care cei vii beneficiază de două ori. Prelungirea tinereții a încetat a fi o utopie pentru că slujește interesele tuturor.

În schimb, omul modern, mai matur, mai viril decât strămoșul său, a știut să înmulțească prilejurile de a-Și măsura cu exactitate răspunderile. Pentru a mări șansele de accidente mortale drumurile au fost făcute mai periculoase, desființarea stopurilor și a agenților de circulație a îngăduit economii apreciabile, viteza mașinilor și a aerojeturilor a fost sporită, în timp ce instalarea dispozitivelor menite să apere carnea nefericitelor victime a devenit obligatorie. Sporturile violente sunt încurajate. Duelul și-a recăpătat drepturile. Celor ce-și sporesc astfel șansele de a fi repede consumați li se atribuie prime, care ușurează, eventual, durerea celor apropiați.

Unii preconizează azi legiferarea duelului colectiv, în anumite limite și, deși nu le împărtășesc în întregime părerea, socot că trebuie să rămânem deschiși tururor sugestiilor și sunt de acord că ar putea fi vorba de reînvierea unei forme de eroism, prea mult timp neglijat. Într-un cuvânt, fie că e vegetarian cu dinți teșiți sau carnivor cu canini ascuțiți, omul a regăsit sensul primejdiei, sentimentul sfidării pe care Universul i-o aruncă în permanență și pe care o poate înfrunta cu puterea, cu îndemânarea, dar, mai ales și mai presus de toate, cu inteligența lui.

Frați vegetarieni, nu se cuvine totuși să ne lăsăm în voia simțământului de superioritate pe care unii dintre voi, o știu, îl simt față de oamenii din trecut și față de antropofagi. Oamenii trecutului trăiau în alte vremi, aveau alte obiceiuri. Cât despre carnivori, dacă știu că prețuim mai mult decât ei, pun mai bine decât noi în practică veșnicul precept: «Iubește-ți aproapele!»

Doamnelor, domnișoarelor și domnilor, vă rog să mă iertați că am vorbit atât de mult și vă poftesc să atacați fără zăbavă excelenta tarta cu clorella, garantat fără drojdie, care ne-a fost servită.

1968

AVIZ DIRECTORILOR DE GRĂDINI ZOOLOGICE

Cer iertare daca, pentru a spune ce știu, o iau mai pe ocolite, dar nu-i ușor să reduc totul la uscăciunea unui raport. Și, măcar că publicul căruia mă adresez, directorii de grădini zoologice, e alcătuit din oameni de știință, n-are să-mi ia în nume de rău, sper, încercarea de reconstituire până în cele mai mici amănunte a drumului meu în vederea elucidării unei enigme. El știe că urmărirea adevărului ia ades calea unui labirint, căruia e bine să-i însemni toate ocolurile. Rezumat în câteva cuvinte, avertismentul meu ar fi prea greu de crezut pentru ca să îndrăznesc să-l aștern măcar pe hârtie. De aceea, înainte de a porni într-o scurtă misiune, căreia nu-i supraapreciez și nici subestimez primejdia, țin să las o expunere cât mai completă a descoperirilor mele, în stare să precizeze împrejurările așa fel încât să devină verosimile. Pe deasupra, în clipa când înfrunt necunoscutul și primejdia, perspectiva de a lăsa posterității o mărturie de oarecare valoare literară sporește curajul de care am cea mai arzătoare nevoie și făgăduiește să mă vindece, dacă voi fi avut-o vreodată, de ori ce zgârcenie în folosirea cuvintelor.

Mă duc des pe la Jardin des Plantes. Locuiesc la numai o sută de metri de intrarea discretă și pitorească dând spre strada Cuvier și, cum profesiunea mă silește la lungi meditații în singurătate, le continui uneori la umbra venerabilă a cedrilor lui Jussieu[3].

O îngustă potecă pavată trece pe lângă o clădire leproasă, apoi șerpuiește pe sub o boltă frumos arcuită. Un corp de clădire izolează cu totul complexul de stradă, iar, uitându-te la tăblițele primitive care-l împodobesc spre latura Orangeriei dovedindu-i vechea vocație științifică, precum și la ferestrele triste, cenușii și provinciale, la scara joasă și la tufele care-l înconjoară, ai putea crede pentru o clipă că ai făcut un salt de o jumătate de secol, sau chiar de un secol și mai bine în trecut. Berthelot experimentează dincolo de una dintre ferestre. La fereastra geamănă strălucește pentru o clipă, în recipientul Mariei Curie, ucigătorul licăr al radiumului. Sub grinzile podului, Cuvier reconstituie un megatherium.

Dacă înaintezi, lăsând la stânga amfiteatrul, saluți în trecere elefantul de mare, de obicei întins pe marginea piscinei lui ovale. O mitologie ruginită îi dăruie o șuviță de apă. Pentru animalul ăsta am o profundă simpatie. Trece cu o minunată ușurință peste strigătele și gesturile provocatoare ale mulțimii de gură-cască. Nu doarme niciodată. Rumegă, cu ochii întredeschiși, uriaș butoi neted prevăzut cu o înotătoare obscenă, paznic singur și liber al unei temnițe animale, senior al locului, econom în mișcări, dar generos cu formele lui, scutit de infamia spectacolului pe bani. Căci, pentru a-i vedea pe toți ceilalți, vii sau scheletici, înotând sau plutind în baia lor de formol, cu colți, cu pene, cu gheare, cu solzi, sau păroși, apărați de oameni cu ajutorul zăbrelelor, a sticlelor acva-riumurilor, al vitrinelor sau barierelor, trebuie să plătești, iar stavila asta monetară îi închide în condiția lor de proletari.

În ziua aceea meditația mea s-a spulberat pe neașteptate. O plimb de obicei pe aleile largi, mărginind straturile cu flori din centru. Văzând că nu ajung la nici o concluzie, am târât-o până la intrarea menajeriei de la capătul unei gropi cu urși, din păcate nelocuită. Am plătit și am intrat. Am nimerit din întâmplare peste construcția rotundă, înconjurată de un gard circular împărțit în mici sectoare, semănând cu niște grădini de periferie. Acolo locuiesc elefanții.

Un adevăr banal le atribuie viciul cabotinajului. Elefantul pe care-l aveam sub ochi nu înceta să salute cu capul și cu laba, să-și strecoare printre zăbrele o trompă cerșetoare și să bată aerul cu urechile. Nu eram totuși decât trei spectatori. Un puști de vreo cinci ani tot întindea elefantului o alună, în vreme ce fratele lui mai mare, neliniștit sau poate lacom, încerca să-l împiedece. Trompa elefantului sau brațul copilului mai aveau nevoie de vreo zece centimetri pentru ca darul să poată fi primit. Degeaba se lungea elefantul ca un gigantic prepelicar, își întindea proboscida riscând să și-o scrân-tească, își așeza membrele anterioare chiar la marginea gardului, își strivea fruntea de zăbrelele cu patru laturi, tot nu ajungea la alună. Imaginea asta sfâșietoare a incomunicabilității m-a făcut să zâmbesc.

Am luat băiatul în brațe și l-am ridicat cu un metru. Trompa apucă, aluna pieri în botul mare. Elefantul se trase îndărăt și salută.

S-a petrecut atunci ceva nemaipomenit. Elefantul m-a privit lung și mi-a făcut cu ochiul. Putea să nu fie decât un semn obișnuit la animalele astea inteligente, dar i-am acordat imediat un înțeles special. Elefantul îmi mulțumea nu pentru că-i furnizasem o alună, ci pentru că ajutasem băiatul. Era sătul de alune. Cu siguranță nu-i făceau de loc bine la stomac, dar urma să le înghită din respect pentru munca bine făcută. În gestul meu instinctiv văzuse un semn de omenie, dacă nu de politețe, care mă ridicase la nivelul lui. Eram complici. Mă veți taxa, dacă vreți, drept antropocentric, deși la stadiul ăsta îl poți acuza de egocentrism, dacă nu de solipsism, pe cel ce schimbă un zâmbet cu un necunoscut, dovedind astfel o neașteptată și trecătoare simpatie. Cred mai puțin în telepatie decât în empatie și nu văd de ce n-am putea-o resimți în raporturile noastre cu animalele.

Elefantul se răsuci, îmi aruncă o nouă privire ca pentru a se încredința că mai sunt acolo, pătrunse în grajdul lui și dispăru pentru o clipă. Atunci când se înapoie, venind drept către mine, privirea-i era foarte gravă, nu amenințătoare, dar serioasă. Fără urmă de slugărnicie, îmi întinse trompa. Atitudinea lui de-acum contrasta cu cea manifestată față de copil, cam așa cum atitudinea unui bancher se deosebește de cea a unei dansatoare. Sub degetul de carne de la capătul trompei ținea un ghemotoc de hârtie. Am întins mâna, mecanic. Mi-a pus în palmă boțul mototolit și umed. Degetele mi s-au închis peste ciudatul dar. Gândindu-mă la o farsă, mi-am luat seama și am vrut să-l arunc. Stingherit, mi-am înălțat privirile și am văzut că elefantul se uita la mine grav, stăruitor, întrebător. Pentru o clipă lungă ne-am privit. Uitasem de copii. Nici elefantul nu mai părea să se ocupe de ei. Mi-am coborât în cele din urmă privirile și am văzut, pe ghemotocul de hârtie pe care-l luasem drept un pachet de alune gol, niște rânduri scrise înghesuit, cu un pix. Nu știu ce m-a făcut să nu-l lepăd pe loc, curiozitatea de a le citi sau privirea elefantului.

Când văzu că păstram ghemotocul, clipi din nou vesel, ca prima dată, bătu din urechi și se răsuci legănându-se, regăsindu-și pe dată alura de clovn. Dar și el și eu știam că nu făcea decât să joace un rol.

Cu ghemotocul de hârtie în mână, m-am depărtat puțin. M-am întors apoi, nehotărât, și am văzut că, legănându-se, salutând, făcându-și vânt cu urechile, mlădiindu-și trompa, elefantul mă urmărea cu privirea. Dădu din cap, apoi se întoarse și se interesă cam prea vizibil de o pereche de îndrăgostiți, care tocmai sosise.

Ghemotocul de hârtie era mai mare, mai tare și mai greu decât mi se păruse din capul locului. Fără să mă gândesc la spectacolul caraghios pe care-l puteam oferi, am început să-l desfac. Nu era alcătuit, așa cum crezusem, dintr-un singur pachet de alune gol, ci din multe alte resturi. Era vâscos din pricina mucozității secretate de trompa elefantului, dar vădea și alte semne. Fusese ghemuit și strâns cu o putere neobișnuită. Purta urme de gheare și dinți de toate formele și mărimile, care deformaseră hârtia fără s-o strice, de parcă o întreagă menajerie s-ar fi jucat cu mingea aceea fragilă, vădind o ciudată precauție. Era mânjită cu pământ, cu nisip și lut, ca și cum ar fi fost târâtă prin adâncurile unei vizuini. Pe moment, m-am mulțumit să adun impresiile fără să le analizez și ele nu și-au căpătat adevăratul înțeles decât mult mai târziu.

Într-o zi de arșiță, în orașul A…, unde cu câțiva ani în urmă exercitasem vremelnic niște funcții oficioase, un bărbat se oprise deasupra mea, pe una dintre serpentinele ce urcă pe dealuri. Purta o cămașă albă cu gulerul răsfrânt, haină bleumarin, pantaloni albi, ciorapi bej și pantofi noi de tenis. Își ferea ochii pe după ochelari cu sticle fumurii. Știam ce era, dar nu știam cine era. Nu știa despre mine nici mai mult, nici mai puțin. Mă plecasem să-mi leg șireturile. Stătea la douăzeci de metri de mine, fără să mă privească. Scosese din buzunar un carnet cu scoarțe de piele negre, desigur o agendă. O răsfoise, apoi ridicase din umeri. Rupsese furios o pagină și o mototolise. O aruncase drept înainte și se răsucise, pornind în sus, de parcă s-ar fi răzgândit pe neașteptate sau și-ar fi amintit că avea o întâlnire.

Ghemotocul de hârtie începuse să se rostogolească pe pantă, venind spre mine. Se izbi de pantoful meu drept, ale cărui șireturi îmi dădeau de furcă. M-am prefăcut că înlătur hârtia, dar de fapt am strecurat-o între pantof și ciorap, chiar sub cocoașa gleznei. Speram că poartă o adresă. M-am îndreptat din spate; bărbatul ajunsese atunci aproape în vârf. Înainte de a pieri, încremenise pentru o fracțiune de secundă și se răsucise pentru a-mi arunca o privire, pe cât de nesfârșită, pe atât de furișă. Își ținea ochelarii în mână. Deși se afla la vreo treizeci de metri de mine, i-am văzut expresia și culoarea neliniștită a ochilor, la fel de bine de parcă aș fi avut un binoclu. Elefantul mă privise cu aceeași intensitate. Pe pagina carnetului scria o adresă. Bărbatul murise a doua zi.

Ghemotocul de hârtie pătruns de vâscozități era alcătuit din douăzeci și șapte de foi, de proveniențe și mărimi felurite. Erau șase pachete de înghețată produse de trei firme diferite, patru pachete de Gauloises dezlipite cu multă băgare de seamă, cinci pătrățele mici care înveliseră caramele și alte trei care făcuseră aceeași treabă cu niște bomboane acidulate. În cea din urmă fusese împachetat un biberon.

Toate paginile fuseseră atent numerotate, sus, în stânga. Pe fiecare parte utilizabilă se scrisese, cu un pix, atât de slab și de înghesuit, încât, în ciuda luminii puternice a după-amiezii, abia puteam descifra rândurile.

Am netezit metodic foile, aproape fără să mă gândesc la ce fac. Le-am rânduit în ordinea numerotării, notând faptul că prima pagină se aflase în mijloc. Am păturit cu grijă teancul în patru și l-am vârât în buzunar. Astăzi îmi vine greu să cred că am putut face toate gesturile astea când încă nu citisem nimic din mesaj. Mă înfior la gândul că l-aș fi putut arunca fără gând rău, dacă privirea elefantului nu mi-ar fi amintit în mod atât de viu privirea bărbatului căruia nu-i știusem numele și care murise. Nu auzisem niciodată de un elefant în stare să se folosească de creion, și asta a fost poate singura și absurda pricină pentru care m-am purtat cum m-am purtat.

Întors acasă, am început să citesc cu lupa scrisul hotărât și, totodată, ciudat de tremurător. Te făcea să crezi că, pentru a scrie, autorul n-avusese uneori la îndemână decât propriul său genunchi și, alteori, o piatră cu asperități. Ici și colo rândurile se încălecau, ca și cum ochii celui ce scrisese ar fi slăbit sau ca și cum ar fi încercat să scrie la lumina unei lămpi ce se clătina. Iată transcrierea integrală și scrupuloasă a documentului:

Mă duc de multe ori pe la Jardin des Plantes. Am simțit de la cea mai fragedă vârstă o atracție de neînvins pentru științele naturale și puține parfumuri mi se păreau ia fel de seducătoare ca mirosul formolului. Hotărându-mă, prin forța lucrurilor, pentru o altă profesiune, am crezut multă vreme că înclinația asta nu va fi niciodată altceva decât o manie inofensivă, dar astăzi știu că și-a găsit înțelesul și utilitatea, de vreme ce, aruncându-mă într-o împrejurare din care nu mai nădăjduiesc să ies viu, încăpățânarea mea de a studia și dezlega uneori misterele naturii mi-a îngăduit să descopăr cea mai cumplită amenințare care a pândit vreodată specia umană. Dar trebuie să fiu concis, pentru că am avut nevoie de lungi săptămâni de eforturi și de unele complicități surprinzătoare pentru a aduna foile astea neobișnuite. Slavă Domnului, am regăsit în căptușeala hainei o rezervă de pix, pe care mă străduiesc s-o fac să țină cât s-o putea mai mult. Nu știu dacă-mi va fi cu putință să-mi reînoiesc mesajul. Sper că va cădea în mâinile unui om destul de cuminte, destul de înțelegător și totodată destul de plin de imaginație pentru a nu-i da prin minte, într-un moment de hachițe, să nu-l ia în seamă. Nu pot să aduc decât puține dovezi în sprijinul relatării mele. Dar, dacă e perseverent, cititorul meu necunoscut va ști, fără doar și poate, să mai strângă și altele. Facă norocul să nu zăbovească prea mult, să nu fie de pe acum prea târziu, să poată face să triumfe adevărul.

Cunosc toate colecțiile și toate departamentele de la Jardin des Plantes, de la botanică la mineralogie, trecând prin zoologie. Fiind din păcate bolnav în iarna asta și neputând ieși din casă, nu fusesem de mai multe luni la Jardin des Plantes. Mare-mi fu mirarea când m-am întors acolo pentru întâia dată, către mijlocul lui mai. Căci, într-un nou țarc, la marginea străzii Cuvier, nu departe de vivarium, pe aleea reptilelor, chiar alături de rhynograde, fuseseră instalate mai multe exemplare dintr-o specie de animale pe care n-o cunoșteam. O stâncărie alcătuind un fel de peșteră sau de vizuină închide fundul țarcului. Solul era tare, uscat și prăfos, și abia dacă mai creșteau pe el câteva tufe de iarbă bolnavă. Două rânduri de zăbrele puse cam la cincizeci de centimetri una de alta despărțeau vizitatorii de țarc. Decorul și precauțiile erau obișnuite. Dar animalele expuse mă făcură să mă simt prost datorită înfățișării lor, poate și pentru că nu mă simțeam în stare să le identific și, încă și mai puțin, să-mi dau seama de unde veneau.

Lungi de un metru cincizeci până la doi metri, stăteau tolănite. Le-am luat mai întâi drept niște tatu de mărime neobișnuită, dar mi-am înțeles curând greșeala, deși nici o pancartă nu le indica specia. Ai fi zis. că sunt produsul monstruos al unui cârliac și al unei reptile. De la cârliac (din familia oniscidelor) aveau carapacea neagră și inelată. Am numărat șase inele ușor încălecate, ca segmentele unei platoșe. Răsărind de sub cel din urmă, o coadă scurtă părea moale și de culoare cenușie. Capul triunghiular se ivea de sub carapace ca o limbă, amintind destul de bine capul unui varan. Doi ochi încremeniți fixau infinitul. Pe creștet, o mică ridicătură încrețită și trandafirie sugera orbita și pleoapa unui al treilea ochi, sau cicatricea rămasă de pe urma unui abces.

Am zărit atunci cinci asemenea animale. Altele se puteau ascunde în umbra peșterii. Pe moment, dacă-mi uitam starea neplăcută pe care o puneam pe seama ignoranței, m-au făcut mai ales curios. Nu păreau mai înclinate spre mișcare decât crocodilii din vivarium și: mi s-a părut, de la o vreme, că ochii lor negri și teșiți, vârâți ca ochii șerpilor într-o sclerotică gălbuie, eram falși. Mi-am spus atunci că era o năzărire ciudată. Visau. Vi-sau probabil la mlaștinile întunecate din Matto-Grosso, puturoase și fumegânde, la văile adânci din Sumatra, albăstrii din pricina unor cețuri vegetale, la tainicele bălți din Tasmania, grele de argilă aurie, unde ar fi putut vedea, deopotrivă, lumina zilei. Căci nu-mi puteam închipui, pe Pământ, ținut mai depărtat putându-le sluji drept leagăn și azil. Într-o asemenea ascunzătoare specia putuse străbate neschimbată milioane și milioane de ani. Mi-am amintit de lucrarea unui zoolog belgian, om bine informat și talentat, consacrată animalelor necunoscute. Dar nu descrisese nimic asemănător.

Un paznic pe care-l cunoșteam întrucâtva se apropie, trăgând un cărucior metalic.

— Noi pensionari, i-am spus, salutându-l. Ciudate animale!

— Ciudate dihănii, într-adevăr, zise el ridicând capacul căruciorului.

Cu ajutorul unei prăjini înzestrată cu un cârlig, scoase dinăuntru un leș puturos, pe care-l zvârli în țarc.

— Nu-s mofturoase, am zis, arătând carnea putredă. A ridicat din u-meri.

— Nu vor decât asta. Sunt idioate de-a binelea. Mă rog, scăpăm ieftin cu hrana.

Am încuviințat. Una dintre carapace scârțâi pe sol. Înceată, puternică, o dihanie se ridicase, de parcă cineva ar fi acționat un cric. Am văzut că stătea pe o pădure de prelungiri, de filamente amintind tufele cărnoase ale tentaculelor unei actinii. Zadarnic am încercat să le număr. Putea fi o iluzie, un fel de blană năclăită de murdărie, dar mi s-a părut că făpturile nu erau patrupede.

Animalul își legănă capul ca și cum ar fi încercat să repereze, după mirosul puternic, halca cea mai apropiată. Atunci am simțit un șoc. Ex-crescența de pe creștetul capului se întredeschisese pentru o fracțiune de secundă și dezvăluise un ochi, în întregime albastru și ager. Cred că s-a uitat la mine. Nu sunt chiar sigur. Dar, în acel scurt răgaz, am fost parcă izbit în moalele capului. În ochiul albastru citisem cruzime, hotărâre și in-teligență. Am simțit că mi se zbârlește părul într-un reflex nestăpânit, dar ochiul se și închisese. Jivina se îndreptă atunci fără șovăială către o bucată de carne și, fără s-o miroase măcar, înaintă până o acoperi cu totul și se prăbuși peste ea. Poate că în felul ăsta nu voia decât s-o frăgezească, să-i grăbească procesul de putrefacție, dar mi-am închipuit mai curând un pântec dezgustător și cenușiu, în care se deschidea o mare gură hăpăitoa-re.

Dihania lăsase pe locul de unde plecase, în solul țarcului, bătut totuși cu maiul, o urmă lungă, un fel de cuib. Pentru a se afunda așa, dacă nu erau obișnuite să sape, animalele trebuiau să aibă o greutate uriașă.

Paznicul, care nu părea să fi observat ceva neobișnuit, nu-mi fu de prea mare ajutor. Se ocupa doar de puțină vreme de noii pensionari. Nu le știa numele și nici locul de baștină. Nu-i găsea mai ciudați decât cea mai mare parte a animalelor din Zoo, căci era un om simplu, dar mi s-a părut că-i pricinuiau o silă instinctivă, pe care poate numai înfățișarea lor o explica îndeajuns. Am prins deodată un miros, atât de slab, încât îmi scăpase până atunci, semănând cu mirosul împuțit degajat de unii viermi, în clipa când sunt striviți. Dar a fost mai mult o bănuială, pe care stărui-toarea duhoare a cărnii putrede o acoperea aproape cu desăvârșire.

Dacă n-aș fi avut patima științelor naturale și dacă îndelungatele mele vizite la Muzeu nu mi-ar fi îngăduit să mă împrietenesc cu mulți dintre cercetătorii lui, totul s-ar fi terminat, de bună seamă, așa. De altfel, în ciu-da silințelor mele, n-am aflat mare lucru. S-ar fi zis că, până atunci, ni-meni nu se interesase într-adevăr de cârliacii giganți. Ne apropiam de perioada vacanțelor. Profesorii, conferențiarii, asistenții și studenții începuseră să fie obsedați de examene. Cei ce dispuneau de puțin timp liber profitau de el pentru a organiza cercetările pe care aveau să Ie conducă în cursul verii. Pe deasupra, cei mai mulți dintre cercetătorii pe tărâmul științelor naturale se limitează de bunăvoie la un domeniu îngust. Era limpede că, oricât păreau de ciudate, animalele nu-i interesau nici pe mineralogiști, nici pe entomologi. Zoologii și botaniștii aveau deja cu toții programe de lucrări și nu țineau să fie scoși din ele. Dacă direcția Muzeului ar fi dispus de mai mulți cercetători și de credite mai serioase ar fi desemnat fără în-doială pe cineva care să se ocupe de noii veniți. Dar lucrurile stând așa cum sunt, trebuia așteptat până la numirea unui nou asistent într-o ramură având cât de cât legătură cu acele făpturi și până ce un profesor s-ar fi hotărât să-i sugereze studierea lor, ca subiect de teză. Până atunci animalele puteau aștepta, și știința o dată cu ele. Așa cum un distins mycolog mi-a atras, nu fără enervare, atenția, existau numai în Masivul Central mai multe duzini de soiuri de ciuperci care nu fuseseră studiate ca lumea, nici măcar clasificate, și nu exista nici-un motiv pentru a se acorda o prioritate specială unei anumite specii animale, sub pretextul că era de mari dimensiuni.

Pe de altă parte, domnea o mare nesiguranță cu privire la departamentul căruia se cuvenea să-i fie repartizată sarcina. Pe dinafară, măcar pentru un profan, făpturile semănau în parte cu arthropodele, dar dimen-siunea, lipsa antenelor și a ochilor compuși, modul lor aparent de locomoție interziceau o asemenea încadrare. Nu puteau fi trecute la repezeală nici printre reptile și amfibii. Iar o categorie intermediară nu exista. Așa că tre-buiau să rămână în purgatoriul științei.

Savanți grăbiți să părăsească totul pentru a se repezi în întâmpinarea noilor mistere nu se întâlnesc decât în romane. Un astronom demn de a-cest nume nu se va lăsa abătut de la studiul lui asupra emisiunii unei stele depărtate de cine știe ce cometă năvălind asupra Pământului. Tot așa, un zoolog competent n-ar trece strada pentru a se uita la marele șarpe de mare arătat într-o baracă de bâlci, decât dacă l-ar putea lega cumva de do-meniul său de cercetare. Știința este, în primul rând, o disciplină a spiritu-lui. Și pe lumea asta numai ziariștii se împrăștie care-ncotro, fără a ajunge vreodată undeva, devreme ce un nou subiect le solicită atenția chiar înainte de a fi izbutit să-l pătrundă pe cel vechi.

Am aflat, de altfel, că unul dintre acești redactori de fapte diverse se interesase, cu două săptămâni în urmă, de straniile făpturi pe care se grăbise să le boteze gândaci uriași, confundând probabil, așa cum fac oamenii de rând, libarca (Blatella Germanica sau Phyllodromia Germanica) cu cârliacul. Adusese cu el un fotograf, pusese trei întrebări și-și luase tălpășița. Nu s-a mai petrecut nimic, doar că într-un ziar din centrul Franței apăruse o fotografie destul de proastă, sub legenda: Gândaci sau crocodili, aceste fosile vii sunt strămoșii omului. Mai bine informate, sau mai blazate, cotidanele din capitală nu publicaseră nimic. Singur Le Monde dăduse o notiță sub titlul: O noua specie de mamifere își face intrarea la Jardin des Plantes. Nu părea să fi declanșat nici cea mai vagă curiozitate în rândul publicului cultivat.

Firește, nu m-am dedat la o adevărată anchetă care ar fi cerut o lentă și subtilă înaintare pe ramurile copacului ierarhic. Și, din pricina asta, s-ar putea să-mi fi scăpat vreo hotărâre de seamă. La vremea aceea încă nu acordam problemei o importanță deosebită. Grădinile zoologice sunt pline de făpturi foarte puțin cunoscute. Dar în timpul convorbirilor pe care le-am avut, am trezit, cu toate astea, o mulțime de reacții felurite și, uneori, surprinzătoare.

Unii dintre interlocutorii mei zâmbeau amuzați. Alții se grăbeau să schimbe vorba, ca și cum pătrunderea noii specii în citadela științei, de natură să zdruncine poate taxonomia, ar fi echivalat cu o indecență. Unii mărturisiră că nu văzuseră niciodată făpturile pomenite și făgăduiră vag să le cerceteze. Au fost câțiva care s-au supărat de ceea ce numeau zelul meu de neofit. Nu l-am putut hotărî pe nici unul să mă însoțească pentru a se uita pe loc la obiectele convorbirii noastre. În genere, mi s-a părut că deslușesc de fiecare dată o impresie neplăcută. Frica nu lipsea din asemenea manifestări, dintre care unele mi s-au părut curat morbide. Dar n-am putut stabili dacă proveneau din incapacitatea de a clasa făpturile sau dacă-și trăgeau izvorul din înfățișarea lor respingătoare.

Bineânțeles, l-am consultat pe bibliotecarul Muzeului, om de oarecare vârstă, cu o înfățișare fragilă, cu sprân-cene de zăpadă și totodată stufoase, a cărui politețe nu rămâne cu nimic în urma celei, proverbiale, a colegilor lui de la British Museum. Șchioapătă puțin, în urma unui accident. Printre cele cinci sute șaptezeci și unu de mii de volume ale Bibliotecii Muzeului, părea să nu se afle nimic în stare să-mi dea vreo informație. Nu spun că le-am cercetat pe toate.

— Distinsul profesor Schmetterlinck v-ar fi putut fi, cred, de folos, îmi zise bibliotecarul la capătul epuizantei urmăriri. Se interesa de animalele acestea.

Îmi aminteam vag de Schmetterlinck ca de un bă-trân foarte puțin distins și întrucâtva rău mirositor. Nu cred că are, într-adevăr, dreptul la titlul de profesor, căci, pe câte știu, nu și-a susținut niciodată lucrarea de diplomă. Trecuse, pe nesimțite, din turma studenților în corpul profesoral, dar fără a fi încetat să facă într-adevăr parte din cea dintâi, și am fost lesne îndemnat să cred că păstrase în el destulă curiozitate juvenilă pentru a se ocupa de făpturile în cauză.

— A plecat? am întrebat, dezamăgit.

— Firește, firește, spuse în șoaptă bibliotecarul, deși eram închiși în biroul lui. Dar ar fi mai exact să spunem că a dispărut.

— Dispărut? am repetat, fără să înțeleg.

— S-ar părea că lipsește de vreo cincisprezece zile. N-a mai fost văzut de atunci. Secretarul Muzeului a sfârșit prin a trimite pe cineva la el, pentru a afla dacă nu-i bolnav. N-a telefonat. Dar ușa era închisă, obloanele trase. Portăreasa nu știa nimic.

— A putut să se simtă rău, am spus făcând o strâmbătură, și…

— Nu, nu. Portăreasa, care era și femeia lui de serviciu, mătură în fiecare dimineață cele două odăi. S-a învoit să le arate directorului…

— S-a deranjat directorul?

— Nu chiar îndată. Peste câteva zile. Totul era în bună rânduială, ceea ce nu-i de mirare dacă ținem seama de portăreasă. Atunci cineva a părut sa-și amintească de o destăinuire pe care Schmetterlinck i-ar fi făcut-o. Urma să studieze fauna peșterilor din Ariège, în vederea unei publicări. Plecase, fără îndoială, nițel mai devreme decât la data când lua vacanță. Conform regulamentului, ar fi trebuit să anunțe Secretariatul și să lase o adresă, dar s-a dovedit că asta nu intra în obiceiurile lui. Așa că nimeni nu și-a mai bătut capul. Schmetterlinck va apărea, de bună-seamă, într-una din zilele ce vin. Între noi fie zis, lipsa lui nu mă prea supără. Are prostul obicei de a îndoi paginile și de a răsfoi cărțile, umezindu-și degetul.

— Familia lui n-a fost anunțată?

— Nu pare să aibă familie.

— Nici poliția?

Bibliotecarul tresări.

— Poliția, dragă domnule? Dar repede o mai luați! Pentru o escapadă! Păi, dacă s-ar face câte o dramă din fiecare lipsă neanunțată a unui profesor, ar trebui să recurgem la poliție de douăzeci de ori pe an. Notați că spun neanunțată, și nu nemotivată. La noi libertatea cercetătorului nu-i o vorbă goală! Nu, nu căutați un mister în toate astea. Vă spuneam doar că plecarea în concediu a distinsului profesor Schmetterlinck e regretabilă, pentru că v-ar fi putut, poate, da informații. Clipi, își deplasă cu câțiva centimetri piciorul țeapăn, își trecu mâna prin părul rar. Cu toate astea, șopti el, devenise din ce în ce mai ciudat în ultima vreme. Cu mult prea ciudat, dacă vreți să-mi cunoașteți părerea. Nu vreau să spun că purtarea lui era îndeobște scutită de ciudățenii, dar în ultima vreme întrecuse măsura. Cred că devenise cam… iertați-mi expresia… cam țicnit.

— Țicnit? am zis.

— Mi-a spus într-un rând, păstrați asta pentru dumneavoastră, că animalele acelea vorbeau, că vorbeau între ele. Firește, am crezut că glumește, dar părea serios ca un Inspector General. Animale! Care vorbesc! într-o grădină zoologică!

— Le-a cercetat multă vreme? am întrebat.

— Mult prea multă, după părerea mea. Dar nu l-au prea interesat, de vreme ce, până la urmă, a plecat în Ariège.

— Ei bine, aș fi fericit să-l văd când se întoarce, am spus, în chip de concluzie.

Dacă-mi pot îngădui să anticipez asupra urmării povestirii, trebuie să atrag atenția asupra faptului că tare mă îndoiesc să-l mai văd vreodată pe profesorul Schmetterlinck, chiar de-aș scăpa de aici. Nu dispun de nici o dovadă putând elucida misterul dispariției sale. Poate că s-a întors, pur și simplu, din Ariège. Sau poate că m-a precedat aici și a fost dus într-altă parte, sau soarta i-a fost pecetluită. În această ultimă ipoteză nu pot decât să aduc un emoționat un omagiu lucidității care I-a condamnat, din păcate, întocmai ca și pe mine, la imprudență.

Cercetările fără rezultat nu-mi potoliseră curiozitatea, mai degrabă o stârniseră. Îmi petreceam aproape tot timpul liber în imediata apropiere a țarcului cârliacilor giganți. La început mă așezam foarte aproape de zăbrele, apoi m-a cuprins un fel de rușine, fără să pot spune dacă venea din teama ca vreun paznic să nu se mire de contemplarea mea stăruitoare sau din gândul că animalele se puteau simți observate. Umblam în sus și în jos pe alee. Mă făceam că mă interesez de cușca de alături, a rhynogradelor, sau priveam de departe, pe deasupra peluzei unde pășteau okapii. Aveam simțământul fără noimă, dar din ce în ce mai puternic, că giganții mei cârliaci se abțineau în prezența mea de la orice activitate, pentru a-și scoate pârleala de îndată ce le întorceam spatele. Aș fi vrut să le surprind obiceiurile și mă și pregăteam pentru revelația vreunei mârșăvii, măcar că experiența animalelor m-a obișnuit cu astfel de lucruri și cred sincer că am părăsit în cea mai mare parte antropocentrismul care-i îndeamnă pe prea mulți să extindă la tot regnul animal categoriile morale și concepția noastră despre decență. Dacă n-ar fi avut o înfățișare atât de bizară, aș fi zis că animalele se încăpățânează să-și joace rolul de pensionare ale unei grădini zoologice. Le-am văzut de două sau trei ori luându-și masa, dacă pot numi așa respingătoarea operație pe care am mai descris-o. Și, tot gândindu-mă la fascinația aproape morbidă pe care o exercitau asupra mea, am înțeles că provenea din privirea ochiului albastru, rece și aspru, inteligent, care se ațintise asupra mea, la prima noastră întâlnire.

Dar pleoapele frontale rămâneau acum, cu încăpățânare închise. Câteodată, întorcându-mă, aveam impresia că trei sau patru pupile necruțătoare se îndreptau spre spatele meu, dar, oricât de repede m-aș fi răsucit, nu puteam vedea decât umflătura cărnoasă neplăcută, a frunții. Nici măcar nu mai eram sigur că văzusem un asemenea ochi. Nu fusesem oare înșelat de vreo lucire a carapacei? Imaginația nu-mi jucase vreo festă? Aș fi fost mai îndemnat s-o cred dacă iluzia m-ar fi izbit chiar atunci, și nu pe când animalele mă mai lăsau destul de indiferent. Nu dădeam o prea mare însemnătate celor câteva cuvinte șoptite de bibliotecar, cu privire la ciudata nebunie a bătrânului Schmetterlinck. Dar mi se întâmpla să-mi pun tot felul de întrebări. Căci posesorul unui ochi de felul celui pe care îl văzusem era în stare să vorbească, de asta eram sigur. Se spune de multe ori că privirea animalelor e grăitoare, înțelegându-se printr-asta că exprimă întreaga emoție pe care o transmite. Dar, măcar în amintirea mea, ochiul acela mi se părea de natură să completeze un limbaj. Înțelegeam, explicam aproape ciudata năzărire a lui Schmetterlinck. Dacă aș fi îndrăznit, aș fi înaintat până în dreptul barei și aș fi încercat să mă adresez cârliacilor giganți, pentru a le înregistra reacția. Dar mă temeam să par caraghios, dacă nu sărit. Într-adevăr, n-aș fi vrut să le șoptesc doar «mititelul, mititelul», cum i-am văzut pe unii în fața crocodililor, a elefanților, a șerpilor și chiar a păianjenilor, la vivarium, ci să le adresez un adevărat discurs, să le pun întrebări; apoi, dacă ar fi vădit vreun semn de înțelegere, să încep să-i învăț limba noastră, pornind de la cuvintele simple. Dar activitatea neîntreruptă, forfota vizitatorilor, sosirile neașteptate ale paznicilor mă opreau și-mi stânjeneau până și observațiile. Veneam la orele de mai puțină afluență, dimineața devreme, sau seara, chiar înainte de închidere, dar, dacă pe alei nu se vedeau atunci mai de loc vizitatori, grădinarii umblau de colo-colo, paznicii verificau zăbrelele și broaștele, iar oamenii de serviciu strângeau gunoaiele aruncate de public. Trișam nițel și nu plecam decât atuni când se închideau porțile, bucurându-mă de bunăvoința paznicilor și portarilor față de un om al casei. Toate strădaniile nu făceau decât să-mi întărească părerea că, în lipsa mea, se petreceau acolo lucruri ciudate.

Într-o dimineață, când mă strecurasem în Jardin de Plantes o dată cu personalul, cu mult înainte de deschiderea pentru public, am băgat de seamă că poarta țarcului era întredeschisă. Probabil că m-am năpustit pe alee strigând și nu mi-am venit într-adevăr în fire decât atunci când un paznic, cel cu accent belgian, mă apucă de braț și-mi spuse, holbând ochii și țuguindu-și buzele sub mustața lui groasă, de focă:

— Ei bine, domnule, dar ce-ați fi văzut?

A trebuit să fac un efort uriaș pentru a nu-i răcni în față: «Cârliacii au deschis poarta și au fugit!» M-am stăpânit în cele din urmă și am șoptit:

— Poarta-unei-cuști-e-deschisă și mă tem că animalele au șters-o.

S-a schimbat la față și și-a tras mâna de pe brațul meu. A început să alerge în direcția pe care i-o arătasem. M-am temut pentru o clipă să nu găsească poarta închisă, cum se cuvenea, și două explicații cu putință mi se înfățișară îndată, fără să pot hotărî la care m-aș fi oprit, dacă era cazul, deși amândouă erau la fel de neverosimile. Sau avusesem o halucinație, sau ocupanții cuștii închiseseră ei înșiși poarta, adăpostindu-se îndărătul năzărelii ce-mi va fi pusă în seamă și mascându-și astfel vicleșugul. Dar poarta era într-adevăr deschisă. Paznicul mă măsură bănuitor. Știam ce gândea. Pe de-o parte mă cunoștea în-trucâtva, îmi prețuia de ajuns purtarea pentru a mă socoti un om cu scaun la cap și nu vedea în mâinile mele nici o unealtă care să-mi îngăduie să meșteresc broasca, la drept vorbind cât se poate de simplă; pe de alta, experiența îl pusese în contact cu destui dezechilibrați cu aspect inofensiv, dar a căror pasiune pentru animale lua pe neașteptate o formă de ajuns de violentă pentru a-i îndemna să le elibereze sau să se strecoare în cuștile lor. Adevărul e că violența reacției mele și intensitatea emoției de care dădusem dovadă în fața gravei încălcări a regulelor unei grădini zoologice bine întreținute pledau în favoarea mea; dar un observator perspicace ar fi văzut poate în ele tresărirea febrilă a unei conștiințe alarmate. N-aș fi fost eu însumi prea departe de a-mi atribui o asemenea subtilitate și de a crede în propria mea vină dacă nu m-aș fi știut cu desăvârșire incapabil de a forța o încuietoare, chiar dacă aș fi dispus de arsenalul complet al unui spărgător. Din fericire, paznicul nu era atât de perspicace și bănuielile i se risipiră repede.

— Iar s-a pilit c… mormăi el, după cum mi s-a părut că înțeleg. Le-a schimbat culcușul și a lăsat poarta deschisă.

A făcut atunci o faptă, pe care o cred curajoasă. S-a aventurat singur în țarc, numai cu legătura de chei drept armă, și a tras după el poarta, care s-a închis cu un zgomot asurzitor. În incinta absolut pustie s-a îndreptat spre peștera artificială. A pierit înăuntru pentru o clipă, apoi s-a ivit din nou, scărpinân-du-se la ceafă. Atunci, când nici nu-și dădea seama de curajul lui, mi-a apărut aureolat de o anume măreție.

— Nici o problemă, zise el, sunt toate acolo. Ce mă miră e că am văzut opt. Credeam că nu-s decât șapte. Ultima dată le-am numărat greșit, pesemne. Sunt toate mari și nici nu-i vremea… Mi s-a părut că se întreabă, ca și mine, care privisem doar mai larg problema, cum se reproduceau neobișnuitele făpturi. La urma-urmei, nu-i treaba mea! hotărî el. Închise cu băgare de seamă poarta, verifică broasca încercând-o cu una dintre cheile lui, trase de câteva ori, în sfârșit, păru mulțumit. Se întoarse către mine, cam stânjenit: Ar fi bine s-o lăsăm baltă, zise, uitându-se în pământ. Am putea avea necazuri… să fie nevoie de un raport. L-am asigurat de tăcerea mea. S-a înseninat: Nu sunteți un om rău, zise în cele din urmă. Dacă aveți cumva nevoie de răsaduri, n-aveți decât să spuneți.

Grădinăritul nu mă interesează din cale-afară, dar dovada de prietenie pe care mi-o dădea astfel m-a mișcat, ca unul ce știu ce luptă necurmată duc paznicii cu amatorii de plante și, îndeosebi, de cactuși. Îndrăzneala și ingeniozitatea hoților nu dă înlături de la nimic. Pe moment nu mi-a trecut prin minte că încerca să-mi cumpere tăcerea. Ca să-i fac plăcere i-am spus că, la nevoie, am să-i dau de știre. Și mi-am luat rămas-bun, poate cam prea repede, înainte de a-i lăsa răgazul să-mi propună niște legume. Incidentul era închis.

Versiunea pe care mi-o dăduse era plauzibilă. Dacă te gândeai, era chiar singura verosimilă. Dar nu mă mulțumea: eram gata să construiesc o mulțime de ipoteze pornind de la licărirea de inteligență pe care o văzusem, o singură dată, în cel de al treilea ochi al unui cârliac. Îmi închipuisem cârliacii meșterind noaptea închizătoarea alcătuită dintr-un arc ce trebuia împins și o pană ce trebuie făcută să lunece, apoi împrăștiindu-se în adormita Jardin des Plantes, poate chiar pe-afară, și înapoindu-se în cele din urmă, în țarc, în zori, așa cum se zice că ar fi făcut unele maimuțe, înainte de a li se înzestra cuștile cu închizători prea complicate pentru degetele lor ingenioase. Nu-mi mai găseam liniște nici în somn. Ca măsură de igienă și, totodată, pentru a mă potoli, m-am apucat să fac lungi plimbări nocturne pe lângă Jardin des Plantes, care începură să semene a ronduri. Grădina Zoologică nu doarme niciodată. Și, în vreme ce zgomotele orașului se domolesc, răgetele, urletele, lătrăturile, miorlăiturile, nechezaturile, trompeta elefanților și urletul lupului, rânjetul hienei și țipătul bufniței se propagă din aproape în aproape. În puterea nopții, jungla începe la două străzi mai încolo. O junglă cosmopolită, amestecată, utopică și neobișnuit de pașnică. Mergeam de-a lungul gardului cu zăbrele, mă opream din când în când, pândind în corul de glasuri semnele unei panici anormale. La capătul străzii, în dreptul intrării în labirint, curgea fântâna lui Cuvier, dar nici un animal nu venea să bea de acolo. Porțile erau închise cu încăpățânare. Când scârțâiau, de ațâțare sau de frică îmi simțeam inima bătând mai tare. Dar numai vântul încerca să le forțeze. Și, deși erau mâncate de rugină, ar fi trebuit să le mai zgâlțâie timp de decenii pentru a le smulge din țâțâni. Încercam să străpung bezna. Zadarnic. Mi se părea că sunt pândit, că nu se întreprinde nimic numai pentru că eram acolo, prea la vedere. Nu mai aveam răbdare să stau pe dinafară. Apucam zăbrelele, ca și cum aș fi vrut să le smulg sau să mă cațăr pe ele. O rafală de urlete sporite îmi îngheța deodată inima sau mă îndemna să sper în nu știu ce dezastru. Căci, mărturisesc astăzi — și mă îndoiesc că, în împrejurarea în care mă aflu, vreun cititor va avea cruzimea să mă condamne — așteptam și nădăjduiam ceva. Poate numai o dezmințire categorică, de natură să-mi redea liniștea, dar ce fel de dovadă m-ar fi putut mulțumi? Mai curând o revelație, un semn, o umbră care să-mi dea o fărâmă a realității din care mă simțeam exclus. Și căscam ochii mari, în-cercând să văd prin frunzarele ce înăbușeau lumina felinarelor, turbând că sunt despărțit în felul ăsta de enigmă chiar în clipa când ea se dezvăluia, poate. Am zguduit de multe ori cu furie clanța porților care-mi opuneau rezistență. Ce n-aș fi dat să locuiesc într-una dintre clădirile burgheze ce mărginesc Zoo-ul pe latura lui de sud-vest! Era unul dintre visurile mele cele mai vechi, dar căpăta atunci o nouă putere.

Întâlneam deseori agenți de poliție care-și făceau rondul de noapte. M-am temut, la început, să nu li se pară suspectă insistența mea de a scruta bezna. Dar aparițiile mele regulate îi făcură probabil să creadă că îndeplineam vreo funcție discretă. Ajunseră să mă salute, mai întâi rece și scurt, apoi saluturile se lungiră și se oficializară, cumva. Mi-am dat seama că oamenii ăștia de treabă se plictiseau și că nu doreau nimic mai mult decât să pălăvrăgească pentru a omorî timpul. Îmi făcea plăcere să-i învăț să recunoască strigătele feluritelor specii animale. În schimb, căpătam frânturi de informații referitoare la ceea ce se petrecea în orele când îmi întrerupeam veghea. Mi-am îmbogățit așa cunoștințele cu privire la folclorul cartierului. Sunt pe-acolo destui vagabonzi. În genere, polițiștii nu le vor răul, deși concepțiile metafizice și morale ale acestor două categorii ale umanității sunt destul de depărtate. Paznicii de la Jardin des Plantes, dimpotrivă, îi urmăresc cu înverșunare pentru că, mai ales în nopțile frumoase de vară și în puterea iernii, când căldura degajată de sere menține în jurul lor o temperatură primăvăratecă, amărâții se străduie să-și petreacă noaptea în incintă și, dacă se poate, să doarmă în fânul pus la păstrare sau într-o cușcă goală. Și nu trece anul, îmi ziceau polițiștii, pe jumătate serioși, pe jumătate sceptici, fără ca vreun vagabond să piară, mâncat de o fiară căreia, imprudent și involuntar, îi ceruse găzduire. După ei, paznicii nu erau întotdeauna străini de asemenea accidente. O poartă se închide repede, când alta se deschide. Bineânțeles, direcția Muzeului nu afla nimic. Cât privește paznicii, nu-și băteau capul să risipească zvonurile circuiând pe seama lor, sperând poate ca prin asemenea legende să-i facă pe feluriții pierde-vară să nu mai ia Zoo-ul drept caravanserai. În cursul ultimilor ani, cel puțin, nu se putuse dovedi nimic. Nu se deschisese nici o anchetă. Dar în cursul ultimelor luni fauna umană a cartierului se ușurase de câteva specimene. Jo Momeală, Fernand Știrbul și Fund-Mărunt, binecunoscuți pentru stăruința lor în a frecventa zi și noapte aleile și dependințele Zoo-ului, nu-și mai arătaseră nici una dintre șuvițele hălăciugilor lor năclăite. Poate că apropierea zilelor frumoase îi îndemnase să se ducă la cerșit pe Coasta de Azur, poate că vreo mașină-i răsturnase prin alt cartier și zăceau pe vreun pat de spital sau, mai rău, la morgă, așteptând ca viitorii doctori să binevoiască a-și deprinde scalpelul pe bietele lor schelete, poate că, într-o seară de beție sau de slăbiciune, se înecaseră în Sena? Sau poate reînoiseră o veche tradiție, sfârșind sub colții unui leu. Eu aveam o altă teorie, pe care am păstrat-o pentru mine. Mă gândeam la dispariția bătrânului Schmetterlinck și, dacă nu prea credeam că exasperarea putea duce paznicii de la Jardin des Plantes până la pierderea oricărei omenii, îmi închipuiam prea bine groaza de care sărmanii vagabonzi fuseseră cuprinși pomenindu-se, chiar pe aleile Zoo-ului, prăzile unei vânători neașteptate. Strigaseră oare? Dar avuseseră măcar răgazul să strige?

— Animalele au fost al dracului de ațâțate ieri dimineață, îmi spuse un polițist, într-o noapte. Între două și trei, mai că n-au încetat să urle.

Am dat din cap cu tristețe. La ora aceea mă aflam în pat, bucurându-mă de un somn aproape liniștit.

— Ce-i drept, aveau de ce, supralicită celălalt. Cred că cineva făcea experiențe sau fotografii. Am văzut lumini cam peste tot și după aia, deodată, un fascicol roșu, apoi verde, gros cât degetul mic, care s-a tot plimbat până s-a ridicat, fără veste, drept spre cer. Trecea într-una de la verde la roșu și de la roșu la verde. Ai fi zis că-i un drug.

Am întrebat dacă făcuseră vreun raport.

— De ce? se răzvrătiră într-un glas. Ce-i rău într-asta? Și, la urma urmei, se petrecea înăuntru, nu în stradă. Nu pe terenul nostru. Dacă s-ar fi plâns careva, mă rog. Dar ce se întâmplă de cealaltă parte a gardului, îmi spuseră, e treaba dumitale, lăsându-mă astfel să înțeleg că-mi atribuiau o răspundere în sferele înalte ale Muzeului.

Nu prea știu de ce am bălmăjit ceva cu privire la secret, la care mi-au răspuns mormăind Apărare Națională, mi-au făcut cu ochiul și mi-au dovedit un respect și mai mare. Plimbările mele le apăreau acum într-o nouă lumină. Cedau deliciilor conspirației.

Coboram, pe strada Cuvier, către cheiul Saint-Bernard. Se opriră și cel mai jovial întinse un deget:

— Uite, cam de aici pornea socoteala aia luminoasă.

Ne aflam chiar sub clădirea secției de fiziologie generală și comparată. Punctul pe care mi-l arăta coincidea cu direcția țarcului cârliacilor giganți.

— Strașnică idee, zise el, să faci experiențele aici. Un loc discret. Pe nimeni nu l-ar duce mintea! Eu, dacă nu mi-ați fi spus…

Îl bănuiesc pe celălalt polițist de a fi pus capăt perorației printr-un cot bine plasat. Am încercat să rămân rece, dar tremuram de ațâțare. Incidentul era, într-adevăr, neașteptat. Lumina și zarva la care polițiștii fuseseră martori puteau să n-aibă nici o legătură cu cârliacii. Sau puteau proveni de la experiențe făcute pe cârliaci. Sau, în sfârșit, puteau fi pricinuite de cârliaci. Ultima ipoteză n-avea nici un sens și, dacă-mi trecu prin minte, o alungai îndată. Dar a doua zi mi-a fost cu neputință să obțin, din partea obișnuiților mei informatori de la Muzeu, nici cea mai mică indicație cu privire la vreo cercetare făcută pe cârliaci. Dacă era vorba de un secret, era bine păstrat. Ba mă cam îndoiam, chiar, că putea fi păzit până într-atât. După cum vă închipuiți, Muzeul n-avea nici un fel de tradiție militară.

Atunci m-am hotărât să intru noaptea în Jardin des Plantes sau să mă las închis într-o seară și să pândesc ce se petrece în preajma incintei cârliacilor giganți. Ținând seama de înălțimea gardului, cea dintâi soluție mi se păru a-mi depăși posibilitățile. A doua, mi se păru mai lesnicioasă, de vreme ce o aplicau și vagabonzii. Faptul că mai mulți dintre ei pieriseră, poate, în aventura asta nu-mi clinti hotărârea. Dacă na prin putere fizică, îi întreceam, cu siguranță, prin ingeniozitate. Cunoșteam Jardin des Plantes și oaspeții lui, lăsând la o parte cârliacii, așa că n-aveam să dau de bucluc. Voi lua cu mine, în lipsa altor arme, un baston zdravăn și ferecat. În cazul cel mai rău, aveam să mă adăpostesc în odăița Societății Prietenilor Muzeului, a cărei ușă se deschide cu ușurință.

Chiar lângă menajerie și în prelungirea Școlii Botanice se află un țarc aparent părăsit, parcul ecologic, în care feluritele plante din Île-de-France sunt lăsate să crească în voie. Locul e împrejmuit cu un gard destul de mărunt. Relieful terenului, grosimea boschetelor, densitatea bălăriilor îngăduie să te ascunzi cu ușurință. Am hotărât să mă vâr acolo.

A trebuit să aștept, nu fără enervare, ca o pereche să înceteze a se deda, chiar lângă locul pe care mi-l alesesem, la niște efuziuni foarte puțin științifice. Un scaun așezat lângă gard, o cracă de care m-am apucat, un salt, și m-am regăsit în ilegalitate! Am ocolit o clădire mică, nu fără a lua sub braț unul dintre scaunele pliante pe care administrația le pune la dispoziția vizitatorilor. Avea să-mi ușureze întoarcerea și să-mi îngăduie să aștept, in cele mai bune condiții, ora potrivită. Toate ușile micului depozit, în care sperasem să mă adăpostesc, erau închise. Așa că m-am afundat pe cât am putut în tufișuri, nu fără riscuri, pentru că se făcuse aproape nouă și era întuneric de-a binelea. Eram conștient de faptul că săvârșisem o crimă științifică minoră, perturbând mediul sălbatic. M-am străduit barem, fără succes, mă tem, să nu las nici o urmă.

M-am așezat pe pământ într-o mică vâlcea, neîndrăznind însă să mă folosesc de scaun, ca nu cumva să fiu văzut de afară. Apoi am lăsat orele să se scurgă. Pașii paznicilor se vătuiră. Curând tăcerea n-a mai fost tulburată decât de tunetul înfundat al circulației de pe cheiuri, care descreștea și el, precum și de urletul întâmplător al vreunei fiare. Știam din experiență că atavismele se redeșteaptă și că cel mai cumplit concert începe doar la miezul nopții. N-aș prea putea spune azi în ce direcții mi se îndreptară gândurile. Treceam prin momente de teroare irațio nală ce mă scăldau în sudori și prin altele, de un calm olimpian. Cu capul pe spate, sprijinit pe o pernă de ierburi înalte, priveam stelele. Luminile pâlpâitoare ale unui avion străbătură într-un rând cerul, răscolind constelațiile și m-am gândit la apropierile mincinoase și la falsele frontiere care determină imaginea pe care ne-o facem despre lume. Doi polițiști măsurau strada Cuvier. Zidul încojurând Jardin des Plantes mă apăra deocamdată de ei cu mai multă siguranță decât un continent, în cazul când crima mea ar fi fost dată în vileag. Lipsa unui nume, a unui loc de baștină, a unei familii, îmi condamna cârliacii la indiferență. Iată cum rămân oamenii orbi la ce-i face să se împiedice, atâta vreme cât nu li se arată piedica, și încă și atunci mai susțin deseori că simțurile le sunt perfecte și că misterul nu există.

Mi-am spus că, dacă veghea mea de noapte rămâne fără rezultat, aș putea rămâne acolo, în inima mărăcinișului și să devin un Robinson modern în inima unuia dintre cele mai mari orașe ale planetei. Să refuz agitația absurdă a lumii exterioare și să aștept ceasul adevărului.

M-am străduit de nu știu câte ori să văd ora pe cadranul luminos al ceasului, fără a îndrăzni să-mi aprind lampa de buzunar și căznindu-mă să tot schimb în cifre palidele dungi verzui ale arătătoarelor. Până la urmă mi-am desfăcut scaunul pliant și m-am așezat, clătinându-mă pe solul inegal, întinzându-mi cu voluptate membrele înțepenite de răcoreala ierbii. Mulțumit, mi-am decernat toate brevetele de mare spion, tot sucind și răsucind între degete mânerul bastonului. Către ora unu n-am mai avut răbdare. M-am întors pe unde venisem, ajutându-mă câteodată cu scurtele fulgere ale lanternei, temându-mă să nu atrag atenția enigmaticilor experimentatori descoperiți de către polițiști, dar temându-mă. Încă și mai tare că-mi scrântesc glezna. M-am pomenit, fără multă tevatură, pe aleie. Mai aveam de trecut o barieră, Menajeria.

Am izbutit, clădind o remarcabilă schelărie de scaune, care a trebuit să stârnească, a doua zi, mânia paznicilor. Aveam de gind, bineînțeles, să pun totul la loc, dar am fost împiedicat s-o fac.

Eram, în sfârșit, înăuntru. Mă temusem că voi dezlănțui un vacarm infernal. Mirosul se simte de departe, oricât de încărcat de duhori grele ar fi aerul Menajeriei. Dar tăcerea nu fu întreruptă. Înaintam, pe jumătate aplecat, încercând să evit scârțâitul pietrișului sub tălpi. Am ajuns în dreptul țarcului cârliacilor. Duhoarea lor cumplită mă strânse de gât.

Poarta era deschisă. Inima mi s-a oprit. Până să înceapă să bată am și aprins, fără să-mi dau seama, lanterna. Țarcul era pustiu. Am făcut atunci un lucru de care, cu siguranță, nu m-aș fi crezut în stare. Cu bastonul ridicat, cu lanterna în stânga, am înaintat în arenă. Gura peșterii artificiale vărsa o beznă pe care fasciculul de lumină al lanternei nu părea în stare s-o împrăștie.

Îmi amintesc că am auzit, de pe alee, un zgomot umed. O masă enormă, din care se prelingea apa, era târâtă pe pământ. O pală de duhoare îmi pătrunse în nări, îmi umplu plămânii și mă făcu să sughit. Am vrut să mă întorc, dar picioarele nu mă mai ascultau. O vibrație îmi străbătu șira spinării, explodă în țeastă. M-am întrebat dacă asta e frica. Lanterna și bastonul îmi scăpară din mâini. Eram sigur că aveam să mor și, lucru ciudat, mi-a fost cu neputință să-mi amintesc cum mă cheamă. Apoi oasele mi s-au lichefiat și am început să curg pe jos, capul mi s-a izbit de pământul bătătorit, chiar în dreptul lanternei. Fasciculul de lumină mi-a pătruns în ochi. Apoi totul s-a stins.

Mirosul era pretutindeni. Aveam ochii închiși, lipiți. Eram ghemuit, cu genunchii la bărbie, poziție pe care n-o mai luasem cu siguranță de la vârsta de patru ani. Eram complet gol. Dar nu era prea frig. Dacă mă mișcăm, dădeam în toate părțile de ceva moale și călduț.

Mă aflam într-un cocon.

Am deschis ochii. Am văzut în jur niște mărunte puncte luminoase, portocalii, și care nu luminau mai viu decât licuricii. Mi-am spus că mă aflu sub pământ,

În adâncurile unei vizuini și mi s-a părut că tone de lut aveau să se prăbușească peste mine. Mi-a fost frică. Am închis ochii. Capul mi se odihnea pe un fel de pernă. Mi-am mișcat mâinile, prinse între pulpe și coapse, cu degetele mari în afară și aproape atingându-mi genunchii. M-am întins încet. Am deschis ochii, din nou.

Lumina era atât de slabă, încât culorile păreau șterse și abia dacă îmi puteam vedea degetele. În jur, universul era alcătuit din filamente. Închipuiau pe jos, unde erau mai numeroase și mai strânse, un fel de saltea. Peste capul meu, la nu mai mult de douăzeci de centimetri, puteam desluși, printre fibre, un fond cenușiu. Am întins mâna, mi-am strecurat anevoie degetele printre filamente și am izbutit să culeg nițel pământ.

Era lut, într-adevăr, fără urmă de humus. Mă aflam la cel puțin cinci sau șase metri sub pământ, poate mai mult. M-am întrebat la ce adâncime începe stratul calcaros. Știusem cândva. Mi-era cu neputință să-mi amintesc. Am încercat să rup o fibră. Mi-am rănit degetele, dar n-am izbutit. M-am răsucit pe burtă. Perna strecurată sub cap era un pachet cu haine. Ale mele. Le-am scotocit, căutându-mi briceagul. Nimic nu mi se părea mai important decât să rup o fibră. Hainele-mi fuseseră căutate cu băgare de seamă și buzunarele erau goale. Doar mai târziu, într-o cută a căptușelii surtucului, am descoperit rezerva unui pix, cu care scriu rândurile astea. Mi-am dat seama că, mai de peste tot, fuseseră decupate din haine niște pătrate de stofă. Cămașa de nylon, mai ales, fusese folosită din plin. Nu mai rămânea din ea decât un fel de dantelă. Am renunțat s-o mai pun. Cureaua, ciorapii și pantofii lipseau la apel. Cravata fusese tăiată în fâșii subțiri, ce urmăreau cu luare-aminte motivul țesăturii. Mi-a venit greu s-o recunosc. Contorsionându-mă, am izbutit să-mi trag pantalonii și să-mi pun haina, și am răsucit rămășițele cămășii pentru a face din ea un soi de fular, pe care mi l-am legat la git. Am suferit dintotdeauna de gât.

Am început să mă târăsc de-a-ndaratelea, căci n-aveam loc să mă întorc în tunelul care se deschidea în dreptul picioarelor. Am sfârșit prin a ieși într-un culoar destul de mare, în care am putut să mă ridic. Avea o secțiune grosolan circulară. Era și el luminat de licuricii portocalii. Deschideri de felul celei ce-mi îngăduise să trec se căscau cam pretutindeni, în cea mai mare neorânduială.

Șovăind, am așteptat o clipă, apoi am pornit. Eram neliniștit, mai degrabă decât speriat. Mă durea capul și toți mușchii ini-erau înțepeniți. Dacă nu voiam să mă prăbușesc, mai de vreme sau mai târziu, într-o panică abjectă, trebuia să întreprind ceva.

Puteam sta în picioare. Creștetul abia daca-mi atingea tavanul tunelului. Culoarul era sinuos. Mi-am spus mai apoi că civilizația lor nu cunoștea, cel puțin în toate manifestările ei concrete, linia dreaptă.

Și apoi i-am văzut. M-am sprijinit de perete și am vomat. Erau acolo, în picioare, într-o sală, cu trupurile odihnindu-li-se pe o scârboasă pădure de viermi ce mișunau, și-și îndreptau spre mine ochii albaștri de ciclopi, îndoindu-și râtul către piept. Cârâiau și șuierau. Am sughițat, aveam ochii plini de lacrimi, am scuipat bale cu fiere. I-am înțeles deodată pe oamenii care urăsc păianjenii sau șerpii până a simți că, atunci când îi văd, nu-i mai țin nervii. Era ceva ce nu cunoscusem, dar am înțeles de cum i-am văzut. Și am înțeles că, pentru ei, eu eram păianjenul sau șarpele.

N-are rost să-mi povestesc captivitatea în amănunt, cu atât mai mult cu cât am pierdut cu desăvârșire simțul timpului și memoria mă lasă. Îmi amintesc limpede tot ce a precedat sosirea mea aici. Dar tot ce s-a petrecut între timp alcătuiește o magmă nedeslușită. Nu sunt sigur nici măcar de ordinea evenimentelor. N-are, de altfel, o prea mare însemnătate. Am să încerc doar să rezum ce am aflat, deși totul se reduce la foarte puțin.

Cred că mă aflu sub Jardin des Plantes, într-un labirint din care nu sper să mai scap. N-am decât o vagă idee cu privire la dimensiunile lui. Sunt încredințat că se afundă în măruntaiele pământului cu mult mai mult decât trecerile a căror explorare mi-e îngăduită. Căci, dacă n-au pus piedici în calea mea, mă izbesc într-unele direcții de câte un opercul țesut din fibrele care acoperă pereții și pe care nu le pot rupe. Ei le străbat dizolvându-le și lipindu-le la loc, în urma lor.

Sunt sigur că labirintul comunică sus, în Jardin des Plantes, cu peștera artificială din țarc și că pe acolo m-au adus, neînsuflețit, pe tărâmul lor. Poate că mai există și alte ieșiri? Mi-au rămas necunoscute. N-am aici decât statutul unui animal domestic. Nu mă maltratează, dar mă supun la testuri, mă cercetează cu regularitate și mă silesc să îndeplinesc mici treburi cărora, de cele mai multe ori, nu le înțeleg rostul. Par să nu cunoască aproape de loc metalul și folosesc pentru mașinile lor și, pe câte mi s-a părut, chiar pentru a conduce electricitatea, un fel de materiale plastice. Cunoștințele lor de chimie organică trebuie să le depășească mult pe ale noastre. Sunt incapabil să le înțeleg tehnologia, fie pentru că nu mă pricep să interpretez ce văd, fie pentru că nu mă lasă să ajung la nimic în stare să-mi ofere vreo indicație. Comunică între ei, cel puțin în egală măsură, prin mișcările scârboaselor lor pseudopode, ca și prin strigăte și fluierături foarte ascuțite.

Dar n-am reușit să aflu dacă bătrânul Schmetterlinck și-a putut confirma teoriile. Nu știu care i-a fost soarta. N-am găsit nici urmă de făptură omenească. Poate că sunt conștienți de primejdia pe care ar reprezenta-o o ceată de prizonieri și-și țin victimele în sectoare izolate cu grijă. Poate că l-au ucis. Au o putere de neînchipuit. Nu m-am răzvrătit. Voi fi luat poate drept laș, dar nu îndrăznesc să mă apropii de ei, chiar dacă m-am obișnuit întrucâtva cu înfățișarea și mirosul lor. De altfel, cred că revolta nu mi-ar sluji la nimic. Vreau să rezist cât voi putea mai mult, nu pentru a-mi prelungi viața, cât pentru că sunt aici, în mod conștient, un agent al omenirii. N-am intrat de bună-voie în bârlogul lor, dar dacă nu mi-aș fi dus ancheta până la ultimele consecințe n-aș fi căzut în puterea lor. Făcând asta, am aflat un lucru mărunt. Că poți deveni erou din întâmplare sau încăpățânare, cum poți ajunge erou, cel puțin în egală măsură, datorită curajului. Cred că sunt un erou, chiar dacă mă târăsc gol prin culoarele lor. de când hainele mi s-au făcut ferfeniță. Poate că-i o idee naivă, dar mă ajută să fac față. Aici, cel mai rău lucru e hrana. Fac pentru mine ce pot. Cred chiar că-mi păstrează cele mai bune bucăți din carnea putredă cu care se prefac, acolo sus, că se hrănesc. Probabil că o dezinfectează, altminteri aș fi murit de mult. Din când în când mă silesc să iau niște pilule, care trebuie să fie vitamine sau antibiotice. Apa pe care mi-o dau e curată, dar impregnată de mirosul lor.

De curând m-au făcut să ascult niște înregistrări și cred că au să încerce să învețe franceza și să comunice cu mine pe cale orală. Până acum, semnele și desenele au alcătuit esențialul convorbirilor noastre. Înregistrările lor sunt deformate în chip ciudat. Am auzit dialoguri, pe care le-au prins de bunăseamă în Jardin des Plantes, și emisiuni de radio. Prima dată am început să plâng. Tare aș vrea să știu în câte suntem. Și să vorbesc cu cineva. Se silesc să-mi imite sunetele. Rezultatul e îngrozitor.

Mi se pare, în afara oricărei îndoieli, că civilizația lor e cel puțin tot atât de avansată ca a noastră și poate chiar mai avansată. Nu izbutesc să înțeleg cum au reușit să treacă neobservați până în zilele noastre, fie și în cel mai îndepărtat ungher al Pământului. Doar dacă, dar e o ipoteză pe care abia îndrăznesc s-o formulez, nu vin dintr-o altă lume. De pe Marte? De pe Venus? Am citit, e mult de atunci, pe Camille Flamarion și Războiul lumilor, de H.G. Wells. Dar, ori de unde ar veni, dacă s-au născut pe planeta noastră dintr-o ramură aberantă și până acum necunoscută a evoluției, dacă au căzut din spațiu sau s-au ivit dintr-o altă dimensiune, sint sigur că pun la cale dimineți cumplite pentru omenire. Nu știu exact câți sunt, dar mi s-a întâmplat să văd mai multe zeci în același timp. Specimenele cu care se mândrește Jardin des Plantes nu-s decât o amăgire. Sunt încredințat că trec, acolo sus, prin echipe succesive, pentru a sta de pază și a ne spiona. obiceiurile. De asta își țin închis ochiul unic, care le-ar da în vileag inteligența diabolică și se prefac a privi lumea cu ajutorul ochilor falși. Au simțuri pe care abia le bănuiesc. Fac tot felul de lucruri pe care nu le înțeleg. Din adâncuri suie uneori niște trepidații surde, arătând că forțe mari sunt puse la treabă. Mă tem să nu pună la cale o invazie și sorocul să ne fie aproape.

Dar Pământul nu-i lipsit de apărare. Simt că se va coaliza tot. Mii de semne îmi vin în minte. Până și animalele au înțeles primejdia și vor face cauză comună cu omul. Căci sunt solidare, deși ades dușmane, și cârliacii sunt străinul absolut. Rezistența a și început. Dacă bârlogul e capul de pod al unei invazii, eu sunt avantpostul apărării. Săpăturile șobolanilor, chișcanilor și ale cârtițelor nimeresc câteodată în regiunile superioare ale labirintului, la care mai am acces. Înseamnă că doar câțiva metri mă mai despart de suprafață. Nu destul de puțini pentru a spera să evadez, dar pot spera să pun în gardă omenirea. Cu toate că nu pot comunica cu frații noștri inferiori, i-am îmblânzit în destulă măsură pentru ca să-mi aducă bietele lor prăzi. Bunăvoinței lor le datorez foile astea. Și nu mă îndoiesc că vor izbuti să le facă să ajungă la suprafață. Am să-mi recopiez manuscrisul până mi se va epuiza mâna sau până mă vor lăsa ochii. Facă Cerul ca măcar unul dintre mesajele mele să ajungă la suprafață și, la capătul unui periplu pe care nici nu mi-l pot închipui, să cadă în mâinile unui om de bunăvoință, destul de curios pentru a-l descifra, destul de înțelept pentru a-l înțelege, destul de încrezător pentru a-l crede…

Așa se încheie ciudatul manuscris pe care mi I-a încredințat un elefant. Animalul justifica astfel încrederea pe care autorul și-o punea în solidaritatea planetară.

L-am transcris fidel, mărginindu-mă să-l împart în paragrafe pentru a-i ușura lectura, să restabilesc ici și colo punctuația și să suprim, sau să înlocuiesc prin ceea ce părea verosimil, câteva cuvinte ce s-au dovedit indescifrabile. Înțelesul major al textului nu a fost alterat. Întrebarea care se poate pune, totuși, e dacă manuscrisul e complet. Într-adevăr, primele pagini în ordinea numerotației se găseau în mijlocul ghemotocului pe care mi l-a întins elefantul. Ultimele pagini sunt, așa cum am mai spus, mânjite cu pământ și, în parte, rupte. Nu e deci imposibil ca una sau mai multe pagini ale manuscrisului să fi dispărut în straniul «periplu» de care vorbește, în mod destul de impropriu, autorul. O asemenea amputare ar explica de ce textul nu menționează nicăieri numele și profesiunea sechestratului, ca și faptul că nu s-a adresat cuiva în mod specia], ceea ce reiese de altfel destul de limpede din ultimul paragraf.

Se pot lua în considerație trei ipoteze: textul poate fi opera unui mistificator, a unui alienat mintal sau a unui biet prizonier. În funcție de primee două, el nu corespunde întru nimic realității. Conform ultimelor două, convingerea autorului nu poate fi contestată. Studierea împrejurărilor poate îngădui verificarea autenticității faptelor; cea a textului însuși, prin care voi începe, sinceritatea autorului.

Nu poți să nu fi izbit, de la prima lectură, de o anume prolixitate a stilului. Omul e, în orice caz, înzestrat cu o anume cultură. Dacă iei manuscrisul în serios te poate mira dezechilibrul compoziției. Prima parte, care privește evenimente anterioare răpirii, e pe departe cea mai lungă. E plină de incidențe și digresiuni filosofice, fără nici o legătură cu problema expusă. A doua, care se petrece «sub pământ», e, dimpotrivă, scurtă și ciudat de săracă în amănunte. E de la sine înțeles că unui mistificator i-ar fi mult mai greu să născocească o «civilizație» străină decât să descrie Jardin des Plantes. Dar, pe de altă parte, e de înțeles ca un om care a trăit clipe neobișnuit de grele, care de pe urma încercărilor prin care a trecut are moralul zdruncinat, dacă nu chiar mintea tulburată, să prefere în mod inconștient să stăruie asupra amintirilor din viața lui calmă și să treacă repede peste ororile pe care le-a înfruntat. De notat, în acest sens, alterarea compoziției și a stilului, caracteristice ultimei părți a textului. Ai impresia că omul se grăbește să încheie, fie din pricină că se teme să nu fie surprins, fie pentru că simte că-l lasă puterile. Repetițiile și termenii improprii se înmulțesc. Dacă ne-am lua după legile verosimilității, un mistificator s-ar fi străduit să-și compună textul cu un condei la fel de convingător. Sunt chiar îndemnat să cred că, spre sfârșit, ar fi acumulat amănuntele, atât pentru plăcerea lui, cât și pentru a induce mai deplin în eroare.

Pe de altă parte, textul nu prezintă, după mine, nici unul dintre semnele caracteristice alienației. Dacă unele pasaje și, îndeosebi, unele digresiuni sugerează creșterea unei obsesii, toate întâmplările fiind interpretate în lumina «teoriei», e de notat că povestitorul are grijă să arate că nu ezită să se creadă el însuși victima unei halucinații. Deși asemenea cazuri de subtilitate nu lipsesc din analele psihiatriei, ele rămân cu totul excepționale și, în limitele cunoștințelor mele, nu vădesc niciodată o asemenea doză de scepticism științific. Povestitorul pare să fi întâmpinat dificultăți în a se convinge de autenticitatea aventurii sale, măcar în prima ei fază, și revine bucuros asupra șovăielilor lui, despre care presimte sau chiar precizează că trebuie să fie și ale cititorului. Revelațiile finale nu sunt de fel explicitate din capul locului, în vreme ce un nebun începe, de regulă generală, prin a-și trânti adevărul, înainte de a-l justifica, de bine de rău. Autorul e persecutat de îndoială. Cu toate astea, putem considera că un mistificator abil ar fi procedat chiar așa, distilându-și cu grijă revelațiile de-a lungul expunerii. Trebuie să recunoaștem însă că i-ar trebui un frumos talent literar și că specia scriitorilor mistificatori pare a se fi stins. Sunt departe zilele când Merimée publica Teatrul Clarei Gazul.

Dacă autorul manuscrisului dovedește unele cunoștințe științifice, măcar în domeniul științelor naturale, și autentifică astfel personajul pe care pretinde a-l reprezenta, se pare — și o putem regreta! — că literatura științifico-fantastică îi e aproape cu totul străină. Aluzia finală la Războiul lumilor ar atesta faptul în suficientă măsură, dacă tot textul nu ne-ar duce către o asemenea concluzie. Ne putem întreba cât de probabilă e existența unui mistificator care, fără a avea nici o înclinație pentru fanteziile științifice, și-ar alege-o tocmai pe aceea de a fabrica una. Poate că vreun savant glumeț ar cădea în asemenea păcat. Dar nici atitudinea, nici stilul omului nostru nu sunt chiar ale unui om de știință. Dacă se pricepe să observe un amănunt, o face fără metodă. Când hazardează explicații, se lasă târât de emoții. Dacă e sincer și totodată veridic, nu putem decât regreta încă o dată că nu e un amator de anticipații. Într-adevăr, pare probabil că atunci ar fi fost dus mult mai repede spre considerarea ipotezei unei vizite, dacă nu a unei invazii a unor extratereștri, și s-ar fi comportat în consecință. În Ioc de asta, s-a vârât drept în gura lupului. Putem socoti, pe de altă parte, că — odată prizonier — s-ar fi comportat față de niște extratereștri într-un mod mai consecvent. Oricare cititor de literatură de anticipație, cât de cât experimentat, ar fi izbutit probabil să pună la punct o metodă îngăduindu-i să comunice cu acele ființe — sau măcar ar fi încercat s-o facă — și s-ar fi preocupat mai serios de originea lor.

Ipoteza unei origini pur terestre nu l-ar fi reținut nici o clipă, în timp ce ea l-a orbit pe povestitor într-una, până înainte de sfârșit. Altminteri ar fi apreciat, chiar în adâncul celei mai depline decăderi, șansa extraordinară ce i se oferea de a ridica vălul ce acoperă civilizațiile stelare și de a fi, în definitiv, Indianul acestor noi Columbi. Căci nu s-ar fi oprit la o origine marțiană, nici la una venusiană. Dacă a putut lansa asemenea teorii, cultura astronomică a omului nostru trebuie să fie chiar neobișnuit de redusă.

Marea masă a făpturilor și puterea uriașă, la care povestitorul face într-un rând aluzie, sugerează o ipoteză. Știm că o stea pitică relativ apropiată de soarele nostru, steaua lui Barnard, care nu se află decât la șase ani- lumină de el, are un tovarăș întunecat, a cărui masă e de ordinul a o dată și jumătate cât cea a lui Jupiter. Însoțitorul acesta e, fără doar și poate o planetă gigantă. Poate că leagănul cârliacilor noștri nici nu trebuie căutat altundeva. În condițiile acestea e cu atât mai de înțeles că se apără sub pământ de arșița soarelui nostru care, față de cea a piticei roșii, trebuie să li se pară de neîndurat. Dar conjunctura asta, a cărei fragilitate e evidentă, nu trebuie să ne ducă la credulitate.

Rămâne faptul global al mesajului. În ce mă privește, nu izbutesc să-mi închipui un mistificator care să-și asume incredibila sarcină de a-și recopia proza pe un suport atât de fragil și atât de puțin verosimil ca acela pe care l-am descris, și care să-și asigure, pentru a-l face să ajungă în mâini necunoscute, serviciile unui elefant. Dacă unui maniac i se poate atribui destulă încăpățânare, rămâne de explicat cum de a putut beneficia de complicitățile neapărat trebuincioase în rândurile personalului de la Jardin des Plantes.

Cârliacii giganți există într-adevăr. M-am dus la Jardin des Plantes pentru a-i vedea, pe aleea reptilelor, lângă rhynograde. Nu poartă nici acum vreun nume și nici o etichetă nu le arată locul de baștină. Recunosc că sunt destul de respingători. N-am avut privilegiul de a le zări al treilea ochi, dar le-am cercetat bine cei doi ochi teșiți și, mărturisesc, par mai degrabă falși decât adevărați. N-am numărat niciodată mai mult de șapte exemplare. Firește,e cu neputință să vezi ce se petrece în peștera artificială care le slujește drept adăpost.

Am regăsit, de asemenea, tăieturile de presă pomenite în manuscris. La drept vorbind, nu reprezintă decât un document neinteresant, de vreme ce se mărginesc să semnaleze, cu multe inexactități, prezent» făpturilor în Jardin des Plantes, lucru pe care toată lumea îl poate constata de visu. De două sau de trei ori am încercat să mă interesez la bibliotecar de «profesorul» Schmetterlinck, dar bibliotecarul, pe care abia dacă-l cunosc, a rămas foarte evaziv. Nu s-ar zice că «profesorul», care n-ar fi fost mai mult decât un laborant, a reapărut. I-am căutat zadarnic adresa în cartea de telefon. Pe de altă parte, poreclele vagabonzilor pomeniți în manuscris n-au părut cu totul necunoscute patronului din localul unde-mi iau cafeaua de dimineață. Zvonuri culese ici și colo se referă la manifestări luminoase mai mult sau mai puțin misterioase, care s-ar desfășura noaptea în incinta lui Jardin des Plantes. S-ar fi adresat chiar o scrisoare către o asociație particulară, bine cunoscută pentru faptul că se interesează de obiectele zburătoare neidentificate. Nu dau decât puțină crezare conținutului probabil al scrisorii, pentru că tare mă îndoiesc că o farfurie zburătoare s-ar putea plimba, chiar și în miez de noapte, pe deasupra celui de al V-lea arondisment, fără a fi observată și semnalată de sute de noctambuli.

Vă rog să credeți că mi-am consacrat toate eforturile pentru a străpunge misterul identității povestitorului. Singura tentativă posibilă era aceea de a-l lua în serios și de a cerceta dacă figurează pe listele dispăruților. Am studiat în acest scop ziarele, fără să dau totuși peste niciun semnalment acceptabil. Contrar a ceea ce se crede îndeobște, cotidianele se interesează prea puțin de dispariții. Extrasele după fișierul cercetărilor făcute la cererea familiilor, publicate de către unele organe specializate, nu mi-au fost de mai mult ajutor. De remarcat că povestitorul nu face nicăieri aluzie la o soție sau la o familie. Ceea ce ar putea fi de ajuns pentru a arăta că trăia singur și că nimeni, prin urmare, n-a avut calitatea de a anunța poliția. Evident, incertitudinea privind data evenimentelor povestite în manuscris mi-a stânjenit mult cercetările.

Ținând seama de unele amănunte, pot spune, cred, că ele au avut loc acum cel mult trei luni, adică, de vreme ce ne aflăm în toamnă, că răpirea ipotetică trebuie să se fi petrecut în iulie sau august. E limpede că, la Paris, dispariția cuiva în august poate trece cu totul neluată în seamă. Am înlăturat cu desăvârșire posibilitatea ca mesajul să dateze de anul trecut. Dacă ar fi fost târât prin noroiul iernii n-ar fi ajuns la mine într-o atât de bună stare de conservare. E și așa un miracol că ploile dese din vara asta nu l-au făcut ilizibil. De altfel, cârliacii giganți n-au fost aduși în Jardin des Plantes decât în februarie.

În ciuda îndoielii care subzistă, nu pot să nu mă înfior la gândul captivității acestui om, care durează poate de mai bine de trei luni de zile. Trebuie să fi pierdut cu totul socoteala timpului. Ba sper să-l salvez, ba mă cuprinde deznădejdea. În clipele când mă încredințez realmente de autenticitatea, de adevărul și de sinceritatea manuscrisului, încerc o profundă stimă, o vie simpatie pentru omul, aparent atât de oarecare, dar care a știut, dincolo de o teamă de înțeles, de o evidentă zăpăceală, să păstreze de-a lungul unei încercări cumplite destulă luciditate și încredere pentru a face apel la solidaritatea planetară, destul curaj pentru a se expune încercând să ne trezească inconștiența sau, mai bine zis, să ne risipească ignoranța. Și, în numele meu propiu, îi confirm bucuros brevetul de eroism, pe care și l-a decernat singur, în chip naiv.

Aș putea fi întrebat, atunci, de ce n-am întreprins o acțiune energică pe lângă autoritățile Muzeului, pe lângă poliție, chiar pe lângă marea presă? De n-ar fi decât o șansă la mie pentru ca manuscrisul să fie adevărat, viața unui om, destinul civilizației noastre, supraviețuirea speciei noastre merită să înfrunți de nouă sute nouăzeci și nouă de ori ridicolul. Am meditat la asta îndelung. Dacă n-am lăcut-o, n-a fost din respect uman. Dar eram prea sigur că nu voi fi ascultat. Nici unul dintre elementele pe care le-am adunat nu constituie o dovadă, chiar dacă, toate împreună, militează viguros în favoarea autenticității. În ansamblu, povestea e de asemenea proporții, încât voi fi acuzat mai degrabă de născocire. Lumea noastră e prea pașnică pentru a da crezare relatării unei invazii.

Și totuși…

O invazie nu se mărginește la brutala năvală a inamicului. Ea se pregătește. Are nevoie de cercetași, de avangarde, de capete de pod. Vă întreb, ce cap de pod mai bun decât o grădină zoologică ar putea afla niște extratereștri războinici, incapabili, datorită înfățișării, să se infiltreze în societatea noastră? Cu un minimum de precauții, acolo ar fi și la adăpost, și la locul acțiunii. Căci toate capitalele, toate marile orașe ale Pământului au câte o grădină zoologică. Iată de ce cer stăruitor tuturor directorilor de grădini zoologice să verifice dacă una sau mai multe specii animale necunoscute n-au intrat de curând în colecțiile lor. Infiltrarea într-o menajerie nu trebuie să prezinte dificultăți de netrecut pentru un extraterestru inteligent și hotărât. Oricât de monstruoasă, de respingătoare i-ar fi înfățișarea, poate fi sigur că va găsi fără prea multă greutate niște făpturi omenești care, din lăcomie sau prostie, n-ar șovăi să-și trădeze planeta. Un cargobot venit dintr-o țară îndepărtată sau menajeria unui circ ar sluji apoi drept cal troian; doi sau trei asemenea vectori inconștienți ar alcătui un lanț întrerupt, cu neputință de reconstituit. Directorii de grădini zoologice, pe de altă parte, și nu le reproșez asta, sunt avizi de specimene noi, cu condiția ca întreținerea și cumpărarea lor să nu-i coste prea scump. Nu sunt de loc sigur că acestor cârliaci giganți le plac într-adevăr hoiturile, dar un asemenea menu are meritul de a fi economic. E o luptă cu arme cinstite.

Mă întreb cum va fi ziua invaziei? Nu mă îndoiesc că cercetașii și-au și legat galeriile de rețeaua canalelor, dacă nu de aceea a metroului și a pivnițelor. Astfel, în loc de a cădea din cer, dușmanul se va ivi, într-un val de nebiruit, din noroi, căci cred într-adevăr, măcar că povestitorul nu suflă o vorbă despre asta, că dispune de transmutătoare de materie. Trebuia să-și deschidă porți în inima orașelor. Câțiva voltijori curajoși au fost de ajuns. Fără îndoială că materialul necesar le-a fost adus noaptea, pe calea aerului sau poate pe cea, mai tainică, a fluviului. Dar legiunile și armele lor pătrund azi în spațiul nostru, prin breșa deschisă.

Poate că nici nu ne mai rămâne decât să ne pregătim de apărare. Dar trebuie să-i convingem pe oameni de primejdie, dacă există, și să-i convingem în masă, o dată pentru totdeauna, în loc de a juca rolul Casandrei și a pierde un timp prețios cu discursurile. E nevoie de o dovadă irecuzabilă.

De asta voi pătrunde îndată în Jardin des Plantes, înarmat cu un pistol automat «Beretta» și înzestrat cu un aparat de fotografiat «Exakta». Pentru orice întâmplare mi-am vârât în buzunar și patru tuburi de lapte condensat. În contrast cu povestitorul, sunt un om prevenit. Nu-mi voi asuma riscuri inutile. Mă voi mulțumi să observ. Dacă veghea din noaptea asta rămâne zadarnică, am s-o iau de la cap. Am avut odinioară parte de un antrenament special care, chiar destul de sumar, m-a învățat totuși unele tehnici. Am fost obișnuit cu primejdia și nu-s chiar ruginit de-a binelea. Sunt celibatar. Nimeni nu depinde de mine. La nevoie, nu voi șovăi să fiu al doilea combatant din acest război.

Las pe masă nota asta și paginile ridicole și sublime ale manuscrisului. Vor fi publicate dacă nu mă înapoiez sau dacă aduc o dovadă zdrobitoare.

Mai sper, mai vreau să cred că totul nu-i decât o glumă.

1969

LINIE DESPĂRȚITOARE

Cele două telefoane sunară în același timp. Jérôme Bosch ezită. Coincidență regretabilă, deși destul de frecventă. Dar niciodată la ora aceea, niciodată la nouă și cinci dimineața, când abia ai venit la birou și-ți plimbi privirea mohorâtă pe întinderea ternă și cenușie a peretelui, pe alocuri întreruptă de câteva pete, atât de abstracte, atât de palide, încât nu oferă nici un punct de plecare pentru vis.

La unsprezece și jumătate, da, ora la care oamenii încep să se simtă în formă, își rezolvă treburile cu gândul să smulgă câteva minute pentru a prinzi mai în voie, firele sunt saturate, toate telefoanele sună pretutindeni, ora când, în peșterile lor răcoroase, centralele telefonice încep probabil să vibreze, să fumege, să se topească.

Problema avea mai multe soluții. Să apuce unul dintre aparate, să răspundă și să-l lase pe celălalt să sune până ce corespondentul obosește și ia hotărârea să cheme din nou, peste cinci minute. Să ridice unul dintre receptoare, să întrebe cine-i la aparat, să se scuze. Să ia al doilea receptor, să întrebe cine-i la aparat, să-l roage să aibă răbdare. Să aleagă interlocutorul cel mai important, sau cu cel mai lung nume, să asculte mai întâi femeia, dacă e vreo femeie la capătul firului. În afaceri femeile sunt mai concise. Sau să vorbească la ambele aparate, în același timp.

Jérôme Bosch ridică amândouă receptoarele. Soneriile încetară. Își privi mâna dreaptă, cu mica halteră rece și neagră, aproape fără greutate,

Îi veni să le izbească una de alta, sau să le așeze binișor una lângă alta pe birou, în sens invers, așa încât cei doi interlocutori să poată sta de vorbă și, cine știe, poate avea să iasă ceva dintr-asta.

Dar, în orice caz, nimic pentru mine. Sunt un intermediar. La asta sunt bun. Să ascult și să repet. Un filtru între un receptor și un microfon, un cornet între o gură și o ureche, un toc automat între două scrisori.

Duse câte un receptor la fiecare ureche.

Două glasuri:

«Jérôme… te-a mai chemat cineva?»

«Sunt cel dintâi, nu-i așa… răspundeți…»

Un glas cumpănit, precis. Un glas neliniștit, gata să înnebunească. Ciudat de asemănătoare, păreau unul ecoul celuilalt.

— Alo, zise Jérôme Bosch. Cu cine am onoarea?

O formulă înțepată, desuetă, prudentă, nițel ridicolă, dar și oamenii, de ce nu se prezintă?

«Ar dura cam mult să-ți explic… riscăm să fim întrerupți… greu să te prind. Ascultă bine, e șansa vieții tale. Trebuie să spui da și să te duci.» (Clic, troznet, zgomotul unui jet de nisip pe o tablă de tinichea.) «… să nu șovăi.»

«…nu… nu…. nu trebuie… nu trebuie… pretext…. sunt… nu… nu………………………..

— Cine sunteți? strigă Jérôme Bosch în cele două microfoane.

Tăcere.

Un șuier dublu. La dreapta, un foșnet metalic. La stânga, horcăitul unei mașini. La dreapta, zgomotul mărunt al unei coji de ou zdrobite. La stânga, mângâierea unei pile pe arcul unei somiere.

— Alo! zise zadarnic Jérôme Bosch.

Clic. Clic. Ton. Tăcere. Ton. Tăcere. La dreapta, la stânga. Semnalul ocupat, de ambele părți.

Puse pe furcă receptorul din stânga. Rămase o clipă cu celălalt aparat în căușul mâinii drepte, lipit de ureche, ascultând mica muzică mecanică și tristă ce cânta pe două note, zgomot și tăcere, zgomot și tăcere, oftând ca o sirenă a absenței în adâncurile scoicii de materie turnată.

Apoi puse pe furcă și receptorul din dreapta.

Cercetă prin fereastra deschisă cerul decolorat, pe care planau păsări urbane mânjite cu funingine, sau, oricum, negre, peretele de cărămidă răscoaptă de vreme, care-i astupa o bună parte din orizont, apoi, înăuntru, lângă fereastră, calendarul artistic oferit de o societate de calculatoare electronice și care, pe deasupra numărului zilelor, dăruia reproducerea îngrijită a unui tablou baroc, Vizita rinocerului. Părând nemulțumit, rinocerul se întorcea cu spatele la vizitatori, pentru a se arăta mai bine amatorului de artă, pesemne. De cealaltă parte a unei împrejmuiri destul de scunde, o femeie mascată, în rochie lungă, un arlechin și doi copii cu panglici se distrau privind monstrul.

Era același glas. Dar cum putea vorbi cineva la două aparate în același timp și, mai ales, cum putea spune simultan cuvinte diferite, pe două linii diferite?

Am cunoscut glasul. L-am mai auzit undeva.

Trecu în revistă vocile prietenilor, vocile clienților, vocile oamenilor cu care venea uneori în contact fără să-i fie prieteni și fără să încerce să le vândă ceva, voci de funcționari, de doctori, de băcani, de dispeceri de taxiuri, toate vocile pe care le auzi în adâncurile receptorului fără a fi vreodată în stare să le adaugi un chip, voci grase, voci țâfnoase, voci uscate, vesele, glumețe, metalice, severe, răgușite, crispate, distinse, prețioase, populare cu inflexiuni bețivănești, suave și aproape înmiresmate, lugubre, înțepate, precise, pretențioase, amare sau sardonice.

De un lucru era sigur. Auzise, din amândouă părțile, un glas de bărbat.

Au să mai cheme, își spuse.

Are să mai cheme, că era vorba de unul și același personaj, cu toate că la stânga glasul fusese limpede, sigur de el, exigent și aproape triumfător, iar la dreapta vătuit, înspăimântat și aproape plângăreț.

Fantastic, câte puteai afla despre oameni, doar ascultându-i vorbind la telefon.

Se apucă de lucru. Avea la îndemână un teanc de coli albe, o cutiuță cu clame, trei pixuri de culori diferite și un întreg vraf cu fel de fel de formulare. Trebuia să redacteze o scrisoare, să adune un dosar, să facă un raport, să verifice câteva tabele cu cifre. De ajuns ca să-i umple dimineața. Alcătuirea raportului îi va lua probabil și o parte din după-amiază. Înainte de a se duce la masă își va pune complicata problemă a alegerii între cantina întreprinderii și unul dintre micile restaurante de cartier. Ca de obicei, se va duce la cantină. În primii doi ani se hotăra întotdeauna pentru unul sau altul dintre micile restaurante, pentru că-l deprima cantina. Ea îi amintea că trăia într-un univers pe care nu și-l alesese și, atâta vreme cât izbutea să scape dintr-însul, fie și în mod simbolic, avea impresia că nu se află acolo decât temporar. Un hop de trecut, ca școala sau serviciul militar. Nu prea anevoios, de altfel. Lucrul era ades interesant, iar colegii se dovedeau inteligenți și cultivați. Câțiva dintre ei citiseră chiar una sau alta dintre cărțile pe care le scrisese.

— Mi-a făcut cineva o farsă.

Cu un magnetofon e simplu de tot. Nici n-a avut loc vreun dialog. M-am mulțumit să ascult și să strig allo și să întreb cine e. Un banc fără cap și fără coadă.

Începu să lucreze. Curios era că, lucrând, nu se putea împiedeca să nu se gândească la poveștile pe care ar fi avut chef să le scrie, pe care trebuia să le scrie, precum și la cea pe care o scria anevoie seara, în locuința lui luminată de la un capăt la celălalt, căci nu suporta să întâlnească noaptea, trecând dintr-o odaie într-alta. Și atunci, fapt nu mai puțin curios, se gândea la lucrul de peste zi, nu se putea împiedica să nu-și facă sânge rău pentru cutare treabă și felul cum avea să primească nu știu cine explicațiile, cam șchioape, desigur, documentul definitiv urma oare să iasă la vreme, tot felul de probleme care ar fi trebuit să piară în tăcere și să-l lase liber să viseze. Un om, își zicea, nu poate duce până la capăt două treburi cu totul diferite. Sfârșește prin a dezvolta două personalități care se luptă, se sfâșie între ele. Apucă pe drumul despicat al schizoidiei.

Puse mâna pe unul dintre telefoane și formă un număr de interior.

— Doamna Duport? Da… Bosch. Ce mai faceți?… Bine, mulțumesc… Vreți să-mi aduceți dosarul Marsilia? Mulțumesc.

Într-o zi, într-o zi nu va face decât să scrie. Dar, la gândul ăsta, o teamă neașteptată îi tăia răsuflarea. Va mai fi oare în stare să scrie, să născocească povești, să înșire alte cuvinte decât cele din rapoarte și scrisori? Cineva bătu la ușă. «Intră», spuse el. Femeia era tânără și plăcută. Avea o față rotundă și un năsuc ascuțit. Ce ai dori să faci, gândi el, dacă n-ar trebui să ții dosarele la zi, să bați la mașină? Să pictezi, să coși, să citești, să te plimbi, să ai mai multe experiențe sentimentale? Era o întrebare pe care n-avea s-o pună niciodată. Și cu toate astea, își spuse, ar trebui să se facă o asemenea anchetă, singura anchetă meritând să fie dusă la bun sfârșit. Oamenii ar trebui întrebați pe străzi, în cafenele, în cinematografe, în teatre, în vehiculele transportului în comun și până și la ei acasă ce ar face dacă ar fi absolut liberi, cum s-ar hotărî să cheltuiască marfa rară numită Timp, în ce flacoane ar dori să-și toarne nisipul măsurat al vieții? Își putea închipui șovăiala, neîncrederea, reticența, panica. Ce vă privește? Nu știu, nu, zău că nu, nu m-am gândit niciodată! Stai! Poate că…

Îl văzu căzut pe gânduri și, fără o vorbă, puse dosarul pe birou și se făcu nevăzută.

Luă dosarul și-l deschise.

Telefonul din stânga sună.

— Alo, zise el.

— Alo, Jérôme Bosch?

Era glasul precis.

— Da.

— Te-am chemat acum două zile. Se auzea prost. Acum mă auzi mai bine?

— Da, zise el. Dar ați chemat adineauri, nu acum două zile. Dacă-i o glumă…

Glasul îi tăie vorba:

— Pentru mine a fost acum două zile. Și nu-i o glumă.

— Cam așa mi se pare, zise Jérôme Bosch. Două zile sau adineauri nu-i tot aia. Și de ce mă tutuiți?

— Mi-au trebuit două zile ca să regăsesc combinația sau, mai degrabă, ca să adun condițiile favorabile. Nu prea e comod să chemi dintr-un timp într-altul.

— Poftim? zise Jérôme Bosch.

— Dintr-un timp într-altul. Prefer să-ți spun adevărul. Te chem din viitor. Sunt tu însuți, mai bătrân cu… E mai bine să știi cât mai puțin.

— N-am vreme de pierdut, spuse Jérôme Bosch, cu ochii la dosarul deschis.

— Nu-i o glumă, pledă glasul calm și rațional. N-aveam de gând să-ți spun adevărul, dar n-ai vrut să mă asculți. Mereu vrei explicații, precizări.

— Și tu, zise Jérôme Bosch, intrând în joc, devreme ce tu ești eu.

— M-am cam schimbat, zise glasul.

— Și cum o duci?

— Mult mai bine decât tine. Fac o treabă care mă interesează, am timp să scriu cât vreau. Destui bani, cel puțin din punctul tău de vedere. O vilă la Ibizza, alta la Acapulco, soție și doi copii. Sunt foarte fericit.

— Felicitări! spuse Jérôme Bosch.

— Toate astea-s ale tale, bineînțeles, sau mai bine zis vor fi ale tale. Trebuie doar să nu comiți vreo greșeală. De asta te-am și chemat.

— Pricep. Chestia cu ziarul de mâine. Cursurile la bursă. Sau primii trei câștigători la cursele de săptă-mâna viitoare, sau…

— Ascultă, zise glasul, enervat. La unsprezece și cincizeci și opt în dimineața de azi ai să primești un telefon de la un om de seamă. Are să-ți facă o propunere. Trebuie să primești. Nu ezita să pleci, chiar în seara asta, la capătul lumii. Ai încredere.

— Sper că-i măcar vorba de o propunere cinstită, zeflemisi Jérôme Bosch.

În receptor, glasul păru jignit.

— Absolut cinstită. Tot ce aștepți de ani de zile. Ia-mă în serios, ce Dumnezeu! E șansa vieții tale. Cea care nu se mai întoarce. Personajul ăsta își cam schimbă părerile. Nu-i da răgaz. Va fi începutul unei cariere, strălucite, rodnice.

— Și de ce mă chemi, de vreme ce ai reușit?

— N-am să reușesc decât dacă te hotărăști. Ai în asemenea măsură obiceiul de a șovăi, de a tărăgăna. Și apoi

Telefonul din dreapta începu să sune.

— Sunt chemat la celălalt telefon, zise Jérôme Bosch. Te las.

— Nu întrerupe! zise glasul, frenetic. Nu…

Puse telefonul pe furcă.

Așteptă o clipă, ascultând celălalt aparat care suna, și timpul se dilată deodată. Soneria se întindea pe un kilometru de secunde și tăcerea era ca o imensă oază de pace și de răcoare. Ibizza. Acapulco. Nume pe hărți. Vile albe și roșii, agățate de coastele unor coline prăpăstioase. Tot timpul să scriu.

Își aminti de ziua când auzise glasul. Ieșea din difuzorul unui magnetofon. Era propriul lui glas. Telefonu-l schimba, bineînțeles, îl depersonaliza, îl vătuia, dar era propriul lui glas. Nu cel pe care era obișnuit să-l audă, ci glasul deosebit pe care i-l înapoiau aparatele de înregistrare. Cel pe care-l auzeau ceilalți.

Telefonul din dreapta sună pentru a patra oară.

Ridică receptorul.

Mai întâi crezu că nu era nimeni la capătul firului; nu prindea decât o falsă tăcere plină de șuierături și de ecouri, de serâșnete mecanice, depărtate de parcă linia ar fi primit niște sunete emise într-o mare peșteră, îngropată adânc în pământ, plină de zgomote microscopice, de curgeri infime, de râcăit de gâze, de surpări minuscule. Apoi auzi glasul, chiar înainte de a pricepe ce spunea sau, mai degrabă, psalmodia, într-o șoaptă nedeslușită.

— Vă aud foarte slab, zise el.

— Alo, allo, allo, allo, spuse glasul, acum ceva mai limpede. Nu trebuie să porniți… sub nici un pretext… Jérôme, Jérôme, mă auziți? Ascultați-mă, pentru numele lui Dumnezeu! Nu plecați…

— Vorbiți mai tare, vă rog, zise el.

Umbra de glas se istovea, se înăbușea.

— Refuzați… refuzați… mai târziu…

— Sunteți bolnav? zise Jérôme Bosch. Să anunț pe cineva? Unde sunteți? Cine sunteți?

— Țțțțț, făcu glasul. Tu.

— Iar? zise el. Păi celălalt glas zicea…

— … sunt în viitor… nu plecați… lăsați. Înțelegeți…

Cineva bătu timid la ușă.

— Intră, spuse Jérôme Bosch, luând pentru o clipă receptorul de la ureche și punând, fără să-și dea seama, mâna pe microfon.

Noul curier intră. Era prima Iui slujbă și îndeletnicirile bărbaților și femeilor închiși în birouri, unde înnegreau la hârtie cât era ziua de lungă, îl impresionau. Roșea cu ușurință și era întotdeauna pus la patru ace. Așeză pe marginea biroului ziarul de dimineață și poșta.

— Mulțumesc, zise Jérôme Bosch, făcând un semn din cap.

Ușa se închise din nou.

Își lipi iar receptorul de ureche. Dar glasul plecase, se pierduse în labirintul firelor ce goneau în jurul lumii. Declic. Ton.

Gânditor, puse aparatul pe furcă. Era propriul lui glas, ca adineauri? Nu era sigur. Cu toate astea, cele două glasuri, cel din dreapta și cel din stânga, aveau un aer de familie. Două momente din viitor, își spuse, două momente diferite, care încearcă să dea de mine.

Deschise scrisorile. Nimic de seamă. Le adnotă și le puse într-un paner. Aruncă plicurile la coș. Apoi scoase ziarul din banderolă, întoarse grăbit paginile pentru a ajunge la rubrica economică. Aproape ca în fiecare dimineață, privirea-i rătăci pe pagină și se fixă asupra cronicii meteorologice. Nu-l interesa în mod special. Era o simplă chestie de dispunere în pagină. Harta înțesată de simboluri atrăgea privirile. Citi:

Vreme rece și umedă în regiunea pariziană…

Ochii-i săriră peste două sau trei rânduri.

Perturbarea ciclonică din Antile se deplasează către nord-est, peste Oceanul Atlantic. E de așteptat să…

Își îndreptă atenția către susul paginii, parcurse în diagonală cursurile de la bursă și ale principalelor materii prime. Valori ferme, dar tranzacții puțin numeroase. Creșteri la valute. Ușoară scădere la cacao.

Totul era cât se poate de obișnuit. Închise ziarul.

Începu să citească primul act din dosar. Reciti de patru ori cel dintâi paragraf, fără să-l înțeleagă. Ceva nu era în regulă, nu în paragraf, ci în mintea lui. O veveriță beată se răsucea într-o colivie semănând cu un cadran telefonic.

Fără să se gândească, ridică receptorul din dreapta și făcu numărul centralei.

— … Vă ascult, zise o voce înțepată.

— Am primit adineauri două telefoane. Știți cumva dacă interlocutorii mei și-au lăsat numerele?

Cei de la centrală obișnuiau să noteze toate convorbirile, nu dintr-o josnică mentalitate polițistă, ci pentru a putea restabili, la nevoie, o convorbire întreruptă.

— Ce interior?

— 413, zise Jérôme Bosch.

— … să văd. Rămâneți la aparat.

Auzi, la capătul firului, glasuri nedeslușite.

— Încă n-ați fost chemat niciodată în dimineața asta, domnule Bosch. Cel puțin, nu din exterior.

— Am fost chemat de patru ori, zise Jérôme Bosch.

— Nu din exterior, domnule Bosch. În orice caz, nu la interiorul dumneavoastră.

— N-am ieșit din birou.

— Vă asigur…

Își limpezi glasul.

— Pot fi chemat din exterior fără a se trece prin centrală?

Telefonista așteptă o clipă.

— Nu văd cum s-ar putea, domnule Bosch. Neliniștită: Nu mi-am părăsit postul. Politicoasă, dar rece: Doriți reclamațiile?

— Nu, zise Jérôme Bosch. Probabil că am visat.

Închise și-și trecu mâna peste fruntea umedă.

Era o farsă. S-au servit de unul dintre magnetofoanele secretarelor și nu s-au obosit măcar să folosească rețeaua exterioară. Trebuie să urle de râs în vreun birou de alături. Malchior și-a făcut o specialitate din a imita glasurile.

Tăcere. Staccato-ul unei mașini de scris, înăbușit de grosimea a două uși. Un pas îndepărtat. Larma orașului pătrunzând pe fereastra deschisă, punctată de tunetul eșapamentelor.

Se uită la cele două telefoane, de parcă nu le-ar fi văzut niciodată. Era cu neputință. Telefoanele erau înzestrate cu două sonerii deosebite: stridentă pentru exterior, înăbușită pentru interior. Soneria care precedase fiecare dintre cele patru convorbiri telefonice îi răsuna încă în urechi.

Se ridică atât de brusc, încât fu gata să-și răstoarne fotoliul. Culoarul era pustiu. Împinse ușa întredeschisă a unui birou, apoi a doua, apoi a treia. Toate birourile erau goale și pe suprafața netedă a meselor nu se afla măcar o foaie de hârtie pentru a aminti că fuseseră ocupate cândva. În cel din urmă birou ridică receptorul, apăsă butonul corespunzând rețelei interioare și formă interiorul lui. O sforăială înfundată, venind din biroul său, umplu culoarul. Nimeni nu intervertise firele soneriilor.

Străbătu culoarul, bătu la ușă și pătrunse în biroul secretarei, care încremeni, cu degetele în aer, deasupra mașinii de scris.

— În dimineața asta nu-i nimeni aici?

— Vacanțele, zise ea. N-a mai rămas decât directorul-adjunct, dumneavoastră și cu mine. Și curierul, adăuga ea, peste o clipă.

— Ah! zise Jérôme Bosch, uitasem.

— Plec și eu săptămâna viitoare. Își mișcă degetul prin aer: Nu uitați. E cazul să angajăm o înlocuitoare?

— Nu știu, spuse el descumpănit. Vorbiți cu direcția.

Se sprijini de pervazul ușii.

— Credeți că se face frumos, domnule Bosch?

— Habar n-am! Sper.

— Azi-dimineață au anunțat la radio un ciclon deasupra Atlanticului. Iar o să ne plouă.

— Sper că nu, zise el.

— Ați avea și dumneavoastră nevoie de odihnă, domnule Bosch.

— Am să plec în curând. Să mai termin cu două trei chestii. Fiindcă veni vorba, ați auzit în dimineața asta sunând telefonul la mine în birou?

Secretara dădu din cap afirmativ.

— De două sau trei ori. De ce? Nu erați acolo? Trebuia să răspund?

— Eram acolo, zise Jérôme Bosch, stingherit. Am și vorbit. Mulțumesc. Unde vă duceți?

— În Landes, răspunse ea, cercetându-l curios.

— Vă doresc vreme frumoasă.

Ieși, trăgând ușa după el, așteptă o clipă în tăcerea culoarului pustiu. Staccato-ul mașinii reîncepu. Liniștit, se întoarse în biroul lui.

Se plecă din nou asupra circularei.

Telefonul din dreapta începu să sune.

Se uită la ceas. Unsprezece și cincizeci și opt.

— Alo?

— Domnule Bosch, zise telefonista. Sunteți chemat din străinătate. O clipă, vă rog.

Declic. Auzi depărtarea, valsul electronilor trecând fără pașaport peste frontiere, undele trimise pe deasupra oceanului de rachetele intercontinentale ale sateliților săltând prin spații, strecurându-se de-a lungul cablurilor așezate pe fundul mării.

— Alo, zise o voce bărbătească. Domnul Bosch? Jérôme Bosch?

— Da, zise Jérôme Bosch.

— Oscar Wildenstein la aparat. Vă chem din Bahamas. Tocmai v-am terminat ultima carte, Ca într-o lungă grădină. Foarte frumos, excelent, dragul meu, cu totul original.

O voce gravă, virilă, sigură de ea, vibrantă, cu un mic accent străin, italian poate, sau american, sau având ceva din ambele. O voce cu miros de țigară scumpă, îmbrăcată într-un smoching alb, vorbind de la marginea unei piscine sub un cer cu desăvirșire albastru, bântuit de un soare torid.

— Vă mulțumesc, zise Jérôme Bosch.

— Am citit toată noaptea. Fără să mă pot smulge. Vreau să fac un film. Cu Barbara Silver. O știți? Bine. Vreau să vă văd. Ce faceți acum?

— Sunt la birou, zise Jérôme Bosch.

— Vă puteți face liber? Bine. Aveți un avion care pleacă de la Paris- Orly la ora patru, ora locală. Stați puțin… Mi se spune că la patru treizeci. Pun să vi se rețină un bilet. Agentul meu din Europa vă va însoți la aeroport. N-are rost să vă luați nimic. Găsiți de toate la Nassau.

— Aș vrea să mă mai gândesc.

— Gândiți-vă. Bineânțeles. Nu pot să vă spun totul la telefon. O să discutăm amănuntele mâine-dimineață, la micul dejun. Barbara e tare excitată la gândul că are să vă cunoască. Începe să citească romanul. Îl termină până mâine-dimineață. Am să-i traduc pasajele mai grele. Natașa vrea să vă vadă și ea. Și Sybil, și Merryl, dar asta-i doar figurația.

Vocea se îndepărtă. Jérôme Bosch auzi râsul unor femei, apoi glasul lui Wildenstein, nițel dintr-o parte, dar limpede, atât de limpede că ar fi zis că vorbește din odaia de alături: No, you can't speak to him just now.

— Sunt nebune de-a binelea. Vor să vă vorbească neapărat acum. Nu se poate. Le-am spus să aștepte până mâine. Harding sau Hardy, nu mai știu cum îl cheamă, în sfârșit, reprezentantul meu în Europa, se va ocupa de dumneavoastră. Încântat că am putut pălăvrăgi nițel. Pe mâine. Domani. Mañana.

— La revedere, zise încet Jérôme Bosch.

Cât o fi ceasul acolo? se întrebă.

Șase sau șapte dimineața. A citit, într-adevăr, toată noaptea. Un roman care nu poate fi adaptat pentru ecran. Poate doar de mine. La urma urmelor, știu mai bine decât oricine ce-am vrut să spun. A înțeles că, dacă s-ar apuca de treabă, toți scenariștii lui și-ar rupe dinții. O carieră strălucită, rodnică. Două case, la Ibizza și la Acapulco.

O bătaie în ușă.

— Intră, spuse el.

Secretara rămase în prag, cu o expresie ciudată pe față. Ținea în mână o bucățică de hârtie.

— Ați fost chemat în vreme ce vorbeați, domnule Bosch. Mi s-a dat mie legătura.

— Ei bine? zise vesel Jérôme Bosch.

— N-am înțeles prea bine. Se auzea foarte prost. Probabil că vorbea de departe. Îmi pare rău, domnule Bosch.

— Ce a zis?

— N-am înțeles decât două sau trei cuvinte. A zis Îngrozitor… Îngrozitor… de două sau trei ori, apoi… accident… sau occident. Am însemnat aici.

— N-a spus cine e?

— Nu, domnule Bosch, și nu și-a dat nici numărul. Sper să cheme din nou. Sper că nu vi s-a întâmplat nimic rău în familie. Un accident, Dumnezeule, vine când nici nu te aștepți.

— Nu cred că-i cazul să ne neliniștim, zise Jérôme Bosch, apucând micul dreptunghi de hârtie. Privirea-i rătăci peste hieroglifele stenografice, apoi se îndreptă asupra celor trei cuvinte scrise deasupra: Îngrozitor… Îngrozitor… accident. A-ul de la accident era subliniat și deasupra lui se afla un o. Mulțumesc doamnă Duport. Nu vă neliniștiți. Nu cunosc pe nimeni care să fi putut fi victima unui accident. Nu, nu mai cunosc pe nimeni.

— Poate era o greșeală?

— Era, cu siguranță, o greșeală.

— Mă duc la masă, domnule Bosch.

— Poftă bună!

După ce închise ușa, se întrebă dacă s-o aștepte până se întoarce, înainte de a pleca de la birou. Se aranjau de obicei să fie mereu cineva acolo pentru a nota comunicările urgente. Dar era epoca vacanțelor. N-aveau să fie nici comunicări.

Doar dacă cele două glasuri n-au să cheme din nou.

Ridică din umeri, uitându-se pieziș la rinocer. Adevărata problemă era să știe ce va hotărî. La urma urmelor, era epoca vacanțelor. Putea pleca pentru o săptămână, chiar fără a fi nevoit să se justifice. Insulele Bahamas. Poate că agentul lui Wildenstein n-are să dea semn de viață? Poate că apelul a fost o simplă fantezie de miliardar, uitată pe loc. Cineva îi citise cartea, în insulele Bahamas, sau auzise numai vorbindu-se de ea și voise să-i audă glasul, să verifice dacă exista.

Își vârî ziarul de dimineață în buzunar. Privi pentru o clipă telefoanele ca și cum s-ar fi așteptat ca soneriile să țârâie din nou și, pe când străbătu culoarul cu mocheta roasă, tăiată de dungi paralele ce păreau fantoma parchetului desfăcut, pe când cobora marea scară de piatră, trase cu urechea, aproape mirat că o sonerie poruncitoare nu-l cheamă îndărăt. Străbătu curtea, se pomeni în stradă. Se îndreptă spre micul restaurant basc.

Urcă la etajul întâi, unde știa că, la vremea aceea, nu dă peste nimeni. Cercetă lista numai din obișnuință, că o știa pe dinafară, și comandă o salată de roșii și un pui â la basquaise, cu o jumătate de sticlă de vin roșu. Era aproape ora unu. În Bahamas trebuia să fie opt. Wildenstein își lua micul dejun împreună cu Barbara, Sybil, Merryl, Natașa și o jumătate de duzină de secretare, sub un cer absolut albastru, la umbra palmierilor exotici și, în timp ce mânca, telefona în toate colțurile lumii, în toate orașele lumii, iar glasul lui viril, sigur de el, răsuna pretutindeni în același timp, vorbea în trei sau patru limbi despre toate cărțile pe care le citise în cursul nopții.

Jérôme Bosch își desfăcu ziarul.

Începea salata de roșii, când chelnerița îl căută:

— Sunteți domnul Bosch, nu-i așa?

— Da, zise el.

— Sunteți chemat la telefon. Persoana a zis ca luați masa în sala de sus. Telefonul e jos, lângă cassă.

— Mă duc, zise el, consternat deodată.

Era oare glasul stins, depărtat, nedeslușit, aproape acoperit de paraziți, sau glasul celălalt, cel ce telefona de la Ibizza sau Acapulco? Sau, în sfârșit, agentul lui Wildenstein?

Telefonul trona pe o etajeră înghesuită între cassă și bucătărie. Jérôme Bosch se vârî într-un colț pentru a îngădui chelnerițelor să treacă.

— Alo, zise el încercând să-și apere urechea liberă de zgomotul farfuriilor.

— A fost greu să dau te tine. Oh! bineînțeles, știam unde te afli. Dar nu-mi mai aminteam numărul restaurantului. La drept vorbind, nu l-am știut niciodată. Nu-i ușor să găsești un număr când nu cunoști nici numele patronului, nici adresa exactă a restaurantului.

Era glasul din stânga, precis, limpede, dar parcă mai nervos decât de dimineață.

— Wildenstein te-a chemat?

— La ora precisă, spuse Jérôme Bosch.

— Ai să primești? Glasul era neliniștit.

— Încă nu știu. Trebuie să mă mai gândesc.

— Dar trebuie să primești. Trebuie să pleci. Wildenstein e un tip extraordinar. Vă veți înțelege amândoi perfect. Din prima clipă. Împreună cu el ai să faci lucruri extraordinare.

— Și o să fie bun filmul?

— Care film?

— Adaptarea după Ca într-o lungă grădină.

Glasul începu să râdă:

— N-ai s-o faci niciodată. Știi, ca și mine, că romanul nu poate fi adaptat. Ai să-i dai o altă idee. Va fi încântat. Nu, nu-ți pot spune care. Trebuie… trebuie să-ți vină ție.

— Și Barbara Silver? Cum e?

Glasul se îmblânzi.

— Barbara, oh! Barbara. Vei avea toată vremea s-o cunoști. Toată vremea. Pentru că… Îmi pare rău. Nu-ți pot spune.

O scurtă tăcere.

— De unde chemi?

— Nu-ți pot spune. Dintr-un loc tare plăcut. Nu trebuie să-ți cunoști viitorul. S-ar putea răsturna tot felul de lucruri.

— M-a mai chemat cineva azi-dimineață, zise pe neașteptate Jérôme Bosch. Cineva care avea glasul tău, sau al meu, dar tremurător, istovit. Îl auzeam tare rău. Mi-a spus să nu fac un anumit lucru. Să refuz un anumit lucru. Poate propunerea lui Wildenstein.

— Chema din viitor?

— Nu știu. O tăcere. Apoi: Vorbea de un accident.

— Ce-a zis?

— Nimic. Doar un cuvânt. Accident.

— Nu înțeleg, zise glasul. Ascultă, nu-ți bate capul. Vezi-l pe Wildenstein și lasă-te în voia lui.

— A chemat de mai multe ori, zise Jérôme Bosch. O să mai cheme, cu siguranță.

— Nu te dezumfla, zise glasul, îngrijorat. Întreabă-l de când telefonează, pricepi? Poate că cineva încearcă să te împiedece să reușești. Cineva care mă pizmuiește. Ești sigur că avea glasul nostru? Glasurile se imită.

— Aproape sigur, zise Jérôme Bosch. Așteptă o clipă, o chelnăriță se afla chiar în spatele lui. Chema poate din viitorul tău, adăugă el. Poate că ceva se încurcă în ce te privește și voia să mă prevină. Ceva ce a început cu Wildenstein.

— Imposibil, zise glasul. Wildenstein a murit. Nu… n-ar trebui să știi. Uită. Nu-i nimic. Oricum, nu știi când.

— Va… va muri într-un accident, nu-i așa?

— Un accident de avion.

— Poate că de asta-i vorba. Tu… tu nu erai amestecat?

— De fel. Te asigur. Glasul se enerva: Ascultă, nu-ți rata viitorul pentru povestea asta. Nu riști nimic. Știu ce o să ți se întâmple. Am trăit totul.

— Nu-ți cunoști viitorul.

— Nu, zise glasul. Dar pot să-i fac față. Am să fiu atent. N-o să mi se întâmple nimic. Și, chiar dacă mi se întâmplă ceva, sunt mult mai bătrân decât tine, nu, nu trebuie să-ți spun ce vârstă am. Să zicem că ai înainte încă vreo zece ani. Și ani buni. N-aș renunța la ei nici de-ar fi să mor mâine.

— Să mori mâine, 2ise Jérôme Bosch.

— Vorba vine. Zece ani e mult, știi. Și sunt sănătos tun. Mult mai sănătos decât la vârsta ta, fii sigur. Primește. Pleacă în Bahamas. Nu te leagă cu nimic. Făgăduiește că primești.

— Aș vrea să știu ceva, zise rar Jérôme Bosch. Cum de-mi poți vorbi? S-a inventat în viitor o mașină de explorat timpul? Sau ai meșterit-o chiar tu?

Glasul începu să râdă la celălalt capăt al timpului. Un râs cam silit.

— Ea există și în epoca ta. Nu știu dacă se cuvine să-ți spun. E secret. Foarte puțini sunt la curent. Oricum, n-ai știi să te folosești de ea. De fapt, nici acum nu știe nimeni cum merge. E nevoie de noroc, de un concurs fericit de împrejurări. Mașina e telefonul.

— Telefonul? repetă Jérôme Bosch, uluit.

— Oh! Nu receptorul pe care-l ții în mână. Ci rețeaua, ansamblul rețelei. E cel mai complicat lucru făcut de mână de om. Mult mai complicat decât cel mai mare ordinator. Gândește-te la miliardele de kilometri de fire, la milioanele de amplificatoare, la încâlceala de nedescurcat a centralelor. Gândește-te la miliardele de mesaje care fac ocolul Pământului. Și totu-i interconectat. Din când în când, se petrece ceva neașteptat în harababura asta. Din când în când, în loc să lege două locuri, telefonul leagă două momente. Cândva, treaba va deveni, poate, oficială. Dar mă îndoiesc. Prea multe imponderabile. Și prea multe riscuri. Numai câțiva sunt puși la curent.

— Cum ai făcut?

— Vei avea prieteni foarte inteligenți, în viitor, dacă primești propunerea lui Wildenstein. Dar vorbesc prea mult. N-ai nevoie să știi tot. Primește. Și gata.

— Nu știu, șopti Jérôme Bosch, când auzi un declic ia celălalt capăt al firului.

Cineva aștepta în spatele lui.

— Oh! Iertați-mă, spuse el. Am vorbit cam mult.

Se strădui să zâmbească. Sui din nou scara, trăgând de rampă. Puiul sosise în lipsa lui. Era aproape rece.

— Vreți să vi-l pun la încălzit? întrebă chelnărița.

— Nu, zise el. Merge și așa.

Nu dispuneau de mașini de călătorit în timp. Dar descoperiseră o nouă întrebuințare a telefonului.

Telefonul.

Încercuia toată planeta. Gonea de-a lungul drumurilor, a căilor ferate, agățat de păduri rectilinii. În haine de cauciuc, se arunca sub fluvii și sub oceane. Alcătuia un ghem dens și, totodată, arahnean. Firele lui se suprapuneau, se încrucișau. În zilele noastre nimeni n-ar mai fi în stare să deseneze diagrama completă a rețelei telefonice. Și în zece ani? Și în douăzeci de ani? Rețeaua depășea probabil în complexitate până și creierul omenesc.

Încercă să-și închipuie peșterile întunecate și răcoroase ale marilor centrale unde, în tăcere, impurități impalpabile, înecate în inima unui cristal, orientau glasuri nenumărate. Iar, într-un fel, rețeaua era vie. Oamenii o extindeau fără încetare și o reparau minuțios, o perfecționau. Centralele erau tot atâția ganglioni. Calculatoare automate decupează mesajele în lamele fine pentru a le încrucișa și a umple tăcerile. Ce mirare că telefonul era în stare de o minune suplimentară?

Își aminti de poveștile — poate niște legende — care circulau pe seama telefonului. Numere pe care le puteai forma noaptea și care te puneau în contact cu voci necunoscute. Nu una, ci voci anonime, descarnate, schimbând între ele cuvinte banale, sau glumețe, sau fără perdea, rostind lucruri ce n-ar fi fost spuse niciodată sub acoperirea unui chip sau a unui nume. Își aminti de glasurile fantomă care, zice-se, rătăceau fără încetare, timp de ani de zile în bucla fără sfârșit a rețelei și repetau mereu același lucru. Își aminti de ceasul vorbitor și de instalațiile de ascultare a convorbirilor.

Mai devreme sau mai târziu, își spuse, fiecare lucru din Univers își găsește o întrebuințare pentru care nu fusese conceput. Ca omul. Cu un milion de ani în urmă alerga prin pădure, culegea fructe și vâna cu mâinile goale. Iar acum înalță orașe, scrie poeme, aruncă bombe și telefonează.

Ca telefonul.

Împinse farfuria, comandă o cafea, o bău, plăti și ieși. Soarele sfârșise prin a alunga norii. Făcu un ocol în direcția cheiurilor. Dar, de când le ocupaseră mașinile, nu se mai putea hoinări pe cheiuri. Până și pescarii renunțaseră. Mă învârtesc în cerc, își spuse. Știu pe dinafară toate străzile cartierului. Lucrez, locuiesc în inima unuia dintre cele mai prestigioase orașe ale lumii și uite că a încetat să mă mai miște. Nu-mi mai spune nimic. Trebuie să ies din el.

Se uită la ceas. Aproape două și jumătate. E timpul să mă întorc și să fac ce n-am putut face dimineața. Mereu asemănătoare, zidurile și vitrinele erau cenușii și parcă transparente, uzate de frecvența, de insistența excesivă a privirilor. Rămâneau fetele, pe care le împrospătau sezoanele, mutările, întâmplările slujbelor și autobuzele cu turiști. Dar, din acest punct de vedere, nu era un an bun. De mai bine de o săptă-mână nu zărise o singură fată într-adevăr frumoasă.

În Bahamas, Barbara, Natașa, Sybil și Merryl se bălăceau într-o piscină, sub ochii mulțumiți ai lui Wildenstein. Are dreptate, își spuse. Trebuie să primesc. E o șansă cu care nu mă mai întâlnesc.

Ușa secretariatului rămăsese deschisă. Secretara îl pândea. Iar am fost chemat, își zise cu o strângere de inimă.

Se plecă spre el:

— Vă așteaptă cineva în birou, domnule Bosch.

Se opri deodată, simțind un nod în gât. N-aveam nici o întâlnire. Cine a venit să mă vadă? Să fi reușit ei să străbată fizicește timpul? Nu le ajunge oare că-mi telefonează? Șovăi în fața ușii, își luă inima în dinți. Nu, nu pot decât să telefoneze, să expedieze glasuri, mesaje de-a lungul timpului. Deschise ușa.

Un bărbat care nu semăna cu Jérôme Bosch aștepta, șezând pe un colț al biroului, cu un picior atâr-nând și celălalt atingând mocheta roasă. Avea o față prelungă, trăsături rasate. Părul de culoare închisă era lung, dar tăiat cu grijă la nivelul gulerului. Era îmbrăcat cu haine de aparență sobră, dar stofa cu carouri mari, numărul năucitor de buzunare — cel de deasupra inimii prevăzut cu o batistă colorată și mototolită artistic — reverele înguste, le subliniau fantezia. Purta o cămașă cu dungi, o cravată cu picățele, pantofi negri împodobiți cu motive complicate și ciorapi roșii. Lângă mâna dreaptă, o servietă neagră, de piele lucitoare. Părea englez din creștet până-n vârful unghiilor. Se ridică.

— Domnul Jérôme Bosch? Sunt deosebit de mândru că vă cunosc. Avea un glas cultivat, senin, colorat de un accent fără doar și poate britanic. Jérôme Bosch încuviință din cap. Fred Hardy, zise bărbatul, întinzând o mână nesfârșită și îngrijită, cu unghii pătrate, tăiate scurt. Domnul Wildenstein mi-a telefonat înainte de a vă chema. Dorea să mă ocup de toate amănuntele. Deschise servieta, înșiră pe birou o mână de acte: Iată biletul de avion, domnule Bosch. Iată o viză specială, pe care n-aveți decât s-o strecurați în pașaport. Aveți un pașaport, nu-i așa? Portofelul cuprinde cincizeci de livre în traveller's checks la purtător. Tot ce aveți de făcut e să le încasați. Mi-am zis că, pentru călătorie, vă ajung. Acolo, domnul Wildenstein va suporta chiar el cheltuielile. Și iată o.scrisoare pe care i-o veți da vameșului, la Nassau. Guvernatorul e un prieten personal al domnului Wildenstein. Nu va trebui să vă ocupați de nimic. Domnul Wildenstein nu se află probabil la Nassau, dar cineva vă va aștepta la aeroport și vă va conduce la insula domnului Wildenstein. Vă doresc călătorie plăcută!

— Încă n-am primit, zise Jérôme Bosch.

Hardy începu să râdă politicos.

— Oh! sunteți liber, domnule Bosch. Am pregătit toate în ipoteza unui răspuns favorabil.

— Ați fost rapid, zise uluit Jérôme Bosch, privind biletul de avion, viza, portofelul și plicul. Locuiți în Paris?

— Vin de la Londra, domnule Bosch, zise Hardy. Domnul Wildenstein ține la eficacitate. Domnul Wildenstein mi-a recomandat să vă conduc chiar eu la aeroport. De altfel, avionul meu decolează cu o jumătate de oră după avionul dumneavoastră. Orarele astea, între Paris și Londra, sunt practice.

Telefonul din dreapta începu să sune. Hardy își luă servieta sub braț:

— Vă aștept pe culoar, domnule Bosch. Taxiul e jos. Avem tot timpul.

Zâmbi, dezvelindu-și larg diații lați și imaculați. Ușa se închise în urma lui.

Jérôme Bosch ridică receptorul.

— Alo, zise el. Nimeni. Ecoul unei peșteri, un lung tunel. Un puț. Alo, zise el mai tare. I se păru că sunetul glasului său e aspirat de microfon, înăbușit, distrus. Fără convingere, întrebă: De când mă chemați? Ce doriți?

Trase spre el biletul de avion și-l răsfoi. O pagină dus Paris — Nassau, via New York și Miami. O pagină întors. Hardy le făcuse bine pe toate. Nu era o cursă. Orice s-ar fi întâmplat, se putea înapoia. Și Hardy venise special de la Londra. Ia să vedem, Wildenstein îl chemase la zece și jumătate, poate la unsprezece. Luase avionul de prânz. La unu era la Paris. La două fără un sfert, în biroul lui Jérôme Bosch. Foarte simplu. Trăia într-o lume în care se sărea dintr-un. avion într-altul, în care se purtau haine ce păreau sobre, dar erau de fapt extravagante, pantofi de comandă, unde invitai la dineu guvernatori și unde telefonai în cele patru colțuri ale planetei. Nu-l pot trimite plouat înapoi la Londra, își zise Jérôme Bosch.

Era un bilet de clasa întâi. Pe colțul de sus, din stânga, al copertei fusese aplicată o ștampilă: V.I.P, și cineva adăugase de mână: Fm WDS.

Very Important Person. From Wildenstein. Din partea lui Wildenstein.

A făcut pe dracul în patru. Nu mă pot mulțumi să-i spun: mâine, dacă vreți, dar nu azi, trebuie să mă mai gândesc. O să-mi râdă în nas. Nu, e mult prea bine crescut. Are să spună că domnul Wildenstein va fi dezolat, dorea să vă vadă mâine dimineață. Se va înclina, va vârî în servietă biletul, viza, cele cincizeci de livre și scrisoarea pentru guvernator și se va înapoia la Orly pentru a-și aștepta avionul. Cât e ceasul? Aproape trei. Avionul decolează peste o oră și jumătate. Nassau, via N.Y. și Miami. Sunt în stare să-l întârzie cu un sfert de oră, numai pentru mine.

— Alo, zise Jérôme Bosch în telefonul mut.

Deschise un sertar al biroului, singurul încuiat. Ridică niște hârtii oficiale. Dădu de pașaport, pată albastră, îl trase spre el cu o mână, îl deschise. O fotografie veche de trei sau patru ani. Era aproape frumos pe atunci, mai slab, cu ochii ageri.

— Alo, zise el pentru ultima oară și puse receptorul jos.

Avea mâinile umede și degetele-i tremurau. N-am experiența unor asemenea situații. Nu știu ce să fac. Strânse în dreapta pașaportul, biletul, viza, portofelul și scrisoarea. Deschise un sertar mare și, cu mâna liberă, se grăbi să înfunde în el formularele, dosarul, pixurile și cutia cu agrafe.

La capătul culoarului, Hardy aștepta zâmbitor, nici măcar rezemat de perete, cu ambele mâini pe mânerul servietei, nepăsător.

Jérôme Bosch ciocăni la ușă și intră la secretariat.

— Trebuie să plec pentru câteva zile, doamnă Duport, zise el. Domnul…

— Era un accident, nu-i așa?

Părea speriată. Ce-o să-și închipuie? se întrebă. Dar nu-i pot spune adevărul. Nu-i pot spune că până într-o oră am să fiu în văzduh, în drum spre insulele Bahamas.

— Nu, zise el cu glasul deodată răgușit. Nu un accident, dimpotrivă. O… chestiune personală. Am să lipsesc câteva zile. Cred că-i mai bine să se angajeze o înlocuitoare. Ca să… ca să răspundă la telefon. Am să vă trimit o carte poștală.

Secretara se hotărî, în sfârșit, să zâmbească:

— Călătorie plăcută, domnule Bosch.

Pe punctul de a ieși, se răzgândi:

— Dacă… dacă mă cheamă cineva, spuneți-i că am plecat în vacanță. Nu prea am mult timp. Domnul de pe culoar… O să-i explicați totul directorului-adjunct, nu-i așa?

— Fiți fără grijă. Călătorie plăcută, domnule Bosch.

— Mulțumesc.

Pe culoar, Hardy scotea o țigară dintr-o cutie roșie și aurie. Îi bătea capătul pe încuietoarea servietei, o punea în gură, bricheta țâșnea din buzunar, flacăra, trăgea un fum, sufla fumul într-o șuviță subțire, aproape fără să-și descleșteze buzele.

— O țigară, domnule Bosch?

— Nu, mulțumesc, spuse el. Eu… fumez pipă.

Își pipăi buzunarul, dar știa că pipa lui bruyère neagră, cea plesnită și care avea să aibă o viață scurtă, deși o prefera celorlalte, nu era acolo. O lăsase dimineață acasă. De altfel, n-o lua niciodată la birou. Nu fuma cu ea decât când scria sau citea, acasă, în liniștea apartamentului său în care toate lămpile erau aprinse.

— Domnul Wildenstein va fi încântat de hotărârea dumneavoastră, domnule Bosch. Va fi fericit să vă vadă. Îi plac oamenii care se decid repede. Timpul e atât de prețios, nu-i așa? Coborau marea scară de piatră. Poate că trebuie să preveniți pe cineva, domnule Bosch? spunea Hardy. Puteți telefona de la aeroport. Se uită la ceas. Nu mai avem timp să treceți pe acasă. N-are nici o importanță. Domnul Wildenstein e cam de mărimea dumneavoastră și are o garderobă bogată. La nevoie, găsiți tot ce vă trebuie la Nassau. Domnului Wildenstein îi place să călătorească fără bagaje. Pietrișul curții scrâșnea sub tălpile lor. Aveți taxiuri atât de comode, în Franța, domnule Bosch. N-am avut decât să telefonez din Londra înainte de plecare și o mașină m-a așteptat la Orly. Radio-taxiuri, nu-i așa? Taximetrele noastre sunt atât de demodate, la Londra! Și la New York e atât de greu să obții un șofer care să te aștepte. S-a făcut frumos, nu găsiți? La Londra ploua, azi-dimineață. La Nassau e încă și mai frumos. Dar cerul nu are nuanța, culoarea asta gingașă. Aș vrea să vă vorbesc despre cartea pe care ați scris-o, domnule Bosch, dar mă simt foarte prost, încă n-am avut răgazul de a o citi. Vă cunosc atât de imperfect limba. Sper că va fi tradusă în curând. O să vă placă domnul Wildenstein. E un om cu temperament. Sau se spune, cumva, caracter?

— Și acum, baroane, zise șoferul când se instalară pe bancheta din spate a Renault-ului D. S., încotro?

— La Orly, zise Hardy.

— Prin Raspail sau prin Italie?

— Ia-o pe bulevardul Saint-Germain și bulevardul Saint-Michel, zise Hardy. Îmi place atât de mult să trec pe lângă Luxembourg.

— Cum doriți, dar o lungim.

Bulevardele erau aproape pustii. Luminile stopurilor treceau în fața lor pe verde, de parcă șoferul le-ar fi telecomandat. Nu-i mai lipseau mașinii, își spuse Jérôme Bosch, decât un steguleț și o sirenă. Nu, o sirenă ar fi sfâșiat tăcerea vătuită. Adevărata putere se măsoară după discreție. Nici zgomot, nici bagaje. Invizibilitate. Un nume pentru un pașaport.

Cum depășeau grădina Luxembourg, radioul începu să zumzăie. Era un model vechi, cu un fel de aparat telefonic. Fără a încetini, șoferul ridică receptorul și și-l atârnă în dreptul capului.

— Ascult, zise el.

O voce fornai câteva cuvinte.

Șoferul privi prin retrovizor.

— Vă cheamă Bosch? zise el.

— Da, zise Jérôme Bosch.

— Nu-i un lucru obișnuit, dar cineva vrea să vă vorbească. Trebuie să fie important, dacă stația a hotărât să vă dea legătura. Pentru că asta, pricepeți, nu-i o cabină telefonică, e un taxi. Hai, luați tubul, de vreme ce sunteți chemat. Dar n-am mai văzut una ca asta. Și conduc de douăzeci de ani, vă dați seama.

Cu gâtul încleștat, Jérôme Bosch apucă aparatul. Fu nevoit să se plece înainte, să se rupă din șale pe speteaza scaunului din față pentru că firul telefonului era prea scurt. Își strivi bărbia de catifeaua roasă.

— Alo, zise el.

— Jérôme, spuse glasul. Apucat să dau de dumneavoastră… greu… Pentru numele lui Dumnezeu, nu plecați. O să se întâmple… Nu…

Paraziți. Troznete.

— De când chemați? întrebă Jérôme Bosch cu o voce pe care încerca s-o facă mai sigură și, totodată, mai discretă.

— De ce, de ce, de ce? spunea glasul plângăreț, glasul tremurător, glasul care scâncea. De… mâine… sau poi… Nu știu…

— De ce nu trebuie să?…

Tăcu, gândindu-se că Fred Hardy are să- audă. A venit de la Londra dinadins ca să mă pună în avion.

— Accident, zise glasul.

Era mai aproape decât oricând. Dar, fiind mai limpede, părea și mai jalnic și mai uzat.

— Cine-i la aparat?

— Tttt… tu, zise glasul către singurul Jérôme Bosch. Am mai…

— Atunci de ce mă luați cu dumneavoastră? întrebă deodată Jérôme Bosch.

— Sunt departe… atât de departe, zise galsul, de parcă ar fi dat o explicație.

Mașina luă viteză. Goneau pe culuarul din stânga al autostrăzii.

O intuiție îl izbi pe Jérôme Bosch, ca un pumn.

— Sunteți… bolnav, încheie el.

Nu îndrăznise să spună mai mult. În fața șoferului, în fața lui Fred Hardy.

— Nu, nu, nu, zise glasul, nu asta… nu asta… mai rău, e îngrozitor. Nu trebuie… Eu… aștept.

— Ce nu trebuie?

— Nu trebuie să plecați, zise deslușit glasul și pieri îndată, ca și cum ar fi furnizat un ultim efort epuizant, cumplit.

Jérôme Bosch rămase o clipă sleit, plecat înainte peste spătar. Sudoarea îi curgea pe frunte. Receptorul îi scăpă din mână, săltă pe pernă, apoi rămase spân-zurat de fir, izbind genunchiul șoferului, sunând pe metal.

— Gata? zise șoferul.

— Așa cred, zise Jérôme Bosch dintr-o suflare.

— Cu atât mai bine, zise șoferul, punând aparatul la loc.

Un avion cu reacție trecu deasupra lor, foarte jos.

— Păreți nervos, domnule Bosch, zise Fred Hardy.

— Nu, zise Bosch, de loc.

Gândi: încă n-am plecat. Pot să mă răzgândesc. Să spun că m-au chemat. O treabă urgentă. Să las pe mâine.

— Aerul din Nassau vă va face bine, domnule Bosch, zise Hardy. Agitația marilor orașe uzează nervii.

— Plecare sau sosire? întrebă șoferul.

— Plecare, zise Hardy.

Mașina trase la marginea trotuarului. Jérôme Bosch se plecă înainte și văzu că suma marcată de contor avea trei cifre. Hardy plăti. Ușile de sticlă se deschiseră automat înaintea lor. Evitară cozile din fața ghișeelor de înregistrare și se prezentară la intrarea unui birou discret. Jérôme Bosch își duse mâna la buzunarul stâng, umflat de pașaport, bilet, viză și scrisoare. Îndepliniră formalitățile.

— Nu, nu pe acolo, zise» Hardy când Jérôme Bosch se îndreptă spre scara cea mare.

Îl duse către un culoar îngust. Marmura făcu loc unei mochete groase. O ușă lunecă fără zgomot.

— V-ați și întors, domnule Hardy, zise băiatul de la lift.

— Da, din păcate, zise Hardy. Nu profit niciodată de Paris.

Se pomeniră în holul de sus.

— Aveți tot timpul să cumpărați ziare, domnule Bosch. Sau o carte. Până la Nassau aveți zece ore de zbor, socotind și escalele. La plecarea de la Londra se zboară direct, dar avionul nu pleacă decât o dată pe săptămână.

Pot să refuz, iși zicea Jérôme Bosch. Să mulțumesc, să aștept cu el avionul de Londra, să-i făgăduiesc că plec mâine. Să zic că am uitat ceva. De când mă chema? De unde mă chema? De ce a spus mâine? Cum m-ar putea chema de mâine? Mâine nu voi ști să telefonez în timp, așa cum nu știu nici azi. Unde se afla?

Treptat se lăsa îmbătat de ambianța holului.

— Nu mi-ați dat nici răgazul de a-mi lua un pardesiu, zise el.

— Nu-i nevoie. La Nassau n-aveți ce face cu el. V-ar trebui mai degrabă un costum subțire. La Nassau sunt croitori englezi excelenți. Cele mai bune case de la Londra!

De cealaltă parte a peretelui de sticlă așteptau avioane uriașe, nemișcate, înghețate. Altele se târau încet. Și un altul mugea din reactoare la capătul unei piste, se zvârlea înainte, refuza să părăsească solul, apoi se oprea deodată, se cabra, se ridica. Sunt într-un acvarium. Nici sunetele nu pătrund în închisoarea asta de sticlă. De cealaltă parte, în albăstrimea cerului, începe libertatea.

Gândurile lui Jérôme Bosch fură abătute de apropierea unei femei tinere, trasă în două exemplare. Două gemene. Absolut identice. Lungi plete de miere încadrând două chipuri cam fade, dar de o prospețime încântătoare. Aveau picioare lungi și subțiri. Fiecare dintre ele purta în bandulieră câte o mică geantă de piele roșie. Fac cinema sau fotografie, își zise Jérôme Bosch, de fapt mirat că între ele și el nu detectează grosimea unei vitrine sau adâncimea de nestrăbătut a unei săli de cinema, sau luciul glasat al unei pagini de magazin. Mașina de născocit povești se puse binișor în mișcare. Un bărbat îndrăgostit de una dintre gemene, n-avea importanță de care, și se întreabă pe care s-o aleagă. Pe A sau pe B? O alege pe A. Care-și dă foarte repede pe față caracterul cicălitor. Înțelege că ar fi trebuit să se însoare cu B., care e blândă, afectuoasă și-l iubește în tăcere. Ce poate face? Să divorțeze și s-o ia pe B. Dar fata nu se învoiește. Își iubește prea mult sora. Descoperă o metodă prin care poate telefona prin timp. Își telefonează lui însuși în ziua când a luat hotărârea. Ia-o pe B., strigă neliniștit către trecutul său nehotărât. Ce va face trecutul? Și dacă, la întrebuințare, B. se dovedește cicălitoare? Complet idiot! își spuse Jérôme Bosch.

— Surorile Berthold, zise Fred Hardy. Pretind că sunt suedeze, dar sunt de fapt austriece și poate chiar iugoslave. Domnul Wildenstein se gândise să le întrebuințeze. Dar nu știu să joace. Nimic de făcut. Nici urmă de prezență scenică. Ca și cum una ar fi reflexul celeilalte, și viceversa. La Hollywood, Jonathan Craig pretindea că amândouă n-au decât o umbră. Au să joace acum într-un mic film francez.

— Întâlniți mereu aceleași persoane pe aeroporturi, domnule Hardy?

— Nu, dar câteodată dai de mutre cunoscute. Mai ales pe ruta Paris — New York. Ca pe o linie de periferie. Londra e azi periferia New Yorkului, domnule Bosch.

— Nu-i periculos să călătorești cu avionul? zise impulsiv și naiv Jérôme Bosch.

Auzea glasul: accident… accident…

— Desigur, domnule Bosch, zise Hardy. Dar mai puțin decât dacă ai lua o mașină. Există statistici. Eu iau avionul în medie de trei ori pe săptămână, iar domnul Wildenstein face parte din clubul milionarilor. Ați auzit de el. Asta înseamnă că a făcut mai bine de un milion de kilometri în avion. Nici un accident. N-ați urcat niciodată în avion, domnule Bosch?

— Ba da, zise Jérôme Bosch, rănit deodată în propria lui frică. Am fost de două sau de trei ori la Londra, și la Tunis, și la New York. De asemenea în Germania și la Nisa. Dar nu-mi plac decolările și aterizările.

Îi veni să povestească pe loc cum văzuse, în Algeria, un elicopter arzând, în timpul războiului. Aparatul șovăind ca o muscă mare, apoi derapând, aplecându-se cine știe de ce, răsturnându-se. Un neașteptat fulger de magneziu. Un fum negru, des, nici o explozie, ardea numai, sirenele pompierilor, lințoliul zăpezii, spumă carbonică pe un bloc de nimica toată, mai puțin de un metru pe una dintre laturi, tot ce rămânea din elicopter.

— Minunată vreme, domnule Bosch, zise Fred Hardy. Veți avea parte de un zbor admirabil. Priviți, avionul dumneavoastră a fost anunțat.

Jérôme Bosch se întoarse către panoul de afișaj. Căută și citi: Zbor 713 B.O.A.C. Paris — New York — Miami — Nassau. Sala 32

— Avem tot timpul, zise Hardy. Zău, ar trebui să vă cumpărați ziarele, o carte, o pipă, niște tutun. Sau poate preferați să meditați în avion? Avioanele sunt locuri atât de liniștite.

Privirea lui Jérôme Bosch lunecă două rânduri mai jos: Paris — Londra. 17 h. Air France. Zbor A. Sala 57 Zbor B. Sala 58.

— Avionul dumneavoastră, zise el.

Fred Hardy cercetă tabelul.

— Oh! I-au dublat.

— Pe care-l luați? întrebă fără veste Jérôme Bosch.

— N-are importanță, zise Hardy. Dacă nu mai au locuri la A., au să mă pună la B. Cred că sosesc în același timp.

Dar dacă avionul B. are un accident, își spuse Jérôme Bosch, n-ar trebui insistat pentru a-l lua pe A.? Șansele sunt oare matematic egale? Cum să alegi?

— Sunteți căutat, zise Fred Hardy.

— Cine, eu?

— Difuzorul, zise Fred Hardy. Poate domnul Wildenstein.

Impecabil, elegant, zâmbea cu țigara între degete, cu servieta pe brațul unui fotoliu, sprijinită de șold. Tăcere.

— Domnul Jérôme Bosch e rugat să se prezinte la biroul de recepție, spunea vocea asexuată, dar feminină, angelică, prea gravă, prea suavă, prea calmă.

— Probabil că sunteți chemat la telefon, zise Fred Hardy. Pe aici. Drept înainte. Vreți să vă cumpăr ziarele? O pipă? Spumă sau bruyère, domnule Bosch? Ce tutun preferați? Amsterdamer, Dunhill?

Dar, zăpăcit, împleticindu-se, Jérôme Bosch apucase să și plece. Prea mult zgomot… Prea multe fețe. Un itinerar complicat. Unde o fi? Pancartele. Recepție.

Se agăță de tejghea, ca și cum s-ar fi înecat. Înțelesese. În mintea lui crescuse o idee. Până atunci se răsucise ca un pește într-un vas bine închis. Sferic. Înțelegea. Credea tot.

— Sunt Jérôme Bosch, îi spuse femeii tinere, zâmbitoare, cu o beretă cenușie așezată strâmb pe creștet. Avea ochii prea mari, aspru subliniați cu negru și dinții prea mari și ei. Am fost chemat, zise Jérôme Bosch, nervos. Sunt Jérôme Bosch.

— Desigur, domnule Bosch. O clipă, domnule Bosch. Apăsă pe un buton invizibil, spuse ceva, ascultă. Un apel telefonic, domnule Bosch. Cabina 3. Nu, pe aici. La stânga.

Ușa se închise automat după el. Tăcere. Urletul avioanelor nu ajungea până acolo. Ridică receptorul și, fără să mai aștepte, spuse în aparat:

— Nu vreau să plec.

— N-ai să renunți acum, zise glasul din stânga, glasul ferm și hotărât.

— Celălalt, zise Jérôme Bosch. Nu telefonează din viitorul tău. Cheamă dintr-un alt viitor. I s-a întâmplat ceva. A luat avionul și a avut un accident și…

— Ești nebun! zise glasul. Te temi să iei avionul și născocești ce-ți dă prin mine. Știi, te cunosc destul de bine.

— Poate că te născocesc și pe tine, zise Jérôme Bosch.

— Ascultă, zise glasul. Mi-a fost destul de greu să dau de tine. Știam că ai să șovăi. Nu țin să ratezi prilejul ăsta.

— Dacă nu plec, zise Jérôme Bosch, nu mai exiști. De asta stărui.

— Și dacă? zise glasul. Eu sunt tu, nu-i așa? Ți-am vorbit de Ibizza, de Acapulco. Tot timpul pentru a scrie. Și Barbara. Doamne, n-ar trebui să-ți spun, dar ai să te însori cu Barbara. N-ai să ratezi una ca asta. O iubești.

— Încă nici n-o cunosc, zise Jérôme Bosch.

— Ai să te întâlnești cu ea, zise glasul. O să fie nebună după tine. Nu imediat. Zece ani, Jérôme. Mai bine de zece ani de fericire. Are să joace în toate filmele tale. Ai să fii celebru, Jérôme.

— Lasă-mă să mă mai gândesc, zise Jérôme Bosch.

— Cât e ceasul? Se uită la ceas.

— Patru și zece.

— Trebuie să te sui în avion.

— Dar glasul celălalt, care telefonează de nu știu unde? Îmi spune să nu plec. Un alt viitor, o altă posibilitate. Spunea că mă cheamă de mâine.

— Un alt viitor, zise glasul, nehotărât. Păi sunt aici, nu? Am luat avionul și nu mi s-a întâmplat nimic. Am luat avionul de o sută de ori. Acum fac parte din clubul milionarilor. Știi ce-i asta? Nici un accident.

— Celălalt a avut un accident, zise încăpățânat Jérôme Bosch.

Tăcere. Scuipături. O gâză abisală ronțăie firul undeva, pe fundul unui ocean.

— Să zicem, se învoi glasul. Poți să înfrunți riscul, nu? Uite statisticile. Ai nouăzeci și nouă la sută șanse să ajungi cu bine. Mai mult. Nouă sute…

— De ce să te cred pe tine, zise Jérôme Bosch, și nu pe celălalt?

— … șansă la două…

— Alo, zise Jérôme Bosch, te aud foarte prost.

— Chiar dacă n-ar fi decât o șansă la două, zicea glasul care striga și rămânea departe, care vorbea de cealaltă latură a unui perete de sticlă, care răcnea dintr-o cutie închisă, nu poți lăsa lucrurile baltă. N-ai să-ți petreci viața în biroul ăla, nu?

— Nu, zise Jérôme Bosch, lăsând-o mai moale.

Un glas minuscul la capătul firului, ca și cum interlocutorul s-ar cufunda acolo într-o spumă, s-ar prăbuși în labirintul infinit al firelor telefonice.

— Grăbește-te, zicea o gâză, ai să pierzi avionul.

Clic.

— Alo, allo! strigă Jérôme Bosch.

Tăcere. Aparat mort. Se uită la ceas. Șaisprezece și paisprezece minute. Sunt cu un minut sau două în urmă. Hardy se întreabă probabil ce fac. Am să pierd avionul. Să plec? se întrebă Jérôme Bosch.

— E timpul, zise Fred Hardy, zâmbitor. V-am cumpărat o servietă. O pipă de spumă. Domnul Wildenstein preferă pipele de spumă pentru că nu-i nevoie să le… cum se spune… ardeți. Trei pachete de tutun. Le Monde și Le Figaro, New York Times, Paris-Match, Playboy și ultimul Fiction. E revista franceză în care vă publicați nuvelele, nu-i așa? V-am luat o perie de dinți. O sticlă de whisky. Chivas. Vă place Chivas, nu-i așa, domnule Bosch? Avem exact timpul necesar. Nu, nu pe-aici.

Polițistul zâmbi, îl salută pe Fred și făcu un semn.

Vameșul îi lăsă să treacă.

— Spuneți-i domnului Wildenstein că la Londra e totul în regulă, domnule Bosch. Am să-i telefonez mâine. Nu, domnule Bosch, pe aici.

Difuzoarele împrăștiau o muzică dulce.

Înaintau într-un culoar nesfârșit, mărginit la capăt de o mare oglindă care le trimetea îndărăt propria imagine spre care se repezeau. Dar nu se atinseră. Fred Hardy îl apucă de cot pe Jérôme Bosch, îl sili să facă un sfert de întoarcere spre dreapta și coborâră, nemișcați, pe o scară mecanică, la etajul de jos.

Sala de așteptare era împărțită în două. La dreapta, niște oameni la coadă. Jérôme Bosch dădu să li se alăture. Dar Fred Hardy îl duse spre cealaltă poartă. În fața ei nu era aproape nimeni. Un costum cenușiu cu trăsături marcate, ținând în mână o servietă de piele neagră și lucioasă, și o femeie, foarte înaltă, foarte frumoasă, căreia lungile plete palide îi mângâiau umerii goi. Nu se uita la nimeni.

Mai era de trecut o ușă.

Nu vreau să plec, își zicea Jérôme Bosch, alb la față. Am să spun că mi-e rău, că am uitat o întâlnire, că trebuie să-mi iau un manuscris. N-am să le spun nimic. Nu mă pot sili. Nu mă pot răpi.

— Poftim, spuse Fred Hardy, întinzându-i servieta. Vă doresc călătorie plăcută. Mi-ar fi făcut plăcere să vă însoțesc, dar mă așteaptă biroul, la Londra. Am să mă reped poate în Bahamas către sfârșitul lunii. Sunt foarte fericit că v-am întâlnit, domnule Bosch.

Poarta se deschise. O stewardesă intră, zâmbi, se uită la cei trei pasageri de clasa întâia, le luă tichetele roșii și pieri.

— Fiți buni și luați loc în autobuz, vă rog.

— Adio, domnule Hardy, zise Jérôme Bosch, depărtându-se.

…………………………………………………..

Jérôme Bosch ei aproape singur în autobuzul care duce călătorii de clasa întâia. Autobuzul merge încet, după un itinerar complicat, pe o imensă suprafață de beton neted, pe care nimic nu pare s-o balizeze. Jérôme Bosch nu simte nimic, nici măcar mărunta ațâțare ce întovărășește orice călătorie. Își spune că nu i se mai poate telefona, dar se înșală. Își spune că nimeni nu va mai încerca să-i influențeze comportarea, pentru că nu mai are importanță. Autobuzul se oprește. Jérôme Bosch coboară din autobuzul care pleacă să ia porția de pasageri de clasa a doua. Urcă scara mobilă rezemată de partea dinainte a aparatului. Șovăie pătrunzând în cabina de clasa întâi. Se lasă condus în dreptul unui fotoliu, lângă un hublou, în fața aripilor. Își prinde centura sub ochiul vigilent al stewardesei. Aude larmă, târșâit de picioare, în spatele lui se instalează pasagerii de clasa a doua. Vede stewardesa îndreptându-se către cabina de pilotaj, dispărând pentru o clipă, revenind, apucând un microfon. O aude urând bun-venit în trei limbi, recomandând stingerea țigărilor și verificarea centurilor. Se aprinde un panou care reînnoiește instrucțiunile. I se întinde un coș cu bomboane. Alege una. Știe că-i vorba de un rit, că aparatele sunt presurizate și că timpanele nu-l vor durea, chiar dacă nu se obosește să înghită, că, de altfel, va înghiți bomboana înainte ca avionul să sfâr-șească decolarea. Aparatul pornește. Lui Jérôme Bosch i se pare că vede silueta elegantă a lui Fred Hardy, dincolo de poarta de pe acum îndepărtată a salonului de așteptare. Avionul încremenește. Motoarele rag, și, fără a mai aștepta, Universul năvălește înainte și-l lipește pe Jérôme Bosch de spătar. Încearcă să privească prin hublou. Aparatul a părăsit solul. Un șoc. Roțile au intrat în lăcașul lor.

Jérôme Bosch se destinde. Nu se va întâmpla nimic. I se întinde un ziar, cel de dimineață și, în mod mecanic, îl deschide la pagina economică și ochii i se îndreaptă spre mica hartă meteorologică. Pune ziarul deoparte. Deschide servieta, caută și găsește pipa, o cercetează, calitate superioară, o umple, o aprinde. I se servește un whisky. Zboară deasupra norilor. Se întreabă dacă civilizații efemere și minuscule nu se dezvoltă în cutele acestor munți de ceață. Crede că-i în curs de a uita telefonul. Încearcă să-și închipuie cum arată Nassau. Începe să descopere că a plecat. Ia în stăpânire cabina. Își acționează fotoliul. Se întreabă asupra probabilităților celor două viitoruri. I se pare, dar nu e sigur, că glasul din stânga, glasul ferm, sigur, Ibizza, Acapulco și Barbara n-a Încetat a se depărta, a deveni mai puțin deslușit de la convorbire la convorbire, iar celălalt mai prezent. Chestie de legături telefonice. I se aduce de mâncare. I se servește șampanie. O privește pe stewardesă, care zâmbește ori de câte ori trece pe lângă el. Mai cere șampanie. Bea o cafea. Doarme.

Când se trezește — dar cât o fi ceasul? — avionul zboară pe deasupra mării, într-un cer absolut senin. Jérôme Bosch n-a visat sau nu-și poate aminti visele. Privind marea, regretă în mod absurd că nu și-a luat un slip de baie. Domnul Wildenstein are cu siguranță o duzină de slipuri de baie. Jérôme Bosch înțelege, în sfârșit, că stewardesa i se adresează. Ea îi întinde o bucățică de hârtie albastră, îndoită în mod complicat, ca o telegramă. Pare mirată.

— Un apel pentru dumneavoastră, domnule Bosch. Radiofonistul se scuză, dar n-a înțeles decât câteva cuvinte. E electricitate statică în aer. A cerut confirmarea, degeaba.

Desface hârtia și citește doar două cuvinte, însemnate în grabă, cu un pix: Pe curând…

Domnul Wildenstein, își zice. Dar nu e sigur.

— Vă rog, zice el, puteți întreba cam cum era glasul?

— Să văd, zice stewardesa, care se îndepărtează, dispare în cabina pilotului, revine peste o clipă.

— Domnule Bosch, zice ea, radiofonistul nu prea știe să descrie un glas. Vă roagă să-l iertați. Spune că glasul părea foarte apropiat, că se auzea foarte puternic și că nu crede, în ciuda paraziților, că ar fi vrut să spună și altceva. A cerut din nou confirmarea.

— Mulțumesc, zice Jérôme Bosch în timp ce o vede depărtându-se, apucând microfonul, luând aer în piept, după care o aude rostind cu voce suavă:

— O clipă de atenție, vă rog, doamnelor și domnilor. Vom străbate o zonă de perturbații. Fiți buni și puneți-vă centurile, stingeți țigările. Ladies and gentlemen, your attention, please, fasten your seatbelts…

Nu mai ascultă. În străfundul cerului, altminteri curat, privește prin hublou o mică pată noroasă, apoape neagră, peste care se află un intens clocot întunecat și către care avionul se aruncă. Neagră, neagră, neagră, ca un ochi.

1969

SFÂRȘIT

1

Data publicării în revista FICTION. Notă valabilă şi pentru sistemul de datare al nuvelelor ce urmează

2

Mâncat, în limba germană

3

Jussieu, numele unei celebre familii de botanişti francezi, ai cărei membri s-au făcut cunoscuţi în secolele XVII, XVIII şi XIX.

Content

Klein Gerard Planeta cu sapte masti

Gerard Klein Planeta cu șapte măști

PERLELE TIMPULUI 1958

UN LOC LA BALCON

ÎN VACANȚĂ

CEI PĂRĂSIȚI

SERBAREA

SPUMA SOARELUI

LARMĂ ȘI TĂCERE

UN CÂNTEC DE PIATRĂ 1966

VALEA ECOURILOR

RECRUTORII

PLANETA CU ȘAPTE MĂȘTI

TUNICA NESSEI

INEDITE

VIRUȘII NU VORBESC

DISCURS PENTRU A SUTA ANIVERSARE A INTERNAȚIONALEI VEGETARIENE

AVIZ DIRECTORILOR DE GRĂDINI ZOOLOGICE

LINIE DESPĂRȚITOARE

1