Robert Silverberg

Majipoor krónikái

Kirbynek, akit talán ez a könyv már nem kergetett a teljes kétségbeesésbe, de az biztos, hogy a közelében járt.

Prológus

Négy évvel azután, hogy Lord Valentine, a Napkirály ismét elfoglalta a trónját, az ifjú Hissune, aki egyszerű hivatalnokként szolgált a Feljegyzések Házában, Majipoor Labirintusa mélyén, komoly csínytevésre szánta el magát. Az ezt megelőző hat hónapban az adószedők összegyűjtött levéltári anyagát katalogizálta — dokumentumok végtelen sorát, amelyekre soha az életben nem lesz szüksége senkinek —, és amennyire most fel bírta mérni, ez a feladat a következő egy, két, de akár három évben is bőven el fogja látni munkával. Teljesen feleslegesen, hiszen Hissune el nem tudta képzelni, vajon kit érdekelhetne egy vidéki adószedő jelentése Lord Dekkeret, Lord Calintane vagy a réges-régen uralkodó Lord Stiamot korából. A végtelen iratmennyiséget az évek során teljesen elnyelte a káosz — nyilván nem véletlenül —, és a sors különösen rosszindulatú tréfájaként Hissune lett az, akinek rendet kellett teremteni az összevisszaságban. Az eddig elvégzett munkából ítélve teljesen céltalan feladat volt ez. Egyedüli előnye legfeljebb az lehetett, hogy felért egy alapos földrajzleckével, és első kézből tapasztalhatta meg Majipoor bolygójának roppant méreteit. Mennyi tartomány! Mennyi város! A három kontinenst nagyobb, közepes, kisebb és még annál is kisebb helyhatósági körzetekre osztották, így lett belőlük vagy ezer, és mindegyiket több millióan lakták.

És egyszer eljön az a pillanat, amikor a robotoló Hissune elméje lassan túlcsordul a rengeteg névtől, ott kavarog benne a Kastély-hegy ötven városa, Zimroel hatalmas, modern körzetei, Suvrael titokzatos sivatagi települései, metropoliszok valóságos áradata, a Majipoor tizennégyezer éves történelmére végig jellemző, kiapadhatatlan termékenység megannyi bizonyítéka, persze tébolyult összevisszaságban: Pidruid, Narabal, Ni-moya, Alaisor, Stoien, Piliplok, Pendiwane, Poroszka, Minimool, Tolaghai, Kangheez, Natu Gorvinu — rengeteg, rengeteg, rengeteg! Milliónyi helységnév! De van egy pont, ahol az ember tizennégy éves korában besokall a földrajztól, és csak egyre türelmetlenebbé válik.

Hissune élete pillanatnyilag a nyugtalanságról szól. A csínytevés vágya amúgy sem múlt el belőle soha, és most, hogy egy ideje semmi hasonlót nem csinált, lassan nem bír uralkodni rajta.

Nem messze attól a poros kis irodától, ahol a hegyekben álló jelentéseket válogatja és osztályozza, van egy sokkal, de sokkal érdekesebb hely, a Lélektároló. Oda kizárólag engedéllyel szabad belépni, és állítólag nem sokan rendelkeznek ilyen felhatalmazással. Hissune egészen sokat tud arról a helyről. Ami azt illeti, a hatalmas útvesztő minden részéről sokat tud, még a tiltott zugokról is, sőt különösen a tiltott zugokról — ki más tudna róluk, ha nem ő, aki nyolcéves kora óta vezeti az ámult turistákat a föld alatti főváros utcáin, hogy csavaros eszével néhány korona adományt zsebeljen be tőlük? „A közelben található a Lélektároló” — mesélte a látogatóknak régebben. „Abban a teremben Majipoor több millió lakójának leolvasott emlékeit tárolják. Elég kikérni az egyik kapszulát, beilleszteni a különleges aljzatba, és máris annak a személynek a bőrében találjuk magunkat, akit valaha leolvastak. Bárhol és bármikor lehetünk, mondjuk Lord Confalume vagy Lord Siminave korában, de akár Lord Stiamot mellett harcolhatunk a Metamorf Háborúkban… viszont természetesen alig páran látogathatnak a leolvasóterembe.” Természetesen. Azonban Hissune mostanában gyakran tűnődik azon, vajon milyen nehéz lehet besurranni abba a bizonyos terembe azzal az ürüggyel, hogy adatokra van szüksége az adópapírok katalogizálásához? Mert onnantól fogva milliónyi másik elmébe költözhetne, milliónyi másik korban élhetne, Majipoor történelmének legnagyobb és legdicsőbb korszakaiban… igen!

Igen, határozottan könnyebb lenne elviselni a munkáját, ha időről időre elterelhetné róla a figyelmét a Lélektároló valamelyik lenyomatával.

A felismerést kisvártatva követi a megvalósítás. Hissune gondosan ellátja magát a megfelelő iratokkal — pontosan tudja, hol találja a Feljegyzések Házában a különböző pecséteket —, majd egy délután végigballag a fényesen megvilágított, enyhén ívelt folyosókon. Torka kiszáradt, hangulata várakozásteljes, és egész testében bizsereg az izgalomtól.

Régen nem érzett már izgalmat. Amikor az utcán élt, és az eszével kereste a pénzt, akkor még gyakran megesett, de régen elmúltak már azok az idők. Azóta megnevelték, betörték, házhoz szoktatták és munkát adtak neki. Munkát! De miért a többes szám? Maga a Napkirály tette ezt vele, személyesen! Hissune azóta sem bírt napirendre térni a döbbenetes eset fölött. Ez akkor történt, amikor még Lord Valentine számkivetettként járta a világot, mert mind az igazi testétől, mind a koronájától megfosztotta a trónbitorló Barjazid. A valódi Napkirály a vándorútja során a Labirintusba érkezett, ahol Hissune valahogyan felismerte benne a valódi személyiségét, és vezetőjéül szegődött. Ezzel pecsételte meg a sorsát. Mert mire feleszmélhetett volna, Lord Valentine már el is indult a Labirintusból a Kastélyhegyre, hogy visszaszerezze a birodalmát, aztán megdöntötték a trónbitorló hatalmát, és a második koronázásra — a jó ég tudja, miért — Hissune-t is meghívták Lord Valentine kastélyába. Micsoda idők voltak azok! Előtte még a napfényre sem dugta ki az orrát a Labirintusból, erre hirtelen egy királyi lebegőn találta magát a Glayge völgyében, és csupa olyan város között utaztak, amelyekről korábban legfeljebb álmodhatott. Közben lassan kibontakozott előttük a harminc mérföld magas Kastély-hegy tömbje, mintha egy másik, külön bolygó lett volna, és végül a kastélyba is eljutott, ő, a szutykos, tízéves fiú, és ott állt a Napkirály mellett, még tréfálkozott is vele — igen, lélegzetelállító időszak volt ez, de Hissune-t igazából a rákövetkező fejlemények lepték meg. A Napkirály szerint Hissune ígéretes tehetség. Határozott kívánsága, hogy egy napon kormányzati pozícióba kerüljön. Csodálja a fiú eszét, energiáját és leleményességét. Remek. Hát akkor Hissune a Napkirály pártfogoltja lesz. Remek. Remek! Visszatér a Labirintusba — és beosztják a Feljegyzések Házába! Ez már nem is tűnt olyan kitűnőnek. Hissune mindig is megvetette a bürokratákat, az álarcot viselő idiótákat, akik papírokat tologattak a Labirintus legmélyebb tekervényeiben: erre ő is egy lett közülük. Nyilvánvalóan csak a turisták kísérgetéséből nem tarthatta el magát — azt azonban sohasem hitte volna, hogy éppen ilyen munkát talál! Kincstári adószedő jelentése, Chorg tartomány, tizenegyedik kerület, Bibiroon prefektúra, 11. Pont. Kinniken, Napk. Lord Ossier — ó, nem töltheti el az egész hátralévő életét ezzel! Egy hónap, hat hónap, egy év, Hissune reményei szerint ennyi elég is lesz ebből a kényelmes kis irattári megbízatásból, és Lord Valentine hírnököt küld érte, magához hívatja szárnysegédnek — akkor végre lesz valami értelme az életének. Azonban nem túl meglepő módon a Napkirály valószínűleg megfeledkezett róla. Végtére is egy egész világ, legalább húsz- vagy harmincmilliárd alattvaló felett uralkodik, hozzájuk képest mit számít egy kisfiú a Labirintusban? Hissune attól tart, már túl is van élete ragyogó csúcspontján, és a Kastély-hegyen töltött kurta időszaktól kezdve a sors nyomorúságos iróniájaként a pontifikátus hivatalnokává alakult át, és örök időkig papírtologatásra ítéltetett…

Viszont még mindig ott van a Lélektároló.

Talán soha többé nem hagyhatja el a Labirintust, de attól még szabadon kóborolhat — persze akkor, ha nem kapják el — a több millió régen halott alattvaló életében, a felderítők, úttörők, harcosok, akár Napkirályok és Pontifexek emlékei között. Ez azért nem csekély kárpótlás, nem igaz?

Hissune megáll a szűk előszobában, és felmutatja az engedélyét a tompa tekintetű szolgálatos hjortnak.

Számtalan különféle magyarázattal készült a kérdésekre: különleges megbízatást teljesít a Napkirály számára, fontos történelmi kutatómunkáról van szó, demográfiai részeredmények korrelációjáról, adatprofilok hitelesítéséről — igen, Hissune nagyon ért az efféle beszédhez, és a torkában ugrásra készen lapulnak a hazugságok. De a hjort csak ennyit mond:

— Tudod, hogyan kell használni a műszereket?

— Jó ideje nem jártam itt. Meg tudná mutatni még egyszer?

A tokákba gyűrődött, petyhüdt bőrű, csúnya, szemölcsös lény lassan feláll, és egy elzárt részleg ajtajához vezeti a fiút. Fürge kézmozdulatokkal nyitja ki a különleges zárat, aztán egy képernyőre és egy csomó gombra mutat.

— Az irányítókonzol. Kérd ki a kapszulát, amire szükséged van. Ha megkaptad, illeszd be ide. Minden papírt írj alá. Ne felejtsd el lekapcsolni a lámpát, ha végeztél.

És ennyi az egész. Szép kis biztonsági rendszer! Szép kis biztonsági őr!

Hissune pedig magára marad Majipoor valaha élt összes lakójának leolvasott emlékével.

Legalábbis majdnem összes lakójának. Kétségkívül több milliárdnyian élték le az életüket anélkül, hogy kapszulát csináltattak volna az emlékeikről. De tízévente egyszer minden huszadik életévét betöltött alattvaló hozzájárulhat saját történetével a roppant termek gyűjteményéhez. Hissune jól tudja, milyen aprócska kapszulák ezek, de még így is sok-sok mérföld hosszan sorakoznak a Labirintus többszintes raktáraiban. A billentyűzetre helyezi az ujjait. Remeg a keze.

Hol kezdje?

Mindent tudni akar. Zimroel erdejében akar utat vágni az első felfedezőkkel, csatában szeretné visszaszorítani a metamorfokat, vitorlát bontana a Nagy-óceánon, tengeri sárkányra vadászna a Rodamaunt-szigetvilág vizein, vagy… vagy… vagy… Szabályosan remeg a mohóságtól. Hol kezdje? A billentyűket bámulja. Megadhatja a dátumot, a helyet, egy meghatározott személy nevét, de akkor is tizennégyezer évből válogathat. Nem is, inkább nyolc- vagy kilencezer az, mert a lélekmásolatokat Lord Stiamot idejében, esetleg nem sokkal korábban kezdték el tárolni. Hogyan is választhatna ki egyetlen kiindulási pontot? Tíz percig döntésképtelenül, mozdulatlanul mered maga elé.

Aztán a véletlenre bízza a választást. Legyen egy emlék a nagyon korai időkből, gondolja. Mondjuk Zimroel kontinenséről, az idő a Stiamot előtti Napkirály, Lord Barhold uralkodásának kora, a személy pedig… mindegy, bárki! Bárki!

Apró, csillogó tok bukkan elő a kiadónyílásból.

Hissune izgatottságtól és örömtől reszkető kézzel dugja a tokot a készülék foglalatába, aztán felveszi a sisakot. Pattogó hang serceg a fülében. Halovány, bizonytalan, kék, zöld és skarlátpiros vonalak csíkozódnak lehunyt szemhéja mögött. Működik? Igen! Igen! Máris érzi a másik elme jelenlétét. Egy kilencezer éve halott valaki — ráadásul egy nő, egy fiatal lány — jelenlétét, és az elméje zubogva tör be Hissune gondolatai közé, és egyszer csak nem tudja eldönteni, ő most akkor Hissune a Labirintusból — vagy Thesme Narabalból…

A gyönyör halk, elfúló hangja szakad fel belőle, és teljesen elengedi azt a személyiséget, amivel tizennégy évig élt együtt, és hagyja, hadd vegye át az uralmat felette egy másik lélek.

I. THESME ÉS A GHAYROG

1.

Thesme fél éve élt magányosan a kunyhójában, amit saját maga épített a sűrű trópusi dzsungelben, nagyjából hat mérföldre Narabaltól keletre, ahová már nem jutott el a tenger felől érkező szél, és a nyirkos hőség fullasztó lepelként tapadt mindenre. Korábban sohasem élt egyedül, és kezdetben sokszor tűnődött azon, vajon hogyan birkózik meg majd ezzel a feladattal. De végtére is kunyhót sem épített még soha, mégis egészen jó munkát végzett: karcsú sijaneelfákat vágott ki, lehántotta róluk az aranyszínű kérget, síkos, kihegyezett végüket a nedves, puha talajba nyomta, indákkal kötötte össze őket, majd végül öt hatalmas, kék vramma-levelet borított az egészre tetőnek. Nem volt építészeti műremek, de megvédte az esőtől, és a felfázástól sem kellett tartania. Egy hónap sem telt el, és a megkopasztás ellenére a sijaneeltörzsek mind gyökeret eresztettek, és bőrszerű, új leveleket hajtottak a magasban, közvetlenül a tető alatt. És a törzseket összefogó indák is éltek, mert húsos, piros kacsokat eresztettek lefelé, majd sikeresen megtalálták a termékeny talajt. A kunyhó élt, és minden eltelt nappal meghittebbé, biztonságosabbá vált: az indák vastagodtak, a fatörzsek szépen kikerekedtek. Thesme imádta. Narabalban semmi sem maradt halott sokáig, ahhoz túl meleg volt a levegő, túlságosan ragyogó a napfény és rendkívül bőséges az eső. Itt minden pillanatok alatt átalakult, és tette ezt a trópusok féktelen, bővérű könnyedségével.

Az állandó magányt szintén jól bírta. Thesme korábban is érezte, hogy el kell szabadulnia Narabalból, mert egyszer csak félrecsúszott az élete: túl nagy lett a káosz, túl hangos a belső lárma, a barátokból idegenek váltak, a szeretőkből ellenségek. Huszonöt éves volt, és úgy érezte, most meg kell állnia, hogy alaposan körülnézzen és állítson mindennapi ritmusán, mielőtt darabokra rázná az életét. Az őserdő ideális helynek bizonyult ehhez. Thesme korán kelt, megmosdott a tavacskában, amelyen egy csigalassú, vén groomwarkkal és parányi, kristályszerű csicsiborok rajával osztozott, a thokkaindáról begyűjtötte a reggelijét, aztán az erdőben sétált, énekelt, verseket írt, megnézte, fogtak-e valamit a csapdák, fára mászott, a magasban feszülő indák hálójában napozott, szunyókált, úszott, magában beszélt, és napnyugtakor aludni tért. Az elején attól tartott, hogy nem lesz mit csinálnia és hamar elunja magát, de ez nem így történt. Minden napját bőségesen kitöltötték a tennivalók, és állandóan maradt másnapra is.

Először arra számított, hogy hetente legalább egyszer bemegy majd Narabalba a tartósabb élelmiszerekért, az új könyvekért és az élménykockákért, egy hangversenyre vagy előadásra, esetleg meglátogatja a családját vagy azt a néhány barátját, akire még kíváncsi volt. Egy darabig tényleg viszonylag gyakran bement a városba. De az izzasztó, fárasztó gyalogút majdnem fél napig tartott, és amikor kezdett hozzászokni a magányhoz, egyre lármásabbnak, sőt kényelmetlennek találta a narabali életet. A városiak nyíltan megbámulták. Tudta jól, hogy különcnek tartják, talán őrültnek is, mert mindig is vadóc volt, most pedig csodabogár lett belőle. Hiszen egyedül él az erdőben, indáról indára ugrálva a fák között. Végül egyre ritkultak a látogatásai. Aztán csak elkerülhetetlenül fontos esetekben vállalkozott rá. Azon a bizonyos napon, amikor rábukkant a sebesült ghayrogra, legalább öt hete nem járt már Narabalban.

Thesme aznap reggel a kunyhójától néhány mérföldre északkeletre, a mocsaras vidéken kóborolt, és a kalimbot nevű édes, sárga gombából gyűjtött magának készletet. Az iszákja lassan megtelt, és éppen arra gondolt, ideje visszafordulni, amikor különös dologra lett figyelmes alig pár száz méterre onnan: élőlénynek tűnt, szürke, fémes bőrrel és vastag, csőszerű végtagokkal. Az egyik nagy sijaneelfa alatt hevert, furcsa, kiterült pózban. Thesmét arra a hüllőszerű ragadozóra emlékeztette, amit az apjával és a bátyjával ejtettek el a Narabal-csatornán — karcsú, megnyúlt testű, lassan mozgó lény volt görbe karmokkal és fogakkal teli, roppant szájjal. Közelebbről viszont már azt is látta, hogy a létforma testfelépítése viszonylag emberszerű: hatalmas, kerek feje volt, hosszú karja, izmos lába. Thesme azt hitte, meghalt, de amikor közelebb ért, a lény erőtlenül megmoccant és meg is szólalt.

— Megsérültem — mondta. — Ostoba voltam, és most megfizetek érte.

— Tudod mozgatni a kezedet meg a lábadat? — kérdezte Thesme.

— A karomat igen. Az egyik lábam eltört. Valószínűleg a hátam is. Segítesz?

A lány letérdelt a lény mellé és alaposabban szemügyre vette. Valóban hüllőszerűnek tűnt, igen, a csillogó pikkelyek és a sima, kemény test miatt. Fagyosan zöld szeme egyáltalán nem pislogott, a haja sűrű, vastag tincsek furcsa kupacává állt össze, ráadásul ezek a fekete hajtekercsek lassan vonaglottak. A lénynek élénkvörös, villás kígyónyelve volt, ami megállás nélkül cikázott a keskeny, szinte alig látható ajkak között.

— Mi vagy te? — kérdezte Thesme.

— Ghayrog. Ismered a népemet?

— Persze — felelte a lány, pedig valójában alig tudott róluk valamit. Az elmúlt évszázadok során számos nem emberi faj telepedett le Majipooron, sőt Lord Melikand Napkirály valóságos idegenseregletet hívott ide, mert az emberek képtelenek voltak betölteni a gigászi bolygót. Thesme azt hallotta, vannak közöttük négykarúak és kétfejűek, apró termetű, csápos teremtmények és ilyen pikkelyes bőrű, kígyónyelvű lények, de eddig egyetlen idegen sem jutott el Narabalba, a nagy semmi peremére, a lehető legmesszebbre az emberi civilizációtól. Szóval ilyen lenne egy ghayrog? Fura egy teremtmény, gondolta a lány, testfelépítésében szinte emberi, miközben minden más apróságban teljesen idegen, egy igazi szörnyeteg, aminek rémálmokban a helye… pedig igazából nem is volt félelmetes. Thesme megsajnálta szegény ghayrogot — a vándort, aki kétszeresen is elveszett, mert először elhagyta a szülőbolygóját, most pedig biztosan messzire tévedt mindenkitől, akit Majipooron ismerhetett. Ráadásul súlyosan meg is sérült. Mihez kezdjen vele? Kívánjon neki mielőbbi gyógyulást — és hagyja magára? Aligha. Menjen a távoli Narabalba és szervezzen mentőcsapatot? Az legalább két nap, és egyáltalán nem biztos, hogy bárki hajlandó lesz segíteni. Cipelje a kunyhójába és gyógyítsa fel? Ez tűnt a legvalószínűbb megoldásnak, de mi lesz a magánnyal, és egyáltalán, hogyan kell ellátni egy ghayrogot? És tényleg ekkora felelősséget akar a nyakába venni? A kockázatról nem is beszélve — mégis csak egy idegen lény, és fogalma sem volt, mire számíthat tőle.

— Vismaan vagyok — mondta a ghayrog.

Ez vajon a neve volt, a rangja vagy az állapotára vonatkozott? De Thesme végül nem kérdezett rá.

— Thesmének hívnak — mondta. — Az őserdőben élek, egy órányira innen. Hogyan segíthetnék rajtad?

— Hadd kapaszkodjak beléd, miközben megpróbálok felállni. Bírni fogod?

— Valószínűleg.

— Nőnemű vagy, igaz?

A lány csak szandált viselt, semmi mást. Elmosolyodott, és gyengéden megérintette a mellét, az ágyékát, és bólintott.

— Igen, nő vagyok.

— Gondoltam. Én hím vagyok, ezért nem biztos, hogy elbírsz.

Hím? A lény két lába között teljesen sima volt a bőr, amitől olyan nemtelennek tűnt, akár egy bábu. A ghayrogok nemiszervei valószínűleg máshol vannak. És ha valóban hüllők, akkor Thesme keblei semmit sem jelentenek neki. De akkor is furcsa, hogy így rákérdezett.

Thesme letérdelt a lény mellé, és azon tűnődött, vajon hogy lesz képes törött háttal ez a lény egyáltalán felállni vagy sétálni. A ghayrog a vállára tette a kezét. Thesme először megriadt az érintésétől. A bőre hűvös volt, száraz, merev és sima, mintha páncélt viselne. Ennek ellenére nem tűnt kellemetlennek, csak furcsának. A ghayrog átható szagot árasztott, mocsárszerű, kesernyés kipárolgást, amibe mintha mézszerű illat keveredett volna. Olyan tolakodó és penetráns volt, hogy a lány nem is igazán értette, miért nem tűnt fel neki korábban. Valószínűleg ennyire letaglózta a meglepetés ereje. Most már nem tudta figyelmen kívül hagyni a szagot, és először ugyan rendkívül kellemetlennek találta, néhány pillanat múlva azonban már egyáltalán nem foglalkozott vele.

— Próbálj meg mozdulatlan maradni — mondta neki a lény. — Beléd kapaszkodok.

Thesme leguggolt, térdét és kezét a talajba vájta, és legnagyobb döbbenetére a ghayrognak sikerült felegyenesednie. Furcsán, tekergőzve mozgott, és valóban a lányra nehezedett, sőt egyszer teljes testsúlyát a két lapockája közé helyezte, amitől Thesmének a lélegzete is elakadt. Viszont a következő pillanatban már állt, ha imbolyogva is, és egy lengedező indába kapaszkodott. A lány felkészült rá, hogy elkapja, de a ghayrog talpon maradt.

— Ez a lábam elrepedt — közölte. — A hátam sérült, de nem törött, azt hiszem.

— Nagyon fáj?

— Fáj? Nem, mi alig érzünk fájdalmat. A probléma funkcionális. Ez a láb nem fog megtartani. Keresnél nekem egy erős botot?

Thesme körülnézett, hátha talál valamit, amit mankóként használhat, majd a pillantása megállapodott egy lombok közül lelógó, strapabírónak látszó léggyökéren. A csillogó, fekete gyökér vastag volt, de szikkadt, és addig tekergette ide-oda, amíg le nem tört egy kétméteres darabot belőle. Vismaan keményen megmarkolta, a másik karjával átölelte a lányt, és elővigyázatosan az ép lábára helyezte teljes súlyát. Nagy nehézségek árán tett egy lépést, majd még egyet. A törött lábát csak húzta maga után. Thesme úgy érezte, megváltozott a szaga: most szúrósabb lett, ecetesebb, kevésbé mézszerű. Biztosan a megerőltetéstől. A fájdalom valószínűleg egyáltalán nem volt olyan kicsi, mint azt szerette volna elhitetni vele. De mindent összeverve tudott mozogni.

— Hogyan sérültél meg? — kérdezte a lány.

— Felmásztam a fára, hogy fentről nézzem meg a környéket. Az ág nem bírta el a súlyomat.

A lény a magas sijaneelfa fényes, karcsú törzse felé biccentett. A legalacsonyabb ág, ami így is legalább negyvenlábnyira magasodott a lány feje fölött, most repedten csüngött lefelé, éppen csak néhány kéregfoszlány tartotta a helyén. Thesmét őszintén megdöbbentette, hogy a ghayrog túlélt egy ekkora zuhanást, majd egy pillanat múlva az is eszébe jutott, vajon egyáltalán miként jutott fel odáig a tükörsima törzsön.

— A tervem — mondta a ghayrog —, hogy itt telepszem le és növényeket termesztek. Te is gazdálkodsz?

— Nem, én csak itt élek.

— Párban?

— Egyedül. Narabalban nőttem fel, csak egy kicsit el kell vonulnom a világtól. — Visszaértek a kalimbottal teli iszákhoz, amit Thesme elejtett, amikor észrevette a ghayrogot. Felvette a földről és a vállára kapta. — Velem maradhatsz, amíg meggyógyul a lábad. De rámegy az egész délutánunk, mire visszaérünk a kunyhómhoz. Biztosan tudsz gyalogolni?

— Most is gyalogolok — mutatott rá a ghayrog.

— Csak szólj, ha pihenni akarsz.

— Majd. Most nem.

Valóban közel fél óráig bírta a lassú és bizonyára fájdalmas sántikálást, mire szólt, hogy álljanak meg egy kicsit, és még akkor sem ült le a földre, csak egy fatörzsnek támaszkodott. Mint mondta, felesleges még egyszer végigszenvedni a feltápászkodás bonyolult folyamatát. Összességében véve nyugodtnak tűnt, és viszonylag kevéssé látszott rajta, hogy fájdalmai lennének, habár rezzenéstelen arca és állandó, merev pillantása miatt amúgy is lehetetlen lett volna bármiféle érzelmet leolvasni róla. Egyedül a folyamatosan elővillanó és visszahúzódó villás nyelve árulkodott arról, hogy egyáltalán érez valamit, csak Thesme nem tudta értelmezni, vajon mit. Pár perc múlva folytatták az utat. A lányt egyre jobban fárasztotta a lassú tempó, legalább annyira, mint a vállára nehezedő súly, és az izmai is kezdtek begörcsölni. Lassan haladtak a dzsungelben, és alig szóltak egymáshoz. A ghayrogot lefoglalta az erőfeszítés, amivel sérült testén uralkodott, Thesme pedig az útra összpontosított. Azt nézte, hol rövidíthetnének, észben tartotta, merre vannak a patakok, a sűrű bozótosok és az egyéb elkerülendő akadályok, amelyekkel nem tudnának megbirkózni. Félúton járhattak a kunyhó felé, amikor meleg cseppekben esni kezdett az eső, és onnantól kezdve végig tapadós, fülledt ködben haladtak. A lány az ereje végső tartalékainál járt, mire felbukkant előttük a házikó.

— Nem kimondottan egy palota — mondta —, de nincs szükségem többre. Saját magam építettem. Odabent leheveredhetsz. — Segített neki leülni a levelekből eszkábált ágyra. A ghayrog halk, sziszegő hangot hallatott, ami minden bizonnyal a megkönnyebbülését jelezte.

— Szeretnél enni valamit? — kérdezte a lány.

— Most nem.

— Nem vagy szomjas? Nem? Gondolom, inkább csak pihennél, igaz? Magadra hagylak, hogy nyugodtan tudj aludni.

— Ez nem az az évszak — mondta Vismaan.

— Nem értem.

— Mi csak az év egy bizonyos szakában alszunk. Általában télen.

— És a hátralévő időben folyamatosan ébren vagytok?

— Igen — felelte a ghayrog. — Ebben az évben már aludtam. Ha jól tudom, az embereknél ez másként van.

— Az biztos — mondta a lány. — Mindenesetre most magadra hagylak. Pihenjél. Biztosan szörnyen kimerült vagy.

— Nem akarlak elűzni az otthonodból.

— Semmi gond — mondta Thesme, és kilépett a kunyhóból. Ismét eleredt az eső. A jól ismert, már-már megnyugtató szemerkélés rendszeresen rákezdett minden nap. A lány kinyújtózott a sötét, süppedős gumimoha szőnyegen, és hagyta, hadd mossák ki a langyos cseppek a kimerültséget sajgó hátából és vállából.

Szóval van egy vendégem, gondolta. Ráadásul egy idegen lény. És akkor mi van? A ghayrog nem tűnt különösebben követelőzőnek: higgadt, tartózkodó, aki még a balszerencsés helyzetben is megőrizte a nyugalmát. Nyilvánvalóan sokkal súlyosabbak voltak a sérülései, mint azt hajlandó lett volna bevallani, és még a rövid erdei séta is kínszenvedés volt neki. Kizárt, hogy ebben az állapotban eljusson Narabalba. Thesme úgy okoskodott, végső esetben ő maga is elmehet a városba, és kereshet valakit, aki egy lebegővel eljön a ghayrogért, de nem volt ínyére az ötlet. Senki sem tudta, hol lakik, és igazság szerint nem nagyon akarta, hogy bárki megtudja. És rá kellett jönnie — ezzel saját magát lepte meg a legjobban —, hogy nem akarja feladni a ghayrogot, hanem szeretné, ha itt maradna, és addig ápolhatná, amíg vissza nem nyeri az erejét. Nem tartotta valószínűnek, hogy Narabalban bárki befogadna egy idegen lényt, amitől kellemesen perverznek érezte magát, hiszen lett még egy újabb dolog, ami megkülönbözteti szülővárosa polgáraitól. Az elmúlt egy-két évben sokan suttogtak a távoli világokról érkező telepesekről. Az emberek féltek és idegenkedtek a hüllőszerű ghayrogoktól, a hatalmas, ormótlan, szőrös szkandároktól, vagy a kistermetű, ravaszdi, csápos lényektől — vroonok, nem? —, meg a többi bizarr teremtménytől, és az idegenek ugyan egyelőre teljesen ismeretlenek voltak Narabalban, a rosszindulat már megjelent. Na persze a vadóc, különc Thesme pontosan az a típus, aki nyilván befogad egy ghayrogot, és megcirógatja lázas homlokát, levessel és gyógyszerrel tömi — vagy bármit is ad az ember egy törött lábú ghayrognak. Valójában fogalma sem volt, miképpen fog gondoskodni róla, de ez az apróság igazán nem fogja visszatartani. Most jutott eszébe, hogy eddigi élete során még sohasem viselte gondját senkinek, mert sohasem nyílt rá sem alkalma, sem lehetősége; ő volt a legfiatalabb a családban, és soha, senki nem bízott rá ekkora felelősséget. Nem házasodott meg, nem szült gyermeket, még csak háziállatot sem tartott soha. Megszámlálhatatlanul sok viharos kapcsolata közben egyszer sem jutott eszébe meglátogatni aktuális szeretőjét, ha az illető megbetegedett. Valószínűleg éppen ezért támadt fel benne ez a hirtelen késztetés, ezért szerette volna ennyire a kunyhójában tartani a ghayrogot. Végül is azért cserélte Narabalt az őserdőre, mert teljesen új életet akart kezdeni, olyat, ahol nincsen helye a korábbi Thesme rosszabb tulajdonságainak.

Végül úgy döntött, reggel bemegy a városba. Hátha sikerül megtudnia, miféle bánásmódra van szüksége a ghayrognak, és beszerzi a szükségesnek tűnő gyógyszereket és ennivalót.

2.

Hosszú ideig várt, mire visszatért a kunyhóba. Vismaan ugyanúgy feküdt ott, ahogyan hagyta, a hátán. Akarja mereven hevert az oldala mellett, és a haja szüntelen, kígyószerű vonaglását leszámítva meg sem moccant. Elaludt volna? Miután annyira erősködött, hogy nincsen rá szüksége? A lány közelebb lépett és lenézett az ágyon heverő furcsa, súlyos termetű alakra. A ghayrog szeme nyitva volt és követte Thesme mozgását.

— Hogy vagy? — kérdezte a lány.

— Nem jól. Az erdei út sokkal problémásabb volt, mint gondoltam.

A lány Vismaan homlokára tette a kezét. A merev, pikkelyes bőr tapintásra hűvösnek tűnt. De a mozdulat abszurditása mosolyra késztette. Mennyi egy ghayrog átlagos testhőmérséklete? Lehet-e egyáltalán lázuk, és ha igen, honnan tudná megállapítani? Hüllők, nem? De vajon a hüllőknek is nő a testhőmérsékletük, ha betegek? Tényleg egy másik világból érkezett teremtényt akar ápolni? Hirtelen az egész ötlet nevetségesnek tűnt.

— Miért érinted meg a fejemet? — kérdezte a ghayrog.

— Ezt csináljuk, ha egy ember beteg. Megnézzük, van-e láza. Nincsenek orvosi eszközeim. Tudod, mi az a láz?

— Abnormálisan magas testhőmérséklet. Igen. Az enyém most magas.

— Fájdalmaid is vannak?

— Nagyon enyhén. De a szerveim között nagy az összevisszaság. Kaphatnék egy kis vizet?

— Persze. Éhes is vagy? Általában mit esztek?

— Húst. Sütve, főzve. Gyümölcsöt, zöldséget. És nagyon sok vizet iszunk.

A lány töltött neki vizet. A ghayrog csak nehézségek árán tudott felülni — sokkal gyengébbnek tűnt most, mint amikor az erdőben sántikált, a szervezete biztosan késve reagált a sérülésre —, és három mohó korttyal kiitta a tálka tartalmát. A lány ámulva figyelte a hevesen csapkodó, villás nyelvét.

— Még — mondta a ghayrog, és Thesme másodszorra is megtöltötte a tálkát. A vizeskancsó majdnem kiürült, ezért kiment a forráshoz. Útközben szedett egy kis thokkát az indáról és azt is bevitte. A ghayrog fogta az egyik lédús, kékesfehér bogyót és kartávolságra eltartotta magától, mintha csak így lenne képes fókuszálni rá. Két ujja közé fogta és próbaképpen megforgatta. Thesme csak most látta, hogy a keze majdnem emberi, bár kettővel több ujja volt, körme azonban egy sem, mindössze az első két ízület oldalán futott végig egy-egy pikkelyes szegély.

— Mi a neve a gyümölcsnek? — kérdezte Vismaan.

— Thokka. Narbalban és környékén nő, indákon. Ha ízlik, annyit hozok, amennyit csak kérsz.

A ghayrog óvatosan megkóstolta a bogyót. Aztán hirtelen még szaporábban cikázott a nyelve. Pillantok alatt felfalta a gyümölcsöt, és nyújtotta a kezét az újabb adagért. Thesmének most jutott eszébe a thokka vágyserkentő tulajdonsága, de gyorsan elfordította a fejét, hogy ne látszódjon a vigyora, és ezt inkább nem hozta szóba. Vismaan azt állította, hogy hím, tehát a ghayrognak nyilvánvalóan van nemük, de vajon nemi életet is élnek? Lelki szemei előtt váratlanul felvillant az a szürreális kép, amint a hím ghayrog haltejet fröcskölnek rejtett szaporítószerveikből egy tartályba, amiben a nőstény ghayrogok megmártóznak — és így termékenyítik meg magukat. Hatékony, bár nem különösebben romantikus módszer, gondolta Thesme, már ha tényleg így csinálják. Külön keresik fel a szaporítóhelyet, mint a halak vagy a kígyók?

Közben ennivalót készített sült kalimbotból, thokkából és a soklábú, finom kis hikgtiganokból, amiket hálóval fogott a patakból. A bor elfogyott ugyan, de nem is olyan régen megerjesztette egy puffatag, piros gyümölcs levét, ebből töltött most a ghayrognak. Vismaan jó étvággyal evett. Miután végzett, a lány megkérdezte, megnézheti-e a lábát. A ghayrog bólintott.

A comb legvastagabb részénél törte el a lábát. A duzzanat még a rendkívül vastag, pikkelyes bőrön keresztül is látszott. A lány óvatosan megérintette, és megnyomta. A ghayrog alig hallhatóan felszisszent, de ezt leszámítva nem tűnt úgy, mintha Thesme tovább rontott volna az állapotán. Valami mintha mozgott volna a comb belsejében. A törött csont két vége lett volna? Van egyáltalán a ghayrogoknak csontjuk? Olyan keveset tudok, gondolta Thesme gyászosan — a ghayrogokról, a gyógyításról, bármiről.

— Ha ember lennél — mondta neki — az orvosi műszereinkkel megvizsgálnánk a sérülés helyét, összeillesztenénk a törött végeket, és addig szorítanánk azokat egymáshoz, amíg össze nem forr. Hasonlít ez bármihez a ti módszereitekre?

— A csont magától összeforr — válaszolta a ghayrog. — A törött végeket az izommozgás húzza majd egymáshoz és tartja egyben, amíg meg nem gyógyulok. De néhány napig feküdnöm kell, mert ha felállok, a lábam súlya széthúzza a törött csontokat. Nem zavar, ha addig itt maradok?

— Maradj, amíg kedved tartja. Ameddig szükséges.

— Nagyon kedves tőled.

— Holnap bemegyek a városba feltölteni a készleteimet. Van valami, amit kifejezetten szeretnél?

— Van élménykockád? Zenével, könyvekkel.

— Itt csak kevés. De holnap szerezhetek újabbakat.

— Kérlek. Mivel nem alszom, nagyon hosszúak az éjszakák. A népem éppen ezért nagy rajongója a szórakozás minden formájának.

— Elhozom, amit csak találok — ígérte a lány.

Thesme most három kockát adott neki — egy színdarabot, egy szimfóniát és egy színkompozíciót —, majd nekilátott rendet rakni. Közben leszállt az este, korán, mint itt, az egyenlítő közelében mindig. A neszekből ítélve odakint ismét szemerkélni kezdett az eső. Normális esetben ilyenkor még olvasgatott, amíg túlságosan be nem sötétedett, aztán nyugovóra tért. Ma este azonban minden más volt. Az ágyát elfoglalta egy rejtélyes, hüllőszerű lény: a padlón kellett megágyaznia magának, ráadásul hosszú hetek óta most először beszélgetett valakivel, ettől pedig szokatlanul felbolydultak a gondolatai. Vismaant láthatóan lefoglalták a kockák. Thesme kiment leveleket szedni a hólyagbokorról: két hatalmas nyalábbal hordott be a kunyhó padlójára, az ajtó közelébe. Aztán megkérdezte a ghayrogot, szüksége van-e valamire. A lény éppen csak látható biccentéssel felelt, de nem szakadt el a kockától. Thesme jó éjszakát kívánt neki, majd leheveredett a rögtönzött priccsre. Kényelmes volt, kényelmesebb, mint hitte. De egyszerűen nem bírt elaludni. Folyamatosan forgolódott, minden tagját merevnek érezte, az összes porcikája fájt, és a másik lény jelenléte alig néhány méterre tőle szinte tapintható hullámokban kavarta fel a lelkét. A ghayrog csípős, kikerülhetetlen szaga tovább rontott a helyzeten. Evés közben sikerült megfeledkeznie róla, de most, hogy a sötétben az összes idegvégződése túlságosan érzékennyé vált, minden lélegzetvétel olyan zavaró lett, akár egy folyamatosan felharsanó, lármás trombitaszó. Néha felült, és a sötétben Vismaan felé bámult, aki mozdulatlanul és némán hevert az ágyon. Végül csak elnyomhatta az álom, mert amikor lassan érzékelni kezdte a hajnal neszeit, az ismerős csivitelést és a dallamos rikoltozást, az ajtónyíláson pedig beszűrődött az erőtlen fény, zavart kábasággal ébredt, mint aki mélyen aludt ugyan, de nem a megszokott fekhelyén. Beletelt egy kis időbe, amíg összeszedte magát, és eszébe jutott, hogy hol van, mit keres itt.

A ghayrog őt nézte.

— Nyugtalan éjszakád volt. Zavar a jelenlétem.

— Majd megszokom. Hogy érzed magad?

— Merevnek. A testem érzékeny és sajog. De azt hiszem, elkezdett összeforrni a csont. Érzem a bent lezajló folyamatot.

A lány vizet vitt neki és egy tálban gyümölcsöt. Aztán kiment a puha, nyirkos hajnali ködbe, gyorsan belegázolt a tavacskába és megfürdött. Amikor ismét belépett a kunyhóba, újult erővel ütötte meg az orrát a bűz. A friss reggeli levegő és a fanyar ghayrogszag most különösen éles kontrasztot alkotott, de hamarosan sikerült újra megfeledkeznie róla.

— Napnyugtáig nem érek vissza Narabalból — mondta öltözködés közben. — Biztosan nem baj, ha egyedül hagylak?

— Ha karnyújtásnyira hagysz vizet és ennivalót, nem. És olvasnivalót.

— Abból nincsen sok. Hozok még. Attól tartok, nagyon csendes napod lesz.

— Lehet, hogy jön egy látogató.

— Látogató? — kiáltotta Thesme elborzadva. — Kicsoda? Miféle látogató? Senki sem jár erre! Vagy volt egy útitársad, aki éppen téged keres az erdőben?

— Ó, dehogy. Egyedül utaztam. Arra gondoltam, hátha valamelyik barátod…

— Nincsenek barátaim — mondta Thesme komolyan.

Még be sem fejezte a mondatot, már érezte, milyen ostobán is hangzik ez így — csupa önsajnálat és melodráma. De a ghayrog nem tett rá megjegyzést, ezért vissza sem vonhatta az egészet. Inkább látványosan lefoglalta magát a hátizsák felcsatolásával, hogy zavarát leplezze.

A ghayrog csak akkor szólalt meg, amikor már indulni készült.

— Narabal szép hely?

— Még nem láttad?

— Nem a parton, hanem a szárazföldi úton jöttem Til-omon felől. Til-omonban azt mondták, Narabal gyönyörű.

— Narabal egy nagy semmi — mondta Thesme. — Kunyhók. Sáros utcák. Mindent elborítanak az indák, és ha egy épület kibírja az első évet, már szét is cincálták. Ezt Til-omonban hallottad? Vicceltek. Tudod, a két város komolyan rivalizál. Til-omon lakói megvetik Narabalt. Az a másik nagy trópusi kikötő. Ha a helyiek azt mondták, Narabal csodálatos hely, csak szórakoztak veled.

— De miért tennének ilyesmit?

Thesme vállat vont.

— Honnan tudjam? Talán szerették volna, ha minél előbb továbbállsz. Mindenesetre ne várj sokat Narabaltól. Ezer év múlva akár lehet is belőle valami, de most csak egy koszos kis telepesváros.

— Azért remélem, egyszer megnézhetem. Ha megerősödik a lábam, megmutatod nekem Narabalt?

— Persze — mondta a lány. — Miért ne? De hidd el, csalódni fogsz. Most viszont indulnom kell. Még a forróság előtt be akarok érni a városba.

3.

Miközben Thesme fürge léptekkel Narabal felé tartott, elképzelte, milyen lenne, ha egyszer csak egy ghayroggal az oldalán bukkanna fel a városban. A narabaliak egyszerűen imádnák! Vajon meg is dobálnák őket kövekkel és sárgöröngyökkel? Fintorogva mutogatnának rájuk, elfordulnának, ha Thesme köszönne nekik? Valószínűleg. Ott az a kerge Thesme, mondogatnák egymásnak, idegeneket hurcol a városba, kígyószerű ghayrogokkal cimborál, és ki tudja, milyen természetellenes dolgokat művel velük a dzsungelben. Igen. Thesme elmosolyodott. Mókás lenne Vismaannal parádézni Narabal utcáin. Amint a ghayrog készen áll a hosszú őserdei útra, ki is próbálja.

Az ösvény nem volt több durván kitaposott csapásnál, ahol útjelzőként legfeljebb egy-egy megjelölt fatörzs vagy kőhalom szolgált, és sok helyen teljesen benőtte a gyom. Thesme azonban mostanra egészen kitapasztalta az őserdőt. Ritkán tévedt le az útról, ha pedig igen, akkor is hamar visszatalált. Késő délelőtt elérte a várost körülvevő ültetvényeket, és hamarosan Narabal is felbukkant előtte. A városka reszketeg ívben kuporgott a tengerparti magaslatokon — komoly erőfeszítésekkel kúszott fel az egyik domboldalon, hogy leereszkedjen a másikon.

Thesme elképzelni sem tudta, miért akartak elődeik éppen itt várost építeni, Zimroel legeslegdélibb pontján, amit egy fél világ választott el a bolygó lakott részétől. Lord Melikand ötlete volt, aki ezt a rengeteg idegent is telepesnek hívta Majipoorra, hogy fellendítse a nyugati kontinens fejlődését. Lord Melikand idejében mindössze két város létezett Zimroelen — mindkét rendkívül elzárt település a kolonizáció legkorábbi fázisában jött létre egy igazi földrajzi melléfogás eredményeként, ugyanis csak később derült ki, hogy a másik kontinens lesz a majipoori civilizáció központja. Északnyugaton állt a csodálatos éghajlattal és bámulatos, természetes kikötővel büszkélkedő Pidruid; messze innen, a kontinens átellenes végén, a keleti parton pedig Piliplok, amit a vándorló tengeri sárkányokra vadászó tengerészek neveztek ki főhadiszállásuknak. Mostanra az egyik hatalmas belföldi folyó mentén felépült a Ni-moya nevű városka, a nyugati parton meg, rögtön a trópusi égöv peremén, kinőtt a földből Til-omon, és a hírek szerint a középső hegyvidéken most alapítottak újabb települést, sőt állítólag a ghayrogok szintén várost építettek Pidruidtól nagyjából ezer mérföldre. Idelent, a forró, párás délen, a kontinens csücskében csak Narabal rejtőzött. Ha valaki megállt a Narabal-csatorna partján, és elnézett a messzeségbe a víz felett, akkor minden bizonnyal szörnyű súllyal nehezedett rá a háta mögött húzódó több ezer mérföldnyi vadon tudata, az előtte elterülő több ezer mérföldnyi víztömegről nem is beszélve, ami elválasztotta őket Alhanroel kontinensétől és a valódi városoktól. Thesme fiatalkorában ijesztőnek találta a gondolatot, hogy ilyen távol él a civilizáció központjától. Ennyi erővel egy másik bolygón is lehetett volna. Máskor azonban éppen a nyüzsgő metropoliszokkal teli Alhanroel tűnt mesebeli helynek, és Narabalt érezte a világ valódi központjának. Sohasem járt máshol, és nem is hitte, hogy valaha alkalma nyílna rá. Az egyetlen viszonylag megközelíthető városnak Til-omon számított, de még az is nagyon messze volt innen, és azok szerint, akik jártak már ott, nem sokban különbözött Narabaltól, legfeljebb kicsit kevesebbet esett az eső — és a Nap mindig az egén lebegett, mint egy hatalmas, unalmas és fürkésző zöld szem.

A fürkésző tekinteteket Narabalban is érezhette: mindenki őt bámulta, mintha meztelenül jött volna a városba. Jól tudták, kicsoda — a vadóc Thesme, aki elszökött az őserdőbe —, és mosolyogtak és integettek neki, megkérdezték, hogy van, de az udvarias gesztusok sem leplezhették el a tekintetüket, az átható, szúrós és ellenséges pillantásokat, amelyekkel mind a lelke mélyére akartak hatolni, hátha rátalálnak élete rejtett igazságaira. Miért gyűlölsz minket? Miért kerülsz minket? Miért osztod meg a kunyhódat egy undorító kígyóemberrel? És Thesme mosolyogva integetett vissza, „De jó ismét látni téged”, mondta, vagy „Minden rendben”, miközben némán felelt a fürkész tekinteteknek: Nem gyűlölök senkit, csak el kellett mennem innen egy kis időre, nemcsak az otthonomtól, hanem magamtól is, és azért segítek a ghayrognak, mert ideje volt, hogy valakin végre segítsek az életemben, és éppen ő került az utamba. De nem szólt semmit, hiszen úgysem értették volna meg.

Az édesanyja házában nem volt senki. Egyenesen a régi szobájába ment, és megpakolta a zsákját könyvekkel meg élménykockákkal. Feltúrta a gyógyszeres szekrényt, és mindent összeszedett, amiről úgy gondolta, segíthet Vismaannak — gyulladáscsökkentőt, gyógyulásserkentőt, magas lázra való pirulát és még egy csomó mást. Valószínűleg teljesen hatástalanok egy idegen fajú beteg esetében, de egy próbát megér. Aztán végigjárta a házat, amit már most idegennek érzett, pedig majdnem az egész életét itt élte le. Deszkapadló a szétszórt levelek helyett — valódi, átlátszó ablakok — zsanérokon forduló ajtók — egy takarítógép, egy igazi masina gombokkal és fogantyúkkal! —, meg az a sok civilizált holmi, milliónyi apróság, amit az emberiség sok-sok ezer évvel ezelőtt, egy másik világon talált fel, mindaz, amiről Thesme vidáman lemondott a nyirkos kis kunyhója kedvéért, ahol élő ágak sarjadnak a falból…

— Thesme?

Meglepetten kapta fel a fejét. A testvére, Mirifaine lépett be a szobába: az ikertestvére is lehetett volna, mert egyforma vonásaik voltak, egyformán hosszúra nőtt a karjuk meg a lábuk, ugyanolyan egyenes szálú, barna haj omlott a vállukra, pedig a nővére tíz évvel volt idősebb nála, tíz év előnyt kapott, hogy megbékéljen a neki kijelölt szerepekkel az életben, mint férjes asszony, anya és keményen dolgozó ember. Thesme mindig elcsüggedt, ha a nővérére nézett. Mintha tíz évvel idősebb önmaga nézett volna vissza rá.

— Szükségem volt néhány dologra — mondta.

— Pedig azt reméltem, hogy végleg hazajöttél.

— Minek?

Mirifaine már válaszra nyitotta a száját — nagy valószínűséggel a szokványos prédikációra készült, hogy Thesmének ideje visszatérni a normális életbe, beilleszkedni a társadalomba és hasznos tagjává válni, satöbbi, satöbbi —, de még mielőtt bármit mondott volna, meggondolta magát, csak ennyit szólt:

— Hiányzol, drágám.

— Teszem, amit tennem kell. Örülök, hogy látlak, Mirifaine.

— Nem akarod legalább az éjszakát itt tölteni? Anya hamarosan hazaérkezik, és nagyon örülne, ha maradnál vacsorára.

— Hosszú út áll előttem. Nem maradhatok tovább.

— Jól nézel ki. Lebarnultál. Kicsattansz az egészségtől. A remeteség jót tesz neked.

— Igen. Kifejezetten.

— Nem rossz egyedül élni?

— Imádom — felelte Thesme. Nekilátott beszíjazni a hátizsákot. — Egyébként te hogy vagy?

Nővére megvonta a vállát.

— Egyformán. Lehet, hogy egy időre Til-omonba megyek.

— Jó neked.

— Igen, szerintem is. Nem bánnám, ha kicsit kiszabadulhatnék ebből a penészzónából. Holthus egész hónapban odafent dolgozott, valami egészen nagy munkán. Új városokat építenek a hegyvidéken, hogy legyen hol laknia annak a sok idegen lénynek, akik most érkeznek. Holthus szeretné, ha én is csatlakoznék hozzá a gyerekekkel együtt, és szerintem így fogok tenni.

— Idegen lények? — kérdezte Thesme.

— Nem is tudsz róluk?

— Mesélj.

— A külvilágiak lassan szivárognak lefelé északról. Az egyik fajtájuk, ami olyan, mint egy gyík, csak emberi kezekkel és lábakkal, ebben az őserdőben akar növényeket termeszteni.

— Ghayrogok.

— Ó, szóval mégis hallottál róluk? És van egy másik fajta is, azok a pufók, rücskös, sötétszürke bőrű, békafejű lények, akik gyakorlatilag minden közigazgatási munkát átvettek Pidruidban, legalábbis Holthus szerint. Ők a vámtisztek, a piacfelügyelők meg minden ilyesmi. Szóval idelent is folyamatosan jut nekik munka, ezért Holthus meg a til-omoniakból álló bizottság úgy tervezi, hogy a szárazföld belsejében építenek nekik települést…

— Mert akkor nem zavarják a parti városok lakóit?

— Micsoda? Ó. Gondolom, ez is szempont… végtére is senki sem tudja, vajon be tudnak-e illeszkedni közénk… de inkább arról van szó, hogy Narabalban nem igazán jutna hely ennyi bevándorlónak, és felteszem, Til-omonban hasonló a helyzet…

— Igen, értem — mondta Thesme. — No jó. Kérlek, mindenkinek add át szívélyes üdvözletemet. Ideje elindulnom. Kellemes nyaralást Til-omonban!

— Thesme, kérlek…

— Mi az?

Mirifaine szomorúan pillantott rá.

— Olyan nyers vagy! Távoli és fagyos! Hónapok óta nem találkoztunk, mégis alig bírod elviselni, ha kérdezek valamit, és olyan dühösen nézel rám… de miért haragszol, Thesme? Hát bántottalak én valaha? Hát kaptál bármi mást tőlem, mint szeretetet? Vagy bármelyikünktől? Lehetetlenség kiigazodni rajtad.

Thesme tudta, hogy teljesen értelmetlen lenne még egyszer elmagyarázni a helyzetet. Eddig sem értette meg senki, soha nem is lesznek képesek rá, legkevésbé azok, akik állítólag szerették. Próbált a lehető legnyájasabb hangon válaszolni.

— Nevezd kései kamaszos lázadásnak, Miri. Mindannyian nagyon jók voltatok hozzám. De semmi sem akart működni, és nem tehettem mást, el kellett mennem innen. — Ujjai hegyével gyengéden megérintette nővére karját. — Ki tudja, egyszer talán hazatérek.

— Bízom benne.

— Csak ne számíts rá a közeljövőben. Mindenkinek add át az üdvözletemet — mondta Thesme, és távozott.

Feszengve, feszülten vágott át a városon. Attól tartott, hogy összetalálkozik az anyjával, valamelyik régi barátjával, esetleg valamelyik korábbi szeretőjével, ami még rosszabb. Miközben az ügyeit intézte, néhányszor lopva körülnézett, mint egy tolvaj, és többször is behúzódott valamelyik sikátorba egy ismerős elől. Éppen eléggé felkavarta a beszélgetés a nővérével. Amíg Mirifaine szóvá nem tette, eszébe sem jutott, hogy szemmel láthatóan dühös, de Mirinek igaza volt, és Thesme azóta is világosan érezte a bősz harag tompán lüktető maradványát. Ezek az emberek — ezek a szörnyűséges kisemberek, akik kisstílű vágyaikkal, kisstílű félelmeikkel és kisstílű előítéleteikkel eltelve morzsolgatták értelmetlen napjaikat — egyszerűen feldühítették. Járványként árasztották el Majipoor felszínét, bele-belecsíptek a feltérképezetlen erdőkbe, a roppant, átszelhetetlen óceánokat bámulták, ocsmány, sáros városokat alapítottak a felfoghatatlan szépség közepén, és közben egyetlen egyszer sem jutott eszükbe feltenni maguknak a kérdést, mi célja ennek az egésznek. Ez volt bennük a legrosszabb — hogy vakon és kérdések nélkül élték az életüket. Hát egyszer sem jutott eszükbe felnézni a csillagokra, és eltűnődni azon, miért olyan fontos az, hogy az emberiség kiözönlött a Vén Földről — és ezernyi meghódított planétán hozta létre anyabolygója másolatát? Vagy ez senkit sem érdekelt? Felőlük ez akár a Vén Föld is lehetett volna, pedig az már régen egy kiszikkadt, felprédált, kizsigerelt és elfeledett porhüvellyé vált, ez a bolygó pedig még az emberi megszállás évszázadait követően is csodálatos világ; de valaha réges-régen minden bizonnyal a Régi Föld is ugyanolyan szép lehetett, mint most Majipoor. És újabb ötezer év múlva Majipoor sem lesz különb elődjénél, visszataszító város-monstrumok nyújtóznak több száz mérföld hosszan, ameddig csak a szem ellát, és mindenhol nyüzsög majd a forgalom, és mocsok habzik majd a folyókban, az őshonos állatfajok kipusztulnak, és a szerencsétlen, kisemmizett alakváltók rezervátumokban senyvednek. Az összes régi melléfogást újra elkövetik majd ezen a szűz világon. Thesmében hirtelen akkora erővel fortyogott a felháborodás, ami még őt is meglepte. Sohasem tudatosult benne eddig, hogy ilyen kozmikus méretű viszálya van az egész világgal. Eddig azt hitte, csak elrontott szerelmi játszmákról, túlérzékeny idegekről és zavaros életcélokról van szó, erre hirtelen áradatként öntötte el az egész emberi univerzummal szemben táplált dühös elégedetlenség. A harag pedig erővel ruházta fel. Legszívesebben az egész Narabalt az óceánba hajította volna. Persze nem tehette meg, hiszen semmin sem változtathatott, egyetlen pillanatra sem állíthatta meg az úgynevezett civilizáció terjedését. Visszamenekülhetett a dzsungelbe, a nyirkos ködbe, az egymásba fonódó indák és a félénk mocsári teremtmények közé, vissza a kunyhójához, a mozgásképtelen ghayrogjához, aki maga is része a bolygót elborító hullámnak, de vele legalább törődhet, még ápolgathatja is. Mert Thesme saját fajtársai nem kedvelték vagy még gyűlölték is, ezért a ghayrogot felhasználva más lehet, mint ők. Ráadásul a ghayrognak szüksége volt rá, és ilyen még sohasem fordult elő a lánnyal.

Megfájdult a feje, mereven feszültek az arcizmai, és most vette észre, hogy görnyedt vállal megy, mintha a kényelmesebb testtartással behódolna az eddig megvetett életmód előtt. Amilyen gyorsan csak tudott, ismét megszökött Narabalból. Így is csak jó két óra múlva, a város utolsó házaitól tisztes távolságban, az őserdei ösvényen kezdett enyhülni a feszültsége. Megállt egy ismerős kis tónál, levetkőzött és megmártózott a hideg, mély vízben, hogy a város utolsó mocskától is megszabaduljon. Ezután a városi öltözékét a vállára vetve, anyaszült meztelenül folytatta az útját a kunyhója felé.

4.

Vismaan pontosan ugyanúgy hevert az ágyban, mint amikor Thesme elindult a városba.

— Jobban vagy? — kérdezte a lány. — Boldogultál egyedül?

— Nagyon csendes nap volt. A lábamban kissé nagyobb a duzzanat.

— Hadd nézzem.

Thesme óvatosan megtapintotta a ghayrog lábát. Valóban duzzadtabbnak tűnt, és Vismaan ösztönösen el is húzódott, amikor megérintette. Az alapján, amit a magas fájdalomküszöbről mondott, ez komoly bajt jelentett. A lány ismét mérlegelni kezdte, nem lenne-e bölcsebb Narabalba vinni orvoshoz. De a ghayrog továbbra sem aggódott, és Thesme amúgy sem hitte volna, hogy a narabali doktorok sokat tudnának a ghayrogok fiziológiájáról. Egyébként is szerette volna, ha itt marad mellette. Kipakolta a magával hozott gyógyszereket, és adott Vismaannak a lázra meg a gyulladásra szánt pirulákból. Utána vacsorát készített gyümölcsből és zöldségből. Még sötétedés előtt végigjárta a csapdákat a tisztás környékén, és talált is bennük néhány kisebb állatot — egy fiatal sigimoint és néhány mintunt. Gyakorlott mozdulattal tekerte ki a nyakukat. Kezdetben iszonyatosan nehezen szánta rá magát erre a feladatra, de szüksége volt húsra, és itt a vadonban senki más nem végezte el helyette a piszkos munkát. Előkészítette a húst. Miután fellobbant a tűz, visszament a kunyhóba. Vismaan éppen az egyik új kockával játszadozott, de félretette, amikor a lány felbukkant.

— Egy szót sem szóltál a narabali utadról — jegyezte meg.

— Nem voltam ott sokáig. Megszereztem, amire szükségem volt, beszélgettem egy kicsit az egyik nővéremmel, lehangoltan és dühösen távoztam, de amint elértem az őserdőbe, máris jobban éreztem magamat.

— Nagy gyűlölet él benned a városod iránt.

— Rászolgált a gyűlöletre. Azok a rettenetes és unalmas emberek, azok az ocsmány, törpe épületek… — A lány a fejét ingatta. — Tényleg, a nővérem szerint új városokat építenek a kontinens közepén a külvilágiaknak. Olyan sokan vándorolnak délre. Főleg ghayrogok, de vannak mások is, szürke, bibircsókos bőrrel…

— Hjortok — mondta Vismaan.

— Lehet. Mindegy. Állítólag kedvelik a bürokratikus munkát. A partvidéktől távol telepítik le őket, mert senki sem akarja őket Til-omonban vagy Narabalban látni, legalábbis nekem így tűnt.

— Még sohasem éreztem, hogy az emberek nem akarnak itt látni — mondta a ghayrog.

— Tényleg? Talán csak nem tűnt fel. Szerintem Majipooron elég súlyos előítéleteket táplálnak az emberek.

— Számomra ez nem volt ilyen nyilvánvaló. Természetesen Narabalban még nem jártam. Talán ott erősebbek az előítéletek, mint máshol. Északon semmiféle nehézséggel nem találkoztam. Voltál már északon?

— Nem.

— A pidruidi emberek szeretettel fogadnak minket.

— Tényleg? Úgy hallom, a ghayrogok várost építenek maguknak Pidruidtól keletre, sőt egészen messze keletre, valahol a Nagy Hasadék körül. Ha Pidruidban minden olyan csodálatos, miért kerestek más helyet magatoknak?

Vismaan hangja továbbra is nyugodt maradt.

— Igazság szerint nekünk problémásabb együtt élni az emberekkel. Túlságosan eltérő az életünk ritmusa… például az alvási szokásaink. Nehéz olyan városban lakni, ami minden éjjel nyolc órára álomba merül, miközben mi továbbra is ébren vagyunk. És akadnak még különbségek bőven. Ezért építettük Dulornt. Remélem, egy nap te is ellátogatsz oda. Bámulatos, gyönyörű hely. Olyan fehér sziklafajtából épült, ami enyhén derengő fényt bocsát ki. Nagyon büszkék vagyunk rá.

— Akkor miért nem élsz ott?

— Nem a hús ég?

A lány elvörösödött, és kirohant a kunyhóból, még éppen időben ahhoz, hogy megmentse a nyársra tűzött vacsorát. Duzzogva felvagdosta és felszolgálta a húst. Thokkát szedett mellé, és kitett egy flaska bort, amit Narabalban vett még aznap délután. Vismaan felült és kissé nehézkesen nekilátott az evésnek.

— Évekig Dulornban éltem — szólalt meg kis idő múlva. — De az egy nagyon száraz vidék, én viszont a szülőbolygóm forró és csapadékos részén nőttem fel, ami hasonlít Narabalhoz. Azért indultam dél felé, hogy dús termőföldet találjak magamnak. Az őseim gazdálkodók voltak, és úgy gondoltam, folytatnám a hagyományt. Amikor meghallottam, hogy Majipoor trópusi vidékén évente hatszor lehet betakarítani, és mindenkinek jut bőven termőföld, nekiláttam felderíteni a környéket.

— Egyedül?

— Igen, egyedül. Nincsen párom, de szándékomban áll szerezni egyet, amint letelepedtem.

— A terményt pedig eladod Narabalban?

— Így tervezem. A világomon alig maradt érintetlen vadon, és a megművelt területek is éppen csak elegendőek. Tudtad, hogy az élelmiszerkészletünk nagyobb részét importálnunk kell? Ráadásul Majipoor nagyon vonzó a számunkra. Gigászi bolygó, csekély népesség, és fejlődésre váró, érintetlen vadon. Nagyon, nagyon boldog vagyok itt. És szerintem nincsen igazad. Nem hiszem, hogy az emberek nem látnak minket szívesen. Ti, majipooriak kedvesek és barátságosak vagytok, civilizáltak, udvariasak, törvénytisztelők és rendesek.

— Ha bárki megtudná, hogy egy ghayroggal élek itt, mégis teljesen megdöbbenne.

— Megdöbbenne? Miért?

— Mert idegen vagy. És hüllő.

Vismaan különös horkantást hallatott. Nevetés lett volna?

— Nem vagyunk hüllők! Melegvérűek vagyunk, felneveljük a fiatal…

— Akkor hüllőszerűek. Olyanok, mint a hüllők.

— Kívülről talán. De muszáj elhinned, hogy majdnem annyira emlősök vagyunk, mint ti.

— Majdnem?

— Annyi a különbség, hogy tojásrakó faj vagyunk. De léteznek ilyen típusú emlősök is. Nagyot tévedtek, ha úgy gondoltátok…

— Igazából mindegy. A többiek hüllőnek tekintenek benneteket, az emberi faj meg ösztönösen irtózik a hüllőktől, ezért örökké feszült lesz a viszony a két faj között. Ez amolyan hagyomány, ami nagyon régről, még a Vén Föld történelem előtti időszakából ered. Ezen kívül… — még időben észbe kapott, mielőtt szóvá tette volna a ghayrog szagát. — Ezen kívül — fejezte be kissé sután, — ijesztőek vagytok.

— Ijesztőbbek, mint a bozontos szőrű, hatalmas szkandárok? Vagy a kétfejű su-suherisek? — Vismaan szemhéj nélküli, nyugtalanító szeme a lány felé fordult. — Szerintem inkább te érzed magad kényelmetlenül a ghayrogok közelében, Thesme.

— Ez nem igaz.

— Még egyszer sem tapasztaltam az általad említett előítéleteket. Most először hallok ilyesmiről. Zavarlak, Thesme? Hagyjalak egyedül?

— Nem. Nem. Teljesen félreértesz. Szeretném, ha maradnál. Segíteni akarok rajtad. Egyáltalán nem félek tőled, nem érzek irántad ellenszenvet sem. Mindössze azt próbáltam elmondani… szerettem volna elmagyarázni, mit éreznek a narabaliak, vagy legalábbis szerintem mit éreznek… — Nagyot kortyolt a borból. — Nem is értem, hogyan keveredtünk idáig. Bocsánatot kérek. Beszélhetnénk valami másról?

— Természetesen.

De Thesme gyanította, hogy mégis megsértette a ghayrogot, vagy legalábbis kényelmetlen gondolatokat ébresztett benne. A maga hűvös, idegen módján komoly és ösztönös beleérzésről tett tanúbizonyságot. Talán igaza volt, és Thesme tényleg saját előítéleteit, saját feszengését vetítette ki másokra. A lány minden eddigi kapcsolatát elrontotta, pedig ott emberekről volt szó — egyáltalán nem elképzelhetetlen, hogy senkivel sem tud normálisan megférni, akár emberekről, akár idegen lényekről van szó, és már eddig is rengeteg apró jellel hozta Vismaan tudomására, hogy vendégszeretete csupán megjátszott, félig-meddig kelletlen jótétemény, amivel az iránta érzett ellenszenvét leplezi. Tényleg így lenne? A jelek szerint az évek múlásával már ő is egyre kevésbé értette saját indítékait. De bármi legyen is az igazság, nem szerette volna, ha Vismaan betolakodónak érzi magát. Végül arra jutott, majd a következő napokban bebizonyítja, hogy őszinte szándékkal fogadta be.

Aznap éjjel jóval nyugodtabban aludt, mint az előző éjszaka, bár még mindig szokatlannak tűnt, hogy a padlóra szórt leveleken alszik és nincsen egyedül a kunyhóban, ezért pár óránként felriadt. Minden alkalommal a ghayrogot kereste a pillantása, de Vismaant teljesen lefoglalták az élménykockák. Észre sem vette a lányt. Thesme megpróbálta elképzelni, milyen lehet egyetlen hosszú, három hónapig tartó adagban letudni az éves alvásmennyiséget, aztán az utána fennmaradó időt folyamatos ébrenléttel tölteni — ez volt a legidegenebb a ghayrogban, gondolta. Végtelen órákon át hever az ágyon, miközben sem aludni, sem felállni nem tud, sehová sem húzódhat vissza, ha már nagyon kellemetlen a fájdalom… kevés ennél gyötrelmesebb kínszenvedést tudott elképzelni. Ennek ellenére a ghayrog hangulata nem változott, mindvégig komoly, nyugodt, passzív és csendes maradt. Vajon az összes ghayrog ilyen? Nem részegedtek le soha, nem jöttek ki a béketűrésükből, nem verekedtek össze az utcán, nem siratták a sorsukat, és nem veszekedtek a barátaikkal? Ha Vismaan a ghayrogok átlagos képviselője, akkor nem rendelkeztek az emberek gyarlóságaival. De hiszen nem is emberek — emlékeztette magát a lány.

5.

Reggel megmosdatta a ghayrogot, és csillogóra sikálta a pikkelyeit. Utána kicserélte az ágyneműt. Miután enni adott Vismaannak, nekilátott a szokásos napi teendőinek, de lelkifurdalása volt, amiért az őserdőben vándorol kedvére, miközben a ghayrog a kunyhó rabja. Talán maradnia kellett volna, történeteket mesélni neki, vagy egyszerűen beszélgetni vele, hátha azzal enyhítheti az unalmát. De azt is tudta, hogy ha állandóan mellette marad, hamarosan kifogynak a közös témákból, és egymás agyára mennek. A ghayrog most amúgy is kapott több tucatnyi élménykockát az unalom ellen. Talán amúgy is jobban szeretett egyedül lenni az idő nagy részében. Mindenesetre Thesmének mindenképpen szüksége volt a magányra, most különösen, mert ketten osztoztak a kunyhón, ezért aznap reggel hosszabb felderítőútra indult. Sokféle bogyót és gyökeret gyűjtött vacsorára. Napközben eleredt az eső, ami elől egy széles levelű vrammafa alatt talált menedéket. Várakozás közben hagyta, hadd kalandozzon céltalanul a tekintete, és teljesen kiürítette az elméjét, egy időre megszabadult minden bűntudattól, kétségtől, félelemtől, emlékektől, a ghayrogtól, a családjától, egykori szeretőitől, a boldogtalanságtól és a magánytól. Az így fellelt béke bőven kitartott a délután nagyobbik részében.

Lassan megszokta, hogy Vismaan vele él. A ghayrog a következő időszakban sem okozott semmiféle problémát. Nem követelőzött, lefoglalta magát a kockákkal, és hatalmas, lenyűgöző türelemmel bírta az ágyhoz kötöttséget. Ritkán tett fel kérdéseket vagy kezdeményezett beszélgetést, de mindig barátságosan válaszolt, ha Thesme kérdezett tőle valamit. Mesélt a szülőbolygójáról — elbeszélése alapján meglehetősen kizsigerelt és rettenetesen túlnépesedett világnak tűnt —, az ottani életéről, a nagy álmáról, hogy letelepszik Majipooron, és az izgatottságról, amit az első alkalommal érzett választott bolygója szépsége láttán. Thesme megpróbálta elképzelni, milyen lehet Vismaan, ha izgatott. Talán vadul csapkod a kígyóhaja, nem csak lassan tekergőzik. Vagy megváltozik a szaga, az mutatja az érzelemváltozást.

A negyedik napon a ghayrog első alkalommal hagyta el az ágyat. A lány segítségével feltápászkodott, majd ép lábán és rögtönzött mankóján egyensúlyozva, óvatosan letette a földre a sérült lábát. Thesme orrát váratlanul csípős kipárolgás ütötte meg — mintha a fájdalmas arcrándulás szaglószervi megfelelője lett volna, és ebből azt a következtetést vonta le, hogy a ghayrogok valóban így fejezik ki érzelmeiket.

— Hogy van a lábad? — kérdezte a lány. — Érzékeny?

— Nem bírja el a súlyomat. De gyógyulok. Még néhány nap és szerintem állni is tudok majd. Gyere, segíts, hadd sétáljak egy kicsit! Teljesen berozsdásodtam a tétlenségben.

A lányra támaszkodva lassan, elővigyázatosan kisántikált a kunyhóból, a tavacskáig és vissza. A ghayrogot láthatóan felfrissítette a kis kirándulás. Thesmét nagy meglepetésére elszomorította a gyógyulás első jele, mert ez azt jelentette, hogy hamarosan — egy hét, két hét múlva? — Vismaan elég erős lesz és távozik, pedig ő nem akarta. Nem akarta, hogy elmenjen. Ez a furcsa felismerés teljesen elképesztette. Sóvárogva gondolt vissza korábbi, magányos életére, és az olyan fényűző apróságokra, mint amikor a saját ágyában aludt, vagy erdei kirándulása közben nem kellett aggódnia, vajon a vendége nem unatkozik-e túlságosan, és hasonlók; mert több szempontból egyre idegesítőbbnek találta a ghayrog jelenlétét. És mégis, mégis, mégis lehangolta és zavarta a tudat, hogy hamarosan itt fogja hagyni. Milyen különös ez, gondolta, milyen furcsa, mennyire tipikus Thesme!

Ezután naponta háromszor elkísérte sétálni Vismaant. A ghayrog még mindig nem bírta használni a törött lábát, viszont egyre ügyesebben mozgott a másikkal. Állítása szerint a duzzanat szépen apadt, és minden jel szerint a csont is megfelelően forrt össze. Egyre gyakrabban beszélt a tervezett farmról, vagy arról, hogyan tisztítja meg az őserdőt, és milyen növényeket ültet.

Az első hét végén, az egyik délután Thesme visszafelé tartott a kalimbotgyűjtő útjáról, amikor megállt azon a tisztáson, ahol rátalált a ghayrogra, és végignézte a csapdákat. A többségük üres volt, legfeljebb a szokásos kisállatokat fogták meg, de a tavacska mögötti aljnövényzetből különös és hangos vergődés zaja hallatszott. Amikor Thesme óvatosan megközelítette a bozótosban felállított csapdát, kiderült, hogy egy bilantoonnal van dolga. Még sohasem ejtett el ekkora állatot. A bilantoon elegáns, fürge jószág volt, éles patákkal és égnek álló parányi farokkal. Rendkívül elterjedtek Zimroel nyugati részén. A narabali változata kétszer nagyobbra nőtt, valóságos óriásnak számított zimroeli rokonaihoz képest. Egy átlagos testalkatú ember derekáig ért, és omlós, illatos húsa miatt nagyon értékesnek tartották. Thesme először ösztönösen arra gondolt, szabadon engedi ezt a szépséges jószágot: túlságosan gyönyörű volt ahhoz, hogy végezzen vele — ráadásul túl nagyra nőtt. Azt már megtanulta, miképpen kell kioltani a kisebb állatok életét, de azok elfértek a tenyerében. Ez viszont nagy testű, intelligens és nemes jószág volt, ami valószínűleg tudta értékelni az életet, reményei, szükségletei és vágyai voltak — és valószínűleg várt rá a párja. Ostobaság, győzködte magát Thesme. A drólok, a mintunok vagy a sigimoinok valószínűleg ugyanúgy szerettek volna tovább élni, mint ez a bilantoon, mégis habozás nélkül végzett velük. Nem szabad érzelgősen emberi tulajdonságokkal felruházni az állatokat, különösen úgy, hogy civilizáltabb életében boldogan elfogyasztotta őket, ha másvalaki elvégezte helyette a piszkos munkát. A bilantoon elárvult párja akkoriban nem érdekelte.

Amikor közelebb lépett az állathoz, azt is látta, hogy az egyik kecses lába eltört. Futólag felmerült benne, hogy sínbe teszi — és megtartja háziállatnak. Ez a gondolat azonban még az előzőnél is bizarrabb volt. Nem fogadhat örökbe minden nyomorékot, akit az őserdőben talál. A bilantoon sohasem csillapodna le annyira, hogy megnézhesse a lábát, és ha valami csoda folytán mégis sikerülne felgyógyítania, az első adandó alkalommal megszökne. Nagy levegőt vett, a rúgkapáló teremtmény háta mögé lépett, ráfogott a puha orrára, és egy mozdulattal eltörte hosszú, vékonyka nyakát.

Feldarabolni viszont a vártnál jóval véresebb és bonyolultabb volt. Úgy érezte, mintha hosszú órákon át trancsírozta volna komor eltökéltséggel a húst, és csak arra figyelt fel, amikor Vismaan kikiabált a kunyhóból, hogy mit csinál.

— Vacsorát készítek! — kiáltotta vissza a lány. — Meglepetés! Igazi csemege lesz, sült bilantoon!

Halkan kuncogott. Ez teljesen úgy hangzott, mintha egy feleség mondta volna, gondolta: itt kuporog meztelenül és csurom véresen, vadul fűrészeli a combokat és a bordákat, miközben egy idegen, hüllőszerű lény fekszik az ágyában, és várja a vacsoráját.

De végül csak befejezte az ocsmány munkát, és a húsdarabok a füstös lánggal égő tűz fölé kerültek. Thesme lemosdott a tavacskában, aztán nekilátott thokkát gyűjteni, feltette főni a ghumbagyökeret, és kinyitotta az újonnan szerzett narabali borból megmaradt palackokat. Amint sötétedni kezdett, a vacsora is elkészült. Thesme hihetetlenül büszke volt magára.

Arra számított, hogy Vismaan szokása szerint minden megjegyzés nélkül, a szokásos flegma módján befalja az ennivalót, de nem így történt: Thesme mintha most első ízben látta volna felélénkülni az arcát — talán a szeme csillogott újfajta fényben vagy a kígyónyelve cikázott másként. Esetleg a lány olvasott sokkal jobban a ghayrog arckifejezésében. Vismaan lelkesen rágta a sült bilantoont, folyamatosan dicsérte a zamatát meg az állagát, és újabb meg újabb repetát kért belőle. Thesme ilyenkor magának is szedett, és addig lakmározott a húsból, amíg teljesen el nem telt vele, mégis folytatta tovább az evést, ami lassan a teljes csömörrel fenyegette, de azzal nyugtatta magát, hogy ami reggelre marad, az megromlik.

— A húshoz remekül illik a thokka — jegyezte meg, és újabb kékesfehér bogyót tömött a szájába.

— Igen. Kérek szépen még.

Vismaan nyugodtan felfalt mindent, ami elé került. A lány végül egy falatot sem bírt lenyelni többé, sőt nézni sem bírta a ghayrogot. A maradékot Vismaan közelébe tolta, és borzongva kiitta a bor maradékát. Nevetve nyugtázta, hogy pár csepp végigcsorog az állán és a mellére csöpög. Elterült a hólyagbokor-leveleken. Forgott körülötte a kunyhó. Arccal a padló felé feküdt, a talajba kapaszkodott, és hallgatta a harapás, rágás és nyelés folyamatos neszeit a háta mögül. Aztán végül a ghayrog is eltelt és elcsendesedett. Thesme várta, hogy végre elnyomja az álom, de nem bírt elaludni. Egyre jobban szédült, míg a végén már attól tartott, hogy a szörnyű örvény kihajítja a kunyhóból. A bőre lángolt, mellbimbói fájdalmasan megkeményedtek. Túl sok volt az ital, gondolta, meg a thokkabogyó. Magokkal együtt falta fel a thokkát, ami így még erőteljesebben fejtette ki a hatását. Legalább egy tucat bogyót megevett, és a tüzes lé most vadul fortyogott a fejében.

Nem akart egyedül, a padlón kucorogva aludni.

Eltúlzott, kapálózó mozdulatokkal feltérdelt, visszanyerte az egyensúlyát, és lassan az ágy felé kúszott. A ghayrogra meredt, de mindent olyan homályosan látott, hogy éppen csak ki tudta venni a körvonalait.

— Alszol? — suttogta.

— Tudod, hogy nem alszom.

— Persze. Persze. Butaságot mondtam.

— Rosszul vagy, Thesme?

— Rosszul? Nem, nem. Semmi bajom. Csak… szóval… — Tétovázva elhallgatott. — Részeg vagyok, érted? Tudod, mi a részegség?

— Igen.

— Nem szeretnék a földön feküdni. Idejöhetek melléd?

— Ha akarod.

— Nagyon vigyázok. Nem szeretném megrúgni a törött lábadat. Mutasd meg, melyik az.

— Majdnem meggyógyult, Thesme. Ne aggódj. Gyere, feküdj ide. — Megfogta a lány csuklóját és felhúzta maga felé. Thesme mintha lebegett volna, aztán könnyedén a ghayrog mellé ereszkedett. A mellétől a csípőjéig kemény, kagylószerű bőr simult hozzá, olyan hűvös volt, olyan pikkelyes, olyan sima. A lány bátortalanul végigdörgölte a ghayrogot. Mintha egy csodálatosan megmunkált bőrönd lett volna, gondolta, és kicsit meg is nyomkodta, kitapintotta a vastag izmokat a merev felszín alatt. A ghayrog szaga megváltozott, fűszeres és átható lett.

— Tetszik az illatod — mormolta a lány.

A ghayrog mellkasához hajtotta a fejét, és szorosan átölelte. Hosszú hónapok óta, majdnem egy éve nem feküdt egy ágyban senkivel, és most jólesett a közelsége. Még akkor is, ha ghayrog, gondolta. Még egy ghayrog is jó. Csak az érzésre van szüksége, a közelségre. Nagyon jó.

A ghayrog megérintette.

Thesme erre nem számított. A kapcsolatuk eddig arra épült, hogy a lány ápolja, a ghayrog pedig hagyja neki. Hirtelen mégis végigsimított rajta a keze — az a hűvös, barázdált, sima kéz. Könnyedén megérintette a mellét, a hasát, folytatta az útját lefelé, és megpihent a combján. Mi volt ez? Vismann szeretkezik vele? A lány a ghayrog nemtelen, gépre emlékeztető testére gondolt. Vismaan folytatta a simogatást. Ez nagyon bizarr, gondolta a lány. Még Thesméhez képest is furcsa. Ez egy ghayrog, nem ember. Én meg…

Nagyon magányos vagyok…

Nagyon részeg vagyok…

— Igen — mondta halkan. — Kérlek.

Remélte, hogy a ghayrog csak simogatni fogja. De Vismaan átkarolta a vállát, könnyedén megfordította, felemelte és gyengéden magára húzta. Thesme váratlanul megérezte a combjának nyomódó merevséget, ami nem lehetett más, mint a férfiassága. Micsoda? A ghayrogok pénisze a pikkelyek alatt rejtőzött, és csak szükség esetén került elő? És csak nem akar…

De igen.

A ghayrog tudta, mit kell tennie. Idegen lény volt, aki első találkozásukkor azt sem bírta eldönteni, Thesme hím-e vagy nőstény, ennek ellenére világosan felfogta az emberi szeretkezés lényegét. Egy pillanat erejéig — amikor Thesme megérezte, hogy belehatol —, egyszerre öntötte el a rettegés, a döbbenet és a viszolygás, azt sem tudta, fájni fog-e, egyúttal a gondolattól sem tudott szabadulni, mennyire groteszk és szörnyű ez, ember párosodik ghayroggal, és ilyen valószínűleg még soha, egyszer sem történt az egész univerzum történetében. Legszívesebben lelökte volna magát Vismaantól, és kirohant volna az éjszakába. De túlságosan kába volt, túlságosan részeg és zavart, ezért nem bírt mozdulni; aztán tudatosult benne, hogy a ghayrog egyáltalán nem okoz neki fájdalmat, hanem úgy siklik ki és be a testéből, mint egy nyugodtan mozgó masina, és a gyönyör hullámokban áradt szét a lány ágyékából, amitől remegni kezdett, elcsukló zokogás szakadt fel belőle, elakadt a lélegzete, és teljes erővel a sima, bőrszerű páncélhoz simult…

Hagyta, hadd történjen, aminek történnie kellett, és a legszebb pillanatban éles kiáltás szakadt fel belőle. Utána a ghayrog mellkasához gömbölyödött, amíg remegve, elhaló nyöszörgéssel fokozatosan le nem csillapodott. Addigra teljesen kijózanodott. Tudatában volt annak, mit tett, és a gondolat elképesztette ugyan, de még annál is jobban szórakoztatta. Ezt figyeld, Narabal! A ghayrog a szeretőm! És milyen rendkívüli, milyen intenzív volt ez a gyönyör! Vismaan vajon élvezte? Nem merte megkérdezni. Honnan lehet tudni, hogy a ghayrognak orgazmusa volt-e? Van nekik ilyen? Jelent nekik egyáltalán bármit is a fogalom? Vajon szeretkezett már emberi nővel? Thesme ezt sem merte megkérdezni. A ghayrog tudta, mit kell tennie — ha tapasztaltnak nem is nevezhette, de határozottan biztos volt abban, mire van szüksége Thesmének, és ami azt illeti, sokkal hozzáértőbben csinálta, mint a legtöbb férfi, akit ismert. Azért, mert már volt tapasztalata emberekkel — vagy egyszerűen csak azért, mert kristálytiszta, hűvös elméje könnyedén ki tudta számolni az anatómiájából adódó igényeit? Thesme nem tudta a választ a kérdésre, és nagy eséllyel soha nem is fogja megtudni.

Vismaan nem szólt semmit. A lány szorosan odabújt hozzá, és hosszú hetek óta először igazán mély álomba merült.

6.

Thesme reggel furcsán érezte magát, de nem bánt meg semmit. Egyikük sem említette az éjszakai eseményeket. Vismaan a kockákkal foglalta el magát. Thesme hajnalban elment úszni, hogy kitisztítsa sajgó fejét, majd valamennyire eltakarította a bilantoon-lakoma nyomait. Miután reggelit készített mindkettőjüknek, hosszú sétára indult észak felé, ahol ismert egy mohával lepett kis barlangot. Egész délelőtt itt üldögélt, miközben gondolatban újra meg újra felidézte a ghayrog bőrének érintését a bőrén, a combját simogató kezet és a testét görcsbe rántó eksztázist. Azt nem állította volna, hogy különösebben vonzónak találta Vismaant. Villás nyelv, élő kígyókként mozgó fonatok, pikkelyes test — nem, ennek az éjszakának az égvilágon semmi köze a testi vonzalomhoz. Akkor miért történt? A bor és a thokka, magyarázta magának, meg a magány és a lázadás örök vágya a narabali polgárok hagyományos értékei ellen. Ha már úgyis dacolni akart mindennel, amiben hittek, akkor viszont elképzelni sem tudott volna kifinomultabb módszert annál, minthogy felkínálkozzon egy ghayrognak. Természetesen egy ilyen lázadó tettnek semmi értelme, ha senki sem tud róla, ezért Thesme úgy döntött, amint Vismaan készen áll az útra, magával viszi Narabalba.

Ezután minden éjjel megosztották az ágyat. Furcsa lett volna, ha nem így tesznek. De a második éjszaka nem szeretkeztek, ahogyan a harmadik vagy negyedik éjszakán sem. Csak hevertek egymás mellett, de egyikük sem szólt és nem érintette meg a másikat. A ghayrognak csak egy mozdulatába került volna, és Thesme odaadta volna magát neki, de Vismaan nem tett semmit. Mint ahogyan a lány sem közeledett felé. A közöttük feszülő csendet Thesme kezdte kínosnak érezni, mégis félt megtörni, hátha olyan dolgokat kell hallania, amit valójában nem akart — hogy a ghayrognak nem tetszett az együttlétük, vagy obszcén és természetellenes aktusnak tartotta, csak egyszer vállalkozott rá, mert a lány olyan követelőzőnek tűnt, netán tudatában volt annak, hogy Thesme vonzódása nem valódi, pusztán eszközként használta a konvenciók ellen vívott háborújában. A hét végére szörnyen feszítette a rengeteg kimondatlan bizonytalanságból táplálkozó feszültség, ezért lefekvéskor gondosan véletlennek álcázva a ghayrogra hemperedett, aki magától értetődően, habozás nélkül ölelte át. Ezután voltak éjszakák, amikor szeretkeztek, és olyanok is, amikor nem, és mindig rögtönzött, spontán módon zajlott az egész, gondtalan, szinte hétköznapi esemény lett belőle, amit néha csináltak azelőtt, hogy Thesme elaludt volna — és ennél több varázslat vagy titok nem is volt benne. A lány minden alkalommal rendkívül élvezte. Hamarosan fel sem tűnt neki, hogy ez egy idegen lény teste.

Vismaan addigra segítség nélkül is tudott sétálni, és minden nap egyre több időt töltött mozgással. Kezdetben Thesmével, később egyedül indult felderítő utakra az őserdei ösvényeken. Eleinte óvatosan lépkedett, de kis idő múlva már csak sántikált. Az úszás láthatóan rengeteget segített a gyógyulásban, és a ghayrog órákon át rótta a köröket a tavacskában, felbőszítve ezzel a sáros part üregeiben tanyázó groomwarkot. A vánszorgó, öreg teremtmény előkúszott a rejtekhelyéről, és amikor elterült a parton, leginkább egy kidobott, elrongyolódott, szúrós zsákra emlékeztetett. Komoran szemlélte a ghayrogot, és addig nem volt hajlandó visszamenni a vízbe, amíg a betolakodó ki nem ment onnan. Thesme vigaszként zsenge hajtásokat hozott neki a patak felső folyásáról, ahová a teremtmény apró, szívókorongos lábával sohasem juthatott el.

— Mikor viszel magaddal Narabalba? — kérdezte Vismaan az egyik esős este.

— Mondjuk holnap? — válaszolta a lány.

Aznap éjjel szokatlan izgalom töltötte el, és mohón simult a ghayroghoz.

Hajnalban indultak, a permetező esőben, amit hamarosan ragyogó napsütés váltott fel. Thesme óvatos tempót diktált, de gyorsan kiderült, hogy Vismaan teljesen felgyógyult, és nem sokkal később a lány már fürgén haladt előre. A ghayrog könnyedén lépést tartott vele. Thesme azon kapta magát, hogy megállás nélkül locsog — az összes útjukba kerülő növény vagy állat nevét elsorolta, érdekességeket mesélt Narabal történelméről, beszélt a fivéreiről és a nővéreiről és a városban élő ismerőseiről. Alig várta, hogy végre meglássák őket kettesben — nézzétek csak, ez itt az én idegen szeretőm, ezzel a ghayroggal osztom meg az ágyamat! —, és a város határában már élénken nézelődött, hátha megpillant egy ismerős arcot. Azonban a Narabalt övező tanyákon alig bukkant fel egy-egy ember, és azok is ismeretlenek voltak.

— Látod, hogy bámulnak? — suttogta Vismaannak, amikor a város sűrűbben lakott részeibe érkeztek. — Félnek tőled. Azt hiszik, egy idegen invázió előőrse vagy. És nem bírnak rájönni, mit keresek melletted, és miért vagyok veled ilyen civilizált.

— Ebből semmit sem érzékelek — mondta Vismaan. — Igen, azt látom, hogy kíváncsiak. De sem félelmet, sem rosszindulatot nem tapasztalok. Ennyire nem ismerem az emberi arckifejezéseket? Azt hittem, már egészen jól megtanultam értelmezni ezeket.

— Na, várj csak — közölte Thesme. De titokban el kellett ismernie, hogy enyhén eltúlozta a dolgokat. Talán nem is annyira enyhén. Lassan megérkeztek Narabal központjába, és igen, néhány járókelő valóban meglepetten vagy kíváncsian pillantott a ghayrogra, de a tekintetük azonnal megenyhült, mások pedig mosolyogva bólintottak felé, mintha nem is lenne hétköznapibb látvány, mint a főutcán sétálgató lény, aki egy idegen világról jött. Tényleges rosszindulatnak nyomát sem látta. Ez feldühítette Thesmét. Ezek az ártalmatlan, jámbor emberek, ezek a szürke, nyájas városlakók egyáltalán nem az elvárásai szerint cselekedtek. Amikor végre ismerősökkel találkoztak — Khanidorral, a legidősebb bátyja barátjával, aztán Hennimon Sibroy-jal, aki egy kis italmérést működtetett a parton, és a virágárus nővel —, azok is szívélyesen bólogattak, amikor Thesme bemutatta a ghayrogot. Ő Vismaan, aki nemrég beköltözött hozzám.

Khanidor úgy mosolygott, mintha mindig is sejtette volna, hogy Thesme egy napon idegenek szállásadója lesz, és azonnal mesélni kezdett Mirifaine férjéről, aki új városokat épít a ghayrogoknak meg a hjortoknak. A kocsmáros joviálisan kezet nyújtott Vismaannak, és meghívta borozni, a virágárus nő pedig csak azt hajtogatta, hogy „Jaj, de érdekes, jaj, de érdekes! Remélem, tetszik a mi kis városunk!” Thesme leereszkedőnek találta ezt a nagy nyájasságot. Mintha szándékosan természetük ellenére cselekedtek volna, nehogy megbotránkoztathassa őket — mintha már régen elfogadták volna Thesmét olyan vadócnak, amilyen csak bírt lenni, és most már tehet bármit, semmin nem lepődnek meg, semmire sem tesznek megjegyzéseket, igazából rá se hederítenek. Talán félreértették a kapcsolatát a ghayroggal, és azt hitték, pusztán szállóvendég a kunyhójában. Vajon akkor is így reagálnának, ha bejelentené, hogy szeretők, és bizony érezte már magában a ghayrog testét? Ha megtudnák, hogy olyasmit tettek, ami egy ember és egy idegen között eddig elgondolhatatlannak számított volna? Valószínűleg igen. Ezek akkor sem pillantanának fel, ha a ghayroggal a Pontifex tér közepén esnénk egymásnak, gondolta a lány duzzogva.

Vajon Vismaannak tetszett a kisváros? Most sem lehetett leolvasni róla az érzelmeket, már ha voltak egyáltalán érzelmei. Utcáról utcára jártak, hevenyészve felépített tereken, jellegtelen, koszos kis üzletek előtt, kicsi, düledező házak és gazzal felvert kertek között, és Vismaan nem szólt semmit. Thesme csalódottságot és helytelenítést vélt kiolvasni a némaságból, és bármennyire is ellenérzései voltak Naraballal szemben, váratlanul úgy érezte, meg kell védenie. Hiszen nagyon rövid múltra tekinthet vissza, ráadásul világtól elzárt település egy másodrangú kontinens elfeledett sarkában. Alig néhány nemzedékkel ezelőtt épült.

— Mit gondolsz? — kérdezte végül. — Nem nyűgözött le túlságosan, igaz?

— Figyelmeztettél, hogy ne várjak túl sokat.

— De még annál is nyomorúságosabb, mint a leírásom alapján hitted volna, nem?

— Valóban kicsinek és kezdetlegesnek tűnik — felelte a ghayrog. — Különösen Pidruiddal összehasonlítva, vagy akár…

— Pidruid több ezer éves.

— Vagy akár Dulornhoz képest — folytatta Vismaan. — Dulorn már most rendkívül gyönyörű, pedig még csak most épül. Természetesen sokat számít a hófehér kő…

— Igen — vágott közbe Thesme —, Narabalt is kőből kellett volna felépíteni. Ezen a nyirkos éghajlaton minden elkorhad, ami fából van. De még nem volt rá idő. Majd ha nő a népesség, megnyithatjuk a kőfejtőket a hegyekben, és akkor majd igazán csodálatos dolgokat építünk ebben a városban! Ötven év múlva, száz év múlva, mire Narabalban is lesz rendes munkaerő. Talán ha küldenének ide olyan óriási, négykarú idegeneket…

— Szkandárokat — mondta Vismaan.

— Igen, szkandárokat. Miért nem küld a Napkirály tízezer szkandárt?

— Az egész testüket sűrű szőr borítja. Nagyon nehezen viselnék ezt az éghajlatot. De biztosan lesznek, akik itt akarnak letelepedni, mint ahogy vroonok és su-suherisek is érkeznek majd, meg sok, sok olyan ghayrog, mint én, akik az esős éghajlathoz szoktak. Nagyon merész dologra vállalkozott a kormányotok, amikor ilyen sok telepest hívott a többi bolygóról. Más világok nem osztogatják ennyire nagylelkűen a földet.

— Azok a bolygók nem ilyen hatalmasak — mondta Thesme. — Mintha valahol azt hallottam volna, hogy ha az óriási óceánokat nem számoljuk, Majipoor összes földterülete akkor is háromszor vagy négyszer nagyobb bármelyik betelepített bolygóénál. Vagy valami ilyesmi. Nagyon szerencsések vagyunk, amiért ilyen nagy a világunk, mégis normális a gravitációja, ezért emberek és humanoidok egyaránt kényelmesen élhetnek itt. Persze ennek is megvan az ára, tekintve, hogy nehézfémekben nem bővelkedünk, de attól még… Ó, üdv! — Thesme hangsúlya váratlanul teljesen megváltozott, majd meglepetten elhalt a hangja.

Karcsú, nagyon magas fiatalember lépett eléjük egy sarkon, és majdnem összeütközött velük. Nagyon világos haja hullámokban omlott a vállára. Eltátott szájjal meredt rájuk, akárcsak Thesme rá. A fiatalember — Ruskelorn Yulvan — Thesme szeretője volt négy hónapig, nem sokkal azelőtt, hogy a lány elvonult volna az őserdőbe, és talán vele akart a lehető legkevésbé találkozni Narabalban. Ha viszont így alakult, akkor szándékában állt a legtöbbet kihozni a helyzetből, és az első zavart pillanatok után magához ragadta a kezdeményezést.

— Jól nézel ki, Ruskelorn.

— Te is. Jót tett neked az erdei élet.

— Nagyon. Életem legboldogabb hét hónapja volt. Ruskelorn, hadd mutassam be a barátomat, Vismaant, aki néhány hete velem él. Baleset érte, miközben a kunyhóm közelében keresett magának megművelhető földet. Leesett egy fáról, és eltörte a lábát. Azóta én ápoltam.

— Nyilván nagyon ügyesen, gondolom én — mondta Ruskelorn Yulvan lelkesen —, mert úgy tűnik, kiváló egészségi állapotnak örvend.

A ghayroghoz fordult.

— Örvendek a találkozásnak — mondta olyan hangsúllyal, amiből úgy tűnt, hogy talán valóban úgy is gondolja.

Thesme folytatta.

— A bolygójának az a része, ahol született, nagyon hasonlít Narabalra az éghajlatában. Azt mondja, a következő néhány évben sokan érkeznek még közülük ide a trópusokra.

— Igen, én is hallottam — bólogatott Ruskelorn Yulvan vigyorogva. — Majd meglátod, milyen elképesztően termékeny ez a vidék. Ha reggeli közben kiköpsz egy gyümölcsmagot, estére akkora indát hajt, hogy felkúszik a házadra. Legalábbis mindenki ezt mondja, szóval biztosan igaz.

A lányt felbőszítette ez a könnyed fecsegés. Ruskelorn nem fogta fel, hogy ez a pikkelyes idegen, ez a másik bolygóról származó lény, ez a ghayrog bizony az utódja lett Thesme ágyában? Nem ismeri a féltékenységet — vagy egyszerűen nem fogja fel a helyzetet? A lány szavak nélkül, de bősz eltökéltséggel megkísérelte gondolatban közölni az igazságot Ruskelorn Yulvannal, és az elképzelhető legrészletesebb módokon idézte fel az együttléteiket a ghayroggal: amikor Vismaan átölelte, vagy amikor az idegen kezek a keblét és a combját simogatták, olyan képeket sugárzott, ahol az apó, vörös, villás nyelv könnyedén futott végig lehunyt szemhéján, mellbimbóján és az ágyékán. De hasztalan. Ruskelorn ugyanúgy nem volt gondolatolvasó, mint Thesme. A ghayrog a szeretőm, gondolta a lány, belém hatol, és újra meg újra elélvezek, alig várom, hogy visszamehessek az őserdőbe, és leteperjem az ágyban, miközben Ruskelorn Yulvan csak mosolygott és udvariasan csevegett Vismaannal arról, vajon mennyire lehet ezen a vidéken niyket, gleint vagy stajját termeszteni, vagy esetleg mégis lusavender-magot kell vetni az ingoványosabb részeken. Csak jóval később fordult vissza Thesméhez és kérdezte meg — olyan nyugodtan, mintha azt tudakolná, a hét melyik napja van —, vajon a végtelenségig a dzsungelben akar-e élni.

A lány ádáz pillantást vetett rá.

— Eddig jobban tetszik, mint a városi élet. Miért?

— Csak érdekelt, nem hiányzik-e bámulatos metropoliszunk kényelme.

— Még nem. Pillanatnyilag nem. Sohasem voltam még ilyen boldog.

— Remek. Ennek igazán örülök, Thesme. — A fiatalember mosolya ismét őszintének tűnt. — Nagyon boldog vagyok, hogy találkoztunk — mondta a ghayrognak, aztán távozott.

Thesmében fortyogott a harag. Ruskelornt nem érdekelte, a lehető legcsekélyebb mértékben sem érdekelte Thesme, és felőle akár ghayrogokkal, szkandárokkal vagy a groomwarkkal is lefeküdhetett volna! Thesme meg akarta sebezni, vagy legalább mélységesen megdöbbenteni, erre egyszerűen udvarias volt. Udvarias! A többiekhez hasonlóan biztosan ő sem fogta fel teljesen Thesme és Vismaan kapcsolatának valódi jellegét — egyszerűen elképzelhetetlen volt számukra, hogy az emberiség egyik tagja felkínálja a testét egy idegen bolygóról érkező hüllőlénynek, ezért fel sem merült bennük a gondolat —, még csak a gyanú árnyéka sem ébredt bennük…

— Eleget láttál Narabalból? — kérdezte a ghayrogot.

— Eleget ahhoz, hogy rájöjjek, milyen kevés látnivaló akad.

— Hogy van a lábad? Készen állsz a visszaútra?

— Nem akartál még elintézni valamit?

— Semmi fontos dolgom nincs — mondta a lány. — Szeretnék elindulni.

— Akkor induljunk — válaszolta a ghayrog.

Határozottsága ellenére úgy tűnt, hogy a lába nincsen még teljesen rendben — valószínűleg az izmok húzódtak meg: az út még egy makkegészséges embernek is megerőltető lett volna, Vismaan pedig csak rövidebb sétákat tett felépülése óta —, de a szokásos rezzenéstelen arccal, zokszó nélkül követte a lányt az őserdő felé. A lehető legrosszabb napszakot választották az utazásra. A Nap szinte pontosan a fejük felett ragyogott, a levegő párás és fullasztó volt a gyülekező felhőktől, amelyekből majd lezúdul az első délutáni eső. Lassan haladtak, gyakran megálltak pihenni, de a ghayrog egyszer sem szólt, hogy kimerült. Thesme viszont tényleg elfáradt, de nem mondott semmit, csak néha úgy tett, mintha szemügyre akarna venni egy érdekes követ, egy szokatlan növényt, így lopott pár pillanatot a pihenésre. Nem akarta bevallani, mennyire kimerült. Éppen elég megaláztatásban volt része aznap.

A narabali kirándulás igazi katasztrófának tűnt. Olyan büszkén, dacosan, lázadóan és megvetéssel tekintett a konzervatív Narabalra, hogy kérkedésből még a ghayrog szeretőjét is a nyájas városlakók elé cibálta — és ez senkit sem érdekelt. Vajon ezek a pudingfejűek tényleg nem is sejtették az igazat? Vagy azonnal átláttak a színjátékon, és úgy döntöttek, nem adják meg Thesmének a kívánt elégtételt? És mi a helyzet a bigottsággal, ami korábban olyan erősen élt a narabaliak között? Hát nem érezték fenyegetésnek a letelepedő idegenek invázióját? Mind olyan kedvesek voltak Vismaannal, olyan barátságosak. Talán az előítéletek kizárólag a saját elméjében léteznek, gondolta Thesme komoran, ezért értette félre mások megjegyzéseit, ez esetben pedig ostobaság volt felajánlkozni a ghayrognak, mert nem ért el vele semmit, nem botránkoztatta meg a narabali közerkölcsöket, egyáltalán semmilyen célt nem szolgált a városiak ellen vívott magánháborújában. Nem volt más, csak egy tudatosan elkövetett, furcsa és groteszk cselekedet.

A hosszú, lassú és kellemetlen úton egyikük sem szólt egy szót sem. Amikor megérkeztek, a ghayrog a kunyhóba ment, Thesme pedig céltalanul bóklászott a tisztáson, megnézte a csapdákat, bogyókat szedett az indákról, különböző holmikat tett le különböző helyekre, aztán nem emlékezett, mit csinált velük.

Kis idő múlva visszament a kunyhóba és Vismaanhoz fordult.

— Szerintem lassan elmehetnél.

— Rendben van. Valóban itt az ideje, hogy folytassam az utamat.

— Természetesen maradhatsz éjszakára. De reggel…

— Miért ne indulnék most?

— Hamarosan besötétedik. Ma már így is nagyon sokat gyalogoltál…

— Nem akarlak zavarni. Azt hiszem, most elindulok.

Thesme még most sem bírt kiigazodni a ghayrog érzésein. Meglepődött? Megsértődött? Ha érzett is bármit, ebből semmit sem mutatott, még elbúcsúzni sem próbált, egyszerűen megfordult és egyenletes tempóban elindult az őserdő felé. Thesme kiszáradt torokkal, vadul dobogó szívvel nézett utána, amíg el nem nyelte az alacsonyan csüngő indák függönye. Uralkodnia kellett magán, nehogy utána szaladjon. Aztán a ghayrog eltűnt, és hamarosan leszállt a trópusi éjszaka.

Thesme úgy-ahogy összeütött valami vacsorafélét, de alig csipegetett belőle, és végig a ghayrogra gondolt. Egyedül ül az erdőben, a sötétben — és várja a hajnalt. Még csak el sem búcsúztak. Pedig elsüthetett volna egy aprócska tréfát arról, hogy vigyázzon a sijaneelfákkal, a ghayrog megköszönhette volna, amit érte tett, de semmi sem történt, Thesme elzavarta, Vismaan pedig hűvösen és zokszó nélkül távozott. Hiszen idegen, gondolta a lány, és a szokásai is idegenek. Mégis, amikor az ágyban voltak, és a ghayrog megérintette, átölelte, magára húzta a testét…

Hosszú, sivár éjszakája volt. Thesme összegömbölyödött a zanjapehelyből rögtönzött ágyon, amit nem is olyan régen még ketten osztottak meg egymással, és a tetőnek rakott, hatalmas, kék leveleken kopogó éjszakai esőt hallgatta. Mióta kivonult az őserdőbe, most először érezte magát egyedül. Egészen eddig nem is tudta, milyen sokat jelentett neki a családias hangulatnak ez a bizarr paródiája. És most véget ért, Thesme ismét egyedül maradt, de magányosabbnak érezte magát, mint a találkozásuk előtt. A régi narabali életétől is sokkal messzebbre került azóta, és most itt hevert, álmatlanul az esőben. Szerelmes vagyok egy idegenbe, gondolta ámultan, beleszerettem egy pikkelyes valamibe, aki soha egyetlen kedves szót nem mondott, szinte alig kérdezett, és még csak köszönetet sem mondott, el sem búcsúzott, amikor távozott.

Thesme órákon át hevert éberen. Néha sírt is. Egész teste merev volt és sajgott a hosszú gyaloglástól. A melléhez húzta a térdét, és sokáig ebben a testhelyzetben is maradt, majd végül a combjai közé csúsztatta a kezét, és simogatni kezdte magát. Végül elakadó lélegzettel, halk nyöszörgéssel elérkezett a felszabadult pillanat, és utána végre elnyomta az álom.

7.

Reggel megmosdott, végignézte a csapdákat, összeütött némi reggelit, majd végigjárta az ismerős útvonalakat a kunyhója közelében. A ghayrognak nyomát sem látta. Dél körül mintha enyhült volna a lelkére nehezedő rosszkedv, és a délutánt már-már vidám hangulatban töltötte. Csak a közeledő napnyugta és a magányos vacsora ébresztette fel benne ismét a kilátástalan, sivár hangulatot. De tűrte. Lefoglalta magát az élménykockákkal, amiket még a ghayrognak hozott otthonról, majd végül elnyomta az álom, és a következő nap már sokkal jobb volt, akárcsak az azutáni és az azt követő.

Az élete fokozatosan visszatért a megszokott medrébe. A ghayrog továbbra sem bukkant fel, és Thesme időről időre meg is feledkezett róla. Az egyedül töltött hetek során ismét felfedezte a magány örömét, vagy legalábbis így tűnt, amíg egy óvatlan pillanatban belé nem hasított egy éles és fájdalmas emlékkép — ehhez elegendő volt megpillantani egy bilantoont a bozótosban, a letört ágú sijaneelfát vagy a tavacska peremén gubbasztó morcos gromwarkot —, és rá nem jött, még mindig mennyire hiányzik neki Vismaan. Egyre nagyobb és nagyobb köröket tett a kunyhója körül, de eleinte nem is igazán értette, miért, amíg be nem vallotta magának, hogy a ghayrogot keresi.

Három hónapig tartott, mire megtalálta.

Idővel egyre több apró jel utalt arra, hogy délkeleti irányban valaki él az erdőben — végül megpillantott egy tisztást, amit két vagy három dombbal távolabbról is látni lehetett, és frissnek látszó csapások vezettek onnan minden irányba —, majd lassan sikerült eljutnia odáig. Ehhez át kellett kelnie egy viszonylag széles folyón, amiről eddig nem is tudott. Egy irtásra jutott, a túloldalán pedig megpillantott egy újonnan épült tanyát. Egy ideig az erdő szélén settenkedett, amíg meg nem látta a ghayrogot — egészen biztos volt benne, hogy Vismaan az —, aki a fekete, dús földön szántott. Váratlanul az egész lelkét elöntötte a félelem, amitől teljesen elgyengült és remegni kezdett a keze. És ha egy másik ghayrog? Nem, nem, nem, biztos volt benne, hogy Vismaan az, sőt mintha enyhén sántikált volna. Thesme behúzódott a bokrok mögé. Nem mert odamenni. Mit mondhatna? Mit válaszolna, ha megkérdezi, miért jött utána ilyen messzire, ha érzéketlenül elzavarta az életéből? A lány visszahúzódott az erdőbe, és már majdnem sarkon fordult. De végül összeszedte a bátorságát és a ghayrog nevét kiáltotta.

A ghayrog megtorpant és körülnézett.

— Vismaan? Itt, itt! Thesme vagyok!

Az arca lángolt és riasztóan vert a szíve. Egy borzalmas pillanatig biztosra vette, hogy ez egy idegen ghayrog, és gondolatban már fogalmazta is a mentegetőzést. Amikor azonban a ghayrog elindult felé, tudta, hogy nem tévedett.

— Megláttam a tisztást, és arra gondoltam, hátha te élsz itt — mondta, és kilépett a kusza ágak közül. — Hogy vagy, Vismaan?

— Kiválóan. És te?

Thesme vállat vont.

— Megvagyok. Valóságos csoda, amit itt létrehoztál, Vismaan. Alig pár hónap telt el, és alig hiszek a szememnek.

— Igen — mondta a ghayrog. — Keményen dolgoztunk.

— Kik?

— Van egy párom. Gyere, bemutatlak neki, és megnézheted, milyen sok mindent értünk el.

Thesme teljesen megsemmisült a nyugodt szavak hallatán. Talán pontosan ez volt Vismaan célja — ahelyett, hogy bármi jelét adta volna a neheztelésnek vagy haragnak, sokkal ördögibb módon, teljesen szenvtelen önuralommal büntette a lányt. De nem, gondolta Thesme, sokkal valószínűbb, hogy Vismaan sem haragot, sem bosszúvágyat nem érzett. Nagy eséllyel teljesen eltérő módon tekint arra, ami közöttük történt. Ne felejtsd el, hogy idegen lény, emlékeztette magát a lány. Közben követte a ghayrogot az enyhe lejtőn. Átkecmeregtek egy vízelvezető árkon, és megkerültek egy nem túl régen beültetett kis mezőt. A dombtetőn, félig egy buja konyhakert árnyékában sijaneeltörzsekből épített kunyhó állt. Nem is különbözött sokban Thesme lakóhelyétől, talán a formája volt némileg szögletesebb és a mérete nagyobb. Innen fentről a teljes farmot be lehetett látni, ami a domb három oldalát elfoglalta. Thesme elképedve látta, mennyi mindent sikerült elérnie a ghayrognak: lehetetlennek tűnt, mégis ilyen rövid idő alatt kivágta az erdőt, felépítette a kunyhót, megművelhetővé tette a talajt és nekilátott a vetésnek. A ghayrogok nem aludtak, erre emlékezett, de pihenniük csak kell, nem?

— Turnome! — kiáltotta Vismaan. — Látogatónk jött, Turnome!

Thesme nyugalmat erőltetett magára. Végre megértette saját magát: azért kutatta fel a ghayrogot, mert nem akart többé egyedül lenni, és félig-meddig ösztönösen, de azt az ábrándot kergette, hogy ha megtalálja Vismaant, segít majd megépíteni a farmját, osztozik vele az életén és az ágyán, és valódi, normális kapcsolatot teremt vele. Egyetlen futó pillanatra még azt is elképzelte, amint a csodálatos Dulornba látogatnak, és találkozhat a ghayrog fajtársaival. Thesme tökéletesen tudta, hogy az egész elképzelés ostobaság, a maga őrültségében mégis hihető volt, egészen addig a pillanatig, amíg Vismaan szóba nem hozta a párját. Próbálta összeszedni magát, hogy nyájas és barátságos legyen, és még véletlenül se célozgasson az esetleges rivalizálásra…

A kunyhóból egy ghayrog lépett ki. Majdnem olyan magas volt, mint Vismaan, ugyanolyan gyöngyházszínben csillogó pikkelyekkel és lassan vonagló, kígyószerű hajfonatokkal. Külsőleg mindössze egyetlen különbség akadt közöttük, ami azonban rendkívül különösnek tűnt: a ghayrog nőnek lógó, csőszerű mellei voltak, legalább tucatnyi vagy több, és mindegyik sötétzöld mellbimbóban végződött. Thesme akaratlanul is megborzongott. Vismaan mondta, hogy a ghayrogok emlősök, és ennek most cáfolhatatlan bizonyítékát látta, de ezek az ijesztő mellek még jobban kiemelték a nő hüllőszerűségét, és nem emlősnek, hanem bizarr hibridnek tűnt. Thesme őszintén feszengve nézett egyik teremtményről a másikra.

— Ő az a nő, akiről meséltem — mondta Vismaan. — Ő talált meg, amikor megsérült a lábam, és addig ápolt, amíg felgyógyultam. Thesme, ő a párom, Turnome.

— Szívesen látunk — mondta a nő komolyan.

A lány hebegve újra elismerését fejezte ki, milyen bámulatos munkát végeztek. Semmi más vágya nem volt, mint elmenekülni, de nem szökhetett meg — látogatóba érkezett őserdei szomszédaihoz, akik ragaszkodtak hozzá, hogy mindent megmutassanak neki. Vismaan behívta a kunyhóba. Mi jöhet ezután? Egy csésze tea, egy kupa bor, egy marék thokka és sült mintun? A házikó belseje szinte teljesen üres volt, leszámítva néhány párnát és a távolabbi sarokba tolt, háromlábú széken álló, furcsa, magas falú, fonott tárolóeszközt. Thesme azonnal el is kapta a tekintetét róla, mert ösztönösen úgy érezte, nem illendő a túlzott kíváncsiság, de Vismaan szelíden megfogta a könyökét, és odavezette.

— Hadd mutassuk meg. Gyere, nézd!

Thesme a kosárba pillantott.

Keltető volt. A mohapárnán tizenegy vagy tizenkettő gömbölyű tojás pihent, bőrszerű felületük élénkzöld színben pompázott, piros pöttyökkel.

— Kevesebb, mint egy hónap, és kikel az elsőszülöttünk — mondta Vismaan.

Thesmét hullámként öntötte el az émelygés. Eddig sem Vismaan rezzenéstelen, fagyos tekintete és kígyószerűen tekergőző haja, sem a lány csupasz bőréhez súrlódó pikkelyei, sem a behatolás lélegzetelállítóan döbbenetes érzése nem tudatosította benne ilyen felkavaró erővel, hogy valóban egy idegen fajjal van dolga. De tojások! Egy egész alom! És Turnome mellében már termelődik a tej, amivel táplálni fogja őket! A lány váratlanul élesen látta maga előtt a nő számtalan keblén csüngő apró gyíkokat, és az iszonyattól teljesen kővé dermedt: egy végtelen pillanatig mozdulatlanul állt, még levegőt sem vett, majd sarkon fordult és kirohant az ajtón, le a domboldalon, átgázolt a vízelvezető árkon, be a frissen elvetett növények közé, majd egyenesen a gőzölgő, párás őserdőbe.

8.

Thesme nem tudta, mennyi idő telt el azután, hogy elmenekült a tanyáról, addig, amíg Vismaan megjelent a kunyhója ajtajában. Az evés, az alvás, a sírás, a reszketés bizonytalan masszává folyt össze, ami tarthatott egy napig, akár kettőig, de egy hétig is, és egyszer csak Vismaan benézett a kunyhójába és a nevén szólította.

— Mit akarsz? — kérdezte a lány. Fel sem állt.

— Beszélgetni. El kell mondanom néhány dolgot. Miért távoztál olyan hirtelen?

— Számít?

A ghayrog leguggolt mellé. Kezét finoman a vállára tette.

— Thesme, bocsánatot kell kérnem tőled.

— Miért?

— Amikor elmentem innen, elmulasztottam megköszönni mindazt, amit értem tettél. A párommal megvitattuk, miért futottál el a házunkból. Azt mondta, haragszol rám, de én nem értettem, miért lennél dühös. Ezért kettesben végigvettük a lehetséges magyarázatokat, és amikor leírtam neki elválásunk körülményeit, Turnome megkérdezte, elmondtam-e neked, hogy hálás vagyok a segítségedért, és én azt feleltem, hogy nem, mivel nem tudtam, mi ennek a módja. Ezért jöttem el most hozzád. Bocsáss meg, amiért ilyen durván viselkedtem. Bocsáss meg a tudatlanságomért.

— Megbocsátok — mondta a lány tompa hangon. — Most pedig menj el innen, jó?

— Nézz rám, Thesme.

— Inkább nem.

— Kérlek. Megtennéd? — Vismaan finoman maga felé húzta a vállát.

A lány végül komoran a ghayrogra nézett.

— Bedagadt a szemed — mondta Vismaan.

— Biztosan ettem valamit, amit nem kellett volna.

— Még mindig haragszol rám. Miért? Próbáltam elmagyarázni, hogy nem akartam udvariatlan lenni. A ghayrogok nem úgy fejezik ki a hálájukat, mint az emberek. De engedd meg, hogy most megtegyem. Úgy érzem, megmentetted az életemet. Nagyon kedves tőled. Sohasem fogom elfelejteni, mi mindent tettél értem, miközben sérülten feküdtem a kunyhódban. Hibát követtem el, amikor ezt nem közöltem veled.

— Én pedig hibát követtem el, amikor egyszerűen kidobtalak — mondta a lány nagyon halkan. — Ne kérd, hogy elmagyarázzam, miért tettem. Nagyon bonyolult. Megbocsátok, ha te is megbocsátasz nekem, amiért így kellett távoznod.

— Erre semmi szükség. A lábam addigra meggyógyult. Mint arra te is rámutattál, eljött az ideje annak, hogy folytassam az utamat. Így is tettem, és megtaláltam a földet, amire szükségem volt.

— Szóval ennyire egyszerű a magyarázat?

— Igen. Természetesen.

A lány felállt és a ghayrog szemébe nézett.

— Vismaan, miért szeretkeztél velem?

— Mert úgy láttam, hogy azt akarod.

— Ennyi az egész?

— Boldogtalan voltál és nem szerettél volna egyedül aludni. Reméltem, hogy meg tudlak vigasztalni. Próbáltam barátságos lenni. Felvidítani.

— Ó. Értem.

— Ha nem tévedek, élvezted.

— Igen. Igen. Élveztem. De nem vágytál rám, igaz?

A ghayrog nyelve ismét elővillant a szájából, de Thesme úgy érezte, ez most az értetlen fintor megfelelője lehet.

— Nem — válaszolta. — Ember vagy. Hogyan is érezhetnék vágyat egy ember iránt? Nagyon különbözünk, Thesme. Majipooron idegeneknek neveznek minket, de számomra te vagy az idegen. Nem igaz?

— Gondolom. Igen.

— De nagyon megkedveltelek. Szerettem volna, ha boldog vagy. Ebben az értelemben vágyat éreztem irántad. Érted, mit akarok mondani? Mindig a barátod leszek, és remélem, meglátogatsz minket, és velünk együtt élvezed majd a farm bőséges adományait. Megteszed majd, Thesme?

— Én… igen, megteszem.

— Jó. Most távozom. De előtte…

A ghayrog komoran és hatalmas komolysággal magához húzta és átölelte roppant karjával. A lány ismét a bőrén érezte az idegen test furcsa, sima keménységét. A skarlátpiros, villás nyelv ismét villámgyors, cikázó csókot lehelt a szemhéjára. A ghayrog egy hosszú pillanatig nem mozdult, majd elengedte.

— Rendkívül kedves vagy nekem, Thesme. Sohasem felejtelek el.

— Én sem téged.

A lány az ajtóból nézett utána, amíg el nem tűnt a tavacska mögött az erdőben. Megnyugvás, béke és melegség telepedett a lelkére. Nem gondolta, hogy valaha is meglátogatná Vismaant, Turnomét és a kis gyíkjaikat, de most ez sem számított: Vismaan megérti majd. Minden rendben volt. Thesme visszament a kunyhóba, és elkezdte az iszákjába gyűjteni a holmijait. Alig múlt reggel, bőven maradt ideje visszaérni Narabalba.

Közvetlenül a délutáni zápor után érkezett meg a városba. Több mint egy éve vonult el az erdőbe, és az utolsó látogatása óta is eltelt néhány hónap. Meglepve tapasztalta, mennyire megváltozott minden azóta. Az utcákon a hamarjában fejlődésnek indult települések nyüzsgése uralkodott, mindenhol félig kész épületek magasodtak, a csatornán hajók úsztak, az utcákon tolongtak az emberek. És mintha idegen invázió söpört volna végig Narabalon: több száz ghayrogot látott, nem is beszélve a másik fajtáról, a rücskös bőrűekről, akik valószínűleg hjortok lehettek, meg a roppant termetű, négykarú szkandárokról. Valóságos idegen sereglet nyüzsgött az utcákon, amit az emberek láthatóan teljesen természetesnek vettek. Thesme kisebb nehézségek árán talált el az anyja házáig. Két másik nővére is otthon volt, meg a bátyja, Dalkhan. Az arcukon mintha nemcsak meglepetést látott volna, hanem riadalmat is.

— Hazajöttem — közölte Thesme. — Tudom, úgy nézek ki, mint egy vadállat, de elég egy hajvágás, egy új tunika, és máris emberi külsőm lesz.

Néhány héttel később összeköltözött Ruskelorn Yulvannal, és az év végén összeházasodtak. Thesme egy ideig arra gondolt, bevallja neki, hogy a ghayrog nemcsak a vendége, hanem a szeretője is volt, de végül nem merte megtenni, később pedig túlságosan jelentéktelennek tűnt ahhoz, hogy szóba hozza. Végül tíz vagy tizenkét évvel később mégis megtette. A város ghayrog negyedében vacsoráztak: sült bilantoont ettek az egyik kiváló, új étteremben. Thesme a kelleténél többet ivott az erős, aranyszínű északi borból, és az étel is túlságosan erős emlékeket idézett fel benne, amiket nem tudott elhessegetni.

— Gyanítottál akkor bármit? — kérdezte, amikor befejezte a történetet, mire a férje így válaszolt:

— Abban a pillanatban tudtam, amikor megláttalak titeket együtt az utcán. De miért számított volna?

II. A FELPERZSELT TARTOMÁNY

Hissune a döbbenetes élmény után hetekig nem mer visszamenni a Lélektárolóba. Az emlék túlságosan erős és nyers volt, amit emésztenie kell, feldolgozni. A fülkében egyetlen óra alatt több hónapot élt át annak a nőnek az életéből, és a benyomások utána is forrón perzselik a lelkét. Furcsa, újszerű képek hánykolódnak a tudatalattijában.

Elsősorban az őserdő marad meg benne — Hissune egész életében szinte kizárólag a Labirintus gondosan szabályozott, föld alatti éghajlatát ismerte, leszámítva azt az egyetlen alkalmat, amikor a Kastély-hegyre utazott, ami eltérő módon ugyan, de legalább ugyanennyire mesterséges és szabályozott volt. Ezért nyűgözte le a nyirkos, párás levegő, a sűrű lombkoronák látványa, a futó záporok, a madarak rikoltozása, a bogarak zümmögése, a csupasz talpát ölelő nedves talaj. És ez csak apró része mindannak, amit az emlékei közé engedett. Kis időre nő lett — bámulatos! Aztán egy idegen lény volt a szeretője — Hissune erre szavakat sem talál; az eset egyszerűen a részévé vált, a maga felfoghatatlan és döbbenetes módján. Amikor lassan elkezdi feldolgozni az élményt, rengeteg újabb meditálnivalót talál magának. Átélhette, milyen lehetett Majipoor fejlődő világként, amikor egyes részei még nagyon fiatalok voltak, és kövezetlen utcák meg fakunyhók tarkították Narabalt, amikor Majipoor még nem az a megszelídített és takaros bolygó, ahol most él, hanem egy titokzatos, féktelen világ, sok-sok sötét zuggal. Hissune órákon át mereng efféléken, miközben oda sem figyelve rendszerezi a teljesen értelmetlen adónyilvántartást, amíg lassan fel nem dereng benne, hogy illegális kalandja a Lélektárolóban örökre megváltoztatta. Most már soha többé nem lehet kizárólag Hissune, hanem valamilyen megfoghatatlan módon Hissune mellett az a Thesme nevű nő is lesz, aki kilencezer évvel ezelőtt élt és halt meg, egy másik kontinensen, a forró, párás vidéken, amit Hissune sohasem fog látni.

Ezután természetesen újra feltámad benne a vágy, hogy még egyszer belekukkantson a bámulatos Lélektárolóba. Ezúttal egy másik hivatalnok fogadja, egy kistermetű, fintorgó vroon, elcsúszott maszkban, és Hissune-nak nagyon gyorsan kell trükköznie az iratokkal, hogy bejuthasson. Azonban pergő nyelvével és pengeéles eszével egyetlen aktakukac sem veheti fel a versenyt, és hamarosan ismét a jól ismert fülkében ül, és fürgén kopogja be a kívánt koordinátákat. Ezúttal Lord Stiamot idejét választja. A metamorfok leigázásának utolsó napjait, amikor az emberi telepesek hadseregei végleg elsöpörték őket. Adj nekem egy katonát Lord Stiamot seregéből, közli a tároló végtelen termeit felügyelő értelemmel. És ki tudja, talán még Lord Stiamotot is megpillanthatja!

A kiszáradt előhegységek íves gerince Milimorntól egészen Hamifieuig lángolt, és Eremoil főkapitány még itt, a Zygnor-csúcstól ötvenmérföldnyire keletre fekvő sasfészekben is érezte, milyen forró és hamuízű a szél. Az egész hegyvonulatot sűrű, sötét füstfelhő takarta. Egy-két órán belül a repülők kiterjesztik a tűz vonalát Hamifieutől egészen a völgy lábában fekvő kisvárosig, és másnap lángra lobbantják a Sintalmondtól délre fekvő zónát is. És akkor aztán valóban égni fog az egész tartomány, és szörnyű sorsra jut az összes alakváltó, aki még itt lapul.

— Most már nem tarthat sokáig — mondta Viggan. — Mindjárt vége a háborúnak.

Eremoil felnézett a kontinens északnyugati csücskét részletező térképekből, és az alárendeltjére nézett.

— Tényleg úgy véli? — kérdezte unottan.

— Harminc éve tart már. Annyi éppen elég.

— Nem harminc. Ötezer vagy hatezer éve, azóta, hogy az első emberek megérkeztek erre a világra. Azóta egyfolytában tart a háború, Viggan!

— De elég sokáig nem is jöttünk rá, hogy háborúban állunk.

— Nem — mondta Eremoil —, sokáig nem értettük. De most már értjük, igaz, Viggan?

Ismét a térképet kezdte silabizálni, felé hajolt, hunyorogva méregette. A levegőt megülő, olajos füsttől úgy könnyezett a szeme, hogy látni is alig látott, a térképet viszont vékony vonalakkal rajzolták meg. Lassan végighúzta a mutatópálcát a Hamifieu alatti előhegységeken, és egyesével végigvette a jelentési űrlapon szereplő falvakat. Reményei szerint minden egyes falut bejelöltek a tűz ívén, és mindenhová kimentek a tisztjei, hogy előre figyelmeztessék a lakosokat az égésről. Nagy bajba kerülne ő is, a beosztottjai is, ha a térképészek akár egyetlen települést is kihagytak, mert Lord Stiamot parancsba adta, hogy egyetlen emberéletben sem eshet kár a gigászi tisztítóakció során: minden telepest időben figyelmeztetniük kellett, hogy elhagyhassák a területet. A metamorfokat is figyelmeztették. Az ember egyszerűen nem égeti el elevenen az ellenségeit — jelentette ki Lord Stiamot többször is. Csak meg akarjuk fékezni őket, és jelen pillanatban erre a tűz tűnt a legalkalmasabb eszköznek. Hogy a tüzet majd hogyan fékezik meg utána, az már keményebb dió lesz, gondolta Eremoil, de ez a holnap gondja volt.

— Kattikawn, Bizfern, Domgrave, Byelk… mennyi kisváros, Viggan! Miért élnek itt fent emberek egyáltalán?

— Azt mondják, termékeny a talaj, uram. És enyhe az éghajlat, ahhoz képest, mennyire északon vagyunk.

— Enyhe? Végül is az, ha valakit nem zavar, hogy fél évig nem esik — jegyezte meg Eremoil köhögve.

Elképzelte, milyen lehet hallani a lángok ropogását a térdig érő, barnára aszott fűben. Az Alhanroel innenső oldalán egész télen zuhogott az eső, aztán egész nyáron egy csepp sem esett. Az ember azt gondolta volna, ez aztán a kihívás a földműveseknek, de tekintve mennyi mezőgazdasági települést alapítottak a hegyek közt és a tengerhez futó völgyekben, úgy tűnt, valahogy mégis megoldották a dolgot. Éppen a száraz évszak derekán jártak, és a vidék már négy hónapja sült a perzselő nyári napsugárban — száraz volt, száraz és száraz, a sötét talaj megrepedezett és felhasadozott, a télen növekvő füvek tikkadt, mély álomban, a vastag levelű bokrok magukba roskadva vártak. Nem is választhattak volna tökéletesebb pillanatot arra, hogy a földre dobják a fáklyát, és az óceán partjára vagy egyenest a habokba hajtsák makacs ellenségeiket. De nem, emberéletben nem eshetett kár. Eremoil újra átolvasta a listát.

— Chikmoge… Fualle Daniup… Michimang… — Ismét felnézett, és a másikra pillantott. — Viggan, mihez kezd a háború után?

— A családomnak földje van a Glayge-völgyben. Gondolom, visszamegyek földművesnek. És maga, uram?

— Én Stee-ben lakom. Mérnök voltam, vízelvezető rendszereket, csatornákat, efféle izgalmas dolgokat terveztem. Akár tovább is csinálhatnám. Mikor járt legutóbb Glayge-ben?

— Négy éve.

— Én öt éve voltam Stee-ben. Harcolt a treymone-i csatában, ugye?

— Meg is sebesültem. Könnyebben.

— Ölt már metamorfot?

— Igen, uram.

Eremoil felsóhajtott.

— Én nem. Egyszer sem. Kilenc éve katonáskodom, de még egyszer sem öltem. Természetesen tiszt voltam. Azt hiszem, nem menne jól a gyilkolás.

— Egyikünknek sem megy nagyon — mondta Viggan. — De amikor rárontanak az emberre, és percenként ötször alakot váltanak, az egyik kezükben kés, a másikban fejsze… vagy amikor az ember tudja, hogy végigrabolták a testvére otthonát, és megölték az unokaöccseit…

— Ez magával történt, Viggan?

— Nem, nem velem, uram. De sokakkal megesett. Az atrocitások… nem kell külön elmagyaráznom, hogy…

— Nem. Nem kell. Hogy is hívják ezt a várost, Viggan?

A másik is a térkép fölé görnyedt.

— Singaserin, uram. A betűk kicsit elmosódtak, de az Singaserin lesz. És rajta van a listán is. Látja? Itt. Tegnapelőtt figyelmeztettük őket.

— Akkor úgy gondolom, mindet rendben megoldottuk.

— Szerintem is, uram — válaszolta Viggan.

Eremoil összeszedte és takaros kupacba rendezte a térképeket, eltette őket, majd ismét nyugat felé nézett. A távolban éles vonal választotta el a már kiégett részeket és a délebbre fekvő, érintetlen, sötétzöld, látszólag dús növényzetű dombokat. De a fák levele ott is olajosan pöndörödött össze a több hónapja tartó szárazságban, és ha elér odáig a tűz, a domboldalak úgy lobbannak majd lángra, mintha bombáztak volna. Időnként aprócska villanásokat látott; épp csak kis villanások voltak, mintha hirtelen megtört volna a fény, de Eremoil tudta, hogy csak a távolság játszik vele. Minden egyes villanással hatalmas új területek lobbantak lángra; a tűz már magát terjesztette, a széllel szárnyaló parázs oda is elsodorta, ahová a repülők nem dobták le. Hamifieun túl lángolt az erdő.

— Futár jött, uram! — mondta Viggan.

Eremoil megfordult. Magas fiatalember mászott le a hátasáról agyonizzadt egyenruhában, és tétován meredt rá.

— Nos? — kérdezte.

— Vanayle kapitány küldött, uram! Van egy kis gond a völgyben. Az egyik telepes nem hajlandó távozni.

— Pedig jobban tenné — mormolta Eremoil, és vállat vont. — Melyik városról van szó?

— Kattikawn és Bizfern között, uram. Jókora földdarab. Az illető neve szintén Kattikawn, Aibil Kattikawn. Azt mondta Vanayle kapitánynak, hogy a birtok maga Dvorn Pontifex adománya volt, és már több ezer éve itt él a családja, és nem fog…

Eremoil nagyot sóhajtott.

— Az sem érdekel, ha egyenesen a Mindenható adománya volt a birtok. Holnap felégetjük azt a körzetet, és ha ott marad, elevenen megég.

— Ezzel ő is tisztában van, uram.

— És mégis, mit akar, mit tegyünk? Talán intézzük el, hogy a tűz kikerülje a földjeit? — Eremoil türelmetlenül intett egyet. — Evakuálják, akár menni akar, akár nem.

— Azt már próbáltuk — vágott közbe a futár —, de fegyvere van, és ellenállt. Azt mondta, bárkit megöl, aki megpróbálja elvinni a birtokáról.

— Megöl? — kérdezte Eremoil, mintha a szónak semmi értelme nem lett volna. — Megöl? Ki beszél itt arról, hogy az egyik emberi lény megöli a másikat? Ez teljesen megőrült. Küldjenek oda egy ötvenfős csapatot, és gondoskodjanak róla, hogy kijusson az egyik biztonságos zónába!

— Mondtam, hogy ellenállt, uram! Tűzharcba keveredtünk. Vanayle kapitány szerint képtelenség úgy evakuálni, hogy ne essen kár emberéletben. A kapitány arra kéri, hogy személyesen menjen oda, uram, és beszéljen ezzel az emberrel.

— Hogy én…

— Talán ez a legegyszerűbb — jegyezte meg Viggan csendesen. — Ezek a nagy földbirtokosok néha nehéz emberek.

— Menjen oda Vanayle — mondta Eremoil.

— Vanayle kapitány már megpróbált szót érteni a fickóval, uram — válaszolta a futár. — Nem járt sikerrel. Ez a Kattikawn követeli, hogy maga Lord Stiamot fogadja. Ez természetesen képtelenség, de talán ha ön odamenne…

Eremoil átgondolta a helyzetet. Abszurd egy dolog, hogy a körzet katonai parancsnokának kelljen felvállalni ezt a feladatot. Vanayle közvetlen felelőssége volt, hogy megtisztítsa a területet a másnapra tervezett égetés előtt, miközben Eremoil a hadműveletet irányítja. Viszont bizonyos értelemben a terület kiürítéséért végül is Eremoil felelt, Vanayle pedig láthatóan kudarcot vallott. Ha csapatot küldenének Kattikawn kifüstölésére, valószínűleg a telepes is meghalna, és jó néhány katonát is elveszítenének, ami nyilvánvalóan nem elfogadható megoldás. Miért is ne menjen? Eremoil lassan bólintott. Pokolba a protokollal: ezúttal nem ad a formaságokra. Aznap délutánra már semmi igazán fontos dolga nem maradt, és az esetleg felmerülő részletekkel Viggan is meg tud birkózni. És ha csak egy életet is megmenthet, legyen az akár egy makacs vénemberé is, azzal, hogy lemegy a hegyről…

— A lebegőmet kérem — mondta Viggannak.

— Uram?

— Hozzák ide. Most, mielőtt meggondolom magam! Lemegyek ahhoz az emberhez.

— De Vanayle már…

— Ne álljon már az utamba, Viggan! Nem maradok ott sokáig. Ön parancsol, amíg vissza nem érek, de nem hinném, hogy nagyon kemény munka várná. Megbirkózik azért vele?

— Természetesen, uram — válaszolta a másik mogorván.

Az út tovább tartott, mint Eremoil gondolta. Kis híján két órájába telt leereszkedni a szerpentinen a Zygnor-csúcs tövébe, aztán át az egyenetlen, lejtős fennsíkon, le a parti síkságot övező előhegységbe. A levegő itt lent sűrűbb volt, bár kevésbé füstös; a hőség remegő délibábot szőtt eléjük, és a táj mintha elolvadt, szétfolyt volna. Az út üresen tátongott, de időről időre rémülten menekülő állatcsordák tartották fel őket; különös, idegen állatok, beazonosítani sem tudta őket, de látta, hogy a közelgő tűzvihar elől futnak. Megnyúltak már az árnyékok, mire Eremoil az előhegységbe ért. Itt már érezni lehetett a tűz közelségét, mintha csak egy második nap kelt volna fel. A hőség Eremoil arcának feszült, a bőrére és a ruhájára finom szemű pernye tapadt. A listán kipipált városnevek hirtelen kényelmetlenül kézzelfoghatóak lettek: Byelk, Domgrave, Bizfern. Egyik olyan volt, mint a másik, a központjukban egymás mellett álltak a boltok és a hivatalok, a magot a lakóházak gyűrűje övezte, aztán sugárszerűen ágaztak szét a tanyák; mindegyik városka egy apró völgyben feküdt, ahol a patakok kibukkantak a hegyek közül, és elvesztek a síkságon. Most már mind üresen állt, vagy majdnem üresen, már csak páran nem indultak el a part felé vezető főutakon. Eremoil gyanította, hogy bármelyik házban pompás könyveket, faragványokat találna — külhonból hozott szuveníreket, talán még nehéz szívvel hátrahagyott házi kedvenceket is; és holnap mindez hamuvá omlik. De a vidéken rengeteg alakváltó rejtőzködött. A telepesek évszázadok óta a megbékíthetetlen bennszülöttek árnyékában éltek, ellenségeik pedig álcában surrantak ki-be az erdőségekbe, az egyik barátjának, a másik szeretőjének, a harmadik fiának adták ki magukat, csak a gyilkolás vágya hajtotta őket, a kisemmizettek titkos háborújának éltek, ami azóta folyt, hogy Majipoor első őrposztjai városokká és hatalmas mezőgazdasági területekké nőttek, és egyre többet emésztettek föl a bennszülöttek földjeiből. Bizonyos gyógymódok drasztikusak voltak, és olykor ki kellett égetni a sebet — az emberek és az alakváltók között dúló harc végső felvonásában nem lehetett elkerülni, hogy Byelk és Domgrave és Bizfern elpusztuljon. De ettől még senkinek sem lehetett könnyű elhagyni az otthonát, gondolta Eremoil, és az sem volt sokkal egyszerűbb, ha mások otthonát kellett elpusztítania, kivéve, ha kellően messze maradhatott tőle, kényelmesen messze, ahol a tűzgócok fellobbanása csak elvont változtatás egy térképen.

Bizfern mögött az előhegység hosszú ívben kunkorodott nyugatra, és az út követte az ívüket. Széles patakok folytak erre, már-már folyóméretűek, és a megművelt területek között sűrű erdők húzódtak. Azonban a száraz hónapok az erdőket is gyúlékony, száraz taplóvá szikkasztották, mindenütt halomban állt a száraz avar, a törött ágak, a meghasadt, vénséges fatörzsek.

— Ez az a rész, uram — mondta a futár.

Eremoil egy kanyon szűk bejárata előtt állt. A szurdok beljebb kiszélesedett, és a közepén patak csordogált. A mélyülő árnyékok között is tisztán látszott a lenyűgöző udvarház — a hatalmas, fehér épület tetejét zöld cserepek fedték, és mögötte hatalmas, megművelt földterület húzódott. A kanyon bejáratát fegyveresek őrizték. Nem egyszerű tanyára ért; a birtok ura láthatóan hercegnek képzelte magát. Eremoil látta már, hogy itt baj lesz.

Leszállt, és az őrök felé indult; azok hidegen méregették, és lövésre készen tartották energiavetőiket. A legmagabiztosabb felé fordult.

— Eremoil főkapitány kívánja látni Aibil Kattikawnt — vetette oda.

— A Kattikawn Lord Stiamotot várja — érkezett a hideg, kimért válasz.

— Lord Stiamotnak más dolga van. Ma én képviselem. Eremoil főkapitány vagyok, a körzet katonai parancsnoka.

— Azt a parancsot kaptuk, hogy csak Lord Stiamotot engedhetjük be.

— Mondják meg a gazdájuknak — mondta Eremoil fáradtan —, hogy a Napkirály az üdvözletét küldi, és felkéri, hogy ezúttal Eremoil főkapitánynak terjessze elő sérelmeit.

Az őr először rezzenéstelenül nézett rá vissza, de végül rövid tétovázás után sarkon fordult, és bevonult a kanyonba. Eremoil nézte, amint ráérősen lesétál a patakpart mellett, aztán eltűnik az udvarház előtti tér sűrű bokrai között. Sokáig kellett várakoznia, megfordult a szél is, és az arcába vágta a felgyújtott területek forróságát. A sötét levegő csípte a szemét és kaparta a torkát; Eremoil szinte látta a tüdejében megülepedő, érdes, fekete szemcséket. De ebben a védett völgyben magukat a lángokat nem lehetett látni. Az őr végül ugyanolyan ráérősen, de visszatért.

— A Kattikawn hajlandó fogadni — jelentette be.

Eremoil intett a sofőrjének és kalauzának, a futárnak, de a Kattikawn őre megrázta a fejét.

— Csak ön jöhet, kapitány.

A sofőr zavartan nézett fel, de Eremoil intett neki, hogy maradjon.

— Idekinn várjon meg — mondta. — Nem maradok sokáig.

Az őr nyomában elindult a kanyonban az udvarház felé vezető ösvényen.

Aibil Kattikawntól is azt a rideg fogadtatást várta, amivel az őrök bántak vele, de Eremoil alábecsülte a vidéki arisztokraták által kötelező érvényűnek tekintett vendégszeretetet. Kattikawn melegen rámosolygott, alaposan, kutakodva végigmérte, aztán láthatóan szívből megölelte, és bevezette a szellősen, de a maga komor és érdes módján elegánsan berendezett, jókora udvarházba. A boltíves mennyezetet mezítelen, olajozott fekete fagerendák uralták; a falakon vadásztrófeák sorakoztak; a bútorzat masszív volt és nyilvánvalóan antik. Az egész házból áradt a régies hangulat. Kattikawnból is. Nagydarab férfi volt, jóval magasabb a könnyű testalkatú Eremoilnál, és széles vállát csak még jobban kiemelte a ráterített, vaskos prémköpeny. A homloka magas volt, a haja őszes, de sűrű, nehéz hullámokban hullott alá; a szeme sötét, az ajka keskeny. Minden tekintetben lenyűgöző volt a megjelenése.

Csillogó ámbrabort töltött, és miután mindketten lenyelték az első kortyokat, megszólalt.

— Szóval fel kell égetnie a birtokomat?

— Tartok tőle, hogy az egész tartományt fel kell égetnem.

— Elég ostoba stratégia, talán a legostobább döntés az emberi hadviselés teljes történetében. Tudja egyáltalán, milyen értékesek a tartomány terményei? Tudja, hány nemzedék kemény munkája kellett hozzá, hogy felépítsük ezeket a gazdaságokat?

— A Milimorntól Sintalmondig terjedő teljes zóna és az azon túl fekvő területek a metamorf gerillaakciók központjai. Az utolsó gócpontok egész Alhanroelen. A Napkirály minden áron véget akar vetni ennek az ocsmány háborúnak, és csak úgy tudjuk megtenni, ha kifüstöljük az alakváltókat az itteni rejtekhelyeikről is.

— Vannak más módszerek is.

— Már kipróbáltuk őket, és kudarcot vallottak — válaszolta Eremoil.

— Kipróbálták? Próbálták már lépésről lépésre átfésülni az erdőségeket? Ideküldték Majipoor összes katonáját, hogy felszámolják a gócokat? Természetesen nem. Az túl sok gonddal járna. Sokkal egyszerűbb kiküldeni a repülőket, és felégetni az egész vidéket.

— Ez a háború már egy egész nemzedéket felemésztett.

— És a vége felé már a Napkirály is türelmetlen — mondta Kattikawn. — Az én rovásomra.

— A Napkirály kiváló stratéga. Legyőzött egy veszedelmes és szinte érthetetlen ellenfelet, az ő érdeme, hogy Majipooron végre mindenütt biztonságban élhetnek az emberek… ezt az egy körzetet kivéve.

— Egész jól megbirkózunk mi azzal, hogy ezek a metamorfok körülöttünk ólálkodnak, kapitány. Még egyszer sem mészároltak le. Mindig dűlőre jutottam velük. Egyáltalán nem jelentettek akkora veszélyt a jólétemre, mint a tulajdon kormányom mostanság. Az ön Napkirálya, kapitány, sültbolond.

Eremoil erővel uralkodott magán.

— Az eljövendő nemzedékek a hősök hősének tartják majd!

— Ez bizony valószínű — bólintott Kattikawn. — Általában ebből a fajtából csinálnak hőst. De hadd mondjam meg önnek, hogy egyáltalán nem lett volna szükséges elpusztítani egy egész tartományt csak azért, hogy felhajtsák azt a még szabadon kószáló, pár ezer bennszülöttet. Higgye el nekem, ez csak egy fáradt hadvezér meggondolatlan és rövidlátó terve, aki mindent megtenne, hogy mielőbb visszatérhessen a Kastély-hegyre.

— Még ha így is volna, a döntést már meghozták. Milimorntól Hamifieuig már minden lángban áll.

— Ez nekem is feltűnt.

— A tűz Kattikawn faluja felé közeledik. Hajnalra nagy eséllyel az ön birtokai is veszélybe kerülnek. Napközben ezen a területen túl, dél felé egész Sintalmondig felgyújtjuk az erdőt.

— Valóban — válaszolta Kattikawn nyugodtan.

— Ez a terület égni fog. Arra kérnénk, hagyja el, még mielőtt túl késő lenne!

— Én a maradás mellett döntöttem, kapitány.

Eremoil lassan kifújta a levegőt.

— Ha itt marad, nem tudjuk szavatolni a biztonságát.

— A biztonságomat kizárólag nekem kellett szavatolnom eddig.

— Úgy értem, hogy meg fog halni, borzasztó halált hal. Nem tudjuk úgy megváltoztatni a tűzvonalat, hogy kikerüljük a birtokát.

— Ezzel tisztában vagyok.

— Akkor azt szeretné, hogy meggyilkoljuk?

— Egyáltalán nem szeretném. Önnek és nekem semmi közös ügyünk nincsen. Ön háborút vív, én az otthonomat védem. Ha a háborújához szükséges tűz betolakszik a sajátomnak nyilvánított területekre, az rám nézve szomorú következményekkel jár, de gyilkosságról szó sincs. Egymástól független úton járunk, Eremoil kapitány.

— Meglepő az érvelése. A gyújtogatás egyenes következményeképp halna meg. A mi lelkünkön száradna a halála.

— Szabad akaratomból maradok itt, miután önök időben figyelmeztettek — mondta Kattikawn. — A halálom a saját lelkemen szárad.

— És az emberei halála? Ők is meghalnának!

— Aki úgy döntött, itt marad, az meghal. Figyelmeztettem őket, mi várható. Hárman már el is indultak a part felé. A többiek itt maradnak. Szabad akaratukból, nem az én kedvemért. Ez az otthonunk. Kér még egy kis bort, kapitány?

Eremoil nemet mondott, aztán azonnal meggondolta magát, és mégis házigazdája felé tartotta az üres poharat.

— Nem beszélhetnék valamiféleképp Lord Stiamottal? — kérdezte Kattikawn, miközben töltött.

— Nem.

— Ha jól tudom, a Napkirály a környéken tartózkodik.

— Félnapnyi útra innen, igen. De nem lehet efféle panaszokkal a színe elé jutni.

— Gondolom, ez nem véletlen — mosolyodott el Kattikawn. — Mit gondol, Eremoil, megőrült?

— A Napkirály? Szó sincs róla.

— De ez, hogy felperzseli a tartományt… ez annyira elkeseredett lépés, annyira ostoba! És mennyibe kerül majd utána az újjáépítés! Az a több millió royal… csődbe fog menni az államkincstár, annyi pénzből több mint ötven akkora palotát emelhetne, mint amilyet a Kastély-hegy tetejére emelt. És mindezt miért? Ha adna nekünk még két-három évet, megszelídítenénk az alakváltókat.

— Vagy ötöt, vagy tízet, vagy húszat — mondta Eremoil. — De véget kell vetnünk a háborúnak, még idén. Ez a rettenetes felfordulás mindenkire csak szégyent hozott, ez a végtelen rémálom, ami…

— Ó, ezek szerint úgy véli, hiba volt belefogni a háborúba?

Eremoil sietve megrázta a fejét.

— Az alapvető hibát sokkal korábban követtük el, akkor, amikor az őseink úgy döntöttek, hogy letelepednek a bolygón, bár már lakták értelmes lények. A mi időnkre nem maradt más választásunk, mint letörni a metamorfokat — vagy végleg elhagyni Majipoort, márpedig azt hogyan is tehettük volna meg?

— Valóban — bólintott Kattikawn —, hogyan is adhatnánk fel az otthonunkat, apáink otthonát, mindazt, ami ősidők óta a miénk?

Eremoil nem reagált a maró gúnyra.

— Ezt a bolygót nem önként adták nekünk, erővel vettük el. Évezredeken át megpróbáltunk békében élni az itteniekkel, de végül be kellett látnunk, hogy ez reménytelen. Most erővel szerzünk érvényt az akaratunknak, és ez ugyan nem szép dolog, az alternatívák sokkal rosszabbak.

— És mi a szándéka Lord Stiamotnak a táborokba internált alakváltókkal? Bedarálja őket, hogy tudja mivel trágyázni a felégetett területeket?

— Hatalmas rezervátum várja őket Zimroelen — mondta Eremoil. — Az övék lesz a fél kontinens, ez aligha kegyetlen megoldás! Alhanroel a miénk, és közöttünk ott az óceán. Már meg is kezdődtek az áttelepítések. Csak ezt a vidéket nem tisztították még meg. Lord Stiamot hatalmas felelősséget vett magára ezzel a kíméletlen, de elkerülhetetlen lépéssel. A jövő emberei viszont hálásak lesznek még érte.

— Én most is hálás vagyok neki — mondta Kattikawn —, ó, bölcs és igazságos Napkirályunk! Végtelen bölcsességében elpusztítja az egész vidéket, nehogy a világnak meg kelljen birkóznia pár sötétben rejtőző bennszülöttel! De én jobban jártam volna, Eremoil, ha egy kevésbé nemes, kevésbé hősies király lép a trónra. Vagy ha nála is nemesebb. Sokkal csodásabbnak tartanám, ha valami lassabb módját választotta volna az utolsó metamorf erők legyőzésének. Harminc éve tart már a háború, mit számított volna még két-három év?

— Ezt választotta. És miközben itt beszélgetünk, a tűz egyre közelebb ér.

— Hadd érjen közelebb. Én is itt leszek, és megvédem tőle a házamat.

— Nem látta a felperzselt zónát — sóhajtott Eremoil. — Talán tíz másodpercig tarthatja fel a tüzet. Mindent felemészt, ami az útjába kerül.

— Valószínűleg. Azért én megteszem, ami tőlem telik.

— Könyörgök…

— Könyörög? Miért, talán koldus? És ha én könyörögnék? Könyörgök, kapitány, kímélje meg a birtokomat!

— Nem tehetem. Ennek ellenére könyörgök, vonuljon vissza, ne dobja el a saját és az emberei életét!

— És mégis, mit akar, mihez kezdjek? Kússzak végig a partra vezető főúton, aztán nyomorogjak egy kopár viskóban Alaisorban vagy Bailemoonában? Szolgáljak fel egy útszéli csehóban, álljak utcaseprőnek, vagy inkább egy istállóban vesződjek mások hátasával? Ez az otthonom. Inkább meghalok benne tíz másodperc alatt, mint hogy ezer évig éljek gyáván, száműzetésben! — Kattikawn az ablakhoz lépett. — Sötétedik, kapitány. Meghívhatom vacsorára?

— Sajnálattal kell közölnöm, hogy nem maradhatok.

— Netán untatja ez a vita? Másról is beszélhetünk. Magam is szívesebben venném.

Eremoil kinyújtotta a kezét a másik férfi jókora mancsa felé.

— Vár a kötelesség a főhadiszálláson. Bárcsak maradhatnék! Bizonyára feledhetetlen lenne önnel vacsoráznom. Megbocsátja a visszautasításomat?

— Fájlalom, hogy úgy megy el, hogy meg sem vendégelhettem. Lord Stiamothoz siet?

Eremoil hallgatott.

— Megkérném valamire. Intézze el, hogy fogadjon az uralkodó — mondta Kattikawn.

— Képtelenség. De ha sikerülne is, mit érne vele? Semmit! Kérem, hagyja el a völgyet még ma éjszaka. Vacsorázzunk együtt, és utána hagyja el a birtokát!

— Ez az otthonom, és maradok — mondta Kattikawn. — Minden jót kívánok önnek, kapitány, hosszú és boldog életet! És köszönöm ezt a beszélgetést is. — Lehunyta a szemét egy pillanatra, és éppen csak biccentett: apró meghajlás, finom elbocsátás. Eremoil már az ajtó felé indult, amikor Kattikawn újra megszólalt. — A másik tiszt úgy gondolta, ön majd erővel kirángat az otthonomból. Ennél bölcsebb volt, és hálás vagyok érte. Isten önnel, Eremoil kapitány!

Eremoil a megfelelő szavakat kereste, de nem talált egyet sem, ezért beérte egy tisztelgéssel.

Kattikawn katonái visszakísérték a kanyon bejáratához. Eremoil sofőrje és a futár várták; kockajátékkal szórakoztak a lebegő oldalánál. Eremoil láttán azonnal vigyázzállásba kapták magukat, de intett, hogy lazítsanak. Keletre nézett, a völgy túloldalán emelkedő, hatalmas hegyekre. Ilyen messze északon, nyár derekán ilyenkor még világos volt az ég keletre is, és a Zygnor-csúcs sötét tömege áthatolhatatlan, fekete falként emelkedett a halványszürke ég előtt. Dél felé a hegycsúcs ikre, a Haimon-hegy magaslott. Ott volt a Napkirály főhadiszállása. Eremoil egy ideig csak állt, és a két óriási csúcsot méregette, az alattuk nyújtózó előhegységeket, az egyik oldalon felkúszó tűz- és füstoszlopokat, az éppen felkelő holdakat; aztán megrázta magát, és visszafordult Aibil Kattikawn udvarháza felé, amit már elnyelt a kanyonban megszorult, esti félhomály. Bár egy egyszerű mérnök a hétköznapokban nem nagyon számíthatott rá, hogy előkelőségekkel találkozik, Eremoil — miközben egyre feljebb haladt a hadsereg ranglétráján — nem egy herceggel és más főranggal találkozott. Sok időt töltött a Napkirállyal és bizalmas tanácsadóival, de ennek ellenére úgy érezte, még sosem volt dolga Kattikawnhoz hasonló férfiúval: vagy a bolygó legnemesebb, vagy a legnagyobb tévedésben élő embere, de az sem kizárt, hogy mind a kettő egyszerre.

— Menjünk — mondta a sofőrnek. — A Haimonba vezető úton!

— Haimonba, uram?

— A Napkirályhoz, igen. Oda tudunk érni még éjfél előtt?

A déli csúcshoz vezető út sokban hasonlított a zygnorihoz, bár meredekebb volt és rosszabbul kövezték ki. A sötétben talán veszélyes lett volna olyan gyorsan áthajtani a kanyarokon, ahogy azt Eremoil sofőrje, egy stoieni születésű nő tette, de a tűzzónából idáig derengő, vöröses fény bevilágította a völgyet és az előhegységet, és így még a száguldozás sem volt olyan kockázatos. Eremoil egy szót sem szólt az út során. Nem is tudott volna mit mondani: hogyan is érthette volna meg a futár vagy a sofőr Aibil Kattikawn természetét? Amikor először hallott a telepesről, aki nem hajlandó elhagyni az otthonát, Eremoil maga is félreértette a férfit, és egy hibbant vénembert képzelt maga elé, egy makacs fanatikust, aki fel sem méri, miféle veszélybe sodorja magát. Kattikawn nyilván makacs volt, és akár fanatikusnak is mondhatta volna, de a többi egyáltalán nem illett rá. Még csak hibbantnak sem nevezhette, bármennyire őrültnek tűnhetett is a filozófiája azok számára, akik Eremoilhoz hasonlóan más értékrend szerint éltek.

Azon tűnődött, mit fog mondani Lord Stiamotnak.

Semmi értelme nem lett volna begyakorolni a beszédet: vagy megtalálja a megfelelő szavakat, vagy nem. Egy idő után valamiféle éber álomba merült, tiszta volt az elméje, de dermedt; nem gondolt semmire, nem számolgatott semmit. A lebegő könnyen és gyorsan siklott a szédítő kanyarokon, kimászott a völgyből, és felkaptatott a mögötte fekvő, sziklás vidéken. Éjfélkor még mindig csak a Haimon-hegy alsó lejtőin jártak, de Eremoil nem aggódott: a Napkirály sokáig ébren volt, gyakran egyáltalán nem is aludt. Biztosra vette, hogy lesz alkalma beszélni vele.

Valahol a Haimon felső lejtőin végül minden átmenet nélkül álomtalan, mély alvásba süppedt, és meglepetten, zavartan ébredt, amikor a sofőr óvatosan felrázta.

— Lord Stiamot táborában vagyunk, uram!

Eremoil pislogva, kábán nézett fel rá; még mindig egyenesen ült, a lába egészen begörcsölt, a háta megmerevedett. A holdak messze jártak már az égen, és az éjszaka a nyugat felé húzódó, döbbenetes, lángoló sebtől eltekintve koromfekete volt. Eremoil ügyetlenül kikászálódott a lebegőből.

A Napkirály táborában még most, az éjszaka közepén is nagy volt a sürgés-forgás, futárok rohangáltak fel-alá, a legtöbb épület ablakában égtek a fények. Megjelent egy adjutáns, aki felismerte Eremoilt, és túlságosan is parádés tisztelgést vágott ki neki.

— Micsoda meglepetés ez a látogatás, Eremoil kapitány!

— Mondhatni számomra is. Lord Stiamot a táborban van?

— A Napkirály épp tanácskozik. Várja önt, kapitány?

— Nem — válaszolta Eremoil —, de beszélnem kell vele.

Az adjutánst nem zavarta a bejelentés. Haditanács az éjszaka közepén, területi kapitányok bukkannak fel hívatlanul a konferenciára — ugyan, miért is ne? Háború volt, és egyik napról a másikra improvizálták a protokollt. Eremoil követte a férfit a táboron át: az uralkodó napjelvényét viselő, nyolcszögletű sátor felé tartottak. Őrök gyűrűje övezte, akik éppen olyan komornak és elszántnak tűntek, mint akik Kattikawn kanyonjának a bejáratánál álltak. Az elmúlt tizennyolc hónapban négyszer próbálták megölni Lord Stiamotot — mind a négyszer metamorfok, mind a négyszer sikertelenül. Majipoor történelmében egyetlen Napkirály sem halt még erőszakos halált, de Lord Stiamot előtt egyetlen Napkirály sem viselt hadat.

Az adjutáns váltott pár szót az őrparancsnokkal, és Eremoil hirtelen egy csapat állig felfegyverzett férfi között találta magát. Fények vakították el, ujjak martak a karjába. Egy pillanatra egészen megzavarta a támadás. Aztán visszanyerte az önuralmát.

— Mi ez az egész? Eremoil főkapitány vagyok!

— Már ha nem egy alakváltó — válaszolta az egyik fegyveres.

— És azt hiszik, ha megszorongatnak, és a szemembe világítanak, azzal kideríthetik?

— Megvannak a módszereink — mondta egy másik.

Eremoil felnevetett.

— Olyanról még nem hallottam, ami megbízható lett volna. Hajrá, ellenőrizzenek csak le, de siessenek, mert beszélnem kell Lord Stiamottal!

Valóban próba alá vetették. Valaki a kezébe nyomott egy zöld papírdarabot, és mondta, hogy nyalja meg. Megnyalta, és a papír narancsvörösre váltott. Egy másik fickó lecsippentett a hajából, és meggyújtotta. Eremoil döbbenten nézte. Egy hónapja járt utoljára a Napkirály táborában, és akkor még egyik módszert sem alkalmazták, tehát vagy történt időközben még egy gyilkossági kísérlet, vagy újabb tudósok érkeztek, akik erre a technikára esküdtek. Eremoil tudomása szerint nem létezett megbízható módszer, amivel meg lehetett volna különböztetni egy igazi embert és egy emberalakot öltött metamorfot, leszámítva persze a boncolást, de ezt inkább nem vetette fel, hátha kipróbálják rajta.

— Rendben — mondták végül —, bemehet!

De vele tartottak. Eremoil alaposan megkínzott szeme nehezen szokott hozzá a Napkirály sátrában derengő félhomályhoz, de pár pillanat múlva meglátott vagy fél tucat embert a túlsó sarokban. Lord Stiamot is köztük volt. Mintha imádkoztak volna. Halkan elmormolt invokációkat és válaszokat hallott, a régi szentírás foszlányait. A Napkirály mostanában ilyen haditanácsokat tartana? Eremoil előresietett, és a csoporttól pár lépésnyire megállt. Csak a Napkirály egyik emberét ismerte fel. Bibirooni Damlangot általában második vagy harmadik jelöltnek tartották a trónra, a többiek pedig mintha nem is katonák lettek volna, idősebbek voltak, civil ruhát viseltek, és lágy, de tiszteletreméltó légkör lengte körül őket. Költők vagy talán álomfejtők, semmiképpen sem harcosok. De hát a háborúnak úgyis mindjárt vége.

A Napkirály Eremoil felé nézett, de mintha meg sem ismerte volna.

Eremoilban döbbenten tudatosult, milyen megviselt és kimerült az uralkodó. Lord Stiamot a háború utolsó három évében szinte minden nappal öregebbnek tűnt, de most mintha felgyorsult volna ez a folyamat: aszottnak, színtelennek, törékenynek látszott, a bőre száraz volt, a szeme tompán fénylett. Akár százévesnek is nézhette volna, pedig valójában nem volt idősebb a középkorú Eremoilnál. Eremoil emlékezett még arra, amikor Stiamot trónra lépett és megesküdött, hogy véget vet a metamorfokkal vívott, hadüzenet nélküli háborúskodás őrületének, összegyűjti a bolygó ősi bennszülötteit, és eltakarítja őket az emberek területeiről. Alig harminc év telt el azóta, de a Napkirály mintha egy évszázadot öregedett volna; egész uralkodását a csatamezőn töltötte, amit korábban egyetlen Napkirály sem tett, és valószínűleg egyetlen utódja sem tesz majd utána. Hadat viselt a Glayge-völgyben, a forró délvidéken, a sűrű, északnyugati erdőségekben, a Stoieni-öböl termékeny síkságain; húsz hadseregével évről évre egyre szorosabbra zárta a hurkot az alakváltók körül — és táborokba száműzte őket. Most pedig, amikor kis híján végzett a feladatával, a hosszú, kíméletlen háborúskodással, alig maradt ideje, hogy a lágy tavaszi időben visszatérjen a Kastély-hegyre, és élvezze a trón örömeit. Eremoil néha elgondolkozott azon, mit tenne Lord Stiamot, ha meghalna a Pontifex, és neki át kellene vennie a másik hatalmasság trónusát a Labirintus mélyén. Vajon visszautasítaná a címet, megtartaná a koronáját, hogy a csatatéren maradhasson? De a hírek szerint a Pontifex jó egészségnek örvendett, éppen csak Lord Stiamotból lett közben fáradt, töpörödött vénember, aki mintha már maga is kész lenne a sírba szédülni. Eremoil hirtelen megértette, amit Aibil Kattikawn nem tudhatott, és sejtette, miért siettette annyira Lord Stiamot a háború végét, kerüljön bármibe is.

— Ki járult a színünk elé? — kérdezte a Napkirály. — Finiwain, ugye?

— Eremoil, felség. A tartomány felégetését végző csapatok parancsnoka.

— Eremoil. Igen. Emlékszem már! Jöjjön, üljön le közénk. Hálát adunk az istennek a háború végéért, Eremoil. Ezeket a derék embereket anyám, az álmaink őre, a Sziget úrnője küldte, és énekkel és hálaadással töltjük a mai éjszakát, mert reggel bezárul a tűz gyűrűje. Ugye, Eremoil? Jöjjön csak, üljön közénk! Ismeri az Úrnő himnuszait, igaz?

Eremoilt megrázta a Napkirály rekedt, erőtlen hangja. Már csak ez a száraz kis recsegés maradt az egykor oly pompás orgánumból. A hőst, a félistent tönkretette a hosszú háborúskodás; semmi sem maradt belőle; kísértet volt, árnyék csupán. Most, hogy ilyennek látta, Eremoilban felmerült, vajon Lord Stiamot volt-e egyáltalán olyan hatalmas, mint amilyenre emlékezett, vagy az egész mítoszteremtés és propaganda, és a Napkirály sosem ért fel a hírnevével.

Lord Stiamot intett neki, és Eremoil vonakodva bár, de közelebb lépett.

Arra gondolt, miért jött ide, mit akart mondani. Felség, van egy férfi a tűz útjában, aki nem hajlandó elhagyni az otthonát, és nem hagyja, hogy elvigyük onnan, és nem tudjuk elvinni anélkül, hogy emberéletben esne kár, és felség, túl derék ember ahhoz, hogy így pusztítsuk el. Azt kérném hát, felség, hogy állítsuk meg a tüzet, találjunk ki esetleg alternatív megoldást, hogy elkaphassuk a tűz elől menekülő metamorfokat, de ne kelljen a már elpusztult területeknél tovább terjesztenünk az égést, mert…

Nem.

Most már tudta, hogy teljesen lehetetlenre vállalkozott. A Napkirály nem fog várni a háború végével még egy órát sem. Nem tehette sem Kattikawn, sem Eremoil kedvéért, és az uralkodó még az áldott Úrnő, a tulajdon édesanyja kedvéért sem állíthatta volna meg a tüzet, mert a háború legvégéhez értek, és a Napkirály annyira véget akart vetni a hadakozásnak, hogy a vágya minden mást semmissé tett. Eremoil saját hatáskörében talán megállíthatná a gyújtogatást, de nem kérheti hozzá a Napkirály beleegyezésért.

Lord Stiamot Eremoil felé fordította a fejét.

— Mi a baj, kapitány? Mi aggasztja? Jöjjön! Üljön ide mellém! Énekeljen velünk, kapitány! Emelje hálaadásra a szavát!

Belekezdtek a himnuszba, bár Eremoil még csak a dallamot sem ismerte. Azért a többiekkel dúdolt, kísérő szólamot improvizált mellé. Aztán közösen elénekeltek még egyet és még egyet és végül egy olyat, amit Eremoil is ismert, és a többiekkel énekelte, de üresen, dallamtalanul. Nem lehetett már hátra túl sok idő hajnalig. Lassan visszahúzódott az árnyékokba, és kisurrant a sátorból. Igen, ott volt a napkorona, az első zöldes fénysugarak éppen megcsillantak a Haimon-hegy keleti oldalán, bár még legalább egy órába telik majd, mire felkúszik a hatalmas falon, és bevilágítja a délnyugati völgyeket is. Eremoil a legszívesebben egy hétig csak aludt volna. Megkereste az adjutánst.

— Elküldené a nevemben egy üzenetet a helyettesemnek a Zygnor-csúcsra?

— Természetesen, uram!

— Mondja meg neki, hogy vegye át a gyújtóakciók következő fázisának irányítását, és haladjon vele terv szerint. Én itt maradok napközben, és este térek vissza a főhadiszállásomra, miután pihentem egy keveset.

— Igen, uram!

Eremoil elfordult, és nyugatra nézett; ott még az éjszaka volt az úr, csak a tűzzóna rettenetes, vörös fénye törte meg a sötétséget. Aibil Kattikawn talán egész éjszaka a szivattyúkkal és slagokkal bajlódott, és végiglocsolta az egész birtokot, bár persze semmit sem ért vele: egy ekkora tűzvész mindent felemésztett, ami az útjába került, és addig égett, amíg csak ki nem fogyott az üzemanyagból. Kattikawn tehát meg fog halni, a zöld cseréptetős udvarház összedől, és semmit sem tehet ellene. Csak úgy menthetné meg, ha ártatlan katonák életét tenné kockára cserében, és talán még úgy sem járna sikerrel; vagy megmenthetné, ha figyelmen kívül hagyná Lord Stiamot parancsait, de akkor sem élhetne sokkal tovább. Úgyhogy meg fog halni. Kilenc éve szolgálok már katonaként, gondolta Eremoil, és végre csak eljutottam odáig, hogy valakit megöljek, és ráadásul a saját emberünk az. Ám legyen. Ám legyen.

A megfigyelőállásban maradt, fáradt volt, de képtelen lett volna tovább menni, kivárta azt a bő egy órát, amíg fel nem villantak az első lángocskák az előhegységben Bizfern közelében. Megkezdődött a reggeli gyújtóbombázás. A háborúnak mindjárt vége, mondogatta magában. Az utolsó ellenségeink is a biztonságos parti sáv felé menekülnek, de ott elfogják őket, és mindet elviszik a tengeren túlra, és a világon újra béke lesz. A hátán érezte a nyári nap forróságát, az arcán pedig a terjedő tűz hőségét. A világon újra béke lesz, gondolta, és elment, hogy keressen magának egy zugot, ahol alhat.

III. AZ UTAZÁS ÖTÖDIK ÉVÉBEN

Ez teljesen más élmény volt, mint a legelső. Hissune nem találja olyan lenyűgözőnek vagy megrendítőnek. Szomorú, megindító történet, ez tény, de nem rázza meg a lelke legmélyéig úgy, mint az egymással összebújó ember és a ghayrog emléke. Ennek ellenére rengeteget tanult belőle a felelősség természetéről, és az egymásnak feszülő erőkből fakadó konfliktusokról, ahol egyik félről sem lehet azt mondani, hogy téved; és egészen sokat tud már a lélek valódi nyugalmáról. Ráadásul egy villanásra megláthatta, miképpen születnek a legendák: mert Majipoor egész történelme során nem létezett magasztosabb alak az istenként tisztelt Lord Stiamotnál, a csillogó páncélos harcos-királynál, aki megtörte a sötét lelkű, félelmetes bennszülöttek hatalmát, és a nyolcezer éve tartó imádat fenséges, tündöklő lényt teremtett belőle. Hissune fejében továbbra is létezik a mitikus Lord Stiamot, aki most kicsit félrehúzódott, hogy helyet szorítson annak a Stiamotnak, akit Eremoil szemén át látott — a fáradt, sápadt bőrű, aszott kis embernek, aki idejekorán megvénült, és egy életen át tartó örök csatározásban égette hamuvá a lelkét. Hős? Kétségkívül. Legfeljebb a metamorfok számára nem az. De félisten? Nem, ahhoz túlságosan is ember volt, annak minden gyengeségével és kínjával együtt. Hissune emlékezteti magát, hogy erről nem feledkezhet meg soha, és abban a pillanatban rájön, hogy a Lélektárolóban töltött, orvul szerzett idő alatt valójában tanul, így szerzi meg a doktori fokozatot a valódi életből.

Eltart egy darabig, mire újra kedve támad visszatérni egy újabb utazás kedvéért. Azonban lassan újra belepi az elméjét az adószedők irattárának pora, és mohó sóvárgás támad benne valami kaland után, ami elterelhetné a figyelmét. Így aztán ismét besurran a Lélektárolóba. Újabb legendának fog utánajárni: mert valaha nagyon régen egy csomó bolond kelt útra egy hajóval, hogy átszeljék a Nagy-óceánt — a valaha létezett őrült ötletek közül vitathatatlanul az első, de legalább grandiózus cél motiválta. Hissune azon a hajón akar utazni, hogy megtudja, mi történt a legénységével. Némi utánjárással kideríti a kapitány nevét: Sinnabor Lavonnak hívták, és a Kastélyhegyen született. Hissune ujjai finoman kopognak a billentyűkön, megadja az időt és a helyet, aztán hátradől, és merev tagokkal, kíváncsian várja a tengeri utat.

Sinnabor Lavon az utazás ötödik évében vette észre a tengerben a hajó oldalánál tekergő és lengedező sárkányfű első szálait. Természetesen fogalma sem volt róla, mi lehet az, hiszen Majipooron még senki sem látott addig sárkányfüvet. A Nagy-óceán távolabbi részeit még nem derítették fel soha. De Sinnabor Lavon tudta, hogy ez már az utazás ötödik éve, mert minden reggel lelkiismeretesen beírta a dátumot és a hajó helyzetét a naplóba, nehogy a felderítők elveszítsék a viszonyítási alapokat ezen a végtelen és egyforma óceánon. Ennek köszönhetően egészen biztos volt benne, hogy ez a nap Dizimaule pontifikátusának huszadik évében volt, Lord Arioc a Napkirály, és öt év telt el azóta, hogy a Spurifon kihajózott Til-omon kikötőjéből és nekivágott a világ körüli útnak.

A sárkányfüvet először tengeri kígyók tekergőző csapatának nézte. Mintha magától mozgott volna, megcsavarodott, kavargott, összehúzódott, kinyúlt, és színesen fénylett a nyugodt, sötét vízen. Minden egyes szál élénken ragyogott, villódzott, smaragdzölden, indigókéken, cinóbervörösen. A hajó bal oldalán kis csomó vergődött, jobb oldalon hosszú, elnyúló folt lebegett. Lavon átnézett a korlát fölött az alsó fedélzetre, és három szőrös, négykarú alakot pillantott meg odalenn. Szkandár matrózok, a hálókat javították, vagy legalábbis úgy tettek. Mogorván, durcásan néztek fel rá. A legénység nagy részéhez hasonlóan ők is rég megcsömörlöttek már az úttól.

— Ti ott! — kiáltott le nekik Lavon. — Elő a merítőhálóval! Vegyetek mintát azokból a kígyókból!

— Kígyókból, kapitány? Milyen kígyókra gondol?

— Azokra ott! Meg ott! Nem látjátok?

A szkandárok lenéztek a vízre, aztán némileg lenéző komorsággal meredtek vissza Sinnabor Lavonra.

— Úgy érti, abból a fűből a vízben?

Lavon alaposabban megnézte. Fű? A hajó már el is haladt az első csomók mellett, de előttük újabb, nagyobb halmok sötétlettek, és a kapitány hunyorogva próbálta kivenni a különálló szálakat. Az egész úgy mozgott, mintha összetekeredett kígyókból állt volna, de Lavon nem látott rajta sem fejeket, sem szemeket. Akkor talán tényleg csak fű. Türelmetlenül intett, és a szkandárok ráérősen elkezdték kinyújtani a biológiai minták begyűjtésére szolgáló merevített merítőhálót.

Mire Lavon leért az alsó fedélzetre, a palánkon már szétterítettek egy kisebb kupac csöpögő füvet, és vagy fél tucat tisztje gyűlt a növény köré. Vormecht első tiszt, Galimoin főkormányos, Joachil Noor és néhány tudóstársa, meg Mikdal Hasz, a hajó krónikása. Éles, ammóniaszerű bűz terjengett a levegőben. A három szkandár hátrébb vonult, és eltúlzott mozdulattal, magukban morogva befogták az orrukat, de a többiek mutogattak, nevettek, a füvet piszkálgatták, és jóval izgatottabbnak és elevenebbnek tűntek, mint az elmúlt hetek során bármikor.

Lavon letérdelt melléjük. A lény kétségkívül valamiféle tengeri növény volt, mindegyik lapos, húsos szál körülbelül emberhosszú lehetett, olyan széles, mint az alkarja, és talán ha ujjnyi vastag. Görcsösen csapkodott és vonaglott, mintha zsinóron rángatnák, de láthatóan percről percre lassabban mozgott, ahogy lassan kiszáradt, és szemkápráztató színei is éppilyen gyorsan fakultak.

— Húzzatok föl még egy adagot — mondta Joachil Noor a szkandároknak —, de ezúttal dobjátok egy kád tengervízbe, hogy ne pusztuljon el!

A szkandárok meg sem mozdultak.

— De a bűz… ez az ocsmány bűz — morogta az egyik szőrös óriás.

Joachil Noor megindult feléjük — az alacsony, inas nő szinte kisgyereknek tűnt a hatalmas, négykarú lények mellett —, és sürgetően intett egyet. A szkandárok megvonták a vállukat, és imbolyogva mentek tovább a dolgukra.

Sinnabor Lavon a tudóshoz fordult.

— Mit gondol erről a fűről?

— Alga. Ismeretlen faj, de ilyen messzire a parttól nyilván minden faj ismeretlen. A színváltozások igazán érdekesek. Nem tudom, hogy vajon pigment fluktuáció okozza, vagy csak egyszerű optikai csalódás, és azért látjuk így, mert a fény másképp törik meg a hullámzó epidermiszen.

— És a mozgás? Az algáknak nincsenek izmai.

— Rengeteg növény tud mozogni. Az elektromos áram egészen apró vibrálása is megváltoztathatja a növény szerkezetének a folyadékszintjét… Ön is hallott az északnyugat-zimroeli nebáncsvirágokról? Ha rájuk ordítanak, összehúzzák magukat. A tengervíz kiváló vezető, és ezek az algák nyilván rengeteg különböző fajta elektromos impulzust képesek fogni. Alaposan tanulmányozni fogjuk őket — mosolyodott el Joachil Noor. — Hadd áruljam el, hogy isteni ajándéknak tartom a felbukkanásukat! Ha még egy hétig bámulnom kellett volna az üres tengert, hát biztos a vízbe vetem magamat.

Lavon biccentett. Ő is érezte a förtelmes, gyilkos unalmat, a fojtogató félelmet, hátha egy semmibe vezető, véget nem érő útra áldozta magát. Hét évet szánt az életéből az expedíció megszervezésére, és szívesen töltötte volna hátralevő napjait is a hajón, ha célját véghezviheti, de az utazás ötödik évében már ő is érezni kezdte ezt a leküzdhetetlen apátiát, ezt a zsibbadt érdektelenséget…

— Ma este — kezdte — tartana nekünk egy beszámolót, ugye? Előzetes eredmények, egyedi, ismeretlen hínárfaj.

Joachil Noor intett, és a szkandárok széles hátukra vették a tengeri hínárral teli kádat, és elcipelték a laboratórium felé. A három biológus követte őket.

— Itt aztán bőven van tanulmányoznivaló — mondta Vormecht. Az első tiszt a tengerre mutatott. — Azt nézze meg! A tenger előttünk szinte nem is látszik tőlük!

— Talán már túlságosan is sűrű — jegyezte meg Mikdal Hasz.

Sinnabor Lavon a krónikáshoz fordult. A száraz hangú, apró emberke szeme fakó volt, az egyik válla magasabban állt a másiknál.

— Most mire gondolt?

— Arra, hogy megakadhatnak a rotorok, kapitány. Ha a hínár jóval sűrűbb lesz. Sok mesét olvastam a Vén Földről, ahol az óceánokon áthatolhatatlan hínárszőnyegre bukkantak, a hajók meg reménytelenül belegabalyodtak, és a legénység egy ideig rákokon és halakon élt, de idővel szomjan halt, és a hajók akár évszázadokon át is sodródtak fedélzetükön a csontvázakkal…

Galimoin főkormányos felhorkant.

— Képzelgés. Mese.

— És ha mégis megtörténne velünk? — kérdezte Mikdal Hasz.

Vormecht szólalt meg.

— Ennek mi a valószínűsége?

Lavon ráébredt, hogy mind őt nézik. A tengert bámulta. Igen, a hínár mintha sűrűbb lett volna, a hajóorr alatt már vaskos kupacokban hánykolódott, és a ritmikus kavargás azt az illúziót keltette, mintha a víz lapos és unalmas színe lüktetne és duzzadna. De mindegyik csomó közt széles csatorna csillogott. Lehetséges, hogy a hínár teljesen körbevegyen egy olyan teherbíró hajót is, mint a Spurifon? A fedélzetet csend ülte meg. Szinte már komikus volt: a hínár pokoli fenyegetése, a feszült tisztek megosztottsága és elégedetlensége. A kapitánynak élet és halál kérdésében kell döntenie…

De az igazi fenyegetés, gondolta Lavon, nem a hínár itt, hanem az unalom. Az utazás hónapok óta olyan eseménytelen volt, hogy a napok a legkétségbeesettebb szórakoztatási kísérletekkel tarkított, sötét űrré tágultak. Minden áldott reggel a trópusok kövér, bronz zöld napkorongja kelt Zimroel felől, délben a felhőtlen égboltról tűzött le rájuk, délután zuhanni kezdett a megfoghatatlanul távoli látóhatár felé, és a következő nap sem különbözött semmiben. Már hetek óta nem esett, az időjárás semmit sem változott. A tenger betöltötte az egész mindenséget. Nem láttak földet, a parttól ilyen messze még csak egy parányi szigetecske sem törte meg a vizet, nem voltak madarak, de még vízi állatok sem. Ebben a kopár létben egy új hínárfaj igazi ínyencségnek számított. Az utazók lelki békéjét vad nyughatatlanság dúlta fel, és az elszánt és eltökélt felderítők, akik egykor ugyanúgy hittek Lavon eposzi felfedezőútjában, mint a kapitány, most mogorvákká váltak, és nyomorultul küszködtek a tudattal, hogy romantikus felindulásukban az egész életüket eldobták maguktól. Amikor úgy döntöttek, elsőként szelik át az óriásbolygó közel felét elfoglaló Nagy-óceánt, nem ilyesmire számítottak. Minden nap új kaland lesz, gondolták, fantasztikus új teremtményeket fedeznek majd fel, ismeretlen szigeteken szállnak partra, hősiesen leküzdik a viharokat, az égboltot villám szeli majd át, és a felhők ötven szokatlan fényben szikráznak felettük. De a mindent felőrlő egyformaságra, a napok változatlan ismétlődésére nem készültek fel. Lavon már azt számolgatta, mekkora eséllyel lázad fel a legénység, mert tudta, hogy hét, kilenc, de akár tizenegy további évbe is beletelhet, mire horgonyt vetnek a távoli Alhanroel partjainál, és komolyan kételkedett benne, hogy sokan lennének a fedélzeten, akik elég elszántak és végig kibírják. Több tucatnyi társa alighanem arról ábrándozott már egy ideje, hogy megfordítják a hajót, és visszatérnek Zimroelbe; néha még ő maga is erről álmodott. Inkább vállaljuk a kockázatot, gondolta, és ha kell, hát teremtsünk képzeletbeli ellenfelet. Vágjunk hát a hínárnak, akár valódi, akár képzelt a veszély. A veszedelem lehetősége talán felráz minket ebből a halálos letargiából.

— Egy kis hínárral még elbírunk — mondta Lavon. — Hajózzunk tovább!

Egy óra sem kellett hozzá, hogy kételkedni kezdjen döntése helyességében. A hídon fel-alá járkálva, gyanakodva méregette az egyre sűrűsödő hínárt. Most már kezdett kis szigetekbe állni, ötven vagy száz yard széles kupacokba, és a hínár közt kanyargózó csatornák egyre keskenyebbek lettek. A tenger felszíne mindenütt mozgott, remegett, reszketett. A szinte függőlegesen tűző napsugár fényében egyre élénkebb színt öltött a hínár, és olyan vadul siklott egyik árnyalatból a másikba, mintha csak a napenergia pumpálta volna tele színekkel. Látta, hogy állatok mocorognak a sűrűn egymásba fonódó szálakon: hatalmas rákszerű lények, soklábú, gömbölyű, bütykös zöld páncélú teremtmények, és kígyózó, tintahalra emlékeztető valamik lakomáztak valami még kisebb állaton, de Lavon idefentről már nem láthatta, mi az.

Vormecht idegesen nézett fel rá.

— Talán ha megváltoztatnánk az útvonalunkat…

— Talán — válaszolta Lavon. — Felküldök valakit, hogy nézze meg, milyen messzire nyúlik el ez a massza.

Egyáltalán nem volt kedve megváltoztatni a kigondolt útirányt, még pár fokkal sem. Az útvonal és az elszántsága egyaránt rendíthetetlen volt, és félt tőle, hogy a legkisebb változás is szétpattintja törékeny elhatározását. De nem volt monomániás, nem nyomult volna előre, ha valódi veszély fenyegeti őket. Csak tudta, milyen kevésre van szüksége a Spurifon népének, hogy elveszítse a maradék kis lelkesedését is a közösen kezdett, hatalmas vállalkozás iránt.

Majipoor aranykorában éltek, a hősök és hőstettek időszakában. A felfedezők szétrajzottak a világban, Suvrael kopár sivatagaiba, Zimroel mocsaraiba és erdeibe, Alhanroel szűz vidékeire, és a három kontinenst szegélyező szigetvilágokba és szigetcsoportokra. A népesség robbanásszerűen nőtt, a kisvárosok nagyvárosokká puffadtak, a nagyvárosok valószerűtlenül hatalmas metropoliszokká dagadtak, a szomszédos világokról csak úgy áradtak szerencsét próbálni az idegen lények, minden izgalmas volt, minden nőtt, minden változott. És Sinnabor Lavon a legőrültebb vállalkozást találta ki magának: hajóval akarta átszelni a Nagy-óceánt. Ezt még soha, senki nem próbálta meg. Az űrből jól látszott, hogy az óriásbolygó felét víz fedte, és még ezek a roppant kontinensek is egyetlen féltekén zsúfolódtak, a bolygó másik arca pedig üres, kopár óceán volt. És Majipoor emberi gyarmatosítása ugyan több ezer éve elkezdődött már, éppen elég tennivaló akadt a földdel is. A Nagy-óceánt mindenki békén hagyta, és a tengeri sárkányok armadái zavartalanul úszhattak át nyugatról keletre a több évtizeden át tartó vonulásuk során.

De Lavon szerelmes volt Majipoorba, és a legszívesebben a keblére ölelte volna az egészet. Beutazta a Kastély-hegy tövében pompázó Poroszkától egészen a Nagy-óceán másik partján fekvő Til-omonig, aztán hajtani kezdte a kényszer, hogy bezárja a kört, és minden tulajdonát és erejét beleölte ebbe a csodálatos hajóba. A Spurifon olyan önálló és önellátó volt, mint egy sziget, és Lavon és őrült utastársai úgy tervezték, hogy egy évtizedet vagy akár annál is többet töltenek majd az ismeretlen óceán felderítésével. Tudta, talán mindannyian tudták, hogy szinte lehetetlen feladatra vállalkoznak. De ha mégis sikerrel járnának, és a végén partot érnének Alhanroel keleti partján, ahol még sosem kötött ki óceánjáró hajó, akkor örökké emlékeznének a nevükre.

— Hahó! — kiáltott hirtelen az őrszem. — Sárkányok! Hahó! Hahó!

— Hetek óta unatkozunk — mormolta Vormecht —, aztán minden egyszerre történik?

Lavon felnézett a magasban őrködő őrszemre. Az erős napfény sötéten rajzolta körbe az alakját, látszott, hogy észak-északkelet felé mutat. A kapitány elárnyékolta a szemét, és arrafelé nézett. Igen! Hatalmas, púpos alakok siklottak békésen feléjük, a tarajuk állt, a szárnyaikat szorosan a testük mellé húzták, bár egyik-másik fenségesen kiterítette…

— Sárkányok! — kiáltotta Galimoin.

— Sárkányok, nézzétek! — kiáltották egyszerre még vagy tucatnyian.

A Spurifon eddig kétszer találkozott sárkánycsordával: először az indulás után hat hónappal, egy szigetcsoportnál, amit Stiamot-szigeteknek neveztek el, aztán két évvel később a tengernek azon részén, amit Arioc-ároknak kereszteltek. Mindkét csorda igen nagy volt, több száz hatalmas jószág úszott együtt, rengeteg vemhes sárkánytehén volt velük, és elkerülték a Spurifont. De ezek itt mintha csak egy nagyobb csorda kísérői lettek volna, talán ha tizenöten, húszan lehettek, pár hatalmas, kifejlett hím és néhány, alig negyven láb hosszú kamasz. A kígyózó hínár lényegtelennek tűnt a közelgő sárkányokat nézve. Mindenki mintha egyszerre a fedélzeten termett volna, és szinte táncoltak izgatottságukban.

Lavon komoran markolta a korlátot. Veszedelmet akart, hogy elterelje a figyelmet az unalomról: nos, a veszedelem megérkezett. Egy dühös felnőtt tengeri sárkány pár hatalmas csapással még egy olyan erősen védett hajót is megbéníthatott, mint a Spurifon. Ha nem támadták meg őket, ők ritkán kezdeményeztek, de volt már rá példa. Vajon ezek a sárkányok azt hitték, hogy a Spurifon sárkányvadász hajó? Minden évben újabb sárkánycsorda haladt át a Piliplok és az Álom-sziget közti vizeken, ahol engedélyezték a vadászatukat, és a sárkányhajók ilyenkor igencsak megritkították a számukat. Ha a kicsik nem is, a nagyok biztos túlélték már azt a vesszőfutást, és ki tudja, miféle sérelmet dédelgettek? A Spurifon szigonyosai készenlétbe álltak.

De nem érte őket támadás. A sárkányok érdeklődve néztek a hajóra, semmi több. Enni jöttek. Amint elérték az első hínárcsomókat, kitátották hatalmas szájukat, és bálaszám kezdték benyelni a növényt, vele szippantották a rákszerű lényeket, a tintahalféleségeket és a többi élőlényt. Jó néhány órán át legelésztek lármásan a hínár között, aztán mintha csak összebeszéltek volna, egyszerre a felszín alá buktak és eltűntek.

A Spurifon körül üres víztükör tátongott.

— Ezek több tonnát megettek belőle — mormolta Lavon. — Több tonnát!

— És most már szabad az út — bólintott Galimoin.

Vormecht megrázta a fejét.

— Nem. Látja, kapitány? A sárkányfű, valamivel kijjebb. Egyre sűrűbb és sűrűbb!

Lavon a messzeségbe bámult. Akármerre nézett, vékony sötét vonal szegélyezte a látóhatárt.

— Föld — vetette fel Galimoin —, szigetek, atollok…

— Minden irányban? — kérdezett vissza Vormacht maró gúnnyal. — Nem, Galimoin. Behajóztunk a sárkányfű-kontinens kellős közepére. A nyílt víz csak illúzió. Csapdába estünk!

— Ugyan, ez csak hínár — mondta Galimoin. — Ha kell, hát átvágjuk rajta magunkat.

Lavon nyugtalanul méregette a látóhatárt. Kezdett osztozni Vormecht aggodalmában. Pár órája a sárkányfű még csak különálló szálakban és csomókban úszott mellettük, és bár a hajó pillanatnyilag tiszta vízben ringatózott, most valóban úgy festett, mintha egybefüggő hínárgyűrű zárná őket körbe minden irányból. De vajon összesűrűsödhet annyira, hogy megakadályozza a továbbjutást?

Lassan leszállt az este. A forró, nehéz levegő rózsaszínbe, aztán hamarosan szürkébe olvadt. A sötétség szinte rajtaütésszerűén nyelte el kelet felől az utazókat.

— Reggel majd kiküldünk pár csónakot, és megnézzük, mit érdemes látni ezen az izén — jelentette be Lavon.

Aznap este vacsora után Joachil Noor beszámolót tartott a sárkányfűről: óriásalga, mondta, bonyolult biokémiával, mindenképp érdemes tanulmányozni. Hosszan magyarázott a színcsomók összetett rendszeréről, és kiváló rugalmasságáról. Minden egyes utas odatolakodott a kádban ázó példányokhoz, még azok is, akikről Lavon azt hitte, teljesen megadták magukat az elmúlt hetek reménytelen depressziójának. Mindenki megtapogatta a hínárt, mindenkinek volt hozzáfűznivalója vagy új elmélete. Sinnabor Lavon örömmel látta, hogy a Spurifon fedélzetén a több hetes nyomorúság után újra az eleven kíváncsiság az úr.

Aznap éjszaka azt álmodta, hogy a vízen táncol, egy vidám balett fergeteges szólóját járja. A sárkányfű szilárd volt és ruganyos pattogó lába alatt.

Napkelte előtt egy órával arra ébredt, hogy sürgetően kopogtatnak kabinja ajtaján. Egy szkandár volt az, Skeen, a harmadik őrségből.

— Jöjjön gyorsan… a sárkányfű, kapitány…

A katasztrófa méretét még az új nap gyöngyházfényű derengésében is könnyen felmérte. A Spurifon egész éjszaka haladt, akárcsak a sárkányfű, és a hajót mostanra olyan sűrű hínárszőnyeg vette körül, mintha a világegyetem végéig tartott volna. A hajnali fény első zöld sugarainál feltáruló táj álombélinek tűnt: trilliószor trillió hínárszálból összecsomózott, lüktető felszínű, hatalmas, egybefüggő szőttes kavargott, tekergett, remegett alattuk, és a telt, magabiztos színek teljes spektrumában villóztak. Néhol azt is látni lehetett, hogy a végtelen hínársziget lakói surrannak, csusszannak, imbolyognak, vékony lábakon futnak. A sűrű, egymásba gubancolódott hínártömegből felszálló bűz olyan átható volt, mintha a szaglószervet kikerülve egyenesen az agyba jutott volna. Sehol sem látszott tiszta vízfelület. A Spurifon megbénult, leállt, és olyan mozdulatlan volt, mintha csak az éjszaka során több ezer mérföldet repült volna, hogy hirtelen a sivatagos Suvrael szívében találja magát.

Lavon Vormechtre nézett — az előző nap még idegesen vitatkozó első tiszt most nyugodtan nézett vissza rá, hogy lám, igaza lett — és Galimoinra, de a főkormányos ragadós optimizmusát mára feszült és ingadozó hangulat váltotta fel, ez látszott merev, rezzenéstelen tekintetén és komoran összeszorított ajkán is.

— Leállítottuk a motorokat — mondta Vormecht —, hordószámra szívták be a sárkányfüvet. A rotorok szinte azonnal teljesen elakadtak.

— Meg tudjuk tisztítani őket? — kérdezte Lavon.

— Már tisztítjuk is — válaszolta Vormecht —, de amint újra elindítjuk a motort, minden adag beszippantott vízzel sárkányfüvet falunk majd.

Lavon mogorván Galimoinra nézett.

— Meg tudták mérni a hínártömeg vastagságát? — kérdezte.

— Nem látjuk a végét, kapitány.

— De azért megmérték a vastagságát?

— Olyan vastag, mint a gyep. Nem tudjuk átnyomni rajta a szondánkat.

Lavon lassan fújta ki a levegőt.

— Azonnal eresszenek le csónakokat. Meg kell néznünk közelebbről, mivel állunk szemben. Vormecht, küldjön le két búvárt, hogy megtudjuk, milyen mély a hínárszőnyeg, és képesek leszünk-e szűrővel védeni a rotorokat. És kérjék meg Joachil Noort, hogy azonnal jöjjön fel hozzám!

Az aprócska biológus hamar meg is érkezett; fáradtnak, de a helyzethez nem illően lelkesnek tűnt. Mielőtt Lavon megszólalhatott volna, már rá is kezdett.

— Egész éjszaka nem aludtam, az algát tanulmányoztam. Fémmegkötők, magas rénium és vanádium koncentrációt figyeltünk meg a…

— Feltűnt az is, hogy megálltunk?

A nőt mintha egyáltalán nem izgatta volna a dolog.

— Azt hiszem, igen.

— Éppen abban a bizonyos ősrégi mesében találtuk magunkat. Tudja, ahol a hajókat örök fogságba ejti a hínár, amíg szét nem rohadnak. Lehet, hogy sokáig itt kell maradnunk.

— Legalább alaposan tanulmányozhatjuk ezt az egyedi ökológiai rendszert.

— Talán akár életünk végéig is.

— Tényleg úgy véli? — Most már végre Joachil Noor is megrémült.

— Fogalmam sincsen. De szeretném, ha egy kicsit változtatna a kutatása irányán. Derítse ki, a szabad levegőn kívül mi pusztítja el ezt a hínárfajt. Ki tudja, talán biológiai hadviselést kell kezdenünk ellene, hogy kijuthassunk innen valaha. Szeretném, ha előállna valami vegyülettel, módszerrel vagy ötlettel, amivel letakaríthatjuk a rotorjainkról.

— Fogjon be egy pár tengeri sárkányt — vágta rá Joachil Noor azonnal —, láncolja őket a hajóorr két oldalára, hadd zabáljanak minket ki innen!

Sinnabor Lavon nem mosolygott.

— Gondolkozzon komolyabb megoldásokon — mondta —, és jelentse, mire jutott.

Közben leeresztették a két csónakot. Mindkettőben négy-négy matróz ült. Lavon remélte, hogy a farmotorokra nem csavarodik fel a sárkányfű, de erre esélyük sem volt: a lapátok szinte azonnal megakadtak, és a csónakban ülők kénytelenek voltak előásni az evezőt, és lassan, kínlódva átlapátolni a hínártengeren. Néha meg kellett állniuk, hogy az evezőkkel csapkodva elzavarják az algába fulladt tenger felszínén vadászó, merész óriásrákokat. Tizenöt perc alatt alig száz yardra távolodtak el a hajótól. Mindeközben két légzőálarcos búvár, egy hjort és egy ember is lemerült a hajó oldalán, és eltűnt a lüktető mélyben. Félóra elteltével még nem tértek vissza, és Lavon megkérdezte az első tisztet.

— Vormecht, mennyi ideig maradhat lenn bárki is azokban az álarcokban?

— Nagyjából eddig, kapitány. Egy hjort talán valamivel tovább bírja, de nem sokkal.

— Én is így gondoltam.

— Nem igazán küldhetünk le utánuk további búvárokat, ugye?

— Nem igazán — válaszolta Lavon komoran. — Mit gondol, a tengeralattjáró át tud jutni ezen a hínáron?

— Talán nem.

— Én is kételkedem benne, de mindenképp meg kell próbálnunk. Keressen önkénteseket!

A Spurifonon akadt egy tudományos kutatásra használható kis tengeralattjáró hajó. Már hónapok óta nem használták, és még egy óra eltelt mire előkészítették a merülésre. A búvárok sorsa addigra minden bizonnyal megpecsételődött, és a haláluk tudata hideg fémrétegként tapadt Lavon lelkére. Még soha egyetlen ismerőse sem halt meg — leszámítva az aggkori végelgyengülést, de az más —, és a véletlenszerű halál olyan furcsa volt, olyan érthetetlen, hogy szinte ugyanolyan nehezen birkózott meg vele, mint a tudattal, hogy végtére is ő a felelős a történtekért.

Három önkéntes mászott be a tengeralattjáróba, aztán a szerkezetet csörlővel leengedték a hajó mellett. Egy pillanatra megült a víz felszínén, majd a kezelők kinyújtották a rászerelt, kitolható karmokat, és elkezdte beásni magát a növényzetbe, mint valami hatalmas, fényes hátú rák. Lassan ment, mert a sárkányfű szorosan rátapadt, és majdnem olyan gyorsan fonta újra a szövetén tépett lyukakat, mint ahogy a karmok utat szaggattak maguknak. De a kis hajó lassan eltűnt szem elől.

Galimoin egy hangosbeszélőbe ordított valamit a másik fedélzetről. Lavon felnézett, és látta, hogy a két kiküldött csónak már vergődik odakint, hatalmas erőfeszítéssel küzdik át magukat a hínáron, talán félmérföldnyire a hajótól. Késő délelőttre járt, és a vakító napfényben nehéz lett volna megmondani, melyik irányba tartanak, de úgy tűnt, mintha visszafelé evickélnének.

Lavon magányosan, csendben várt a hídon. Senki sem merészkedett a közelébe. A sárkányfű lebegő szőnyegét nézte, ami itt-ott meggyűrődött egy ismeretlen és förtelmes létforma fölött, és a két vízbe fulladt emberére gondolt, meg azokra, akik a tengeralattjáróban kuporognak és a csónakban küszködnek, és azokra, akik ugyan még biztonságban voltak a Spurifon fedélzetén, de mindannyian a balszerencse groteszk fordulatának foglyaivá váltak. Milyen könnyen elkerülhette volna az egészet, gondolta, és milyen könnyű ilyen gondolatokba menekülni. És mennyire felesleges.

Mozdulatlanul állt a hídon, a csendben, a párában, a hőségben, a bűzben. Jócskán elmúlt már dél is. Végül lement a kabinjába. Valamikor délután Vormecht benézett hozzá, és jelentette, hogy a tengeralattjáró legénysége megtalálta a búvárokat; a megbénult rotoroktól nem messze lebegtek a hínárban, a sárkányfű szorosan rájuk csavarodott, mintha csak szándékosan támadta volna meg és kebelezte volna be őket. Lavon ezt kétkedve hallgatta, és ragaszkodott ahhoz, hogy nyilván csak véletlenül gabalyodtak bele, de saját magát sem sikerült meggyőznie. A tengeralattjárónak is nehéz dolga volt, és kis híján kiégette a motorját, de mindössze ötvenlábnyira sikerült süllyednie. A hínár, mondta Vormecht, gyakorlatilag szilárd réteget képez a vízfelszín alatt is.

— És mi a helyzet a csónakokkal? — kérdezte Lavon. Az első tiszt beszámolt róla, hogy mindkét csónak épségben visszaért, bár a matrózok rettenetesen kimerültek a hínárcsomók közti evezésben. Egész délelőtt küzdöttek, de csak egy mérföldnyire sikerült eltávolodniuk a hajótól, és nem látták a sárkányfű szőnyeg végét, de még csak kisebb szabad vízfelületet sem. Az egyik evezőst megtámadta az egyik rákszerű lény visszafelé, de kisebb vágásokkal megúszta az esetet.

Napközben mit sem változott a helyzet. Elképzelhetetlennek is tűnt, hogy változzon. A sárkányfű fogságba ejtette a Spurifont, és nem volt semmi oka szabadon engedni, amíg valahogy rá nem kényszerítik, de Lavon egyelőre nem is sejtette, ezt hogyan érhetnék el.

Megkérte a krónikást, Mikdal Haszt, hogy menjen le a Spurifon utasai közé, és derítse ki, milyen a hangulat.

— Túlnyomórészt nyugodt — jelentette Hasz. — Néhányan aggódnak. A legtöbben meglepően üdítőnek tartják a helyzetet: végre egy kis kihívás, egy kis eltérés az elmúlt hónapok monotóniájától.

— És ön?

— Én nem félek, kapitány. De hinni akarok benne, hogy megtaláljuk a kiutat ebből a helyzetből is. És meglepő élvezettel szemlélem a különös, új táj szépségét.

Szépség? Lavon aztán nem látta benne a szépet. Sötéten meredt a napnyugta véres fényében bronzvörösen csillogó, mérföld hosszan húzódó sárkányfűre. Vöröses pára szállt fel a víz színéről, és a sűrű ködben hatalmas tömegben kavarogtak az algák. Az óriási, tutajszerű hínárképződmények mintha egyfolytában mozogtak volna. Szépség? Volt benne valami szép, ismerte be végül. Ha egy kicsikét sikerült nem úgy tekintenie a sárkányfűre, mint ellenségre, mint arra a lényre, ami elpusztította mindazt, amiért egész életében küzdött, valamennyire még értékelni is tudta a hajó körül villódzó formákat és színeket.

Az éjszaka túlnyomó részében éberen hevert, és sikertelenül próbálta kitalálni, miféle taktikával győzhetné le növény-ellenfelét.

A reggel új színeket hozott, a vékony felhőréteggel fedett, barátságtalan ég alatt sápadtzöld és sárga csíkok tűntek fel a szőnyegen. Öt-hat óriási tengeri sárkányt is láttak a messzeségben, lassan utat zabáltak maguknak a vízen. Milyen kényelmes lenne, gondolta Lavon, ha a Spurifon is képes lenne erre a bravúrra! Találkozott a tisztjeivel is. Ők is észrevették az előző esti nyugodt, sőt szinte lelkesen érdeklődő tömeghangulatot. De reggel már mutatkoztak a feszültség első jelei.

— Már így is eléggé idegesek voltak, gyötörte őket a honvágy — mondta Vormecht —, és most azzal kell szembesülniük, hogy napokig, akár hetekig is itt vesztegelhetünk.

— Vagy hónapokig, vagy évekig, vagy mindörökre! — csattant fel Galimoin. — Miből gondolja, hogy valaha kijutunk innen?

A kormányos hangja rekedtté vált az idegességtől, és széles nyakán kidagadtak az erek. Lavon régóta érezte, hogy Galimoin valahol mélyen nem egy nyugodt jellem, de még így is meglepte, milyen hamar széthullott ebben a helyzetben.

Láthatóan Vormechtet is megdöbbentette a dolog. Meglepett pillantást vetett a társára.

— De hát éppen ön mondta még tegnapelőtt, hogy „ez csak hínár, ha kell, hát átvágjuk rajta magunkat”! Nem emlékszik?

— Akkor még nem tudtam, mivel állunk szemben — mordult fel Galimoin.

Lavon Joachil Noorra pillantott.

— Mi a valószínűsége annak, hogy ez a valami vándorló életmódot folytat, és a szőnyeg előbb vagy utóbb feloszlik és elenged minket?

A biológus megrázta a fejét.

— Még az is megtörténhet. De nincs okunk ebben reménykedni. Valószínűbbnek tűnik, hogy ez hellyel-közzel állandó ökoszisztéma. Az áramlatok elsodorhatják a Nagy-óceán más vidékeire is, de ez esetben minket is vele ragadnának.

— Nem értik? — kérdezte Galimoin mogorván. — Reménytelen!

— Még nem az — válaszolta Lavon. — Vormecht, mit gondol, lehetséges, hogy a tengeralattjáróval valamiféle szűrőket illesszünk oda, ahol befolyik a víz?

— Lehetséges. Lehetséges.

— Próbálják meg. Azonnal állítsa rá a fabrikátorokat valamiféle szűrő elkészítésére. Joachil Noor, van rá valami elképzelése, hogyan semlegesíthetnénk esetleg kémiai ellencsapással a hínárt?

— Teszteljük — válaszolta a nő —, de nem ígérhetek semmit.

Senki sem ígérhetett semmit. Csak gondolkozni tudtak és dolgozni és várni és reménykedni.

A vízbevezető nyílásokra szerelendő szűrők megtervezése beletelt pár napba, a megépítésük további ötöt vett igénybe. Joachil Noor eközben különböző módszerekkel próbálta kiirtani a hajó körül kavargó füvet, de nem járt sikerrel.

Ez idő alatt nemcsak a Spurifon, de mintha az idő is megállt volna. Lavon minden nap betájolta a helyzetüket, és az adatokat bevezette a naplóba; a hajó tulajdonképpen minden nap haladt pár mérföldet, lassan csorogtak dél-délkelet felé, de a hatalmas algatömeghez képest egy tapodtat sem mozdultak. Hogy tudjanak miből kiindulni, megfestették a hajó közvetlen környezetében örvénylő sárkányfüvet, és a hatalmas sárga és skarlátvörös foltok meg sem mozdultak, hiába teltek-múltak a napok. És ezen az óceánon akár az örökkévalóságig sodródhattak volna az áramlatokkal anélkül, hogy valaha is partot érnek.

Lavon érezte, hogy kezd megtörni. Nehezére esett fenntartani szokásos, egyenes tartását: a válla kezdett megroskadni, és a feje holtsúlyként húzta előre. Mintha megöregedett volna; mintha vénemberré vált volna. Felemésztette a bűntudat. Ő felelt azért, hogy nem húzódtak el a sárkányfű zónájától abban a pillanatban, amint felmerült, hogy veszélyes lehet: már ha pár órával hamarabb felismeri a helyzetet, az is elég lehetett volna, mondta magának, de elterelte a figyelmét a tengeri sárkányok feltűnése és az elmebeteg elképzelés, hogy egy kis veszély majd felpezsdíti a halálosan unalmas utat. Folyamatosan, kíméletlenül ostorozta magát emiatt, és innen már igazán nem volt messze az sem, hogy azért kezdje el okolni magát, amiért erre a tökéletesen abszurd és haszontalan útra csábította szegény, mit sem sejtő társait. Egy tíz-tizenöt évig tartó út a semmiből a semmibe? Miért? Miért?

De folyamatosan próbálta fenntartani a többiek morálját. A korlátozott boradagot (a hajó készleteinek ki kellett tartania egész az út végéig) megduplázta. Minden éjszaka szórakoztatta az utasokat. Ráparancsolt az összes kutatócsoportra, hogy hozzák naprakészre az oceanográfiai eredményeiket; most különösen nem szabad senkinek sem henyélnie. Az elmúlt hónapok vagy évek alatt jó néhány esszét meg kellett volna írniuk, de mindig félretették — hát most egyszerre befejezhették az összesét. A munka a legjobb gyógymód az unalom, a frusztráció és az új, ám egyre növekvő tényező, a félelem ellen.

Amikor elkészültek az első szűrők, az önkéntesekből álló kis csapat alámerült a tengeralattjáróval, hogy a befolyónyílásoknál megpróbálják ráhegeszteni a hajótestre. A feladat még ideális körülmények között is nehézkes lett volna, de tovább bonyolította, hogy teljes egészében a tengeralattjáró távirányítható karjaival kellett elvégezni. A két búvár elvesztése után Lavon nem akart további életeket kockáztatni. Egy Duroin Klays nevű, igen képzett gépész vezetésével folyt a munka napról napra, de nem volt benne túl sok köszönet. A sűrű, fojtó sárkányfű minden hullámlökésnél végigsimította a hajótestet, és rendszeresen letépte a törékeny tartóelemeket; a hegesztők nem jártak túl sok sikerrel.

A munkálatok hatodik napján Duroin Klays egy köteg csillogó fényképpel érkezett Lavonhoz. Narancssárga foltocskák látszottak rajta tompa, szürke háttéren.

— Mi ez? — kérdezte Lavon.

— A hajótest rozsdásodik, uram. Tegnap vettem észre, és ma reggel készítettem pár víz alatti felvételt.

— Rozsdásodik a hajótest? — Lavonnak sikerült kipréselnie egy enyhe mosolyt. — Nem hinném, hogy az lehetséges. A hajó tökéletesen ellenálló. Amit itt mutat, az csak valamiféle kagyló vagy szivacstelep lehet, esetleg…

— Nem, uram. Talán a képeken nem látszik egyértelműen — folytatta Duroin Klays —, de semmi kétség nem fér hozzá, ha odalentről, a tengeralattjáróból nézi. Mintha kis hegek lennének a fémbe marva. Egészen biztos vagyok benne, uram!

Lavon megvárta, amíg a gépész távozik, és Joachil Noorért küldetett. A nő sokáig tanulmányozta a képeket, és végül nagyot sóhajtott.

— Összességében valószerű.

— Hogy a sárkányfű lyukakat rág a hajóba?

— Pár napja gyanítjuk, hogy megtörténhet. Az egyik legelső dolog, amire felfigyeltünk, az a nyílt tenger és a sárkányfüves szakaszon található víz pH-értéke közti éles különbség. Gyakorlatilag egy savfürdőben ázunk, kapitány, és egészen biztos vagyok benne, hogy az alga választja ki a savat. Fémmegkötők, és minden egyes sejtjük tele van nehézfémekkel. Általában természetesen a tengervízből nyerik ki a fémszükségletüket. De számukra a Spurifon alighanem hatalmas lakoma. Nem lepne meg, ha azért sűrűsödött volna meg olyan hirtelen a hajó körül az algaszőnyeg, mert több mérföldes körzetből ideúsztak, hogy kivegyék a részüket a habzsolásból.

— Ha viszont így van, akkor ostobaság lenne abban reménykedni, hogy az algaszőnyeg magától felszakadozik.

— Valóban.

Lavon pislogott egyet.

— És ha kellően sokáig egy helyben maradunk, az alga átrágja magát a hajón?

A biológus felnevetett, és legyintett egyet.

— Az azért több száz évbe telne. Az éhhalál pillanatnyilag fontosabb probléma.

— Hogyhogy?

— Mennyi ideig bírjuk ki, ha csak a hajó készleteit fogyaszthatjuk?

— Azt hiszem, talán pár hónapig. Ön is tisztában van vele, mennyire függünk attól, amit menetközben fogunk. Azt akarja mondani…

— Igen, kapitány. A minket körülvevő ökoszisztémában valószínűleg minden mérgező számunkra. Az alga felszívja a tengeri fémeket. A kis ízeltlábúak és halak az algát eszik. A nagyobb lények a kisebbeket. A fémsók koncentrációja egyre erősebb lesz, ahogy felfelé haladunk a táplálékláncon. És mi…

— Nem járunk jól egy rénium-vanádium diétával.

— És a molibdén meg a ródium sem tesz jót nekünk. Látta már a legfrissebb orvosi jelentéseket? Járványszerű hányinger, láz, enyhe keringési zavarok… ön hogy érzi magát mostanában, kapitány? És ez még csak a kezdet. Még egyikünkben sem halmozódott fel túl sok belőle. De egy hét múlva, vagy két, netán három hét múlva…

— Az Úrnő óvjon minket! — kapkodott levegő után Lavon.

— Az Úrnő áldása nem ér el ilyen messze nyugatra — mondta Joachil Noor. Higgadtan elmosolyodott. — Azt javaslom, azonnal hagyjunk fel a halászattal, és csak a tartalékainkat fogyasszuk, amíg ki nem jutottunk erről a tengerszakaszról. És tegyük fel a szűrőket a rotorokra, amint csak lehet.

— Egyetértek — mondta Lavon.

Amint a nő magára hagyta, felment a hídra, és komoran nézett körbe a sűrű, reszketeg víztükrön. A színek aznap még teltebbek voltak, mint valaha; súlyos okkersárgák, szépiaszínek, borvörösök, mély indigók. A sárkányfű virágzott. Lavon szinte látta maga előtt, ahogy a húsos szálak nekicsapódnak a hajótestnek, felsértik a csillogó fémburkolatot savas váladékukkal, molekuláról molekulára leégetik, ionlevessé oldják a hajóját, és mohón felszürcsölik. Kirázta a hideg. Most már szemernyi szépséget sem látott a hínár összetett mintázatában. A látóhatár széléig elterülő, sűrű és alaposan összegubancolódott algaszőnyegről már csak a bűz és a romlás jutott az eszébe, a veszély és a halál, a rothadás bugyborékoló gázai, a pusztulás titkos vasfoga. A hatalmas hajó oldala óráról órára vékonyodott, és tehetetlenül, megbénulva sodródott az őt elemésztő ellenség szövetébe zárva.

Lavon igyekezett elkerülni, hogy az új fejlemények közbeszéd tárgyává váljanak, bár ez persze lehetetlennek bizonyult: Spurifon zárt világában képtelenség volt titkokat tartani. Azonban azzal, hogy ragaszkodott a titkolódzáshoz, annyit sikerült elérnie, hogy legalább nem beszéltek nyíltan a dologról — az könnyen pánikhoz vezethetett volna. Mindenki tudta az igazat, de úgy tettek, mintha a többiek nem jöttek volna rá, milyen elkeserítő a helyzetük.

A feszültség ennek ellenére fokozódott. Mindenki türelmetlen volt, a beszélgetések meg-megszakadtak, az emberek reszkettek, elejtették a holmikat, hadartak. Lavon, amennyire a kötelességei megengedték, távol tartotta magát a többiektől. Imádkozott a menekülésért, és álmában próbált kapaszkodót keresni, de Joachil Noornak mintha igaza lett volna: az utazók kívül estek a Sziget Úrnőjének szeretetteljes érintésén, aki tanácsaival vigaszt nyújtott a szenvedőknek, bölcsességet a kétkedőknek.

Az egyetlen reménysugár a biológusoktól jött. Joachil Noor felvetette, hogy talán lehetséges felborítani a sárkányfű elektromos rendszerét, ha áramot vezetnének a vízbe. Lavon ugyan kétségesnek találta a módszert, de beleegyezett, hogy a nő munkába állítsa a hajó technikusainak egy részét a projekten.

És végre az utolsó szűrő is a helyére került. Lassan a fogságuk harmadik hete is véget ért.

— Indítsák be a rotorokat! — adta ki a parancsot Lavon. A rotorok megmozdultak és a hajó újult erővel rázta meg magát. A hídon dermedten álltak a tisztek: Lavon, Vormecht, Galimoin mind-mind szótlanul, rezzenéstelenül, szinte lélegzetvisszafojtva vártak. Apró hullámok fodrozódtak a hajóorrnál. A Spurifon mozogni kezdett! A hajó lassan, makacsul utat kezdett vágni magának a tekergőző sárkányfű sűrű szőnyegében…

…és megremegett, megugrott, küszködött, aztán a rotorok lüktetése elhalt…

— A szűrők nem bírják! — kiáltott fel Galimoin gyötrelmes hangon.

— Tudja meg, mi történt — szólt oda Lavon Vormechtnek. Galimoinhoz fordult, aki úgy állt ott, mintha a fedélzethez szögezték volna. Remegett, izzadt, az izmai furcsán rángatóztak a szája körül és az állán is.

— Talán csak egy kisebb gond — mondta Lavon gyengéden. — Jöjjön, igyunk egy kis bort, pár perc, és újra megy már a hajó.

— Nem! — ordította Galimoin. — Éreztem, hogy leszakadnak a szűrők! A sárkányfű most zabálja meg őket!

Lavon sürgetőbb hangot ütött meg.

— A szűrők ki fogják bírni. Holnap ilyenkor már messze járunk innen, és be is tájolta nekünk az Alhanroelre vezető utat…

— Elvesztünk! — kiáltotta Galimoin, és hirtelen futásnak eredt. Kapálódzva rohant le a lépcsőn, és eltűnt szem elől. Lavon habozott. Vormecht visszatért, komornak tűnt: a szűrők valóban letörtek, a rotorokra rácsavarodott a hínár, és a hajó ismét megállt. Lavon megszédült. Mintha őt is megfertőzte volna Galimoin kétségbeesése. Ezzel a sorsot is kigúnyoló, abszurd katasztrófával élete álma vallott kudarcot.

Felbukkant Joachil Noor.

— Kapitány, tud róla, hogy Galimoin ámokfutásba kezdett? Odalent van a kilátófedélzeten. Ordít, sikoltozik, táncol és lázadásra buzdít.

— Lemegyek hozzá — mondta Lavon.

— Éreztem, ahogy mozgásnak indulnak a rotorok. És aztán…

Lavon bólintott.

— Újra telement algával. A szűrők leszakadtak. — A lépcső felé menet még hallotta, hogy Joachil Noor mond neki valamit az elektromos projektről, hogy készen áll véghezvinni az első éles kísérletet, és válaszolt is neki — akkor lásson neki most azonnal, és jelentse, amennyiben bármiféle biztató eredményre jutott. De szinte azonnal el is felejtette, mit beszéltek. Galimoin problémája teljesen lekötötte a gondolatait.

A főkormányos a jobboldali, magas emelvényre mászott fel, ahol egykor a csillagokat figyelte, és a szélességeket és hosszúságokat számítgatta. Most úgy ugrabugrált, mint egy veszett vadállat, fel-alá járkált, kitárta a karját, összefüggéstelenül ordibált, balladarészleteket énekelt nagy hangon, és őrültnek nevezte Lavont, amiért szándékosan ebbe a csapdába vezette őket. A legénység tucatnyi tagja már oda is gyűlt az emelvény tövébe, hallgatták, felkiabáltak neki, sőt néhányan egyetértően kurjongattak felé, és folyamatosan érkeztek a többiek: megvolt a napi mulatság, ez végre elterelte a figyelmüket. Lavon ijedten látta, hogy Mikdal Hasz kapaszkodik fel Galimoin emelvényére a túloldalról. Hasz halkan, folyamatosan beszélt, hívogatóan intett a kormányosnak, csendben biztatta rá, hogy jöjjön le, és Galimoin többször is abbahagyta a cirkuszolást, Haszra nézett, és fenyegetően rámorgott. Hasz már csak pár méterre volt Galimointól. Még mindig beszélt, mosolygott, a másik felé nyújtotta a kezét, mintha csak azt akarta volna mutatni, hogy nincs nála fegyver.

— Le onnan! — ordított rá Lavon. — Ne menjen közelebb!

Óvatosan ő is közelebb lépdelt az emelvényhez, és intett Hasznak, hogy ne menjen Galimoinhoz. Elkésett: a tomboló Galimoin egy hirtelen, felbolydult pillanatban Hasz mellé ugrott, felkapta a kis emberkét, mintha csak bábu lenne, és átdobta a korláton, egyenesen a tengerbe. A nézelődőkből döbbent kiáltás szakadt fel. Lavon éppen időben ugrott a korláthoz, hogy lássa, amint Hasz kapálódzva a vízbe csapódik. A sárkányfű azonnal még hevesebben tekergőzni kezdett. A húsos szálak őrjöngő angolnákként rángatóztak, kígyóztak, kavarogtak; a tenger egy pillanatra mintha zubogva forrt volna, aztán Hasz eltűnt szem elől.

Lavont rettenetes szédülés fogta el. Mintha a szíve teljesen betöltötte volna a mellkasát, szétzúzta volna a tüdejét, és az agya őrülten forgott volna a koponyájában. Még sosem látta, hogy egy ember bántott volna egy másikat. Még életében nem is hallott olyanról, hogy egy emberi lény szándékosan kioltotta volna egy másik életét. És hogy épp az ő hajóján szembesüljön vele, hogy az egyik tisztje ölje meg a másikat, ráadásul egy válságos pillanatban… elviselhetetlen volt, halálos csapás. Úgy lépett előre, akár egy alvajáró, a kezét Galimoin vaskos, izmos vállára tette, és bár soha nem is sejtette magáról, hogy ilyen erős, könnyedén, gondolkozás nélkül áthajította a kormányost a korláton. Fojtott sikoltást hallott, csobbanást, aztán döbbenten, undorodva lenézett, és látta, ahogy a tenger másodszorra is felforr, és a sárkányfű összecsap Galimoin vadul kapálódzó teste fölött.

Lavon lassan, kábán imbolygott le az emelvényről.

Kába volt és zaklatott. Valami mintha eltört volna benne. Elmosódott alakok gyűrűje vette körül. Csak lassan különültek el előtte a szemek, a szájak, az ismerős arcok mintázatai. Mondani kezdett valamit, de nem jöttek ki a torkán szavak, csak hangok. Felborult, valaki elkapta, és gyengéden leeresztette a padlóra. Valaki a válla köré fonta a karját; valaki bort adott neki.

— Nézzék csak a szemét — hallott egy hangot. — Sokkos állapotban van!

Lavon reszketni kezdett. Valahogy — nem is érezte, hogy felemelték — a kabinjában találta magát, Vormecht fölé hajolt, a többiek az első tiszt mögött álltak.

Vormecht halkan szólalt meg.

— A hajó mozog, kapitány.

— Mi? Mi? Hasz halott. Galimoin megölte Haszt, és én megöltem Galimoint.

— Nem volt más lehetséges megoldás. Galimoin megőrült.

— De megöltem, Vormecht!

— Nem zárhattunk volna a fedélközbe egy őrültet az út hátralevő tíz évében. Mindegyikünkre veszélyt jelentett. Fabatkát sem ért az élete. Ön elég erős volt, hogy kezelje a helyzetet, helyesen cselekedett.

— Nem ölünk — mondta Lavon. — Barbár őseink egykor elvették egymás életét a Vén Földön, régen, de mi nem ölünk. Én nem ölök. Egykor vadállatok voltunk, de az más korban volt, más bolygón. És mégis megöltem, Vormecht!

— Ön a kapitány. Joga volt hozzá. Az egész utazás sikerét veszélyeztette.

— Sikerét? Sikerét?

— A hajó újra halad, kapitány.

Lavon bámult, de szinte nem is látott.

— Mit beszél?

— Jöjjön! Nézze!

Négy hatalmas kar ölelte körbe, és Lavont megcsapta a szkandár prém erős szaga. A hatalmas matróz felemelte, és felvitte a fedélzetre, majd óvatosan letette. Lavon támolygott, de Vormecht és Joachil Noor ott álltak mellette. Az első tiszt a tengerre mutatott. A Spurifont teljes hosszában nyílt víz övezte.

Joachil Noor szólalt meg.

— Kábeleket süllyesztettünk a vízbe, és jókora áramütést adtunk a sárkányfűnek. Kiégettük a rendszereiket, amivel összehúzódtak. A hozzánk legközelebb lévők azonnal elpusztultak, a többi pedig elkezdett hátrébb húzódni. Most már tiszta csatorna húzódik előttünk, ameddig a szem ellát.

— Megmentettük az utat — mondta Vormecht. — Most már továbbmehetünk, kapitány!

— Nem — mondta Lavon. Érezte, ahogy a zavart, kába köd felszáll a gondolatairól. — Akkor most ki a kormányos? Fordíttassa vissza vele a hajót Zimroel felé azonnal!

— De…

— Fordíttassa vissza! Vissza Zimroel felé!

Mindannyian értetlenkedve, döbbenten meredtek rá.

— Kapitány, még nem tért magához rendesen! Hogyan adhat ki ilyen parancsot éppen ebben a pillanatban, amikor megint minden rendben… pihennie kell, és pár óra múlva ön is úgy érzi majd…

— Az út itt véget ért, Vormecht. Visszamegyünk.

— Nem!

— Nem? Szóval fellázadnak? — A tekintetük üres volt. Az arcuk kifejezéstelen. Lavon sóhajtott egyet. — Tényleg tovább akarnának menni? Egy átkozott hajón, egy gyilkos kapitány vezetése alatt? Mindannyian halálosan unták már az utat, mielőtt mindez megtörtént volna. Azt hitték, nekem nem tűnt fel? Vágytak az otthonuk után. Éppen csak nem merték kimondani, ennyi az egész. De most már én is ugyanazt érzem, mint önök.

— Már öt éve hajózunk — mondta Vormecht. — Lehet, hogy már félúton vagyunk. Talán ugyanannyi idő elérni a túlsó partot, mint visszafordulni.

— Vagy örökké tart — válaszolta Lavon. — Nem számít. Nekem már nincsen erőm folytatni ezt az utat.

— Holnap talán másként látja majd, kapitány.

— Holnap ugyanúgy vér tapad a kezemhez, Vormecht. Nem az volt a sorsom, hogy biztonságban átvigyem ezt a hajót a Nagy-óceán túlpartjára. Négy ember élete árán váltottuk meg a szabadságunkat; de ez az útba került.

— Kapitány…

— Fordítsák meg a hajót — mondta Lavon.

Amikor másnap felkeresték, és könyörögtek neki, hadd folytathassák az utat, és azzal érveltek, hogy hírnév és halhatatlanság várna rájuk Alhanroel partjain, Lavon higgadtan és csendesen közölte, nem hajlandó vitát nyitni a dologról. Ismét elmondta, hogy most már lehetetlen folytatni ezt az utat. Úgyhogy ismét egymásra néztek azok, akik már meggyűlölték a hajót és meg akartak szabadulni tőle, és azok, akik a győzelem pillanatnyi eufóriájában meggondolták magukat, és most ismét megváltoztatták a véleményüket, mert Lavon akaratának hajtóereje nélkül semmiképpen sem haladhattak volna tovább. Keletre vették az utat, és nem is beszéltek többet arról, hogy átkelhetnének a Nagy-óceánon. Az azt követő évben viharok támadtak rájuk és alaposan megtépték a hajót is, és a rákövetkező évben pedig rosszul sült el a találkozásuk a tengeri sárkányokkal, ezért a hajó tatrésze komolyan megsérült. Ennek ellenére folytatták az utat, és a százhatvanhárom utasból, aki annak idején elhagyta Til-omont, több mint százan még mindig életben voltak, köztük Lavon kapitány is, amikor a Spurifon megtépázva visszadöcögött a kikötőbe az utazás tizenegyedik évében.

IV. CALINTANA MAGYARÁZKODIK

Hissune ezután napokig pocsék hangulatban kóvályog. Természetesen tudta, hogy az út kudarccal járt, hiszen még soha, egyetlen hajó sem szelte át a Nagy-óceánt, és nem is fogja soha, mert maga a puszta ötlet is abszurd, a kivitelezése pedig egyszerűen lehetetlen. Azonban nehezen fogja fel, miért éppen így vallottak kudarcot — olyan messzire eljutottak, és nem gyávaságból, betegségek vagy éhség miatt fordultak vissza, hanem egy erkölcsi dilemma miatti elkeseredettségtől hajtva. Ő aztán sohasem fordulna vissza. Élete eddigi tizenöt éve során mindig állhatatosan haladt előre, és mindig gyengének vagy tunyának tartotta azokat, akik letértek a saját maguknak kijelölt útról. Azonban ő nem is Sinnabor Lavon, és még sohasem oltotta ki valakinek az életét. Egy ilyen erőszakos cselekedet nyilván felkavarja az ember lelkét. Hissune a maga részéről némi megvetést és mély sajnálatot érez Sinnabor Lavon iránt, de minél tovább gondol rá, minél többet tűnődik azon, amit rajta keresztül látott, annál inkább felváltja a megvetést a csodálat. Rá kell ugyanis ébrednie, hogy Sinnabor Lavon nem volt gyenge, sőt hatalmas erkölcsi erővel bírt. Ettől a meglepő felismeréstől teljesen elmúlik a rosszkedve. Igen, az oktatás folytatódik, gondolja magában.

Mindent összevetve azonban Sinnabor Lavon emlékeit a kaland és a szórakozás kedvéért hívta elő, nem ilyen komor filozofálgatásra vágyott. Nem egészen azt találta, amit keresett. Azonban néhány évvel a hajóút eseményei után történt valami itt, a Labirintusban, ami páratlanul mulatságos esemény lehetett, mert még most, hatezer évvel később is fel lehet lelni a nyomát a történelemben, mint Majipoor krónikájának legkülönösebb története. Amikor a munkája engedi, Hissune némi kutatómunkát végez, utána pedig a Lélektárolóban belép egy fiatal hivatalnok elméjébe, aki a bizarr hírnévnek örvendő Arioc Pontifex udvarában szolgált.

A válsághelyzet csúcspontját és a végső őrültségeket követő nap reggelén különös csend ülte meg Majipoor Labirintusát, mintha még a pletykálkodáshoz is túlságosan döbbent lett volna mindenki. Az előző nap rendkívüli eseményei még éppen csak kezdték éreztetni hatásukat, de egyelőre még azok sem hitték el, ami történt, akik saját szemükkel látták. Aznap reggel egyetlen minisztérium sem nyitott ki, mert így parancsolta az új Pontifex. Az elmúlt hetek felbolydult időszakában a kis- és főhivatalnokok egyaránt szélsőséges igénybevétel alatt álltak, és végre szabadon kialudhattak magukat, miközben az új Pontifex meg az új Napkirály — akiket egyformán letaglózott a viharos váratlansággal rájuk szakadt új rangjuk — visszavonult magánlakosztályába, hogy ott elmélkedjen sorsuk elképesztő alakulásán. Végre Calintane-nek is alkalma nyílt találkoznia imádott Silimoorjával. Némileg félve küldte el az üzenetet, hiszen egész hónapban gyalázatos módon elhanyagolta a lányt, és az ifjú hölgy nem bocsátott meg egykönnyen. A levélben ez állt: Tudom, felróható nekem, hogy szégyenletesen nem törődtem veled, de talán most már kezded megérteni, miért. Találkozzunk, és ebédelj velem a Gömbök udvara melletti kávézóban, délben, és mindent megmagyarázok. Silimoorról a legnagyobb jóindulattal is csak annyit lehetett mondani, hogy hirtelen haragú. Nagyjából ebben ki is merültek a hibái, viszont ez az egy éppen elég volt ahhoz, hogy Calintane rettegjen a dühétől. Egy éve voltak már szeretők, és egyszer kis híján megfogadták, hogy majd jegyesek lesznek; a Pontifex udvarának minden rangidős tisztviselője úgy vélte, Calintane bölcsen döntött. Silimoor bájos volt, intelligens, töviről-hegyire ismerte a politikai életet, jó családból származott; három Napkirály is akadt az ősei között, beleértve a legendás Lord Stiamotot is. Nyilván ideális társ lenne egy magas rangra áhítozó fiatalember mellé. Bár Calintane még valamivel innen volt a harmincon, már elérte a Pontifex belső körének külső peremét, és korát meghazudtolóan felelősségteljes feladatokkal bízták meg. Valójában ezek a feladatok akadályozták meg abban is, hogy az elmúlt időben hosszabb időre találkozzon vagy akár szót váltson Silimoorral. Ezért vette biztosra a legorombítást, és remélte — bár nem volt róla meggyőződve —, hogy Silimoor végül majd megbocsát neki.

Egész éjszaka nem aludt, nyugtalanul, kimerülten gyakorolta a hosszas magyarázkodást, ami úgy kezdődött, hogy „Mint azt te is tudod, az elmúlt pár hétben halaszthatatlan államügyek foglaltak le, melyek túlságosan is bizalmasak ahhoz, hogy részletekbe menően megvitassam veled, így hát…”, és miközben felfelé sietett a Labirintus különböző szintjein át a Gömbök udvara felé, még mindig az egyes mondatokat csiszolgatta. A Labirintusra telepedett szokatlan csend még idegesebbé tette. A legalsó emeletek, ahol a kormányhivatalok voltak, szinte teljesen elhagyatottnak tűntek, és feljebb is alig pár embert látott, amint kis csoportokban álltak a legsötétebb sarkokban, és úgy sutyorogtak és motyogtak, mintha államcsíny történt volna. Habár őszintén szólva ez nem is állt olyan távol a valóságtól. Mindenki meredten bámult rá. Néhányan még mutogattak is. Calintane nem értette, miről ismerték fel benne a pontifikátus hivatalnokát, aztán eszébe jutott, hogy még mindig nem vette le a hivatalát jelző álarcot. Végül mégis fennhagyta, részint azért, hogy védje a kíméletlen, mesterséges világítástól; az éles fény bántotta fájó szemét. A Labirintus ezen a napon fojtónak és nyomasztónak tűnt. A legszívesebben kimenekült volna a komor, földalatti mélységből, a spirálban csavarodó, hatalmas csarnokokból álló szintek végtelen sorából. Egy éjszaka alatt megundorodott az egész Labirintustól.

A Gömbök udvarán kiszállt a liftből, és átvágott a hatalmas téren a több ezer titokzatos módon felfüggesztett gömb mellett a túlsó oldalon nyíló kis kávéházhoz. Éppen akkor ütött delet az óra, amikor belépett. Silimoor már megérkezett — Calintane tudta, hogy ott lesz; a pontosság is egyike volt azoknak az eszközöknek, amivel nemtetszését fejezte ki —, egy kis asztalnál ült a hátsó, csiszolt ónixfal mellett. Felkelt, és nem a száját, hanem a kezét nyújtotta csókra, de Calintane erre is számított. Silimoor mosolya hideg volt és kimért. A férfi még kimerülten is már-már túlzásnak érezte a szépségét: a koronaszerűen vágott, rövid, aranyszínű hajat, a türkizkék, csillogó szempárt, a telt ajkakat, a magas járomcsontot; most éppen elviselhetetlennek talált ennyi eleganciát.

— Úgy hiányoztál — mondta rekedten.

— Természetesen. Ilyen hosszú távollét… nyilván rettenetes teher volt.

— Mint azt te is tudod, az elmúlt pár hétben halaszthatatlan államügyekkel voltam elfoglalva, melyek túlságosan is bizalmasak ahhoz, hogy részletekbe menően megvitassam veled, így hát…

A mentegetőzés így kimondva még számára is lehetetlenül ostobán hangzott. Nagy megkönnyebbülésére a lány rezzenéstelen arccal félbeszakította.

— Van még időnk, szerelmem. Nem innánk egy kis bort?

— De. Kérlek.

Silimoor intett. Egy libériás pincér, egy gőgös képű hjort vette fel a rendelést, majd peckesen elvonult.

— És még az álarcodat sem veszed le? — kérdezte Silimoor.

— Ó. Elnézést. Akkora kavarodás volt az elmúlt pár napban…

Levette az orrát és a szemét takaró, élénksárga csíkot, ami elárulta, hogy a Pontifex embere. Silimoor arckifejezése azonnal megváltozott, amint megpillantotta az arcát: a nyugodt, önelégült düh elhagyta a vonásait, és leginkább aggodalomra emlékeztető fintor jelent meg helyette.

— Olyan véreres a szemed… és az arcod is olyan sápadt és beesett…

— Nem nagyon aludtam. Őrült egy időszak volt.

— Szegény Calintane.

— Szerinted azért nem találkoztam veled, mert nem akartam? Én sem tudtam magamat távol tartani ettől az őrültségtől, Silimoor!

— Tudom. Látom is, mennyire megviselt.

A férfi hirtelen ráébredt, hogy a lány talán nem gúnyolódik, hanem őszintén együtt érez vele, és talán ez az egész sokkal könnyebben megy majd, mint gondolta.

Belevágott.

— Az a baj az ambíciókkal, hogy az ember olyan dolgokba is belekeveredik, amiket aztán nem tud irányítani, és utána nincs más választása, mint sodródni az árral. Hallottad, mit csinált tegnap Arioc Pontifex?

A lány alig tudta elfojtani a nevetését.

— Persze, természetesen. Mármint igen, hallottam a pletykákat. Mindenki hallotta. Igaz volna? Tényleg így történt?

— Sajnálatos módon igen.

— Pompás! Lenyűgöző! De az ilyesmi fenekestül felforgatja a világot, nem? És rád is szörnyű hatással lesz!

— Rám is hatással van, rád is, a világon mindenkire — mondta Calintane, és egyetlen mozdulattal belefoglalta ebbe a mindenkibe a Gömbök udvarát, és a Labirintuson kívüli világot is, a fullasztó mélységeken túl elterülő, hatalmas bolygót, a Kastély-hegy tetejétől egészen a nyugati kontinens legtávolabbi városáig. — Mindnyájunkra hatással van, és magam is csak most kezdem felfogni, mennyire. De hadd kezdjem a legelejétől a történetet…

Talán nem tudtál róla, de Arioc Pontifex már hónapok óta furcsán viselkedett. Azt hiszem, az ilyen magas hivatalok nyomásába előbb vagy utóbb bárki beleőrül, vagy éppenséggel már eleve kissé őrültnek kell lenni, ha valaki ilyen magas hivatalra vágyakozik. De azzal te is tisztában vagy, hogy Arioc tizenhárom éven át volt Napkirály Dizimaule alatt, és most már jó tucatnyi éve Pontifex, és ez elég hosszú idő, ha ilyen nagy hatalommal felruházva töltöd. Különösen akkor, ha egy labirintusban kell élnie. A Pontifex nyilván vágyik olykor a külvilágra, legalábbis úgy hiszem… szívesen érezné a Kastély-hegy szellőjét az arcán, vadászna gihornát Zimroelen, vagy csak úszna valahol egyet egy valódi folyóban. Ehelyett itt kell ülnie több mérföld mélyen egy útvesztő kellős közepén, ahol élete végéig felügyelheti a szertartásokat és a bürokratákat.

Egy szép napon, úgy egy éve Arioc hirtelen arról kezdett beszélni, hogy nekivág a nagy majipoori körútnak. Én is az udvarban voltam aznap, Guadeloom herceggel együtt. A Pontifex térképeket hozatott, és elkezdte megtervezni az utazást. Először az Alaisor folyó mentén akart haladni, aztán át az Álom-szigetre, ahol zarándoklatra indult volna és meglátogatta volna az Úrnőt, majd át Zimroelre, kis megállóval Piliplokban, Ni-moyában, Pidruidban, Narabalban, és talán mindenütt; egy ilyen körút legalább öt évébe telt volna. Guadeloom furcsán nézett rám, és óvatosan felhívta rá Arioc figyelmét, hogy a körút a Napkirály feladata, nem a Pontifexé, és Lord Struin alig pár éve tért vissza egy hasonló utazásról.

— Akkor hát nekem már tilos is elmennem? — kérdezte a Pontifex.

— Nem egészen tilos, felség, de a szokás azt mondja ki…

— Hogy a Labirintus foglya maradok.

— Egyáltalán nem fogoly, felség, csak…

— De ha egyáltalán felmerészkedek a felső világba, azt is csak nagyon ritkán tegyem?

És így tovább. Be kell vallanom, együtt éreztem Ariockal; de ne feledd, hogy veled ellentétben, aki a Labirintus szülötte vagy, engem csak a kötelesség hozott ide, és néha kissé természetellenesnek találom ezt a föld alatti életet. Akárhogy is, Guadeloom meggyőzte róla őfelségét, hogy a nagy körútról szó sem lehet. De láttam a Pontifex tekintetében a nyugtalanságot.

A következő említésre méltó esemény az volt, hogy őfelsége éjszakánként elkezdett kiszökni, és magányosan bolyongott a Labirintusban. Senki sem tudja, mennyi ideje csinálhatta már, mire rájöttünk, de egyre több híresztelést hallottunk arról, hogy egy, a Pontifexre rendkívül hasonlító álarcos alakot láttak ólálkodni a Piramisok Udvarában vagy a Szelek Csarnokában. Eleinte mesebeszédnek tartottuk az egészet, de egy éjszaka a hálószobához beosztott személyzet egy tagja azt hitte, a Pontifex csengetett a szolgáknak. Amikor bement, üresen találta az ágyát. Szerintem te is emlékszel még arra az éjszakára, Silimoor, mert veled töltöttem, amíg Guadeloom egyik embere meg nem talált és magával nem cipelt azzal a kifogással, hogy váratlanul összehívták a főtanácsosokat, és rám is szükség van. Elég feldúlt voltál… mondhatni, rettentően dühös. Természetesen a gyűlés valójában a Pontifex eltűnéséről szólt, csak később azzal ütöttük el a kérdést, hogy azt mondtuk, valójában a Stoienzar nagy részét elpusztító szökőárról értekeztünk.

Úgy hajnali négy óra lehetett, amikor megtaláltuk Ariocot. Az Arénában volt, tudod, abban a felesleges, üres gödörben, amit Dizimaule Pontifex építtetett az egyik saját őrült pillanatában. Keresztbevetett lábakkal játszott egy zootibaron, és öt-hat rongyos kiskölyökből álló közönségének énekelgetett. Hazavittük. Pár héttel ezután ismét sikerült kiszöknie, és ezúttal egészen az Oszlopok Udvaráig jutott. Guadeloom beszélt vele a dologról, de Arioc ragaszkodott hozzá, hogy egy uralkodónak el kell vegyülnie a népe közt, meg kell hallgatnia a panaszukat, és számos ősi precedenst is felhozott az állítása mellett, még a Vén Földről is. Guadeloom diszkréten őröket állított a királyi negyedbe, állítólag azért, hogy ne jussanak be az orgyilkosok — persze ki akarná meggyilkolni a Pontifexet? Az őrök valójában azért voltak ott, hogy Arioc ne jusson ki. De a Pontifex csak különc, de nem ostoba, és ennek ellenére még kétszer kiszökött a következő hónapokban. Kezdett kritikussá fajulni a helyzet. Mi van, ha egyszer egy egész hétre eltűnik? És ha kijut a Labirintusból, majd sétára indul a sivatagban?

— Mivel nem tudjuk megakadályozni, hogy elcsellengjen — mondtam ekkor Guadeloomnak —, miért nem adunk mellé valakit, aki elkísérné, és ugyanakkor gondoskodna róla, hogy semmi baja ne essen?

— Kiváló ötlet — válaszolta a herceg —, és ezennel ki is jelöllek a posztra. A Pontifex kedvel, Calintane. Elég fiatal vagy és elég gyors ahhoz, hogy képes legyél megmenteni, bármibe keveredjen.

Ez hat hete volt, Silimoor. Nyilván emlékszel rá, hogy ekkoriban hagytam fel azzal, elég hirtelen, hogy nálad töltsem az éjszakáimat. Azt mondtam, alaposan megnőttek a kötelezettségeim, és ekkor romlott meg a viszonyunk. Nem mondhattam el neked, miféle feladattal töltöttem ezután az éjszakáimat, és csak reménykedhettem benne, hogy nem egy másik nőre gyanakszol. De most már elárulhatom, hogy a Pontifex hálószobája közelében őrködtem minden nap. Rászoktam, hogy a legváltozatosabb napszakokban aludjak pár órácskát, és végül különféle stratégiákkal és fondorlatokkal Arioc társa lettem éjszakai kirándulásain. Kimerítő munkának bizonyult. Valójában a Pontifex felügyelője voltam, és ezt mind a ketten tudtuk, de gondosan ügyeltem, hogy ezt ne hangsúlyozzam ki, ezért szükségtelenül nem kényszerítettem rá az akaratomat. Ennek ellenére meg kellett védenem a veszélyes kiruccanásoktól. Vannak itt lent gazemberek, duhajok és forrófejű népek; senki sem bántaná készakarva a Pontifexet, de mondjuk véletlenül is kerülhetett volna két olyan ember közé, akik egymást akarják bántani. Amikor nagy ritkán alhattam egy keveset, a Sziget Úrnőjének útmutatását kerestem — nyugodjék békében a Mindenható kebelén! — és áldott üzenetet kaptam, miszerint a Pontifex barátjává kell válnom, ha nem akarok a börtönőre lenni. Milyen szerencsénk, hogy az Úrnő gondoskodó édesanyaként tanácsokkal lát el minket álmunkban! Ennek megfelelően aztán a Pontifex némelyik kalandját én magam kezdeményeztem.

— Gyerünk, menjünk ki ma éjszaka! — mondtam neki, bár ha Guadeloom erről tudott volna, megfagy az ereiben a vér. Az én ötletem volt, hogy felvigyem a Pontifexet a Labirintus nyilvános szintjeire, és egy görbe éjszakát töltöttünk a piacon és a kocsmákban, természetesen álarcban. Elvittem a titokzatos kis sikátorokba, a szerencsejátékosok közé, de őket ismertem és nem jelentettek veszélyt. És a legmerészebb vállalkozásunkra is én magam vettem rá, amikor kikísértem magából a Labirintusból. Tudtam, hogy erre vágyik a leginkább, ezért titkos ajándékként adtam elő neki, és kettesben fellopództunk egy titkos királyi alagúton, ami a Vízi-kapunál bukkan elő. Ott álltunk egymás mellett, olyan közel a Glayge-folyóhoz, hogy éreztük a Kastély-hegyről áradó, hűvös szellőt, és felnéztünk a parázsló csillagokra.

— Már hat éve nem jártam idekint — mondta a Pontifex. Remegett, és azt hiszem, sírt is az álarca mögött; és én, aki szintén már túl régen nem láttam a csillagokat, majdnem annyira megrendültem, mint társam. Egyik csillagot a másik után mutatta meg nekem, és meg is nevezte őket, ez itt a ghayrog nép szülőcsillaga, az ott a hjortoké, és az ott, az a gyenge kis fénypont nem más, mint a Vén Föld napja. Ezt nem hittem el neki, mert az iskolában mást tanítottak, de olyan boldog volt, hogy nem szállhattam vele vitába. Aztán hozzám fordult, megragadta a karom, és halkan ezt mondta:

— Calintane, én lennék ennek az egész hatalmas világnak az uralkodója, és mégis semmi vagyok, rabszolga, fogoly! Mindent megadnék érte, ha megszökhetnék a Labirintusból, és utolsó éveimet szabadon élhetném le a csillagok alatt!

— Akkor hát miért nem mond le? — kérdeztem, bár magam is megdöbbentem a merészségemen.

Elmosolyodott.

— Az gyávaság volna. Az isteni hatalom választottja vagyok, hogyan is tehetném le ezt a terhet? Életem végéig Majipoor hatalmasságai közé kell tartoznom. De csak van valami becsületes módja is annak, hogy megszabaduljak ebből a földalatti nyomorból!

Akkor láttam, hogy a Pontifex nem őrült, nem gonosz és nem is szeszélyes, csak vágyódik az éjszaka, a hegyek, a fák és a patakok után, amit el kellett hagynia a kormányzás terhe miatt.

Ez után jött a hír két hete, hogy a Sziget Úrnője, Lord Struin édesanyja, mindannyiunk édesanyja megbetegedett, és valószínűleg nem is gyógyul fel. Ez szokatlan válság volt, és alapvető alkotmányos problémákat is felvetett, mert az Úrnő rangban egyenlő a Pontifexszel és a Napkirállyal, ezért alaposan át kell gondolnunk, ki kerülhet a helyére. A hírek szerint Lord Struin már el is indult a Kastély-hegyről, hogy tanácskozzon a Pontifexszel; nem is próbált a Szigetre utazni, mert tudta, nem érne oda időben és nem tudna már elbúcsúzni az édesanyjától. Mindeközben Guadeloom herceg, mint a Pontifex fő szóvivője és az udvar fő tisztviselője, elkezdte összeszedni a szóba jöhető jelöltek listáját, amelyet össze akart hasonlítani Lord Struin listájával, hogy megnézzék, kik azok, akik mind a kettőn szerepelnek. Arioc Pontifex tanácsára is feltétlenül szükségük volt. Úgy véltük, jelenlegi zaklatott állapotában jót is tesz neki, ha jobban belevonjuk a birodalom ügyeibe. Ha máshogy nem is, technikai értelemben a haldokló Úrnő a felesége volt, mert amikor a Pontifex az öröklődési törvény formaságai szerint Napkirállyá választotta Lord Struint, egyben fiává is fogadta; természetesen az Úrnőnek volt egy törvényes férje is valahol a Kastély-hegyen, de te is ismered a hagyományok jogrendszerét, ugye? Guadeloom tájékoztatta a Pontifexet az Úrnő közelgő haláláról, és kezdetét vette a kormányzati konferencia. Én nem vettem részt ezekben, mert sem a hatáskörömet, sem a rám bízott felelősséget tekintve nem vagyok azon a szinten.

Sajnos tévedtünk, amikor azt feltételeztük, hogy a helyzet komolysága láttán Arioc viselkedése is kevésbé lesz kiszámíthatatlan. Ha másképpen nem is, tudat alatt biztosan kevésbé őriztük figyelmesen. Azon az éjszakán, amikor az Úrnő halálhíre elért a Labirintusba, a Pontifex először szökött el egyedül, mióta kirendeltek mellé. Elsurrant az őrök mellett, mellettem, a szolgái mellett — ki a Labirintus végeérhetetlen, bonyolult folyosórendszerébe, és senki sem találta. Egész éjszaka kerestük, és még másnap is. Magamon kívül voltam a rettegéstől, féltettem őt is, a karrieremet is. Legnagyobb rémületemben embereket küldtem ki a Labirintus hét kapuján, hogy kutassák át a kopár és száraz sivatagot; én magam végiglátogattam az összes bűntanyát, ahol együtt jártunk; Guadeloom emberei számomra ismeretlen helyeken keresték; és mindeközben próbáltuk megakadályozni, hogy a lakosság körében híre menjen az eltűnésnek. Azt hiszem, legalább ez sikerült.

Az eltűnése utáni napon, kora délután találtuk meg. Egy házban tartózkodott a Stiamot Foga néven ismert kerületben, a labirintus első körében, és női ruhát viselt. Talán soha nem is bukkantunk volna rá, de vita tört ki egy kifizetetlen számla miatt, és a proktorok a helyszínre siettek. Miután a Pontifex képtelen volt megfelelően azonosítani magát, ráadásul egy férfi hangját hallották a nőnek látszó teremtmény álarca mögül, a proktoroknak volt annyi eszük, hogy szóljanak nekem, én pedig sietve átvettem felette az őrizetet. Döbbenetesen furcsán nézett ki női ruhában és parókával, de nyugodtan köszöntött, a nevemen szólított. Tökéletesen összeszedett volt és tiszta, és azt mondta, reméli, nem okozott nekem túl nagy kényelmetlenséget.

Arra számítottam, hogy Guadeloom azonnal lefokoz. De a herceg megbocsátó hangulatban volt, vagy csak túlságosan is lekötötte a válság, és nem aggasztotta egyszeri botlásom. Nem tett megjegyzést azzal kapcsolatban, hogy hagytam a Pontifexet elkóborolni.

— Lord Struin megérkezett ma reggel — mondta Guadeloom. Fáradtnak és megviseltnek tűnt. — Természetesen azonnal találkozni akart a Pontifexszel, de mondtuk neki, hogy Arioc alszik, és nem lenne bölcs dolog megzavarni… mindezt miközben az embereim fele a Labirintusban hajkurászta. Nagyon nem szeretek hazudni a Napkirálynak, Calintane.

— A Pontifex most már valóban a hálószobájában alszik — válaszoltam erre.

— Igen. Igen. És azt hiszem, most már ott is marad.

— Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy így legyen!

— Nem úgy értettem — mondta Guadeloom. — Arioc Pontifex nyilvánvalóan elveszítette a józan eszét. Mosodai aknákon mászkál át, éjszaka a városban kószál, női ruhákba öltözik… ez már nem csak egyszerű különcség, Calintane! Amint elintéztük az új Úrnő dolgát, javasolni fogom, hogy zárassuk be végleg a lakosztályába, erős őrség alatt. A saját védelmében, Calintane, a saját védelmében. A pontifexi kötelezettségeket pedig bízzuk rá egy régensre. Volt már rá precedens. Alaposan átolvastam a feljegyzéseket. Amikor Barhold volt Pontifex, leverte a lábáról a mocsári láz, ami az elméjére is ráhúzódott, és…

— Uram — szakítottam félbe —, nem hiszem, hogy a Pontifex őrült lenne.

Guadeloom összevonta a szemöldökét.

— Akkor milyen szót használna erre a viselkedésre?

— Arioc túl sokáig volt király, és a lelke lázad az ellen, hogy elviselje, amit továbbra is el kell viselnie. De alaposan megismertem, és megkockáztatnám, hogy amit ezekkel a kis kalandokkal próbál kifejezni, az a lelkében égő gyötrelem, és nem az őrület.

Igazán szép beszéd volt, és bátorkodom kijelenteni, hogy merész is, hiszen én csak egy kezdő tanácsos vagyok, Guadeloom pedig abban a pillanatban a birodalom harmadik leghatalmasabb embere volt, közvetlenül Arioc és Lord Struin után. De eljön annak is az ideje, amikor az ember kénytelen félretenni a diplomáciát, az ambíciót és a cselszövést, és egyszerűen kimondani az igazat; halálosan megrémített az elképzelés, hogy a boldogtalan Pontifexet közönséges elmebetegként őrizzük, pedig már attól is rettenetesen szenvedett, hogy a Labirintusban kellett élnie. Guadeloom sokáig hallgatott. Bizonyára félnem kellett volna, és azon tűnődni, vajon azonnal elküld-e innen, vagy csak az irattárba kerülök, hogy életem végéig poros papírokat rendezgessek, de nyugodt voltam, tökéletesen nyugodt, és vártam, mit reagál. Ekkor kopogtattak az ajtón: egy futár lépett be, a kezében üzenet, rajta a Napkirály személyes pecsétje, a lángoló napkorong. Guadeloom herceg feltépte a levelet, elolvasta az üzenetet, aztán elolvasta még egyszer, és elolvasta harmadszorra is, és én még soha nem láttam olyan hitetlenkedést és iszonyatot átfutni emberi arcon, mint ami akkor átfutott az övén. A keze remegett, az arcából kifutott a szín.

Rám nézett, és fojtott hangon megszólalt.

— Ezt a levelet maga a Napkirály írta. Arról tájékoztat benne, hogy a Pontifex elhagyta a lakosztályát, és felment az Álarcok terére, ahol egy olyan döbbenetes bejelentést tett, amit egyszerűen képtelen vagyok saját ajkammal kimondani. — A kezembe nyomta a levelet. — Jöjjön — szólt rám —, azt hiszem, jobb, ha sietünk az Álarcok terére!

Kiszaladt, én a nyomában, és futás közben kétségbeesetten próbáltam elolvasni a kezemben tartott levelet. De Lord Struin keze írása hegyes és nehezen olvasható, Guadeloom pedig döbbenetesen gyorsan mozgott, a rosszul kivilágított folyosók meg kanyargósak: csak pár szót tudtam elkapni a mondanivalójából, valamit egy bejelentésről — valaki új Úrnőt nevezett ki, valaki más pedig lemondott. De ki más mondhatott volna le, ha nem Arioc Pontifex? Viszont ő maga teljesen komolyan közölte velem, hogy gyávaság lenne megtagadni a sorsát, ami a birodalom egyik hatalmasságává tette.

Kifulladva értem fel az Álarcok terére. A Labirintusnak ezen a részén a legjobb esetben is kényelmetlenül érzem magam, mert a csillogó márványoszlopokról lenéző, hatalmas, résnyire nyitott szemű arcok mintha egy rémálomból érkeztek volna közénk. Guadeloom lépte hangosan csattogott a kőpadlón, én meg jóval mögötte dobogtam, mert hiába kis híján kétszer olyan idős volt, mint jómagam, megszállottként rohant. Elölről kiáltozást hallottam, nevetést, tapsvihart. Aztán megláttam egy talán százötven polgárból álló gyülekezetet, és felismertem köztük a pontifikátus több főminiszterét is. Guadeloom és jómagam beleszaladtunk a csoportba, és csak akkor álltunk meg, amikor megláttuk a Napkirály szolgáinak zöld és arany uniformisát, majd magát a Napkirályt is. Lord Struin egyszerre tűnt dühösnek és döbbentnek, mintha csak sokkot kapott volna.

— Képtelenség megállítani — mondta a Napkirály rekedten. — Egyik csarnokból a másikba megy, és mindenhol megismétli a bejelentést! Figyeljenek, már megint kezdi!

Ekkor megláttam Arioc Pontifexet a csoport élén. Egy hatalmas szkandár szolga vállán lovagolt. Őfelsége női szabású, bő, fehér ruhát viselt, és a mellkasán egy csodálatosan csillogó és fényes ékszer vöröslött.

— Minthogy üresedés történt Majipoor nagyjainak sorában! — kiáltotta a Pontifex lenyűgöző hangerővel. — És minthogy szükségszerű, hogy az Álom-szigetnek új Úrnője legyen! Kijelölve ezúton és minél hamarabb! Ápolhassa az emberek lelkét! Azzal, hogy megjelenik az emberek álmában, és segítséget és vigaszt nyújt nekik! És! Minthogy! Ez legőszintébb vágyam! Feladjam a pontifikátus terhét, amit tizenkét éven át hordoztam vállamon! Ezért hát… Ezennel én! A rendelkezésemre álló teljhatalom birtokában! Kijelentem, hogy ezek után a női nem részének tekintessem! És Pontifexként Arioc asszonyt, egykor férfit jelölöm a Sziget úrnőjének!

— Ez őrültség — mormolta Guadeloom herceg.

— Most hallom harmadszorra, és még mindig nem tudom elhinni — mondta Lord Struin, a Napkirály.

— És ezennel, ezzel egy időben lemondok a Pontifex trónjáról is! És felszólítom a Labirintus lakóit! Hozassanak Arioc úrnőnek kocsit! És vitessék Stoien kikötőjébe! És onnan az Álom-szigetre, hogy mindnyájatok számára elhozza a vigaszt!

Ebben a pillanatban Arioc pillantása megtalált engem, és szívdobbanásnyi időre összekapcsolódott a tekintetünk. Kivörösödött izgalmában, és verejték csillogott a homlokán. Felismert, és elmosolyodott, és rám kacsintott, tagadhatatlanul rám kacsintott, örömtelien, diadalittasan kacsintott. Elcipelték, nem láttam tovább.

— Ezt meg kell állítanunk — mondta Guadeloom.

Lord Struin megrázta a fejét.

— Hallgassa az ujjongást! A nép imádja! A tömeg minden újabb szinten egyre nő. Kiviszik a legfelső emeletre, ki a Penge-kapun, és el Stoienbe, mielőtt lemenne a nap!

— Ön a Napkirály — mondta Guadeloom. — Nem tehet semmit sem?

— Másítsam meg a Pontifex döntését, holott megesküdtem, hogy minden parancsának engedelmeskedem? Több száz tanú előtt kövessek el felségárulást? Nem, nem, nem, Guadeloom, ami történt, megtörtént, bármilyen elképesztő legyen is, és most meg kell tanulnunk együtt élni vele.

— Éljen Arioc úrnő! — bődült fel egy messze zengő hang.

— Éljen! Éljen! Arioc úrnő! Éljen, éljen!

Döbbent hitetlenkedéssel néztem, amint a felvonulás átsöpört az Álarcok Terén, el a Szelek Csarnoka és a Piramisok Udvara felé. Mi nem követtük. Sem Guadeloom, sem a Napkirály, sem én. Kábán, csendben álltunk, mozdulatlanul hallgattuk az ujjongást, néztük, ahogy eltűnnek az izgatottan hadonászó emberek. Szégyelltem magam, hogy ilyen megalázó pillanatban kell birodalmunk nagyjai mellett állnom. Abszurd, fantasztikus fejlemény volt ez — a lemondás és az Úrnő kinevezése. Láthatóan egészen összetörte mindkettőjüket.

Idővel aztán Guadeloom szólalt meg lassan, elgondolkozva.

— De ha érvényesnek fogadja el a lemondását, Lord Struin, akkor ön a továbbiakban nem lehet Napkirály, hanem el kell foglalnia a helyét a Labirintusban, mivel innentől fogva ön a Pontifex.

A szavak mázsás sziklákként zuhantak Lord Struinra. A pillanatnyi zűrzavarban láthatóan még Arioc tettének legközvetlenebb következményét sem sikerült végiggondolnia.

Kinyitotta a száját, de egy hang sem jött ki rajta. Széttárta, majd újra összezárta az öklét, mintha csak maga előtt tisztelegne a napjellel, de tudtam, hogy pusztán a döbbenet mozgatja az ujjait. Éreztem, hogy beleborzongok a pillanat súlyába, mert nem kis dolog az utódlás átadásánál tanúskodni, és Struin egyáltalán nem volt erre felkészülve. Élete derekán feladja a Kastély-hegy örömeit, hogy a Labirintus sötétségére cserélje csillogó városait és vidám erdeit, a koronát az idősebb uralkodó diadémjára — nem, egyáltalán nem volt rá felkészülve, és amint hirtelen rászakadt az igazság, halálosan elsápadt, és a szemhéja vadul megremegett.

Nagy sokára szólalt csak meg.

— Akkor legyen. Én vagyok a Pontifex. És ki lesz, kérdem én, a Napkirály utánam?

Azt hiszem, ez csak költői kérdés volt. Én nyilván nem válaszoltam rá, és Guadeloom herceg sem.

Struin dühösen, érdes hangon újra feltette a kérdést.

— Kérdem én! Ki lesz most a Napkirály!

A tekintete Guadeloomra tapadt.

Én mondom neked, kis híján belerokkantam abba, hogy ilyen események szemtanúja lettem, mert mindezt akkor sem felejtik el soha, ha a civilizációnk még tízezer éven át fennmarad. De mekkora hatással lehetett ez rájuk! Guadeloom hátrált egy lépést, zihálva kereste a szavakat. Mivel Arioc és Struin is viszonylag fiatal volt, nem sokat gondolkoztak még a trónutódlás kérdésén. Guadeloom igen nagyhatalmú és fenséges férfiú, de nem hinném, hogy valaha is számolt volna a Kastély-heggyel, de ha igen, akkor sem úgy, amint az most történt. Levegő után kapkodott, mint a partra vetett hal, és nem tudott megszólalni, ezért végül én reagáltam elsőként, azonnal letérdeltem, a napjelet mutattam felé, és elcsukló hangon felkiáltottam.

— Guadeloom! Lord Guadeloom! Éljen Lord Guadeloom! Sokáig éljen Lord Guadeloom!

Szerintem életemben nem látok még két ilyen döbbent és zavarodott férfit, mint az egykori Lord Struint, aki most Pontifex, és az egykori Guadeloom herceget, aki most már Napkirály. Mindketten felkapták a fejüket. Struin arcán düh és fájdalom sötétlett, Lord Guadeloom pedig mintha nevetéssel küszködött volna.

Újabb hosszú csend ereszkedett közénk.

Aztán Guadeloom meglepően reszketeg hangon megszólalt.

— De ha én vagyok a Napkirály, a hagyomány szerint az édesanyámat kéne kinevezni a Sziget úrnőjének, nem?

— És milyen idős az édesanyja? — kérdezte Struin.

— Elég öreg. Mondhatni vénséges vén.

— Igen. És egyrészt nincs felkészülve az Úrnő kötelezettségeire, másrészt nem is lenne elég erős hozzá, hogy elviselje.

— Igaz — mondta Lord Guadeloom.

— És mindamellett a mai naptól új Úrnőnk is van, és nem illene ilyen hamar másikat választani helyette. Nézzük meg, Arioc őúrnősége miként végzi majd a dolgát a Belső Templomban, mielőtt mást tennénk a helyére, nem?

— Őrültség — mondta Lord Guadeloom.

— Valóban őrültség — mondta Struin Pontifex. — Menjünk, keressük meg az Úrnőt, és kísérjük el biztonságban a Szigetre!

Felmentem velük a Labirintus felső részébe, ahol tízezer emberrel találtuk magunkat szemközt, akik egyként éltették Ariocot, amint mezítláb, pompás köntösében éppen felkészült rá, hogy felszálljon a kocsira, mely Stoien kikötőjébe repíti majd. Képtelenség lett volna Arioc közelébe férkőzni, akkora volt a tömeg.

— Őrültség — mondta Lord Guadeloom megállás nélkül. — Őrültség, őrültség!

De én tudtam, hogy nincs igaza, mert láttam, ahogy Arioc rám kacsintott, és megértettem, mit akart ezzel üzenni. Egyáltalán nem őrült meg. Arioc Pontifex megtalálta szíve vágyát, a kiutat a Labirintusból. Biztos vagyok benne, hogy az utánunk jövő nemzedékek számára a neve egyet jelent majd a különcséggel és az őrülettel, de én tudtam, hogy összességében épelméjű, csupán elviselhetetlen kín volt már neki a korona, de a becsülete nem engedte meg, hogy egyszerűen visszavonuljon a köznapi létbe.

Így aztán a tegnapi különös események után megint van Pontifexünk és Napkirályunk és Úrnőnk is, de egyikük sem az, aki egy hónapja volt, és most már érted, szerelmes Silimoorom, milyen világraszóló események történtek.

Calintane befejezte a történetet, és nagyot kortyolt a borból. Silimoor meredten nézte, és az arcán mintha a szánalom, a megvetés és az együttérzés viaskodott volna.

— Olyanok vagytok, mint a kisgyerekek — mondta végül a lány —, a címeitekkel meg a királyi udvarotokkal meg a becsületetekkel! Ennek ellenére azt hiszem, értem, mi mindenen mentél keresztül, és ez mennyire megviselt.

— És van még valami — mondta Calintane.

— Igen?

— Lord Guadeloom Napkirály, mielőtt elfoglalta volna a lakosztályát, hogy egyáltalán megpróbálja felfogni ezeket a változásokat, engem nevezett ki kancellárjának. Jövő héten indul a Kastély-hegyre. És természetesen nekem is vele kell tartanom.

— Ó, de jó neked — mondta Silimoor hűvösen.

— Éppen ezért arra kérlek, tarts velem, és légy társam a kastélyban — mondta a férfi olyan kimérten, amilyen kimérten csak tudta.

Silimoor szikrázó, türkizkék szeme jegesen meredt rá.

— Én a Labirintus szülötte vagyok — válaszolta. — Szívemnek kedves az összes zuga, és szeretek itt élni.

— Ez lenne tehát a válaszod?

— Nem — mondta Silimoor —, a válaszomat később kapod meg. A Pontifexedhez és a Napkirályodhoz hasonlóan nekem is idő kell, míg hozzászokom a nagy változásokhoz.

— Akkor mégis válaszoltál!

— Később — mondta a lány, és megköszönte a bort meg a hosszú mesét, majd otthagyta az asztal mellett. Calintane idővel felkelt, és már a kimerültségen is túl, szinte kísértetként bolyongott a Labirintusban. Hallotta, hogy a hírek terjedésével együtt az emberek egyre felindultabban mormolnak egymás között — most már Arioc az Úrnő, Struin a Pontifex, Guadeloom a Napkirály —, de mintha méhek zöngését hallotta volna. A szobájába ment, és aludni próbált, de nem jött álom a szemére, és komor gondolatok lepték meg, mert attól félt, hogy az elmúlt időszak keserű távolléte Silimoortól végleg tönkretette a szerelmüket, és a lány a halovány célzás dacára végül mégis elutasítja az ajánlatát. De tévedett. Egy nappal később Silimoor üzent, hogy kész vele tartani, és mellette volt, amikor Calintane beköltözött a Kastély-hegyre, és akkor is, amikor Calintane sok-sok évvel később Lord Guadeloom után Napkirály lett. Rövid, ám vidám uralkodása során építtette meg a Kastély-hegy csúcsára vezető utat, ami a nevét viseli, és amikor vénségére visszatért a Labirintusba Pontifexként, ezen már meg sem lepődött, mert ez a képessége egy csapásra kiveszett belőle azon a réges-régi napon, amikor Arioc Pontifex kinevezte magát a Sziget Úrnőjének.

V. AZ ELLOPOTT ÁLMOK SIVATAGA

Hissune számára teljesen egyértelmű, hogy Arioc legendája végül elfedte igaz valóját, mint az rengeteg legendás alak esetében megtörtént már. Az eltelt idő torzító tükrén át Arioc groteszk, hóbortos alaknak látszik, váratlan szeszélyeknek engedelmeskedő bohócnak. És mégis, ha Lord Calintane vallomása bármit is jelent, akkor ez egyáltalán nem igaz. Inkább volt egy sokat szenvedett férfi, aki végig a szabadságot hajszolta, és nagyon különös módszert választott ehhez: de nem bohóc és nem őrült. Hissune, aki maga is a Labirintus foglya és másra sem vágyik, mint a friss levegőre, váratlan fordulattal zseniális alaknak találja Arioc Pontifexet — lélektestvére a több ezer év szakadékának túlsó partján.

Ezután nagyon sokáig a Lélektároló közelébe sem megy. Az illegális, múltbéli séták túlságosan letaglózóak így egyben: Hissune feje szabályosan zsong Thesme és Calintane és Sinnabor Lavon és Eremoil lelkének foszlányaitól, és amikor mind egyszerre lármáznak, egyre nehezebb megtalálnia a ricsajban Hissune-t. Ettől teljesen kétségbeesik. Arról nem is beszélve, hogy van elég dolga. Másfél év alatt sikerült végeznie az adószedők feljegyzéseivel, és már annyira kiismeri magát a Feljegyzések Házában, hogy máris újabb megbízatás vár rá: jelentést kell készítenie a jelenleg Majipooron élő bennszülött népesség csoportjainak eloszlásáról. Annyit még ő is tud, hogy Lord Valentine-nak problémái vannak a metamorfokkal — végtére is az alakváltók összeesküvése taszította le a trónjáról és vezetett a néhány évvel ezelőtti furcsa eseményékhez —, és az is eszébe jut, amit a koronázás idején, a Kastély-hegyen összegyűlt nagyságok között hallott, miszerint Lord Valentine teljesen integrálni akarja őket a bolygó életébe, ha ez lehetséges. Hissune gyanúja szerint az összeállítandó statisztikák biztosan szerepet játszanak majd a grandiózus tervekben, és ez személyes elégedettséggel tölti el.

Időnként pedig gunyoros mosolyt csal az ajkára. Mert nem ostoba, és látja, mi történik Hissune-nel, az utcagyerekkel. A fürge és ravasz árva fiú, akin hét évvel ezelőtt megakadt a Napkirály tekintete, mostanra kamaszkorú hivatalnokká serdült, és ezzel együtt teljesen meg is változott: civilizált lett, nyugodt, higgadt. Ám legyen, gondolja ilyenkor: senki sem maradhat örökké tizennégy éves, és eljön az idő, amikor ott kell hagyni az utcát, hogy a társadalom hasznos tagjává váljon. De még így is sajnálja néha, amiért elveszítette azt a fiút, aki valaha volt. A néhai utcagyerek bajkeverő természete azért még ott parázslik benne: nem nagyon, de azért érezni. Néha magvas eszmefuttatásokat folytat magában a majipoori társadalomról, a politikai erők szerves összefonódásáról — arról az alapvető elképzelésről, ami azt állítja, a hatalom felelősséggel jár, és a hatalmasságokat a kölcsönös kötelezettségekre épülő, harmonikus egység tartja össze. De Hissune csak nem érti, vajon hogyan képes ilyen jól együttműködni a birodalom négy főrangja — a Pontifex, a Napkirály, az Úrnő és az Álmok Királya? A hatalmasságok közötti harmónia ritka csoda, még ebben az alapvetően konzervatív társadalomban is, ahol több ezer év alatt alig változott valami; mintha égi beavatkozás tartaná egyensúlyban az erőket. Hissune sohasem járt iskolába, és senkit nem ismer, akit megkérdezhetne erről. Viszont ott van a Lélektároló és a bámulatos időtlenségben lebegő, nyüzsgő majipoori múlt, ami egyetlen parancsszóra átütő erővel kel új életre. Ha ilyen fontos kérdések foglalkoztatják, ostobaság lenne kiaknázatlanul hagyni az ismeretek roppant tárházát. Így aztán Hissune ismét iratokat hamisít, megint ravaszul átsiklik a lassú gondolkodású őrök között, és újra a billentyűzeten kopog, de ezúttal nemcsak szórakozást és a tiltott tudás örömét keresi, hanem meg akarja érteni a bolygó politikai nagyhatalmainak evolúcióját. Micsoda komoly fiatalember lesz belőled, morogja saját magának, amikor a fejében ismét fellobbannak a vakító színek, és a réges-rég halott, mégis időtlen, örökkévaló, másik emberi lény sötét, felmagasodó jelenléte elfoglalja a lelkét.

1.

Suvrael úgy feküdt a déli láthatáron, mint egy ragyogó kard — tompa, vörös fénnyel izzó vaspántra emlékeztetett, ahonnan remegő hullámokban áradt felfelé a hőség. Dekkeret a teherhajó orrában állt, ami egészen eddig otthona volt ezen a hosszú és sivár tengeri úton. A látványtól érezhetően szaporábban dobogott a szíve. Suvrael, végre! A rettenetes föld, minden kontinens közül a leggyűlöltebb, a haszontalan és nyomorúságos vidék, most már tényleg alig pár napra innen, és ki tudja, miféle szörnyűségeket tartogat számára? De készen állt. Dekkeret úgy gondolta, bármi is vár rá, az akkor is megtörténik, ha Suvraelben vagy a Kastély-hegyen van. A húszas éveiben járt, nagydarab, tagbaszakadt fiatalember volt kurta nyakkal és roppantul széles vállakkal. Lord Prestimion dicsőséges uralkodásának második nyarán jártak, amikor a Labirintusban a nagy Confalume Pontifex élt.

Dekkeret vezeklésként vállalkozott rá, hogy a kopár Suvrael perzselő pusztaságaiba jön. Szégyenletes tettet követett el, amikor vadászni indult a távoli északon, a Khyntori Határ-hegységben — természetesen nem szándékosan, sőt először az is alig tudatosult benne, hogy mennyire szégyellnivaló dolgot cselekedett —, és úgy érezte, bűnhődnie kell. Bizonyos értelemben hivalkodó és romantikus gesztus volt ez, tudta jól, de ezt még elnézte saját magának. Mikor vállalkozzon hivalkodó és romantikus tettekre, ha nem húszévesen? Semmiképpen sem tíz vagy tizenöt évvel később, amikor már sorsa kerekéhez láncolt rabszolga lesz, és kényelmesen tapicskol üres, de megerőltetés nélküli karrierjének állóvizében, mint Lord Prestimion udvaronca. Ha volt megfelelő pillanat, akkor ez az. A következményekkel mit sem törődve útnak kelt hát Suvraelbe, hogy kipurgálja a lelkét.

Barátja és mentora, Akbalik, akivel együtt vadásztak Khyntorban, nem értette a döntését. De Akbalik természetesen nem volt romantikus lélek, ráadásul réges-régen elmúlt már húsz. Amikor egy kora tavaszi éjszakán, egy egyszerű hegyi fogadóban, néhány palack mámorító, aranyszínű bor mellett Dekkeret bejelentette a szándékát, Akbalik válasza mindössze nyers, horkantásra emlékeztető nevetés volt.

— Suvrael! — kiáltotta. — Túlságosan kemény vagy magaddal. Nincs olyan gyalázatos bűn, amit csak egy suvraeli zarándoklat tehet meg nem történtté.

És akkor Dekkeret, akinek elevenébe talált a megjegyzés, mert leereszkedőnek érezte, csak a fejét csóválta.

— Rosszat tettem, és ez bemocskolt. Csak a lángoló délvidéki nap égetheti ki a lelkemből ezt a foltot.

— Zarándokolj el az Álmok Úrnőjének szigetére, ha már annyira csinálni akarsz valamit. Az áldott Úrnő majd meggyógyítja a lelkedet.

— Nem. Suvrael.

— Miért?

— Mert szenvedni akarok — felelte Dekkeret. — Messzire akarok kerülni a Kastély-hegy kényelmétől és pompájától, a létező legkevésbé kellemes helyre a világon, a perzselő szelekkel és gyűlöletes veszélyekkel sújtott, rettenetes sivatagba. Sanyargatni akarom a testemet, Akbalik, ki akarom mutatni bűnbánatomat. Addig akarom alávetni magamat a nélkülözéseknek, akár a fájdalomnak… tudod te, mi az a fájdalom?… amíg meg nem bocsátok magamnak. Rendben?

Akbalik vigyorogva Dekkeret súlyos, vastag és fekete khyntori prémbundájába mélyesztette az ujját.

— Rendben. De ha már sanyargatni akarod magadat, csináld alaposan. Feltételezem, ettől sem kívánod megfosztani magadat a suvraeli napfényben.

Dekkeret kuncogva felnevetett.

— Azért a kellemetlenségeknek is van határa — mondta, és a borért nyúlt. Akbalik közel kétszer idősebb volt nála, és kétségtelenül mókásnak találta a komolyságát. Bizonyos fokig ezzel Dekkeret is így volt, de ez még nem tántorította el.

— Megpróbálhatlak még egyszer lebeszélni?

— Felesleges.

De Akbalik nem zavartatta magát.

— Gondolj bele, mit dobsz el magadtól feleslegesen — mondta. — Törődnöd kellene a karriereddel. A neved végre egészen gyakran hallható a Kastély-hegyen. Lord Prestimion nagyon elismerően beszél rólad. Ígéretes fiatalember, aki egészen sokra viszi még, erős jellem, csupa ilyesmi. Prestimion fiatal, hosszú ideig fog uralkodni, akik ifjan mellé állnak a kezdeti időszakban, vele együtt emelkednek majd. Te pedig itt Khyntor vadonja mélyén szórakozol, miközben az udvarban kellene lenned, és már most egy még felelőtlenebb utazáson töröd a fejed. Felejtsd el azt a suvraeli ostobaságot, Dekkeret, és térj vissza velem a Kastély-hegyre. Tedd, amit a Napkirály kér, nyűgözd le a nagyokat az értékes tulajdonságaiddal, és építgesd a jövődet. Csodálatos korszak köszöntött Majipoorra, és most, miközben szépen kibontakoznak az események, pompás dolog lesz a hatalmasságok közé tartozni. Hm? Hm? Miért temetnéd el magadat Suvraelben? Senki sem tud erről a kis… ah… bűnödről, erről a leheletnyi kis megcsúszásról…

— Én tudok róla.

— Akkor ígérd meg, hogy soha többé nem teszel ilyesmit, és oldozd fel magadat.

— Ez nem ilyen egyszerű — mondta Dekkeret.

— Inkább eltékozolnál egy-két évet az életedből, sőt esetleg az egész életedet, egy értelmetlen, haszontalan utazásért…

— Nem értelmetlen. Nem haszontalan.

— A pusztán személyes szinten túl mégis az.

— Nem úgy van az, Akbalik. Kapcsolatba léptem a pontifikátus embereivel, és némi fondorkodás árán hivatalos kinevezést szereztem magamnak. Vizsgálatot vezetek majd. Remekül hangzik, nem igaz? Suvrael jócskán elmaradt a hús és az élő jószág rájuk kiszabott exportjával, a Pontifex pedig tudni akarja, miért. Érted? Miközben egy szerinted teljesen magánjellegű kalandra indulok, közben végig a karrieremen dolgozom.

— Tehát már megtetted az előkészületeket.

— A következő télnapon indulok. — Dekkeret a barátja felé nyújtotta a kezét. — Legalább két évig távol leszek. Találkozzunk a Kastély-hegyen. Mit szólsz, Akbalik, ha azt mondom, hogy Felső-Morpinban, a játékokon, télnaptól számított két évre?

Akbalik nyugodt, szürke szeme átható pillantást vetett Dekkeretre.

— Én ott leszek — mondta lassan. — Imádkozom, hogy te is.

Ez a beszélgetés néhány hónappal ezelőtt történt, de Dekkeret számára, aki most lüktető hőséget érzett az arcán, mintha maga a déli kontinens nyúlt volna felé a Belső-tenger halványzöld vize felett és simított volna végig rajta, hihetetlenül távolinak tűnt, az utazás pedig végtelenül hosszúnak. Az első része még egészen kellemes volt — le a hegyekből Ni-moya roppant metropoliszába, onnan a Zimr-folyón hajóval Piliplok kikötőjébe, a keleti partra. Ott a továbbjutás legolcsóbb módját választotta, és felszállt egy teherhajóra, ami a Tolaghai nevű suvraeli városba tartott, és onnantól kezdve már csak délnek mentek, kizárólag délnek, egész nyáron át, amit Dekkeret egy rémes, szűk kabinban töltött, pont szélirányban a szárított tengeri sárkányfiókákkal megrakott raktértől, és amikor a hajó átért a trópusi vizekre, kiderült, hogy eddig még sohasem ismerte az igazi hőséget; és az éjszakák sem voltak sokkal hűvösebbek. A főleg bozontos bundájú szkandárokból álló legénység remekül szórakozott rajta, és közölték vele, hogy addig élvezze a kellemes időt, amíg lehet, mert Suvraelben majd megismeri a valódi forróságot. Nos, Dekkeret szenvedni akart, és a sors már most bőkezűen teljesítette a kívánságát, sőt még ennél rosszabbakat is tartogatott neki. De nem panaszkodott. Nem bánt meg semmit. Azonban a Kastély-hegy ifjú lovagjai között eltöltött kényelmes élet nem készítette fel sem az álmatlan éjszakákra, sem arra, hogy a tengeri sárkányok bűze savként marja majd az orrát, sem a fullasztó hőségre, ami Piliplok után néhány héttel szakadt rájuk, sem az örökké egyhangú tengeri táj mérhetetlen unalmára. A bolygó egyszerűen hihetetlenül hatalmas volt, ez okozta a problémát. Egy örökkévalóságig tartott bárhová eljutni. Már azt éppen elég nagy kalandnak érezte, amikor tavasszal Alhanroel kontinenséről Zimroel nyugati partvidékére utaztak — a Kastély-hegytől folyami bárkával Alaisorig, onnan a tengeren Piliplokig, aztán a folyón fel a hegyvidéki mocsarakig, de akkor legalább Akbalik társasága enyhítette az unalmat, ráadásul első nagy utazása volt, csupa izgalom, különös, új helyek, érdekes ételek, sosem hallott dialektusok. És a végén várt rájuk a vadászkirándulás. De most? Egy recsegő-ropogó, mocskos hajón raboskodott, ami az égig bűzlött az ocsmány szagú, szikkadt hústól. Végtelenségbe nyúló, üres napokon keresztül, barátok, feladatok, társalgás nélkül. Bárcsak felbukkanna egy szörnyűséges tengeri sárkány, gondolta néha, és némi veszéllyel tenné izgalmasabbá az utazást. De nem, nem, a vándorló sárkányok útja másfelé vezetett, állítólag az egyik nagy hordájuk ilyenkor éppen a nyugati tengereken járt, Narabal előtt, a másik pedig Piliplok és a Rodamaunt-szigetvilág között, ezért Dekkeret egyetlen roppant bestiát sem látott, még a csapattól lemaradozott, gyengébb példányokat sem. Az unalmat tovább súlyosbította, hogy egyáltalán nem okozott semmilyen katarzist. Dekkeret szenvedett, való igaz, csak korábban úgy gondolta, hogy a szenvedés majd meggyógyítja a sebét, viszont egyáltalán nem enyhült a lelkében a hegyvidéken elkövetett tett borzalma. Melege volt, unatkozott, nem bírt egy helyben maradni, és változatlanul mardosta a bűntudat. Nyugodtan gyötörhette magát a helyzet iróniájával, hogy miközben nem kisebb személyiség, mint Lord Prestimion Napkirály méltatja szilárd jellemét, ő maga csak gyengeséget, gyávaságot és ostobaságot talál magában. Talán a fullasztó pára, az unalom és a bűz még nem elég ahhoz, hogy meggyógyítsa a lelket, gondolta végül. Mindenesetre a végére már nagyon elege volt a Suvraelbe vezető útból, és alig várta, hogy megkezdje az ismeretlenbe vezető vándorlása következő részét.

2.

Minden útnak vége szakad egyszer, még annak is, ami végtelennek tűnik. A dél felől érkező forró szél napról napra forróbbá vált, míg végül olyan hőség támadt, hogy nem lehetett megmaradni a fedélzet deszkáin, hiába mosták fel a csupasz talpú szkandárok néhány óránként. Aztán hirtelen a látóhatáron éktelenkedő komor sötétség parázsló tömbje formát öltött, egy partvidék íve és egy kikötő agyarszerű öble lett belőle. Végre megérkeztek Tolaghaiba.

Suvrael teljes egészén trópusi éghajlat uralkodott. A kontinens belseje nagyrészt sivatagból állt, amire örök, roppant súllyal nehezedett a fojtogató, száraz levegő kupolája, kavargó, pusztító ciklonokkal a szélén. A peremvidék azonban többé-kevésbé lakható volt, és a parton öt nagyobb város is épült — ezek közül Tolaghai nőtt a legnagyobbra. Kereskedelme miatt ez állt a legszorosabb kapcsolatban Majipoor többi részével. Amikor a teherhajó beért a kikötőbe, Dekkeretet megdöbbentette a város idegenszerűsége. Eddigi rövid élete során egészen sokat látott a gigászi világ metropoliszaiból — tucatnyit a Kastély-hegy lejtőjén sorakozó ötvenből, az ég felé nyújtózó, szeles Alaisort, a lélegzetelállító, roppant, fehér falú Ni-moyát, a csodás Piliplokot és megannyi mást —, de eddig egyszer sem járt olyan rideg, titokzatos és elutasító nagyvárosban, mint ez. Tolaghai remeterákként kapaszkodott a partot övező alacsony dombokba. A lapos tetejű, zömök épületek napszítta, narancssárga téglából épültek, amibe ablakok helyett vékony nyílásokat vágtak, és alig néhány növény kókadozott közöttük, főleg szánalmas, ösztövér pálmák, csupasz törzsek parányi, tollcsomóra emlékeztető lombbal a tetejükön. Délre járt az idő, és az utcák szinte teljesen kihaltan tátongtak. A forró szél homokot sodort a töredezett utcakövek felett. Mint egy elhagyatott börtönkolónia, gondolta Dekkeret, brutális és csúnya, vagy egy időből kizökkent város, ahol még mindig nem ért véget egy történelem előtti militarista faj önkényuralma. Miért épít bárki ilyen ocsmány várost? Kétségkívül a hatékonyság volt a válasz, hiszen ami ilyen ronda, általában a legjobban véd a kíméletlen éghajlat ellen, de akkor is, gondolta Dekkeret, a hőség és az aszály ellen csak kitalálhattak volna valami kevésbé visszataszító építészeti megoldást.

Ártatlanul azt hitte, azonnal partra is szállhat, de errefelé nem így működtek a dolgok. A hajó több mint egy órája horgonyt vetett már, mire a kikötői tisztviselők csoportja, három komor hjort a fedélzetre jött. Ezután hosszadalmas egészségügyi ellenőrzés következett, sokáig tanulmányozták a szállítóleveleket, és még tovább alkudoztak a révdíj összegén — de végül a nagyjából tucatnyi utas elhagyhatta a hajót. Egy ghayrog fajba tartozó csomaghordó rögtön felkapta Dekkeret poggyászát, és megkérdezte, melyik szállodába mennek. Amikor meghallotta, hogy az idegen egyáltalán nem foglalt szállást, a villás nyelvű lény, akinek a feje tetején kígyóként vonaglottak a hajfonatok, jeges, gúnyos pillantást vetett rá.

— Mennyit fizetne? Gazdag?

— Nem igazán. Mit kapok három koronáért egy éjszakára?

— Keveset. Szalmaágyat. Rágcsálókat.

— Vigyél oda — mondta Dekkeret.

A ghayrog olyan meglepettnek tűnt, amennyire egy ghayrogtól tellett.

— Nem lesz ott túl boldog a finom uraság. Mert kinézetre igazi lordnak mondanám.

— Meglehet, de az erszényem egy szegény emberé. Próbát teszek a rágcsálókkal.

A fogadó valójában egyáltalán nem bizonyult olyan vészesnek, mint amitől tartott: igen, vén volt, szurtos és lehangoló, de bármerre nézett, csak ugyanilyen épületeket látott, és a szobája a hajókabin után szinte palotának tűnt. Ráadásul nem terjengett a tengeri sárkányok bűze, csak a perzselően száraz suvraeli levegő, amit mintha egy évezredig tároltak volna egy lezárt palackban. Dekkeret egy félkoronást adott a ghayrognak, aki még csak meg sem köszönte; majd nekilátott kicsomagolni.

Késő délután sétára indult. A hőség egyáltalán nem enyhült, de a metsző szél kevésbé volt éles, és az utcákon is többen jártak. Ennek ellenére a város továbbra is lehangolónak tűnt. Megfelelő helynek látszott a vezekléshez. Dekkeret azonnal meggyűlölte a jellegtelen téglaépületeket és a szikkadt tájat, hiányzott neki szülővárosa, Normork lágy, illatos levegője a Kastély-hegy alsó lejtőjén. Miért élne itt önszántából bárki, tűnődött, ha olyan sok más helyet is választhatna a barátságosabb klímájú kontinenseken? Milyen rideg lelke lehet azoknak a millióknak, akik úgy döntöttek, nap mint nap Suvrael zord életkörülményeivel gyötrik magukat?

A pontifikátus helyi képviselete a kikötőre néző hatalmas, üres téren állt. Dekkeret utasításai úgy szóltak, hogy érkezése után jelenjen meg itt. A késői óra ellenére nyitva találta — a jelek szerint Tolaghai lakói a perzselő hőségben mindent bezártak délben, és jócskán az éjszakába nyúlóan intézték ügyeiket. Dekkeret egy előszobában várakozott, amit az uralkodó hatalmasságok hatalmas, fehéragyag mellszobrai díszítettek: Confalume Pontifexet arcnézetből ábrázolták, jóindulatú, de eltúlzottan fenséges vonásokkal, az ifjú Napkirályt, Lord Prestimiont pedig profilból, okosan és energikusan csillogó szemmel. Majipoornak szerencséje van az uralkodóival, gondolta Dekkeret. Kamaszkorában egyszer látta Confalumét, még Napkirályként, amikor a Kastély-hegy felsőbb részén, Bombifale városában tartott tanácsülést, és a férfiból sugárzó higgadtság és erő olyan örömmel töltötte el, hogy alig bírta visszafojtani lelkes kiáltását. Néhány évvel később Lord Confalume átvette a pontifikátus irányítását, és a Labirintus föld alatti járataiban élt tovább, Prestimiont pedig Napkirállyá koronázták. Teljesen más habitussal bírt, mint elődje, ugyanolyan lenyűgöző jelenség volt, de csupa életerő, elevenség és hatalom. Aztán trónra lépése alkalmából Lord Prestimion roppant körmenetre indult a Kastély-hegy városaiban, és akkor történt, hogy Normorkban megakadt a szeme az ifjú Dekkereten, és a maga kiszámíthatatlan módján a felső városokban tanuló lovagok közé választotta beavatottként. Azóta rengeteg hatalmas változás történt Dekkeret életében, és úgy érezte, mintha mindez korokkal ezelőtt történt volna. Tizennyolc évesen még szívesen eljátszadozott az ábránddal, hogy egy napon ő maga ül a Napkirály trónjára, de aztán jött az a balvégzetű kirándulás Zimroel hegyvidékén, és tessék, alig múlt húsz, de a vigasztalan Suvrael egyik sivár városában téblábol egy poros előszobában, és nincsen jövője, csak üres, értelmetlen évek hosszú sora nyújtózik előtte.

Egy puffadt arcú, savanyú pillantású hjort jelent meg az ajtóban.

— Golator Lasgia főregisztrátus fogadja önt.

Hangzatos titulus volt, de mint rögtön kiderült, viselője, a karcsú, sötét bőrű nő alig lehetett idősebb Dekkeretnél. Csillogó, komor tekintete alaposan elidőzött a vendégén. Üdvözlésképpen hanyagul felmutatta a pontifikátus kézjelét, majd átvette megbízóleveleit.

— Dekkeret beavatott — mormolta. — Vizsgálóbiztosi minőségben, a khyntori tartományi képviselet legfelsőbb igazgatóságának megbízatásából. Nem igazán értem, Dekkeret beavatott. A Napkirályt vagy a Pontifexet szolgálja?

— Lord Prestimion udvartartásának vagyok a tagja, alacsony státuszban — válaszolta Dekkeret feszengve. — Azonban Khyntor tartományban tartózkodtam, amikor a pontifikátus helyi hivatala kivizsgálást kezdeményezett bizonyos suvraeli ügyekben, és amint a tisztviselők megtudták, hogy jómagam amúgy is Suvraelbe tartok, a gazdasági megfontolásokat szem előtt tartva megkérdezték, nem vállalnám-e el a feladatot, bár a Napkirály alkalmazásában állok. És…

Golator Lasgia elgondolkodva kocogtatta Dekkeret iratait.

— Amúgy is Suvraelbe tartott? Megkérdezhetem, miért?

Dekkeret elvörösödött.

— Személyes ügyben, ha maradhatunk ennyiben.

A nő nem erősködött.

— És miféle suvraeli események bírhatnak akkora jelentőséggel khyntori testvéreim számára? Vagy vegyem úgy, hogy ez is olyan kérdés, ami felől nem ildomos érdeklődnöm?

Dekkeret egyre kényelmetlenebbül érezte magát.

— A kereskedelmi kvóták kiegyensúlyozatlanságáról van szó — felelte, de alig bírta állni a nő hűvös, átható tekintetét. — Khyntor termékeket állít elő nagy mennyiségben, és azoknak egy részét Suvraelben élő állatokra cseréli. Az elmúlt két évben a suvraeli export folyamatosan csökkent, olyannyira, hogy Khyntor gazdasága kezdi komolyan megérezni a hiányát. A gyártók egyre nehezebben képesek ekkora méretekben hitelezni Suvraelnek.

— Minderről magam is tudok.

— A feladatom abból áll — mondta Dekkeret —, hogy itt helyben, a legelőkön mérjem fel, vajon a közeljövőben számíthatunk-e az állattenyésztés fellendülésére és új szállítmányra.

— Kér egy kis bort? — kérdezte Golator Lasgia váratlanul.

Dekkeret zavartan azon töprengett, vajon milyen illemszabályok vonatkoznak erre a helyzetre. Miközben ő tétovázott, a nő két palack aranyszínű bort vett elő, ügyesen letörte róluk a pecsétet, és az egyiket a vendége kezébe nyomta. Dekkeret hálás mosollyal köszönte meg neki. A bor hideg volt, édes és enyhén szénsavas.

— Khyntorból — mondta a nő. — Csak hogy mi is hozzájáruljunk a suvraeli kereskedelmi deficithez. Ami a problémát illeti, Dekkeret beavatott, arról van szó, hogy Prankipin Pontifex utolsó évében rettenetes aszály sújtotta a kontinensünket. Nyilván felmerül a kérdés, beavatott, vajon miben különbözik itt egy aszályos és egy átlagosan csapadékos év, de van különbség, és nem is kevés. Az összes állattenyésztő körzetet súlyosan érintette a szárazság. Az állatokat nem tudták etetni, ezért levágtak annyit, amennyit a piac csak elbírt, a maradék élő jószágot pedig eladták a nyugat-zimroeli gazdáknak. Nem sokkal azután, hogy Confalume visszavonult a Labirintusba, visszatértek az esőfelhők, és a fű nőni kezdett a szavannákon. Azonban beletelik néhány évbe, amíg újra kineveljük a csordákat. Ennélfogva egy ideig még folytatódik a kereskedelmi viszonyaink kiegyensúlyozatlansága, majd minden rendbe jön. — A nő mosolyában nem volt semmi melegség. — Tessék. Most kíméltem meg egy érdektelen utazás kellemetlenségeitől. Felesleges a kontinens belső régióiba mennie.

Dekkeret most vette észre, mennyire szakad róla a víz.

— Ennek ellenére kénytelen leszek nekivágni az útnak, Golator Lasgia főregisztrátus.

— Annál többet ott sem fog megtudni, mint amit tőlem hallott.

— Nem akarok tiszteletlennek tűnni. De a megbízatásom egyértelműen kimondja, hogy saját szememmel kell megbizonyosodnom…

A szemek említésére a nő egy pillanatra lehunyta a sajátját.

— Ahhoz, hogy most eljusson a nagy tenyésztőterületek körzetébe, rengeteg nehézséget kell vállalnia, nem is beszélve a rendkívüli testi megpróbáltatásokról, és még az sem kizárt, hogy az élete is komoly veszélybe kerül. A maga helyében maradnék Tolaghaiban, belekóstolnék mindabba, amit ez a város kínálni tud, és elintézném azt a személyes ügyet, ami idáig hozta. Aztán a szükséges idő elteltével, a hivatalom közreműködésével megírja a jelentését, és elindul vissza Khyntorba.

Dekkeretben ebben a pillanatban fellángolt a gyanú. A múltban nem egyszer előfordult, hogy a hatalmi ág, aminek a nő is dolgozott, nem igazán működött együtt a Napkirály embereivel. Nagyon úgy látszott, mintha eléggé átlátszó módon megpróbálna eltussolni valamit. Dekkeret küldetése ürügy volt, de attól még tekintettel kellett lennie a pályafutására is, és ha a pontifikátus egyik tisztviselője ilyen könnyedén rászedi, abból később még gondjai támadhatnak. Azt a bort sem szabadott volna elfogadnia. Mindenesetre most, hogy zavarát leplezze, párat kortyolt az édes italból, majd nagy sokára megszólalt.

— A becsületem azt kívánja, hogy elkerüljem az ilyen egyszerű utat.

— Mennyi idős, Dekkeret beavatott?

— Lord Confalume uralkodásának tizenkettedik évében születtem.

— Igen, ebben az esetben érthető, hogy a becsülete még így sarkantyúzza. Jöjjön, vessen egy pillantást erre a térképre. — A nő fürgén felállt a székből. Dekkeret alacsonyabbnak gondolta, de majdnem olyan magas volt, mint ő, ettől viszont sokkal törékenyebbnek látszott. Sötét, szorosan kontyba tekert haja meglepően illatozott, ami még az erős bor aromáját is elnyomta. Golator Lasgia megérintette a falat, mire azon megjelent Suvrael ragyogó okkersárga és rozsdabarna színekben pompázó térképe.

— Ez itt Tolaghai — mondta, és megkocogtatta a kontinens északnyugati sarkát. — Az állattenyésztésre szolgáló területek itt vannak. — Végighúzta az ujját egy szélesebb sávon, ami hat-hétszáz mérföldnyire a szárazföld belsejében kezdődött, és elnagyolt kör alakban szegélyezte a Suvrael szívében éktelenkedő sivatagot.

— Tolaghaiból — folytatta a nő — három nagyobb út vezet a legelők vidékére. Ez az egyik itt. Arrafelé pillanatnyilag állandó homokviharok dúlnak, és egyáltalán nem biztonságos a közlekedés. Itt a második útvonal, ahol viszont problémák támadtak az alakváltó haramiákkal, ezért szintén lezártuk az utasok elől. A harmadik út a Khulag-hágón vezet át, de sajnálatos módon annyira elhanyagolták egy ideje, hogy a nagy homoksivatag terjeszkedő része teljesen elborította. Érti, mi a probléma?

Dekkeret nagyon udvariasan megkockáztatott egy kérdést.

— Ha Suvrael elsődleges kereskedelmi tevékenysége a húsexport, és a legelők, illetve a központi kikötő között járhatatlanok az utak, tényleg a legelők hiánya okozza az export jelenlegi visszaesését?

A nő elmosolyodott.

— A jelenlegi helyzetben más kikötőkből szállítjuk az árut.

— Akkor viszont elég elmennem az egyik kikötőbe, és onnan egyenes út vezet a legelőkre.

A nő ismét megkocogtatta a térképet.

— Tavaly tél óta Natu Gorvinu kikötője a lábasjószág-kereskedelem központja. Itt van, keleten, Alhanroel partvidéke alatt, nagyjából hatezer mérföldre innen.

— Hatezer…

— Tolaghai és Natu Gorvinu között nem igazán zajlik kereskedelem, mert nincs miért. Talán évente ha egy hajó megteszi az utat a két kikötőváros között. Belföldön még rosszabb a helyzet, mert Tolaghaiból indulnak utak Khangheezig… — A nő rábökött egy városra körülbelül ezer mérföldre a kikötőtől. — De onnan kelet felé ezeket már nem gondozzák, és ki tudja, azon túl mi van. Ez nem egy túlságosan népes kontinens.

— Tehát semmilyen úton nem juthatok el Natu Gorvinuba? — kérdezte Dekkeret döbbenten.

— De, egyetlen módon. Ha Tolaghaiból hajóval Alhanroel kontinensére utazik, Stoien városába, onnan pedig elindul vissza, Natu Gorvinuba. Természetesen mire ismét megérkezik Suvraelbe és behatol a szárazföld belsejébe, a válsághelyzet, amit ki kellene vizsgálnia, már valószínűleg véget is ért. Még egy palack bort, Dekkeret beavatott?

Dekkeret zsibbadtan elfogadta a bort. Belekábult ezekbe a távolságokba. Még egy rettenetes hajóút a Belső-tengeren át, a szülőhazájába, Alhanroelre, hogy rögtön indulhasson is visszafelé, harmadszor is hajóval, ezúttal Suvrael túlsó végébe, ahol esetleg éppen akkor zárják le a belföldre vezető utakat… nem. Nem. A vezeklést sem szabad túlzásba vinni. Inkább az egész küldetésről lemond, mintsem ilyen abszurd megpróbáltatásoknak vesse alá magát.

Miközben ezen töprengett, Golator Lasgia folytatta.

— Későre jár, és ezek a kérdések hosszabb mérlegelést igényelnek. Tudja már, hol fog vacsorázni, Dekkeret beavatott?

Váratlanul és meglepő módon a nő komor szemében egészen jól ismert, huncut szikra villant.

3.

Golator Lasgia főregisztrátus társaságában Dekkeret számára is hamar kiderült, hogy az élet Tolaghaiban nem szükségszerűen olyan sivár, mint első, felületes benyomása sugallta. A nő lebegőt hívott, és visszavitte a fogadójához — az arcára világosan kiült az ellenszenv, amikor meglátta az épületet —, majd közölte Dekkerettel, hogy egy órája van pihenni, tisztálkodni és elkészülni. Közben leszállt a rézszínű alkonyat, és mire eltelt az egy óra, az égbolt koromfeketére váltott, csak néhány idegen csillagkép hasított bele szaggatott mintákat, és a két hold egyike lebegett vékonyka sarlóként a látóhatár közelében. A nő pontosan érkezett. Komor hivatali tunikája helyett testére tapadó, áttört ruhát viselt, már-már abszurd módon csábító öltözéket. Dekkeret nem értette. Többnyire valóban sikere volt a nőknél, de eddig, legalábbis legjobb tudása szerint, nem érdeklődött feltűnően vendéglátója iránt, és csak a leghivatalosabb tiszteletnyilvánításban részesítette — a nő szemmel láthatóan mégis intim hangulatú estére készült. Miért? Nyilvánvalóan nem Dekkeret ellenállhatatlanul kifinomult stílusa és vonzó külseje volt az oka, viszont politikai előnyökre sem tehetett szert a segítségével, és ezen kívül semmilyen más ésszerű indítékot nem talált. Azt az egyet leszámítva, hogy ezen az ocsmány, világtól elzárt településen eseménytelen állóvíz az élet, Dekkeret pedig egy idegen ifjú, aki talán egy éjszaka erejéig elszórakoztathat egy hasonlóan fiatal hölgyet. Ettől úgy érezte, kihasználják, de nem támadtak ellene különösebb kifogásai. És a tengeren eltöltött hónapok után hajlandó volt kockáztatni egy keveset a gyönyör érdekében.

Egy magánklubban vacsoráztak a város szélén, Stoienzar híres növény-kreatúráival és egyéb virágcsodákkal benépesített kertben. Dekkeret ösztönösen azt számolgatta, vajon Tolaghai szerény vízkészletéből mennyit szánhattak erre az egyetlen helyre. Az egymástól tisztes távolságban elhelyezett asztaloknál elegáns suvraeliek ültek. Golator Lasgia biccentett némelyiküknek, de senki sem jött oda hozzá, és Dekkeretet sem bámulták meg udvariatlanul. Hetek óta most először érzett hűvös, frissítő szellőt: az épület belső részéből áradt, mintha az ősök valamelyik csodálatos masinája dolgozna odabent, a Kastély-hegy levegőjét biztosító atmoszféragépek távoli rokona. A vacsora pazar volt, enyhén erjedt gyümölcsökkel és puha, lédús, halványzöld halszeletekkel, és a Kastély-hegy peremvidékéről származó, poroszkai bort ittak hozzá. Mindketten bőségesen ittak belőle — a nő fokozatosan felélénkült, és fényesen ragyogott a szeme, az irodában tapasztalt fagyos formalitásoknak nyoma sem maradt. Dekkeret megtudta róla, hogy kilenc évvel idősebb nála, a nyugati kontinensről, a párás, buja Narabalból származik, kislánykorában kezdett el dolgozni a Pontifikátusnak, majd az utolsó tíz évben Suvraelben teljesített szolgálatot, és miközben Confalume-ból Pontifex lett, a nő lassan eljutott jelenlegi magas hivatalnoki pozíciójába itt Tolaghaiban.

— És jól érzed magad itt? — kérdezte Dekkeret. A nő vállat vont.

— Meg lehet szokni.

— Kétlem, hogy nekem sikerülne. Számomra Suvrael a kínszenvedések helye, bizonyos értelemben a purgatórium.

Golator Lasgia bólintott.

— Pontosan.

És a szeme összevillant Dekkeretével, aki nem mert bővebb magyarázatot kérni. Azonban valami azt súgta, hogy sok közös vonásuk van.

Ismét töltött mindkettőjüknek, és megkockáztatott egy hűvös, mindentudó mosolyt.

— A purgatóriumot keresed itt? — kérdezte a nő.

— Igen.

Vendéglátója a buja kert, az üres borosüvegek, a drága vacsora maradványai és a félig elfogyasztott csemegék felé intett.

— Akkor meglehetősen rosszul kezdtél neki.

— Hölgyem, a terveim között nem szerepelt ez a közös vacsora.

— Ahogyan az enyémek között sem. De a Mindenható gondoskodik rólunk, és mi elfogadjuk, amit ad. Igaz? Igaz? — A nő közelebb hajolt hozzá. — Mihez fogsz kezdeni? Elutazol Natu Gorvinuba?

— Túlságosan hatalmas kalandnak tűnik.

— Akkor tedd azt, amit mondtam. Maradj Tolaghaiban, amíg rá nem unsz. Aztán térj haza, és nyújtsd be a jelentésedet. Khyntorban senki sem fog ellentmondani neked.

— Nem. A kontinens belsejébe kell utaznom.

A nő csúfondáros pillantást vetett rá.

— Ezt nevezem elkötelezettségnek! De hogyan fogod megcsinálni? A városból induló utak le vannak zárva.

— Említetted a Khulag-hágót, amit teljesen elhanyagoltak. Egy használaton kívüli út nem tűnik olyan veszélyesnek, mint a halálos homokviharok vagy az alakváltó banditák. Talán kellő pénzért találok olyan karavánvezetőt, aki elvisz arrafelé.

— A sivatagba?

— Ha kell.

— A sivatagot kísértetek lakják — mondta Golator Lasgia könnyedén. — Felejtsd el. Inkább hívd ide a pincért, elfogyott a bor!

— Azt hiszem, én már nem kérek.

— Akkor induljunk. Elmegyünk máshová.

Amikor a hűvös szellőből az utcára léptek, valóságos arculcsapásként érte őket a forró, száraz éjszakai levegő. De pillanatok alatt a nő lebegőjében voltak, nem sokkal később pedig egy másik kertben, Golator Lasgia hivatalos rezidenciáján, a medence mellett. Itt nem enyhítették a hőséget az időjárásgépek, de a nő talált más megoldást a felfrissülésre: ledobta a ruháját, és a vízhez ment. Karcsú, ruganyos teste egy pillanatra megcsillant a csillagfényben, aztán fejest ugrott, és alig hallható csobbanással eltűnt a felszín alatt. Amikor felbukkant, intett Dekkeretnek, aki habozás nélkül követte.

Utána szoros ölelésbe forrtak a rövidre nyírt, vastag szálú gyepen. Inkább tűnt birkózásnak, mint szeretkezésnek. A nő hosszú, izmos lába a földhöz szegezte a férfit, próbálta leszorítani a karját, ide-oda hempergett vele és nevetett. Dekkeretet lenyűgözte az ereje és mozdulatai játékos vadsága. De amint kitapasztalták egymást, már harmonikusan mozogtak együtt, és aznap éjszaka nagyon keveset aludtak, mert komoly testgyakorlást végeztek helyette.

A hajnal bámulatos csoda volt: a napkorong minden átmenet nélkül lobbant az égre, mint egy máglya, és forró sugaraival perzselte végig a környező dombokat.

Ernyedt tagokkal, kimerülten hevertek egymás mellett. Dekkeret a nőhöz fordult — a kíméletlen reggeli ragyogásban sokkal kevésbé tűnt kislányosnak, mint a csillagfényben —, és minden teketóriázás nélkül folytatta az előző éjszaka megkezdett beszélgetést.

— Mesélj erről a kísértetjárta sivatagról! Milyen szellemek várnak rám ott?

— Mennyire kitartó vagy!

— Mesélj róluk!

— A sivatagban kísértetek élnek, akik képesek behatolni az álmaidba és ellopni azokat. Elrabolják a lelkedből az örömöt, és csak félelmet hagynak a helyén. Nappal a távolból hallani az éneküket, és megzavarnak, tévútra csalnak a zeneszóval és lármával.

— És ezt higgyem is el?

— Az elmúlt években sokan pusztultak el abban a sivatagban.

— Mert megölték őket az álomtolvaj kísértetek.

— Így mondják.

— Legalább lesz egy remek történetem, amit sokszor elmesélhetek a Kastély-hegyen.

— Ha hazajutsz — figyelmeztette a nő.

— Abból, amit mondtál, nekem úgy tűnik, nem mindenki pusztult el a sivatagban. Valakinek nyilvánvalóan vissza kellett térnie, hogy elmesélhesse a történetet. Felfogadok egy vezetőt, és vállalom a kísérteteket.

— Senki sem fog elkísérni.

— Akkor megyek egyedül.

— És akkor biztosan meg is halsz. — A nő végigsimított Dekkeret izmos karján, és halk, mormoló hangot hallatott. — Hát ennyire meg akarsz halni? Ilyen hamar? A halál értéktelen. Semmiféle haszonnal nem jár. Ha békét keresel, akkor sem a sír békéje kell neked. Felejtsd el a sivatagot. Maradj itt velem.

— Vagy menjünk együtt!

A nő nevetett.

— Nem hiszem.

Ez az egész tiszta téboly, gondolta Dekkeret. Nem igazán hitt a kísértetekről és az álomtolvajokról szóló mesékben, hacsak nem az alakváltó bennszülöttek próbáltak zavart kelteni a sivatagban, de ezt sem tartotta valószínűnek. Talán az összes figyelmeztetés csak csel, amivel a nő Tolaghaiban akarja tartani. Ha igaz, az nagyon hízelgő, de nem segít a küldetésében. Golator Lasgiának abban igaza volt, hogy a halál a vezeklés teljesen haszontalan formája. Ha azt akarja, hogy suvraeli kalandjainak értelme is legyen, akkor túl kell élnie azokat.

Golator Lasgia felállt és felsegítette őt is. Gyorsan megmártóztak a medencében, aztán a nő bevezette a házba, a legtakarosabban berendezett hajlékba, amit Dekkeret a Kastély-hegy innenső oldalán látott, és reggelit készített neki gyümölcsökből meg szárított halból.

Már jócskán benne jártak a délelőttben, amikor Dekkeret felé fordult.

— Mindenképpen be kell menned a kontinens belsejébe?

— Valami folyamatosan abba az irányba hajt.

— Hát legyen. Él Tolaghaiban egy semmirekellő gazember, aki gyakran utazik a szárazföld belsejébe a Khulag-hágón keresztül, legalábbis ha hinni lehet annak, amit állít. És eddig mindig túlélte. Egy royalokkal tömött erszényért minden bizonnyal szívesen elvisz odáig. A neve Barjazid. Ha annyira akarod, idehívatom és megkérem, hogy segítsen neked.

4.

A „semmirekellő gazember” kifejezés tökéletesen illett Barjazidra. Sovány, gyanús külsejű emberke volt. Lerongyolódott öltözéke egy régi, barna köntösből és elnyűtt bőrszandálból állt, amit a nyakában lógó, összevissza sárkánycsontokból készített nyaklánc egészített ki. Ajka vékony volt, a szeme lázasan csillogott, a bőrét szinte feketére égette a sivatagi nap. Úgy bámulta Dekkeretet, mintha közben az erszénye tartalmát próbálná felbecsülni.

— Ha velem jössz — mondta Barjazid teljesen színtelen, mégis erős hangon —, először is alá kell írnod egy nyilatkozatot, amivel igazolod, hogy a halálod esetén semmiféle felelősséggel nem tartozom az örököseidnek.

— Nincsenek örököseim — felelte Dekkeret.

— Akkor a rokonaidnak. Engem ugyan ne rángasson a pontifikátus bírósága elé sem az apád, sem a nővéred, amiért életedet vesztetted a sivatagban.

— Te elpusztultál a sivatagban?

Barjazid értetlenül pislogott rá.

— Micsoda kérdés ez?

— Gyakran utazol a sivatagba — erősködött Dekkeret —, és vissza is térsz onnan élve. Nem igaz? Ha tehát érted a dolgodat, akkor ezúttal is élve fogsz visszajönni, akárcsak én. Mindenben engedelmeskedem neked és követlek mindenhová. Ha életben maradsz, én is életben maradok. Ha meghalok, te sem éled túl, tehát nem lesz senki, akit a családom felelősségre vonhatna.

— Rám nem hat az álomtolvajok hatalma — mondta Barjazid. — Erről számos alkalommal meggyőződhettem. Honnan tudhatom, hogy te is ugyanilyen könnyedén ellenállsz majd nekik?

Dekkeret ismét töltött magának Barjazid teájából, a homokbuckák életrevaló cserjéjéből készült sűrű főzetből. Mindketten feltornyozott haigus-bőrökön kucorogtak egy dohszagú hátsó szobában, Barjazid unokaöccsének üzletében: az eddigi célzásokból ítélve a férfi egy eléggé népes klán tagja volt. Dekkeret tűnődve belekortyolt a maró, keserű italba, majd egy pillanat múlva megszólalt.

— Kik ezek az álomtolvajok?

— Fogalmam sincsen.

— Alakváltók netán?

Barjazid vállat vont.

— Nem vették a fáradságot, hogy rendesen bemutatkozzanak. Alakváltók, ghayrogok, vroonok, átlagos emberek… honnan tudnám? Az álmokban minden hang egyforma. A sivatagban valóban kóborol néhány alakváltó törzs, és vannak közöttük dühös, rosszindulatra hajlamos népek, és talán nemcsak a vonásaikat képesek megváltoztatni, hanem az álmodó elméket is meg tudják érinteni. Vagy nem.

— Ha az alakváltók miatt a Tolaghaiból kivezető három útból kettőt le kellett zárni, akkor a Napkirály katonáinak kellene közbelépniük.

— Ehhez nekem semmi közöm.

— Az alakváltók leigázott faj. Nem zavarhatják meg Majipoor mindennapi életét.

— Te vetetted fel, hogy az álomtolvajok esetleg alakváltók — jegyezte meg Barjazid epésen. — Részemről semmi közöm az elméletedhez. Teljesen lényegtelen, kik az álomtolvajok. Csak az számít, hogy a Khulag-hágón túl veszélyt jelentenek az utazókra.

— Akkor te miért jársz arra?

— Ritkán válaszolok olyan kérdésre, amelyben szerepel a miért — mondta Barjazid. — Azért megyek, mert okom van rá. Másokkal ellentétben úgy tűnik, élve vissza is jutok onnan.

— Mindenki meghalt, aki átkelt a hágón?

— Kétlem. De igazából fogalmam sincsen. Kétségtelenül sokan életüket vesztették, amióta az álomtolvajok először felbukkantak. És a sivatag mellesleg mindig is veszélyes hely volt. — Barjazid a teáját kavargatta. Kezdett türelmetlennek tűnni. — Ha velem tartasz, biztosítalak róla, hogy minden tőlem telhető módon megvédelek. De az életedet nem garantálhatom. Ezért követelem, hogy hivatalosan is feloldozz mindennemű felelősség alól.

— És ha éppen a saját halálos ítéletemet írom alá? — kérdezte Dekkeret. — Mi tartana vissza attól, hogy tízmérföldnyire a hágó után végezz velem, kirabold a holttestemet, és az egészet az álomtolvajokra fogd?

— Az Úrnőre esküszöm, nem vagyok én gyilkos! Még csak tolvaj sem!

— Ha viszont kapsz tőlem egy iratot, amiben megerősítem, hogy téged semmi felelősség nem terhel, ha útközben meghalok… a lehetőség még egy becsületes embert is a kelleténél jobban megkísértene, nem?

Barjazid szeme lángolt a haragtól. Olyan kézmozdulatot tett, mintha ott helyben véget akarna vetni a beszélgetésnek.

— Inkább a pimaszságod az, ami a kelleténél nagyobb — mondta, majd félrelökte a csészéjét és felállt. — Ha ennyire félsz tőlem, keress másik vezetőt.

Dekkeret ülve maradt.

— Elnézésedet kérem, ha félreérthető voltam — mondta csendesen. — De gondolj bele a helyzetembe: egy idegen, fiatal utazó távoli és veszélyes vidéken jár, ahol kénytelen ismeretlenek segítségét kérni, hogy olyan helyekre vigyék, ahol hihetetlen dolgok történnek. Muszáj elővigyázatosnak lennem.

— Akkor legyél még ennél is elővigyázatosabb. Szállj fel a következő Stoien felé tartó hajóra, és térj vissza a gondtalan életedhez a Kastély-hegyen.

— Ismét megkérlek, hogy legyél a vezetőm. Jó pénzért, de egy szót sem akarok többé hallani hivatalos nyilatkozatokról. Mennyi a tarifád?

— Harminc royal — felelte Barjazid.

Dekkeret akkorát nyögött, mintha gyomorszájon vágták volna. Ennél még a Piliploktól Tolaghaiig tartó út is kevesebbe került. Az olyanok, mint Barjazid, egy év alatt kerestek meg harminc royalt. Ha ki akarja fizetni, be kell váltania egy nagyobb összegű hitellevelet. Első gondolata az volt, hogy főúri gőggel felajánl tízet, azonban rájött, hogy az alkupozícióját már feladta, amikor elutasította a nyilatkozatot. Ha most nekiállna az áron is alkudozni, Barjazid egyszerűen véget vetne a megbeszélésnek.

— Legyen — szólalt meg végül. — De nyilatkozatról szó sem lehet.

Barjazid savanyú pillantást vetett rá.

— Rendben. Nem kell aláírnod semmit, ha ennyire ragaszkodsz hozzá.

— Hogyan fizessem ki a pénzt?

— A felét most, a felét az indulás reggelén.

— Tízet most — mondta Dekkeret —, tízet az indulás reggelén, és tízet aznap, amikor visszatérek Tolaghaiba.

— Ezzel a fizetségem egyharmada azon múlik, túléled-e az utat. Ne feledd, azt nem garantálhatom.

— Talán sokkal valószínűbb, hogy túlélem az utat, ha a pénz egy harmadát a legvégéig visszatartom.

— Azt hiszem, a Napkirály lovagjától elvárható némi dölyfösség, és ezt az ember egy bizonyos határig megtanulja elengedni a füle mellett. De attól tartok, te bőven átlépted ezt a határt. — Barjazid ismét elutasító mozdulatot tett. — Túlságosan kicsi a kölcsönös bizalom. Ostobaság lenne együtt utaznunk.

— Nem akartam tiszteletlen lenni — mondta Dekkeret.

— Mégis arra kérsz, hogy bízzam magamat a rokonaid jóindulatára, ha mégis meghalnál, ráadásul egyszerű rablógyilkosnak, de legjobb esetben is haramiának tartasz, ezért úgy szabod meg a fizetési feltételeket, hogy minél kevesebb okom legyen végezni veled. — Barjazid köpött egyet. — A dölyfösség ellentéte az udvariasság, ifjú lovag. Egy sárkányvadász szkandár udvariasabban bánt volna velem. Ne feledd, nem én kerestelek meg téged. Nem fogok megalázkodni, hogy segítsek neked. Ha megengeded, most…

— Várj.

— Más elintéznivalóm is van ma délelőtt.

— Most kifizetek tizenöt royalt — mondta Dekkeret —, tizenötöt pedig induláskor, ahogy kérted. Jó így?

— De közben attól félsz, hogy megöllek a sivatagban?

— Túlságosan gyanakvó lettem, mert nem akartam túl ártatlannak tűnni — felelte Dekkeret. — Tapintatlan voltam veled. Arra kérlek, lépj a szolgálatomba a megbeszélt feltételekkel.

Barjazid hallgatott.

Dekkeret kinyitotta az erszényét, és három ötroyalost húzott elő. Kettő még régi érme volt, Prankipin Pontifexet és Lord Confalume-ot ábrázolta. A harmadik csillogó, frissen vert érmén Confalume már Pontifexként szerepelt, a túloldalán pedig Lord Prestimion arcképe díszelgett. Barjazid elé tartotta a tenyerét, aki nagy érdeklődéssel vizsgálgatta a pénzeket.

— Az egyiket még sohasem láttam — mondta. — Megkérhetjük a fivérem fiát, hogy szavatolja a valódiságát.

Ez már sok volt.

— Azt hiszed, hamis pénzzel fizetek?! — hördült fel Dekkeret, és felpattant, majd fenyegetően az emberke fölé magasodott. Tombolt benne a harag, és nem sok választotta el attól, hogy megüsse Barjazidot.

Aztán feltűnt neki, hogy az emberke rezzenéstelenül és ijedtség nélkül tűri a kitörését. Sőt el is mosolyodott, majd kivette a másik két érmét a kezéből.

— Szóval te sem szereted az alaptalan vádaskodást, igaz, ifjú lovag? — kérdezte Barjazid kacagva. — Kössünk egyezséget. Te nem gondolod, hogy átvágom a torkodat a Khulag-hágón túl, én pedig nem vizsgáltatom meg az érméket a pénzváltóval, hm? Mit szólsz?

Dekkeret fáradtan bólintott.

— Ennek ellenére az utazás valóban kockázatos lesz — mondta Barjazid —, és a helyedben nem venném teljesen biztosra, hogy visszatérek. Sok múlik azon, mennyire bírod a próbatételeket.

— Úgy legyen. Mikor indulunk?

— Ötnapon, a napnyugta órájában. A Pinitor-kapun hagyjuk el a várost. Ismered a helyet?

— Megtalálom — felelte Dekkeret. — Akkor ötnapon, alkonyatkor. — És kezet nyújtott az emberkének.

5.

Ötnapig még maradt három nap. Dekkeret nem bánta a késlekedést, mert így még három éjszakát tölthetett Golator Lasgiával — ő legalábbis így gondolta, de nem így történt. Aznap, amikor Barjaziddal találkozott, valamivel később, estefelé felkereste a nőt a vízparti hivatalában, de nem találta, és a beosztottjai sem voltak hajlandóak átadni neki az üzenetét. Dekkeret még jóval sötétedés után is vigasztalanul járta az utcákat, de nem talált társaságot, míg végül be kellett érnie egy ízetlen és porszemektől csikorgó vacsorával a szállásán. Közben végig azt remélte, hogy csodás váratlansággal felbukkan Golator Lasgia, és magával viszi valahova. Azonban a nő nem jelent meg, Dekkeret pedig nyugtalanul, fel-felriadva töltötte az éjszakát, mert gondolatait kizárólag Golator Lasgia sima, feszes hátsója, apró, kemény keble, éhes, mohó ajka töltötte ki. Hajnal felé halovány és megfejthetetlen álmot látott, amiben a nő, Barjazid és néhány hjort meg vroon bonyolult táncot lejtettek egy tető nélküli, homokkal lepett romos épületben, majd utána olyan mélyen aludt tovább, hogy csak tengernap délben ébredt fel. Ebben a napszakban mintha a város összes lakója elrejtőzött volna a forróság elől, de amint kicsit hűvösebb lett, Dekkeret ismét elsétált a hivatalba, ahol megint nem találta bent a nőt, ezért ugyanolyan céltalanul töltötte az estéjét, mint az előzőt. Elalvás előtt az Úrnőhöz imádkozott, hogy álmában küldje el hozzá Golator Lasgiát. Azonban az Úrnőnek nem feladata teljesíteni az ilyen kívánságokat, és aznap éjszaka mindössze egy egyszerű, bár vidám álom ért el hozzá, ami lehetett ugyan az áldott Úrnő ajándéka, de valószínűleg nem az volt: egy szalmatetős kunyhóban élt a Nagy-óceán partján, Til-omonban, édes, lila gyümölcsöket majszolt, és minden egyes harapással színes lé fröccsent az arcára. Amikor felébredt, egy hjort várt rá a szobája előtt. Golator Lasgia főregisztrátus küldte, hogy kísérje a fiatalembert a hivatalába.

Aznap késő este együtt vacsoráztak, utána pedig ismét a nő villájába mentek, és olyan hevesen szeretkeztek, hogy ahhoz képest az előző alkalom szemérmes udvarlásnak tűnt. Dekkeret egyszer sem kérdezte meg, miért kerülte az előző két napban, de amikor reggel — az ébren töltött éjszaka ellenére frissen és életerősen — nekiláttak a fűszeres gihornabőrnek és az aranyló bornak, a nő magától hozta fel a témát.

— Szerettem volna több időt tölteni veled ezen a héten, de legalább az utolsó éjszaka a miénk lett. A csókom ízével a szádon mész az Ellopott Álmok Sivatagába. Vajon sikerült elérnem, hogy más nőre ne is gondolj?

— Magad is tudod a választ.

— Jó. Nagyon jó. Talán soha többé nem ölelsz más nőt, de az utolsó alkalom egyben a legjobb is volt, és keveseknek adatik meg ekkora szerencse.

— Ennyire biztos vagy benne, hogy meghalok a sivatagban?

— Kevesen térnek vissza onnan — válaszolta a nő. — Nagyon kicsi az esélye annak, hogy látlak még valaha.

Dekkeret enyhén megborzongott. Nem félelemből, hanem azért, mert megértette, mi hajtotta Golator Lasgiát. Az előző két éjjel szándékosan elkerülte, hogy a harmadik a lehető legszenvedélyesebb legyen, mert úgy gondolta, Dekkeret hamarosan úgyis meghal és valamilyen morbid késztetéstől eltelve különleges gyönyört talált abban, hogy ő lehet az utolsó nő az életében. A gondolatba beleborzongott. Ha a közeljövőben úgyis meghal, a maga részéről inkább töltötte volna a nővel az előző két éjszakát is, de a jelek szerint Golator Lasgia életszemlélete túllépett az ilyen pórias elképzeléseken. Udvariasan elbúcsúzott hát tőle, mert nem tudta, látják-e egymást még valaha. Azt sem tudta, vágyik-e egyáltalán újabb találkozóra, bármennyire is szép — és járatos az élvezetek hajszolásában. Túlságosan sok titok és veszélyes hóbort fortyogott a felszín alatt.

Nem sokkal napnyugta előtt megjelent a Pinitor-kapunál, a város délkeleti részén. Nem lepődött volna meg, ha kiderül, hogy Barjazid nem tartotta be a megállapodásukat, de a vén kapu lyukacsosra mart homokkő boltívén túl egy lebegő várta. A kis ember a jármű oldalának támaszkodott. Három kísérője mellette állt: egy vroon, egy szkandár és egy karcsú, átható tekintetű fiatalember, aki csak a fia lehetett.

Barjazid biccentett. A hatalmas, négykarú szkandár felkapta Dekkeret két termetes csomagját és könnyedén behajította a lebegő csomagterébe.

— A szkandár hölgy Khaymak Gran — mondta Barjazid — Nem tud beszélni, de még véletlenül sem ostoba. Hosszú évek óta dolgozik nekem, mióta megtaláltam a sivatagban kivágott nyelvvel és majdnem holtan. A vroon neve Serifain Reinaulion, aki gyakran és sokat beszél, de jobban ismeri a sivatagot, mint bárki más a városban. — Dekkeret kurtán tisztelgett az alacsony termetű, sokcsápos lénynek, aki hasonlóképpen viszonozta az üdvözlést. — Ő pedig a fiam, Dinitak, aki szintén velünk tart az útra. Kipihented magadat, Dekkeret beavatott?

— Meglehetősen — felelte Dekkeret. Az álmatlanul töltött éjszaka után a nap nagy részét átaludta.

— Főleg sötétben utazunk majd és a nappali hőségben táborozunk. Csak hogy tisztázzuk, jól értettem-e, a feladatom az, hogy átvigyelek a Khulag-hágón, keresztül a pusztaságon, amit az Ellopott Álmok Sivataga néven ismernek, egészen a Ghyzyn Kor melletti legelőkig, ahol bizonyos vizsgálatokat fogsz lefolytatni a pásztorok között. így van?

— Pontosan — válaszolta Dekkeret.

Barjazid azonban nem mozdult. Dekkeret értetlenül pillantott rá, aztán megértette. Az erszényéből három ötroyalost húzott elő. Kettő még régi, Prinkipin-kori érme volt, a harmadik új, csillogó Prestimion-royal. A pénzt Barjazidnak nyújtotta, aki a csillogó érmét rögtön a fiának hajította. A fiú gyanakodva méregette a pénzdarabot.

— Az új Napkirály — mondta neki Barjazid. — Itt az ideje, hogy megismerkedj az arcával. Gyakran fogod még látni.

— Dicsőséges uralkodó lesz — szólt közbe Dekkeret. — A nagysága még Lord Confalume kiválóságán is túl fog tenni. Már most a fellendülés hulláma söpör végig az északi kontinenseken, pedig ott ezelőtt is jómódban éltek. Lord Prestimion életerős és határozott ember, akinek nagyratörő tervei vannak.

Barjazid vállat vont.

— Itt kevés jelentősége van annak, ami az északi kontinensen történik, és valamiért Alhanroel vagy Zimroel jóléte mintha alig számítana Suvraelen. Persze örvendezik a szívünk, amiért a Mindenható újabb pompás Napkirállyal ajándékozott meg minket. Ki tudja, talán neki néha eszébe jut majd, hogy létezik délen is egy földrész, ahol élnek alattvalói. Most pedig induljunk.

6.

A Pinitor-kapu minden átmenet nélküli határvonal volt a város és a sivatag között. Egyik felén még a falak mögé rejtőző, alacsonyan terpeszkedő villák álltak, a túloldalán pedig a kopár pusztaság következett. A sivatag sivárságát egyedül a karavánút törte meg, egy kockakövekkel kirakott széles ösvény, ami megfontoltan kanyargott felfelé a Tolaghait övező hegygerincen.

Elviselhetetlen hőség tombolt. A sivatag éjszaka érezhetően hűvösebb volt, mint nappal, de attól még perzselt. A napkorong izzó szeme ugyan már nem meredt rájuk, de a narancssárga dűnék akadálytalanul ontották a napközben eltárolt hőséget, és úgy remegett a levegő és sercegett a homok körülöttük, mintha túlhevített kazán mellett járnának. Erős szél fújt — Dekkeretnek feltűnt, hogy amint leszállt a sötétség, a szél iránya is megváltozott, és most a kontinens belseje felől érkezett a tenger felé. De nem számított: akárhonnan is jött, könyörtelen, szárazon égető fuvallat volt.

A torokkaparóan forró, tiszta levegőben szokatlanul fényesen ragyogtak a csillagok és a holdak, amihez a talaj felől áradó ragyogás is társult. A lidércfényre emlékeztető különös világosság szabálytalan foltokban tarkította az út menti dombokat. Dekkeret megkérdezte, mi az.

— Egy növényfajta — felelte a vroon. — Belső fénnyel ragyognak a sötétben. Veszélyes megérinteni, mindig nagyon fájdalmas és gyakran halálos.

— Honnan ismerem fel nappal?

— Szikkadt zsinegre emlékeztet, és ezek a tépett, száraz szálak csomókban nőnek a sziklahasadékokban. Nem minden növény veszélyes, ami így néz ki, de az a legjobb, ha az összes hasonlót elkerülöd.

— Vagy mindent, amit csak látsz — szólt közbe Barjazid. — A sivatagban a növények megvédik magukat, néha egészen meglepő módokon. Az itteni kertek minden évben csúnya, új titkokat lepleznek le előttünk.

Dekkeret bólintott. Eddig sem tervezett sétákat a pusztaságban, de ha mégis megtenné, véletlenül sem nyúlna semmihez.

A lebegő öreg volt és lassú, a lejtő pedig meredek. A jármű komótosan araszolt előre a parázsló éjszakában. Az utasok alig szóltak egymáshoz. A szkandár a lebegőt vezette, a vroon pedig mellette ült. Serifain Reinaulion nagy ritkán tett egy-egy megjegyzést az út állapotára. A hátsó fülkében a két Barjazid gubbasztott szótlanul, ezért Dekkeret egyedül, növekvő undorral bámulta a pokoli tájat. A napfény könyörtelen pörölycsapásai alatt a táj feltöredezett és elcsúnyult. Az a kevés nedvesség, amit a téli évszak hozott, nyomtalanul eltűnt — és vékony, szögletes repedéseket hagyott maga után. A talaj himlőhegessé vált, ahol a nyughatatlan szél homokszemekkel dörzsölte végig, és az alacsonyan, ritkásan sarjadó növényekből ugyan többféle is akadt, de mindegyik egyformán torz, görbe, göcsörtös és hajlott volt.

Dekkeret lassan kezdett hozzászokni a hőséghez: egyszerűen nem szabadulhatott tőle, mintha a második bőre lett volna, és idővel nem tehetett mást, elfogadta. A hőségben rejlő halálos rondaság, a szikkadt, tüskés, durva, közönyös sivárság elzsibbasztotta a lelkét. Számára teljesen újszerű, szinte felfoghatatlan volt az elképzelés, hogy egy táj gyűlöletes is lehet. Felidézte szülővárosát, a Kastély-hegy bércei között terpeszkedő Normorkot, a kanyargós sugárutakat, a csodálatos kőfalakat és az enyhe, éjféli esőket. Stee gigászi városára gondolt, kicsit feljebb a hegyen — egyszer, egy hajnalban olyan kertben sétált, ahol a fák éppen csak a bokájáig értek, és olyan zöld volt a levelük, hogy a szeme is belekáprázott. Eszébe jutott Felső-Morpin, a sziporkázó város-csoda, amit teljes egészében a gyönyöröknek szenteltek, és a Kastély-hegy csúcsán magasodó, káprázatos napkirályi palota árnyékában feküdt. Khyntor érintetlen, erdős vadonja, Ni-moya vakítóan fehér tornyai, a Glayge-völgy illatos legelői — milyen gyönyörű is ez a világ, gondolta Dekkeret, mennyi csodát rejt, és milyen rettenetes ez a hely itt körülöttem!

Megpróbálta rávenni magát, hogy változtasson az értékrendjén, és megtalálja a szépséget a sivatagban is, máskülönben teljesen elsorvad a lelke. Legyen hát szépség a tikkasztó szárazságban, gondolta, meg a fenyegetően szögletes formákban, a sziklák himlőhelyeiben, a zölden derengő csenevész növényekben. Legyen szép, ami tüskés, ami kopár és üres és durva. Mert mi a szépség, tette fel a kérdést magának, mint tanult reakció a látott dolgokra? Miért sokkal szebb egy tisztás, mint egy kavicsos sivatag? A szépség, mint mondják, a néző szemében jön létre; tehát ideje megtanítani a szemedet arra, hogy mást találjon szépnek, Dekkeret, különben végez veled ez a kontinens.

Megpróbálta erővel szeretni a sivatagot. Úgy tépkedte ki az elméjéből az olyan szavakat, mint a „sivár”, „ocsmány” és „visszataszító”, mintha egy vadállat agyarait cibálta volna ki, és ráparancsolt magára, hogy gyengédnek és megnyugtatónak lássa a tájat. A lecsupaszított sziklák felgyűrődött kőzetrétegeit, a kiszáradt vízmosások tátongó kürtőit. Felfedezte a szépséget az úton átiramodó parányi, éjszakai teremtményekben. És miközben egyre mélyebbre jutottak az éjszakában, a sivatag valóban egyre kevésbé látszott gyűlöletesnek, aztán semlegessé vált, míg a végén Dekkeret talán a szépséget is megtalálta benne. A hajnal előtti órában pedig már egyáltalán nem is gondolt az egészre.

A reggel hirtelen érkezett: a völgy nyugati oldalán narancsszínű fénysugár tört meg, miközben a szemközti hegygerinc tetején lassan fellobbant a vörösen ragyogó tűz, és ezt követte a nap sárgán izzó korongja, aminek itt sokkal erősebb bronzos-zöldes árnyalata volt, mint északon, és elszabadult hőlégballonként lebbent az égre. Dekkeretben döbbenten tudatosult, hogy az apokaliptikus napkelte pillanatában sajgó fájdalommal gondolt Golator Lasgiára: vajon nézi-e a hajnalt, és ha igen, akkor kivel. Miután egy kicsit kiélvezte a fájdalmat, elhessegette a gondolatot, és Barjazidhoz fordult:

— Az éjszaka egyetlen lidérc sem bukkant fel. Nem arról volt szó, hogy a sivatagot kísértetek járják?

— Az igazi gondok általában a hágó után kezdődnek — felelte az emberke.

A korai órákban még folytatták az utat. Dinitak felszolgálta a száraz kenyérből és savanyú borból álló egyszerű reggelit. Dekkeret megfordult, hogy megnézze, honnan jöttek, és bámulatos látvány tárult elé. A talaj úgy lejtett mögöttük, mint egy hatalmas, homokszínű kötény, csupa ránc és gyűrődés, a legalján éppen csak látszottak Tolaghai egymásra dobált házai, és azokon túl a tenger húzódott egészen a látóhatár pereméig. Az égen egyetlen felhő sem sodródott, és a föld égetett agyagszíne annyira kihangsúlyozta a kékségét, mintha a fejük felett is a tenger hullámzana. Már most erősödött a hőség. Alig múlt reggel, mire elviselhetetlenné vált, de a szkandár szenvtelenül vezette felfelé a járművet a hegyoldalon. Dekkeretet néha rövid időre elnyomta ugyan az álom, de ezen a szűkös helyen képtelenség volt aludni. Az éjszakai út után vajon egész nap haladni fognak? De nem kérdezett semmit. Mire azonban a kimerültség és a kényelmetlenség éppen elviselhetetlenné vált, Khaymak Gran váratlanul balra kormányozta a lebegőt, levitte az út egyik leágazására és megállította.

— Az első táborhelyünk! — jelentette be Barjazid.

A rövid leágazás egy magas sziklaperemnél ért véget, ami természetes boltívet formázva emelkedett ki a sivatagi talajból. Előtte tágas, homokos terület húzódott, ebben a napszakban még árnyékban, és a nyomokból ítélve sokan használták táborhelynek. A sziklaalakzat tövében sötét folt terjengett, ahol rejtélyes módon víz tört fel a földből, nem csobogó forrásként, de ahhoz elegendő volt, hogy a tikkadt utazók kicsit felfrissüljenek tőle ebben a rettenetes sivatagban. Ideális helynek tűnt. Az út első részét nyilvánvalóan úgy tervezték, hogy a legforróbb időszak előtt még pont ideérjenek.

A szkandár és az ifjú Barjazid szalmafonatokat pakolt ki a homokra a lebegő egyik tárolórekeszéből. Ezután megebédeltek, szárított húst, pár savanykás ízű gyümölcsöt és meleg szkandár sört, majd a két Barjazid, a vroon és a szkandár egyetlen szó nélkül az oldalára fordult, és azonnal elnyomta őket az álom. Dekkeret magányosan ácsorgott mellettük, és a fogai közé szorult húsdarabot próbálta kipiszkálni. Most, amikor végre aludhatott volna, egyáltalán nem volt álmos. Körbejárta a táborhelyet, és sokáig bámult az árnyékok menedékén túl hullámzó, naptól perzselt kősivatagba. Egyetlen élőlényt sem látott, sőt még szerencsétlen csenevész növények is mintha még mélyebbre próbálták volna ásni magukat a földbe. A hegy egyre meredekebben emelkedett dél fél. A hágó nem lehetett messze. És mi lesz utána? Mi?

Amikor megpróbált aludni, kellemetlen képek gyötörték. Golator Lasgia lebegett a szalmafonata mellett, olyan közel, hogy akár meg is ragadhatta, magához is ölelhette volna, de a következő pillanatban a látomás elillant és feloldódott a remegő hőségben. Ezredszerre is látta magát a Khyntori Határ-hegység erdőségében, a prédáját üldözte, célzott — és hirtelen megborzongott. Elhessegette az emlékképet, mire váratlanul Normork hatalmas városfalán araszolt, és hideg, gyönyörűséges levegőt szippantott. De ezek nem álmok voltak, csak illékony emlékek és céltalan ábrándok — az álom még sokáig elkerülte, és amikor végre megérkezett, mély volt, üres és rövid.

Különös hangokra ébredt: halk dúdolásra, énekszóra és hangszerek távoli lármájára, egy népes karaván halk, de egyértelműen felismerhető neszeire. Mintha harangok csendülését és egy dob ütemes dobogását is hallotta volna. Egy ideig mozdulatlanul hevert a fonaton, és próbálta felfogni, mit hall. Aztán felült és pislogva körülnézett. Leszállt a szürkület. Átaludta a nap legforróbb részét, és az árnyékok most már a másik irányból nyújtóztak felé. Négy társa éberen sürgölődött körülötte, és a matracokat csomagolták össze. Dekkeret a fülét hegyezte, és megpróbálta kideríteni, honnan jönnek a hangok. De nem sikerült: mintha egyszerre hallatszottak volna mindenhonnan és sehonnan. Erről eszébe jutott Golator Lasgia története a kísértetekről, akik nappal énekszóval és lármával próbálják letéríteni a vándorokat az útról.

Barjazidhoz fordult.

— Mik ezek a hangok? — kérdezte.

— Hangok?

— Nem hallod? Beszédfoszlányok, harangok, léptek, utasok mormolása?

Barjazid meglepettnek tűnt.

— A sivatag dalára gondolsz?

— A kísértetek dalára?

— Akár az is lehet. Vagy pusztán a hegyek közül hallatszik idáig egy vándorló csapat lármája, a lánccsörgés és a gongszó. Melyik valószínűbb?

— Egyik sem — válaszolta Dekkeret komoran. — Az én világomban nincsenek kísértetek. Viszont ezen az úton rajtunk kívül egy lélek sem jár éppen.

— Biztos vagy benne, beavatott?

— Miben? Hogy nincsen kísértetek, vagy hogy nincsenek vándorok?

— Bármelyikben.

Dinitak Barjazid, aki eddig szótlanul figyelte a beszélgetést, most Dekkerethez lépett.

— Félsz? — kérdezte.

— Az ismeretlen mindig zavaró. De jelenleg inkább kíváncsiságot érzek, mint rémületet.

— Akkor kielégítem a kíváncsiságodat. Amint enyhülni kezd a nappali forróság, a sziklák és a homok leadják a felgyülemlett hőt. Lehűlés közben összehúzódnak, ami hangot bocsát ki. Ezek azok a bizonyos dobok és csengettyűk. Nincsenek itt kísértetek — mondta a fiú.

Az idősebb Barjazid kurta kézmozdulattal útjára küldte a fiát. Dinitak komoly arccal engedelmeskedett.

— Nem örülsz, amiért elmondta, igaz? — kérdezte Dekkeret. — Jobban szeretnéd, ha azt hinném, hogy nyüzsögnek körülöttünk a kísértetek.

Barjazid csak mosolygott.

— Nekem teljesen mindegy. Válaszd a neked tetsző magyarázatot. Biztosíthatlak róla, hogy éppen elég kísértettel lesz dolgod a hágó túloldalán.

7.

Egész csillagnap este a hegyoldalon felfelé tekergőző úton haladtak, és éjfélre elérték a Khulag-hágót. Itt hűvösebb volt a levegő, mert több ezer láb magasságban jártak a tengerszint fölött, és az egymással civakodó szelek némi felüdülést hoztak a perzselő melegbe. A hágó egy széles és meglepően mély hasadék volt a hegyben, és már majdnem vasárnap hajnalra járt, mire kibukkantak a túloldalán, és megkezdték az utat lefelé, a kontinens igazi belseje felé.

Dekkeretet elképesztette a szeme elé táruló látvány. A fényes holdfény semmihez nem fogható kopárságot világított be előttük, amihez képest a város és a hágó közötti rész virágzó kertnek tűnt. Az sivár sziklarengeteg volt, ez viszont homoksivatag, dűnék végtelen tengere, amit csak néhol tört meg egy-egy kavicsos folt. Növényzetnek szinte nyomát sem látta, a dűnéken semmi sem nőtt, de máshol is csak szánalmas gyomok sarjadtak. És a hőség! Az előttük elterülő medencéből fullasztóan forró hullámokban áradt a levegő, amit mintha addig szikkasztottak volna valahol, amíg az élet minden nyoma elveszett belőle. Dekkeret először elképzelhetetlennek találta, hogyan létezhetnek legelők ebben az óriás kohóban. Megpróbálta felidézni a pontifikátus hivatalában látott térképet: az állattenyésztők vidéke széles sávban vette körül a középső sivatagot, de a Khulag-hágó alatti részt valahogyan elérte a terjeszkedő pusztaság… igen, ez a magyarázat. A legváltozatosabb módokon terméketlen földeken túl fűvel borított, legelésző jószágokkal benépesített vidék várt rájuk, legalábbis imádkozott, hogy így legyen.

A kora reggeli órákban leereszkedtek a kontinens belseje felé néző hegyoldalon a középső fennsíkra. A napkorong első sugarainak fényében Dekkeret furcsa, tintaszerű sötétséggel kitöltött, ovális foltot vett észre előttük. Amikor közelebb értek, már azt is látta, hogy ez egy oázis, és a sötét foltból lassan karcsú, hosszú törzsű fák bontakoztak ki, apró, bíborszínű levelekkel. Ez volt a második napra ütemezett pihenőhely. A homokban látni lehetett, hol vertek tábort az előttük érkező vándorok — a fák alatt elszórt szemét hevert, a tisztás közepén féltucatnyi rögtönzött menedék állt, egymásra rakott sziklákból és száraz ágakból feldobált tetővel. Nem messze onnan zavaros vizű patak kanyargott a fák közül, és egy posványos, algától zöld tavacskába csorgott. Azon túl egy másik tó csillogott, amit kristálytiszta vizéből ítélve nyilvánvalóan egy föld alatti forrás táplált. A két tó között furcsa építmény állt: dupla ívbe rendezett, hét darab kúpos tetejű sziklatömb alkotta, amelyek mind Dekkeret derekáig értek. Hosszasan tanulmányozta.

— Az alakváltók műve — szólalt meg Barjazid.

— Metamorf oltár?

— Úgy hisszük. Azt tudjuk, hogy az alakváltók gyakran felkeresik ezt az oázist. Néha apróbb piurivar kegytárgyakat találunk, imabotokat, tollakat, fűzfafonatú, ügyes kis ivókupákat.

Dekkeret szorongva nézett a fákra, mintha attól tartana, hogy azonnal vérszomjas bennszülöttekké változnak. Eddig nem sokat találkozott Majipoor őshonos lakóival, a leigázott és kitelepített erdőlakókkal, és az a kevés, amit tudott róluk, leginkább félelemből, bűntudatból és közönyből fogant szóbeszédből és legendákból állt össze. Annyit biztosan lehetett tudni róluk, hogy valaha régen hatalmas metropoliszokban éltek — Alhanroel kontinensén rengeteg romváros akadt, és Dekkeret még iskolás korában járt a leghíresebben, a kőből emelt gigászi Velalisierben, nem messze a Pontifex Labirintusától. Azonban ezek a városok sok ezer évvel ezelőtt elpusztultak, és az emberek, majd a többi idegen faj felbukkanásával az őshonos piurivarokat visszaszorították a bolygó sötétebb zugaiba, főleg Zimroel hatalmas, erdős rezervátumába Khyntortól délkeletre. Dekkeret eddig kétszer vagy háromszor látott igazi metamorfot, legalábbis olyat, akiről tudta, hogy az. A törékeny, zöldessárga, anyagtalannak tűnő teremtményeknek üres, kifejezéstelen arca volt, de természetesen bámulatos könnyedséggel tudtak felvenni egymás után bármilyen alakot. Akár ez a kis vroon vagy maga Barjazid is lehet alakváltó.

— Hogyan képesek a metamorfok vagy bárki más életben maradni ebben a sivatagban? — kérdezte.

— Talpraesettek. Alkalmazkodnak.

— Sokan vannak errefelé?

— Kit tudhatja? Néhány kisebb csoportukkal találkoztam csak, de összesen sem lehettek többen ötvennél, hetvenötnél. Valószínűleg vannak még. Vagy mindig ugyanazzal a néhánnyal találkozom, csak különböző álcákat viselnek, eh?

— Különös egy nép — mondta Dekkeret, és lustán végigsimított a legközelebbi oltároszlop gömbölyű tetején. Barjazid bámulatos sebességgel elkapta a csuklóját, és elrántotta onnan.

— Nehogy megérintsd!

— Miért ne? — kérdezte Dekkeret meglepetten.

— Ezek szent kövek.

— Neked?

— Azoknak, akik ezt itt felépítették — válaszolta Barjazid komoran. — És ezt tiszteletben tartjuk, akárcsak a varázserőt, ami talán ezekben a kövekben rejtőzik. És ezen a vidéken senki sem hívja ki magára csak úgy a szomszédok haragját.

Dekkeret elképedt pillantást vetett az emberkére, az oszlopokra, a két tóra, a kecses, éles levelű fákra körülöttük. A hőség ellenére megborzongott. A kis oázist körülvevő dűnékre nézett, az út poros szalagjára, amit dél felé elnyelt a titkok földje. A napkorong fürgén kapaszkodott felfelé, és a hőség rettenetes korbácsként vágott végig a földön, az égen és azon a néhány sebezhető vándoron, akik erre a szörnyű helyre merészkedtek. Egy pillantást vetett a hegyekre, ahonnan jöttek, és most hatalmas, kikerülhetetlen falnak tűnt, ami elválasztotta őket attól, amit ezen a felperzselt kontinensen civilizációnak neveztek. Ijesztően magányosnak, gyengének és elveszettnek érezte magát.

Dinitak Barjazid jelent meg támolyogva. Egy nagy halom kulacsot cipelt, amit majdnem Dekkeret lábára ejtett. Segített neki megtölteni a kulacsokat a tó tiszta vizével, de a feladat a vártnál jóval hosszabb ideig tartott. Dekkeret meg is kóstolta a vizet: hideg volt, tiszta, különös, de nem kellemetlen fémes mellékízzel, amit Dinitak szerint a kioldódó ásványok okoztak. Legalább tucatszor fordultak, mire az összes kulacsot a lebegőhöz hordták, de mint Dinitaktól megtudta, napokig egyetlen vízforrás közelében sem járnak majd.

Az ebéd a szokásos egyszerű fogásokból állt, utána pedig, miközben a hőség lassan közelített elviselhetetlen déli csúcspontja felé, elhevertek a fonatokon. Ez volt a harmadik alkalom, hogy Dekkeret napközben aludt, és a szervezete kezdett hozzászokni a változáshoz. Lehunyta a szemét, lelkét a szeretett Úrnő, Lord Prestimion édesanyja kegyelmébe ajánlotta, majd szinte azonnal elaludt.

Ezúttal álmodott.

Már nem is emlékezett, mikor álmodott utoljára rendesen. Majipoor legtöbb lakójához hasonlóan az álmok Dekkeret életében is központi helyet foglaltak el, minden éjszaka megnyugtatták, biztatták, utasításokat adtak neki vagy tisztáztak dolgokat, vezették, dorgálták és még számos más feladatot töltöttek be. Majipoor lakóit gyermekkoruktól kezdve arra tanították, hogyan lehet az elméjük fogékony az álomüzenetekre, miképpen figyelhetik meg részletesen és tárolhatják el az álmaikat, hogy alvás küszöbén túlra, az éber világba is magukkal vihessék azokat. És az Álmok Szigetének Úrnője jóságos, mindenhol jelenlévő alakként lebegett felettük, segített mélyebben feltárni a lélek mozgatórugóit, és álomüzeneteivel a gigászi Majipoor több milliárd lakójával lépett közvetlen kapcsolatba.

Dekkeret saját magát látta álmában. Egy hegygerincen sétált, ami megérzései szerint a múlt éjszaka elhagyott hegylánc teteje lehetett. Egyedül volt, és a napkorong hatalmasnak tűnt, félig kitöltötte az eget. Mégsem volt elviselhetetlen a hőség. A hegyoldal olyan meredeken lejtett, hogy amikor lenézett a sziklaperemről, nyílegyenesen lelátott, le, le és még lejjebb, látszólag több száz mérföld mélységbe, ahol roppant, füstölgő katlan dübörgött, egy fortyogó vulkáni kürtő, ahol rőt magma bugyogott és sziszegett. A föld alatti erők gigászi örvénye nem ijesztette meg, éppen ellenkezőleg, furcsán vonzotta, olyan hívogatónak tűnt, hogy legszívesebben belevetette volna magát, és az olvadt magjáig úszott volna. Ereszkedni kezdett lefelé, futott és szökellt, gyakran a talajtól is elszakadt, és csak lebegett, sodródott, repült a hatalmas hegyoldal mellett, és amikor közelebb ért a lüktető lávához, mintha arcokat látott volna benne, Lord Prestimiont és a Pontifexet, Barjazidot és Golator Lasgiát — és azok ott, a szélén, azok a félig rejtőző, félénk árnyak nem metamorfok? A vulkán szívében csak úgy nyüzsögtek a hatalmasságok, és Dekkeret szeretettel eltelve szaladt feléjük. Csak egy gondolat járt a fejében: Fogadjatok magatok közé, jövök, itt vagyok, és amikor mögöttük megpillantotta a hatalmas, fehér korongot, amiről azonnal tudta, hogy a Sziget Úrnőjének támogató szeretete, minden porcikáját elöntötte a boldogság, mert most már megértette, hogy ez egy álomüzenet, és az Úrnő hosszú hónapok óta nem érintette meg alvó elméjét.

Nem ébredt fel, de tudatában volt annak, hogy alszik, így figyelte az álombéli Dekkeretet, és várta a beteljesülést, a találkozást az álom-Úrnővel, amikor feláldozza magát a vulkán kürtőjében, amit majd a kinyilatkoztatás és az igazság követ, és ebből a pillanatból születik majd a boldogság. Ekkor azonban különös érzés suhant át az álmán, akár egy árnyék. A színek kifakultak, az arcok elhomályosultak; Dekkeret szaladt ugyan tovább, de egyre többször botlott meg és bukott fel a forró köveken, lenyúzta a bőrt a térdéről és a tenyeréről, aztán teljesen el is tévedt, és már nem lefelé tartott, hanem elkalandozott oldalra, és nem is bírt tovább haladni. Az előbb már majdnem megérintette a boldogság pillanatát, ami mostanra kisiklott a kezéből, és szorongás, feszengés és meghökkenés maradt utána. Rohamosan hagyta el az álomban felsejlő eksztázis ígérete. A ragyogó színek behódoltak a mindent elborító szürkeségnek, és minden mozgás megszűnt: Dekkeret mozdulatlanul állt a hegyoldalon, mereven bámulta a kihunyt kürtőt odalent, és a látványtól megremegett, összekucorodott a földön és zokogva hevert ott, amíg fel nem ébredt.

Pislogva felült a szalmafonaton. Lüktető fejfájás gyötörte, a szeme szúrt, mellkasában és a vállában borzalmasan feszültek az izmok. Ez az egész nem volt rendben: az álmok, még a legrosszabb rémálmok sem okoztak soha ilyen zavarodottságot, félelmet és rossz közérzetet. Kora délutánra járt, a vakító napkorong a fák lombja fölött lebegett. A közelben Khaymak Gran, és a vroon, Serifain Reinaulion hevert, kicsit távolabb Dinitak Barjazid feküdt. A jelek szerint az igazak álmát aludták. Az idősebb Barjazidot nem látta. Dekkeret hasra fordult, a meleg homokba temette az arcát, és hagyta, hadd eresszen le belőle a felgyülemlett feszültség. Valami szörnyen elromlott az álmában, ezt tudta: sötét erők nyúltak bele, elloptak minden jót, és fájdalmat hagytak helyette. Szóval ezek lennének a sivatag kísértetei? Ilyen, ha ellopják valakinek az álmait? Dekkeret összegömbölyödött a matracon. Úgy érezte, bemocskolták, kihasználták és megerőszakolták. Vajon mostantól fogva, miközben egyre mélyebbre hatolnak a borzalmas sivatagba, mindig ez lesz majd, ha nyugovóra tér? Vagy még ennél is rosszabb?

Kis idő múlva ismét elaludt. Újabb álmok jöttek, kósza, homályos foszlányok, ritmus és tudatos tervezés nélkül. Nem foglalkozott velük. Amikor felébredt, a nappal már a végére járt, és a sivatag neszei, a kísértethangok motyogtak a fülébe, csengőszót hallott, mormolást és távoli nevetést. Olyan kimerültnek érezte magát, mintha egyáltalán nem is aludt volna.

8.

A többieken semmi sem mutatta, hogy bármi megzavarta volna az álmukat. A szokásos módon köszöntötték az ébredező Dekkeretet — a magas, szótlan szkandár nő rá se hederített, a kis vroon nyájasan csipogott és szaporán összefonta, majd széttárta a csápjait, a két Barjazid pedig kurtán biccentett felé —, és ha sejtették is, hogy új társuknak gyötrelmes éjszakája volt, nem hozták szóba. Reggeli után az idősebb Barjazid rövid tanácskozást tartott Serifain Reinaulionnal az utak állapotáról, amelyeken aznap éjjel szándékoztak haladni, aztán már el is indultak a holdfényes éjszakába.

Úgy teszek, mintha semmi sem történt volna, gondolta Dekkeret eltökélten. Ne tudják meg, hogy ezek a lidércek azt tesznek velem, amit akarnak.

De elhatározása nem lett hosszú életű. A lebegő egy kiszáradt tavakkal teli vidéken járt, ahol az üres medrekből több ezer különös, szürkészöld púp meredezett. Barjazid váratlanul Dekkerethez fordult.

— Kellemeset álmodtál? — kérdezte.

Dekkeret tudta, hogy látszik rajta, mennyire kimerült.

— Pihentem már jobban is — motyogta.

Barjazid csillogó szeme áthatóan meredt rá.

— A fiam szerint nyöszörögtél álmodban, sokat forgolódtál, és átkulcsoltad a térdedet. Csak nem az álomtolvajokat érezted alvás közben?

— Zavaró erő jelenlétét éreztem az álmomban. Azt nem tudom, az álomtolvajok műve volt-e.

— Leírnád, milyen érzés volt?

— Talán álomfejtő is vagy, Barjazid? — csattant fel Dekkeret hirtelen haraggal. — Miért hagynám, hogy az elmémben kutakodj? Az álmaim csak rám tartoznak!

— Békesség, jó lovag, békesség. Nem akartam tolakodó lenni.

— Akkor hagyjál békén!

— Felelősséggel tartozom a biztonságodért. Ha a pusztaság démonai elkezdtek befurakodni a lelkedbe, neked is érdeked, ha erről tudok.

— Szóval most már démonok?

— Démonok, kísértetek, lidércek, ellenséges alakváltók, teljesen mindegy — mondta Barjazid türelmetlenül. — Lények, akik az alvó utasokra vadásznak. Megérintettek vagy sem?

— Nem volt különösen kellemes az éjszakám.

— Arra kérlek, meséld el, pontosan miért.

Dekkeret nagy levegőt vett, majd lassan kiengedte.

— Először úgy éreztem, hogy az Úrnőtől kapok üzenetet, egy békés és örömteli álmot. Ami aztán fokozatosan megváltozott, érted? Egyre sötétebb és egyre kaotikusabb lett, eltűnt belőle minden boldogság, és sokkal rosszabb hangulatban ébredtem, mint amikor lefeküdtem aludni.

Barjazid komolyan biccentett.

— Igen, igen, ezek a tünetek. Valami megérinti az elmét, behatol az álomba, zavaró fátylat borít rá, és kiszívja belőle az energiát.

— Vámpírizmus lenne? — vetette fel Dekkeret. — Él valami a pusztaságban, ami életerőt szív el a gyanútlan vándoroktól?

Barjazid csak mosolygott.

— Látom, mindenképpen elméleteket akarsz gyártani. Én nem állítok fel teóriákat, beavatott.

— És te érezted a jelenlétüket az álmaidban?

Az emberke különös, átható tekintetet vetett Dekkeretre.

— Nem. Nem, soha.

— Soha? Immúnis vagy rájuk?

— Úgy tűnik.

— És a fiad?

— Néhány alkalommal megesett vele is itt a sivatagban. De nagyon ritkán, talán minden ötven esetből egyszer. Az immunitás ezek szerint nem öröklődik.

— És a szkandár? A vroon?

— Őket is megérintette ez az erő — felelte Barjazid. — Nem túl gyakran. Zavarónak találják, de nem elviselhetetlennek.

— Mások mégis belehaltak az álomtolvajok érintésébe.

— Ez pusztán elmélet — mondta Barjazid. — Az utasok többsége, akik az elmúlt években errefelé jártak, különös álmokról számoltak be. Voltak, akik eltévedtek és soha többé nem kerültek elő. De honnan tudhatjuk, hogy létezik-e bármi kapcsolat a rémálmok és az eltévedés között?

— Nagyon óvatos ember vagy — mondta Dekkeret. — Sohasem hozol elhamarkodott következtetéseket.

— És egészen szép kort éltem meg, miközben a nálam meggondolatlanabbak közül sokan jóval korábban visszatértek minden dolgok forrásához.

— Szerinted a túlélés a legnagyobb vívmány, amit az ember valaha is elérhet?

Barjazid hangosan felnevetett.

— Így beszél a Kastély igazi lovagja! Nem, beavatott, szerintem több minden van az életben, mint egyszerűen elkerülni a halált. De a túlélés azért sokat segít, nem igaz, beavatott? A túlélés alapvetően szükséges mindazoknak, akik nagy tettekre készülnek. A holtak már semmit sem fognak elérni.

Dekkeret úgy döntött, nem erőlteti tovább a témát. A beavatott lovagok és a Barjazidhoz hasonlók erkölcsi kódexét felesleges lett volna összehasonlítani, ezenkívül Barjazid vitastílusa agyafúrt, higanyszerűen szétfolyó érvekből állt, és ettől lassúnak, lomhának érezte magát, amit nem szeretett. Egy kis ideig hallgatott, majd azt mondta:

— Minél mélyebbre jutunk a sivatagban, annál rosszabbak lesznek az álmok?

— Amennyire tudom, igen — felelte Barjazid.

Ennek ellenére Dekkeret azon kapta magát, hogy mire az éjszaka a vége felé járt, és közeledett a táborverés ideje, gondolatban felkészült az álombéli fantomokra, sőt szinte várta is őket. Aznap a sivatag teknőjének távolabbi szélén táboroztak, egy alacsonyabban fekvő részen, ahol a homok nagy részét elsöpörte a kíméletlen szél, és kilátszottak alóla a sziklák. A száraz levegő furcsán sercegett, szélfútta, horzsolódó zajjal, mintha a kíméletlen ragyogás részecskékként csupaszította volna le az anyagot mindenfelé. Alig egy óra maradt délig, mire nyugovóra tértek. Dekkeret higgadtan elhevert a szalmafonat matracon, és félelem nélkül felajánlotta az ébrenlét peremén egyensúlyozó lelkét bárminek, ami csak várhat rá. A lovagrendben természetesen a bátorság eszméjének jegyében nevelték, és elvárták tőle, hogy félelem nélkül fogadja a kihívásokat, de eddig kevés alkalommal kellett próbára tennie magát. Majipoor békés világán keményen meg kellett dolgozni a kihívásokért, a világ civilizálatlan zugaiba kellett bemerészkedni utánuk, mert a lakott vidékek rendezettek és nyájasak voltak. Dekkeret korábban is ezért utazott a vadonba, de az első komolyabb próbatétele Khyntor hegyvidékén nem sikerült. Most újabb esélyt kapott. Ezek az ocsmány álmok bizonyos értelemben a megváltás ígéretétől tartották távol.

Hagyta, hogy elnyomja az álom.

És hamarosan álmodott is. Ismét Tolaghaiban volt, de a város furcsán megváltozott, és tükörsima falú, alabástrom villákból meg buja kertekből állt, pedig a hőség továbbra is trópusi hevességgel perzselt mindent. Széles sugárutakon sétált, és gyönyörködött az elegáns építészeti megoldásokban, a növényzet pompájában. A Napkirály kíséretének hagyományos zöld és aranyszínű öltözékét viselte, udvarias biccentéssel üdvözölte Tolaghai lakóit, akik alkonyati sétájuk közben szembe jöttek vele, és széttárt tenyerükkel az uralkodó jelét, a napszimbólumot mutatták egymásnak. Egyszer csak felbukkant előtte a csinos Golator Lasgia. A nő rámosolygott, megfogta a kezét, és egy olyan helyre vezette, ahol a szökőkutakból zuhatagokban áradt a víz, és hűvös permet szállt a levegőben, és levették ruhájukat, és megfürödtek a vízben. Majd meztelenül léptek elő az édes illatú medencéből, ahonnan a talajt szinte alig érintve egy kertbe mentek, ahol ívelt törzsek és hatalmas, csillogó, sokkaréjú levelek között jártak. A nő nem szólt semmit, csak egy-egy kézmozdulattal jelezte, hogy kövesse a szorosan egymáshoz ültetett fákkal szegélyezett, árnyas sétányokon. Golator Lasgia állandóan Dekkeret előtt haladt, csábítóan és éppen csak elérhetetlenül, majd a kettőjüket elválasztó centiméterekből lassan több lábnyi, aztán több méternyi távolság lett. Kezdetben egyáltalán nem tűnt nehéznek utolérni, de csak nem sikerült, végül egyre szaporábban és szaporábban kellett szednie a lábát, hogy ne veszítse szem elől. A nő mély bronzszínben játszó bőrén megcsillant a korai holdfény, és gyakran hátrapillantott, hogy ragyogó mosollyal és egy fejmozdulattal sürgesse a férfit. De Dekkeret nem bírta követni. A nő addigra a kert túlsó végében járt. Dekkeret növekvő elkeseredettséggel vetette magát utána, azonban a nő alakja egyre kisebb lett és majdnem eltűnt, olyan messze járt előtte, hogy már a csillámló bőre alatti izmok játékát sem látta, és miközben Dekkeret az ösvényen az egyik kertből a másikba rohant, egyszer csak feltűnt neki, hogy megváltozott a hőmérséklet, váratlanul, de kitartóan emelkedett, hiszen felkelt a nap, pedig éjszaka volt, és teljes erővel perzselte a vállát. A fák elfonnyadtak és meggörnyedtek. Levelek hullottak. Dekkeretnek küzdenie kellett, hogy talpon maradjon. Golator Lasgia csak egy pont volt a látóhatár szélén, és még mindig hívogatóan intett neki, ugyanúgy mosolygott és dobta hátra a haját, de egyre kisebb lett, a napkorong egyre magasabbra emelkedett, és ezzel együtt erősödött a fénye, perzselt, égetett, mindent elsorvasztott. A kertből nem maradt más, csak sovány, csupasz ágak és durva, szikkadt, felrepedezett talaj. Rettenetes szomjúság fogta el Dekkeretet, de itt nem volt víz, és amikor a feketére égett fatörzsek mögött bujkáló alakokat meglátta — metamorfokat, a csalfa, ravasz teremtményeket, akik nem bírtak egy alakban maradni, őrjítő módon, vibrálva folytak egyikből a másikba —, és hangos kiáltásokkal vizet kért tőlük, akkor csak könnyed, csilingelő nevetést kapott. Támolyogva folytatta az útját. A mennybolton lüktető kegyetlen fény lassan ropogósra sütötte: érezte, hogy a bőre megkeményedik, megrepedezik és felhasadozik. Még egy perc, és tényleg megszenesedik. Mi lett Golator Lasgiával? Hol vannak a mosolygó, hajbókoló, napjelet mutató városiak? A kertek is eltűntek. A sivatagban volt, kétrét görnyedve támolygott az égető pusztaságban, ahol még az árnyékban is perzselt a hőség. Lassan feltámadt benne a valódi rémület, mert még álmában is érezte a fájdalmat, és az elméjének az a része, ami eddig csak figyelt, most egyre riadtabbá vált, hátha az álom olyan erős, hogy a húsvér testében is kárt okoz. Hallott olyan emberekről, akik életüket veszítették egy megsemmisítő erejű álmukban. Eszébe jutott, hogy idő előtt véget vet ennek az egésznek, habár ez teljesen ellentétes volt mindennel, amire valaha tanították, arról nem is beszélve, hogy a végső megvilágosodásig csak a legnagyobb szörnyűségekkel szembenézve juthatott el. A biztonsága érdekében mégis majdnem felébresztette magát, de az is a gyávaság egyik válfaja, ezért megesküdött, hogy tovább álmodik, még ha az életébe is kerül. Addigra már térden kúszott a tüzes homokban, és különösen tisztán látta a dűnék közül egyenes vonalban masírozó, titokzatos, aranyszínű bogarakat: hangyák voltak, ocsmányul felpüffedt rágókkal, és sorban felmásztak rá, és mindegyik beleharapott a testébe, éppen csak egy kicsit, egy parányi falatot, és nem eresztették, ezért pillanatokon belül több ezer parányi teremtmény nyüzsgött rajta. Hiába csapkodott, nem bírt megszabadulni tőlük. Leszakította a testüket, de a fejük maradt, és a csáprágók nem eresztették. Körülötte feketére festette a homokot a rengeteg fejetlen hangya, azonban takaróként lepték el a testét is, és Dekkeret csak csapkodott és csapkodott, egyre nagyobb lendülettel, a hangyák pedig csak jöttek és másztak és haraptak. Végül belefáradt a küzdelembe. Igazából még hűvösebb is volt a hangyák takarója alatt, gondolta. Megvédték a különösen kegyetlen napfénytől, és nem tudtak olyan erősen csípni és marni, mint a napsugarak. Sohasem lesz vége ennek az álomnak? Dekkeret megpróbálta átvenni az irányítást, hogy a hangyák áradatát hűsítő vízcseppek zuhatagává változtassa, de nem sikerült, ezért végül ismét megadta magát a rémálomnak, és kimerülten kúszott tovább a homokban.

Dekkeret fokozatosan döbbent rá, hogy már nem álmodik.

Egyáltalán nem érezte, hol volt az álom és az ébrenlét határa. Egyszerűen eljött az a pillanat, amikor rájött, hogy a szeme már régóta nyitva, és a két külön tudata, a figyelő álmodó és a szenvedő álom-Dekkeret már megint egy. Azonban továbbra is a sivatagban volt, a rettenetes déli napfényben. Meztelen volt. A bőrén horzsolások és hólyagok éktelenkedtek. És hangyák másztak rajta, és ezek a parányi, sápadt teremtmények valóban apró rágóikkal csipkedték. Dekkeretnek elképedésében egy pillanatra az is eszébe jutott, hátha az álomvilág egy még mélyebb rétegébe keveredett az előző lidércnyomásból, de nem, amennyire ezt meg tudta ítélni, a valódi sivatagban volt, ráadásul valahol a közepén. Felállt, lesöpörte magáról a hangyákat — akárcsak az álomban, itt is akkora erővel akaszkodtak bele, hogy a testük leszakadt a fejükről —, majd körülnézett, hol van a tábor.

Nyomát sem látta. Álmában kisétált a nyílt sivatag kopár, perzselő katlanjába — és eltévedt. Bárcsak álom lenne ez is, gondolta erősen, hátha akkor felriad belőle Barjazid lebegőjének árnyékában. De ennél jobban nem ébredhetett már fel. Dekkeret végre megértette, hogyan tűntek el a vándorok örökre az Ellopott Álmok Sivatagában.

— Barjazid? — kiáltotta. — Barjazid!

9.

Csak a visszhang válaszolt a távoli dombok felől. Még egyszer Barjazid nevét kiáltotta, és harmadszorra is, de csak saját hangja felelt. Meddig bírja a sivatagban? Egy óráig? Kettőig? Nem volt vize, nem látott menedéket, és egy árva rongyot sem viselt. A feje csupaszon tűrte a napkorong perzselő tekintetét. Ez volt a legforróbb időszak. A táj minden irányban teljesen egyformának tűnt: egy sekély medence, ahol forró szelek fújtak. Dekkeret megpróbálta követni a nyomait, de néhány méter után semmi sem látszott a kemény és sziklás talajon. A tábor bárhol lehetett, akár a legalacsonyabb kis emelkedő mögött. Ismét segítségért kiáltott, és megint csak a visszhangok feleltek. Ha találna egy homokdűnét, akkor nyakig eltemethetné magát a homokban, kivárná, amíg a legforróbb időszaknak vége, hogy sötétedés után a tábortűz fénye alapján megkeresse a többieket. De nem látott dűnéket. Ha felkapaszkodna egy magasabb pontra, onnan az egész vidéket beláthatná, rátalálhatna a táborra. Azonban itt még dombok sem voltak. Vajon mihez kezdene Lord Stiamot egy ilyen helyzetben? Vagy Lord Thimin? Vagy valamelyik múltbéli, legendás harcos? És mit csinál Dekkeret? Milyen ostoba módja ez az elmúlásnak, gondolta, haszontalan, ocsmány, visszataszító halál. Megfordult és megint megfordult, teljes kört írt le, de feleslegesen. Egyetlen olyan pontot sem látott, ami felé elindulhatott volna, úgy viszont nincs értelme gyalogolni, ha azt sem tudja, merre tart. Vállat vont, és egy hangyáktól mentes részen lekuporodott. Semmilyen zseniális terv nem jutott eszébe, amivel megmenekülhetett volna. Semmilyen rejtett, belső tartaléka nem volt, ami minden esély ellenére mégis segíthetett volna biztonságba jutni. Álmában eltévedt a sivatagban, és mint Golator Lasgia megjósolta, itt is fog meghalni. Ennyi az egész. Egyetlen dolgot tehetett: bebizonyíthatta, hogy erős jellem, aki higgadtan, csendesen fog kiszenvedni, haragos könnyek nélkül, és a végzetet sem átkozza elvakult haraggal. Talán egy óra alatt megtörténik. Esetleg annyi sem kell hozzá. A legfontosabb, hogy becsülettel haljon meg, mert ha a halál elkerülhetetlen, akkor tisztességesen, rendben kell szembenézni vele.

Várta, hogy eljöjjön érte a halál.

A halál nem érkezett. Jött helyette — hogy tíz perccel vagy fél órával vagy egy órával később, azt meg nem tudta volna mondani — Serifain Reinaulion. Kelet felé egyszer csak felderengett a vroon alakja, mint egy délibáb, és lassan, két kulacs alatt görnyedezve közeledett. Száz méterre járhatott, amikor két csápjával Dekkeret felé intett és odakiáltott neki:

— Életben vagy még?

— Többé-kevésbé. Valóban létezel?

— Valóban. A délelőtt nagyobb részében téged kerestünk. — A kis teremtmény gumiszerű végtagjai kapkodva az egyik kulacsra fonódtak és Dekkeret felé nyújtották. — Tessék. Kortyolj bele. Ne igyál sokat. Éppen csak egy nyeletnyit. Kiszáradtál. Megfulladsz, ha túl mohón iszol.

Dekkeret ellenállt a késztetésnek, és nem itta ki a tömlőt egyetlen húzásra. A vroonnak igaza volt: csak egy kis kortyot, még egy kis kortyot, óvatosan, különben baj lesz. Lassan megtöltötte a száját vízzel, lögybölgette egy kicsit, megáztatta bedagadt nyelvét, és csak ezután nyelt. Ah. Még egy óvatos korty. Aztán még egy, majd egy tisztességesebb adag következett. Enyhén megszédült. Serifain Reinaulion mutatta, hogy kéri a tömlőt. Dekkeret intett neki, hogy nem, ismét ivott, majd enyhén bevizezte az arcát és az ajkát.

— Milyen távol vagyunk a tábortól? — kérdezte végül. — Tíz percre. Elég erős vagy ahhoz, hogy sétálj, vagy menjek el a többiekért?

— Tudok járni.

— Akkor induljunk.

Dekkeret biccentett.

— Még egy kis kortyot esetleg…

— Hozd a kulacsot. Igyál, amikor kedved tartja. Ha gyengének érzed magadat, szólj és megállunk. Ne felejtsd el, hogy én nem tudlak cipelni.

A vroon lassú léptekkel megindult az egyik homokkal borított, alacsony sziklagerinc felé, ami talán ötszáz méterre lehetett keletre. Dekkeret szédelegve követte, és meglepve látta, milyen meredek itt a talaj. A sziklagerinc egyáltalán nem volt annyira alacsony, csak a fénytörés valamelyik trükkje miatt látta annak. Valójában kétszer vagy háromszor olyan magas volt, mint ő, és ezzel el is takarta a túloldalon húzódó két másik sziklataréjt. A lebegő a távolabbi árnyékában állt.

A táborban egyedül Barjazid várt rájuk. A tekintetében mintha megvetés és bosszúság látszott volna, amikor Dekkerethez fordult.

— Sétálgatunk? Délben?

— Alvajártam. Elkaptak az álomtolvajok. Mintha elvarázsoltak volna. — Dekkeret megborzongott: a napszúrás lassan kezdte felborítani a szervezete hőháztartását. Elhevert a lebegő mellett a földön, és magára húzott egy vékony köpenyt. — Amikor felébredtem, nem láttam a tábort. Biztosra vettem, hogy meghalok.

— Még fél óra, és így is történt volna. Így is legalább a tested kétharmada megégett. Szerencséd, hogy a fiam felébredt és látta, hogy eltűntél.

Dekkeret még szorosabban összehúzta magán a köpenyt.

— Hát így halnak meg az emberek a sivatagban? Álmukban kisétálnak a forróságba?

— Ez az egyik módja, igen.

— Az életemmel tartozom neked.

— Azóta az életedet köszönheted nekem, amióta elhagytuk a hágót. Egyedül már vagy ötvenszer meghaltál volna. Ha nagyon hálálkodni akarsz valakinek, a vroonnak tedd. Ő talált meg téged.

Dekkeret bólintott.

— Hol van a fiad? És Khaymak Gran? Ők is engem keresnek?

— Már visszafelé tartanak — mondta Barjazid. És valóban, pár pillanattal később felbukkant a szkandár meg a fiú. A szkandár egyetlen pillantást sem vetett rájuk, csak ledobta magát a szalmafonatra. Dinitak Barjazid szégyenlősen Dekkeretre vigyorgott.

— Kellemes volt a séta? — kérdezte.

— Nem igazán. Sajnálom, hogy kellemetlenségeket okoztam.

— Akárcsak mi.

— Talán mostantól le kellene kötöznöm magamat, mielőtt elalszom.

— Vagy nehéz súlyt tenni a mellkasodra — javasolta Dinitak, majd ásított. — Legalább napnyugtáig próbálj meg békén maradni. Megteszed?

— Én is ezt szeretném.

Azonban nem bírt elaludni. A bőre ezernyi helyen sajgott a rovarcsípésektől, és Serifain Reinaulion nyugtató kenőcsei ellenére a leégés miatt is nagyon rosszul volt. A torkát porosnak és száraznak érezte, és egyáltalán nem számított, mennyi vizet ivott rá. A szeme fájdalmasan lüktetett. Mint aki egy bosszantó, sajgó sebet piszkálgat, gondolatban vissza-visszatért a sivatagi megpróbáltatásaihoz — az álomhoz, a hangyákhoz, a szomjúsághoz, az elkerülhetetlen halál tudatához. Kérlelhetetlenül túrta az emlékeit, vajon rábukkan-e közöttük a gyávaság bármilyen nyomára, de nem talált ilyet. Döbbenetet igen, haragot és nyugtalanságot is, de sem pánikra, sem félelemre nem emlékezett. Jó. Jó. A megpróbáltatások legrosszabb része, gondolta végül, nem a forróság, a szomjúság vagy a veszély volt, hanem az álom maga, az a sötét és zavaró vízió, ami ismét olyan vidáman kezdődött, hogy a közepén ijesztő átalakuláson menjen át. Megtagadták tőle az egészséges álmokkal járó vigaszt és megkönnyebbülést. Ilyen lehetne, ha valaki halottként kényszerülne tovább élni, mert a halál csak egy pillanatig tart, az álom azonban a teljes előtte álló életében elkíséri. És egyáltalán, mit akartak közvetíteni ezek a nyomasztó suvraeli álmok? Dekkeret tudta, hogy az Úrnőtől kapott üzenetet gondosan tanulmányozni kellett, szükség esetén egy képzett álomfejtő segítségével, mert létfontosságú információkat tartalmazhatott az életével kapcsolatban. Ezek a víziók azonban nem származhattak az Úrnőtől, mert sokkal fenyegetőbbek és komorabbak voltak — inkább egy másik, jóval sötétebb hatalom művének tűntek. Alakváltók? Talán. Valamelyik törzsük fondorlattal szerzett volna egy olyan gépezetet, amivel az Úrnő képes megérinteni alattvalói elméjét? És azóta is itt lapulnak Suvrael perzselő szívében, ahol gyanútlan utasokra lesnek, lopnak a lelkükből, megcsapolják az életerejüket, és felfoghatatlan módszerekkel, egyesével állnak bosszút azokon, akik megfosztották őket a világuktól?

Miközben körülötte megnyúltak a délutáni árnyékok, végre érezte, hogy kezdi elnyomni az álom. Először küzdött ellene, mert attól tartott, ismét láthatatlan erők tolakodnak be a lelkébe. Elkeseredetten próbálta nyitva tartani a szemét, mereven bámult kifelé a sötétedő pusztaságba, és a sivatag hátborzongató zümmögését és mormolását hallgatta, de végül nem bírt tovább küzdeni a kimerültséggel. Felszínes és kényelmetlen álomba szenderült, amit időről időre törtek meg logikátlan jelenetek és érthetetlen képek, de ezek nem az Úrnőtől vagy bármilyen külső hatalomtól származtak, csak fáradt elméje rétegeiben lebegtek minden rendszer nélkül. Aztán arra riadt, hogy valaki a vállát rázza. A vroon volt az. Dekkeret gondolatai ködösen, lassan forogtak. Teljesen eltompult. Kicserepesedett az ajka, és fájt a háta. Időközben leszállt az éjszaka, és a többiek már csomagoltak. Serifain Reinaulion egy pohár édes, sűrű, kékeszöld folyadékot nyújtott át neki, amit Dekkeret egyetlen korttyal felhajtott.

— Gyere — mondta a vroon. — Ideje indulni.

10.

A sivatag ismét új arcát mutatta nekik, és durva, erőszakos lett körülöttük a táj. A jelek szerint ezt a vidéket hatalmas földrengések sújthatták, egészen gyakran, mert a föld töredezett volt és egyenetlen, a sivatagi talaj hatalmas, felgyűrt tömbjei természetellenes szögekben dőltek egymásnak, és az alacsony, megtört sziklák alatt roppant kupacokba gyűlt a törmelék. A kaotikus, tomboló pusztítás földjén egyetlen járható út vezetett át — egy réges-rég kiszáradt folyó enyhén lejtős, homokkal borított medre, ami hosszú, ívelt kanyarokat írt le a repedezett sziklák között. A nagyobbik hold majdnem teljes volt aznap éjjel, és szinte nappali világosságba borította a bizarr tájat. Miután órákon át haladtak előre a teljesen egyforma vidéken, amitől úgy tűnt, mintha a lebegő egy helyben állna, Dekkeret Barjazidhoz fordult.

— Mennyi idő még, mire elérjük Ghyzon Kort?

— Ez a völgy választja el a sivatagot és a füves pusztaságot. — Barjazid délnyugat felé mutatott, ahol a folyómeder eltűnt két roppant, csipkés tetejű sziklacsúcs között, amelyek leszúrt tőrökként meredtek elő a sivatagból. — Az ott a Munnerak-szurdok, azon túl teljesen más az éghajlat. A hegyek falán túl éjszakánként köd érkezik a tengerről, és a vidék dús legelőin kiválóan lehet legeltetni. Holnap a szurdok felé félúton verünk tábort, és a következő nap átkelünk rajta. Legkésőbb tengernapra már el is foglalhatod a szállásodat Ghyzon Korban.

— És veled mi lesz?

— A fiammal együtt a környéken van dolgunk. De visszamegyünk érted Ghyzon Korba, mondjuk… három nap múlva? Vagy legyen öt?

— Ötnek elegendőnek kell lennie.

— Jó. Utána elindulunk visszafelé.

— Ugyanazon az úton?

— Nincsen másik — felelte Barjazid. — Gondolom, Tolaghaiban elmagyarázták, hogy a tenyésztők vidéke a különböző akadályok miatt csak ezen a sivatagi úton közelíthető meg. Így van? De mi félnivalód van tőle? Nem is olyan szörnyűek ezek az álmok, hm? És amíg nem mászkálsz el alvás közben, nem fenyeget semmilyen veszély.

A magyarázat teljesen elfogadhatónak tűnt. Dekkeret valójában maga is úgy érezte, hogy túléli a visszautat, de a tegnapi álom rettenetes kínszenvedése után nem nagy örömmel tekintett a rá váró megpróbáltatásokra. Amikor reggel letáboroztak, ismét a szorongás fogta el az elalvás gondolatára. A pihenő első órájában nyitva tartotta a szemét, és a forróságban reszkető és nyúló sziklák fémesen kongó neszeit hallgatta, míg végül csak elaludt, váratlanul, mintha sűrű, fekete felhő ereszkedett volna az elméjére.

Aztán egyszer csak teljesen magával ragadta az álom, ami — és ezt már a legelső pillanatban tudta — az összes közül a legszörnyűségesebb lett.

A fájdalom jött először — sajdulás, lobbanás, nyilallás a koponyájában, ezt követte minden átmenet nélkül a vakítóan robbanó fény, és Dekkeret nyöszörögve szorította a fejét. A gyötrelmes görcs azonban hamar elmúlt, és megérezte Golator Lasgia lágy, álombéli jelenlétét, aki kedvesen csitítgatta és a kebléhez húzta a fejét. Addig ringatta, mormolt neki és nyugtatgatta, amíg Dekkeret végül kinyitotta a szemét, felült és körülnézett, és látta, hogy már nem a sivatagban, és nem is Suvraelben van. Golator Lasgiával együtt egy hűvös erdei tisztáson álltak, ahol sárga és tükörsima kérgű, szálegyes faóriások nőttek elképzelhetetlenül magasra, és szinte a lábuk előtt fürge patak zubogott és harsogott a vízből kiálló sziklák között. A patak túlpartján meredeken lejtett a táj, és a távolban egy völgy derengett, a másik felén egy hatalmas, szürke, fűrészfogas hegy hósapkás csúcsával. Dekkeret azonnal felismerte Khyntor kilenc roppant csúcsának egyikét.

— Nem — mondta. — Nem itt akarok lenni.

Golator Lasgia felnevetett, és hangja bájos csilingelése most valamiért fenyegetőnek tűnt, akárcsak azok a halk neszek, amiket a sivatagban hallani szürkületkor.

— Hiszen ez csupán egy álom, barátom! Bármi is történik az álmodban, azt el kell fogadnod.

— Az álmomat innentől én irányítom. Nincsen kedvem visszatérni a khyntori hegyvidékre. Nézd csak, már változik is a táj! A Zimr-folyón vagyunk, és közelítünk a nagy kanyarhoz. Látod? Látod Ni-moya sziporkázó városát?

Dekkeret valóban látta a hatalmas város fehér rengetegét a fák zöld háttere előtt. De Golator Lasgia csak a fejét csóválta.

— Nincsen itt semmilyen város, szerelmem. Csak az északi vadon. Érzed a szelet? Hallgasd a csermely zaját! Nézd! Térdelj le, markolj bele a száraz fenyőtűkbe! Ni-moya messze van innen, és mi vadászni jöttünk.

— Könyörögve kérlek, hadd menjünk Ni-moyába!

— Majd máskor — válaszolta Golator Lasgia.

Dekkeret nem bírt győzedelmeskedni. Ni-moya varázslatos tornyai megvonaglottak, halványodni kezdtek, majd teljesen eltűntek, és csak a sárgatörzsű fák maradtak, a fagyos szellő és az erdő hangjai. Dekkeret egész testében remegett. Az álom foglya volt, és nem menekülhetett.

Öt vadász bukkant fel durva, fekete haigusbőr köpönyegben, és közönyös mozdulatokkal, tisztelettel köszöntötték, majd fegyvereket nyújtottak át Dekkeretnek, egy tompa, gömbölyű végű csőre emlékeztető energiavetőt, egy rövid, csillogó háromélű tőrt és egy hosszabb, kampóban végződő pengét. Dekkeret nemet intett, mire az egyik vadász, egy nő közelebb lépett, és gúnyos mosolyt villantott rá. A fogsora hézagos volt, széles szájából halbűz áradt. Dekkeret felismerte az arcát, és szégyenkezve fordította el a fejét, mert ő volt az a vadász, aki életét vesztette a Khyntor-hegységben azon a bizonyos napon, sok-sok évvel ezelőtt. Ha a nő nem állna itt, gondolta, az álom még éppen elviselhető lenne. Így azonban ismét át kellett élnie az egészet, és ez maga volt az ördögi kínszenvedés.

— Fogadd el tőle a fegyvereket — mondta Golator Lasgia. — A steetmoy-falka már szalad, és nem szabad elszalasztanunk őket.

— Nem óhajtom…

— Micsoda oktalanság azt hinni, hogy az álmokat érdeklik az óhajok! Maga az álom az igazi kívánságod. Fogd a fegyvereket!

Dekkeret minden megértett. Elgémberedett ujjakkal elfogadta a pengéket és az energiavetőt, majd mindegyiket az öve megfelelő helyére akasztotta. A vadászok mosolyogtak, és durva, északi nyelvjárásban morogtak felé valamit. Aztán futásnak eredtek a patak mentén, könnyed, szökellő léptekkel, de annyira, hogy alig érintették a talajt. És akár akarta, akár nem, Dekkeret is velük futott, kezdetben ügyetlenül, majd egyre jobban átvette kecses mozdulataikat. Golator Lasgia könnyedén lépést tartott vele, sötét haja az arcát verdeste, szeme izgatottan csillogott. Bal kéz felé fordultak, az erdő szívébe, és félhold alakba húzódtak szét, a két végén közel, hogy ne szabadulhasson előlük a préda.

A préda! Dekkeret előtt három fehér bundájú steetmoy bukkant fel, és világos szőrük lámpásként világított az erdő mélyén. Az állatok nyugtalanul és morogva járkáltak fel-alá, mert tudtak a behatolókról, de még így sem akarták elhagyni a területüket. Ezek a nagytermetű bestiák Majipoor talán legveszedelmesebb állatai voltak, fürgeségük, erejük és ravaszságuk tette őket az észak rettegett ragadozóivá. Dekkeret előhúzta a háromélű tőrt. A steetmoyra igazi vadász nem ment energiavetővel, arról nem is beszélve, hogy az túlságosan nagy kárt tett volna az értékes szőrmében: nem, az igazi vadász közelről ölte meg őket, pengével, általában a tőrrel, szükség esetén pedig a kampós végű machetével.

A vadászok Dekkeretre néztek. Válassz egyet, mondta a tekintetük, legyen az a te zsákmányod. Dekkeret bólintott. A középsőre mutatott. A vadászok hidegen mosolyogtak. Mit tudhattak, amit nem akartak elmondani neki? Ugyanez megtörtént akkor is, a múltban, ugyanígy kiült az arcukra az alig palástolt megvetés, amit a hegyvidékiek az elkényeztetett uracskák iránt éreztek, akik halálosan veszélyes szórakozást kerestek az erdőségeikben; és az a múltbéli kirándulás rosszul végződött. Dekkeret meglengette a tőrt. A fák mögött bújó, idegesen mozgó álombéli steetmoyok hihetetlenül csodálatos jószágok voltak, hatalmas, vastag combokkal, és nyilvánvalóan képtelenségnek tűnt, hogy egyetlen ember egyszerű kézifegyverekkel végezzen velük, de itt már nem lehetett visszafordulni, mert Dekkeret tudta, hogy bármilyen sorsot is tartogat számára ez az álom, az meg fog történni. A felbérelt vadászok vadászkürttel és hangos tapssal nekiláttak felzavarni a prédát — a váratlan lármától feldühödött, értetlen steetmoyok felpattantak, megpördültek, fatörzsekbe téptek a karmaikkal, majd fürgén megfordultak és inkább undorral, mint rettegve futásnak eredtek.

A hajsza megkezdődött.

Dekkeret tudta, hogy a vadászok elválasztják egymástól a falka tagjait, és elkergetik azt a kettőt, amik nem kellettek neki, hogy kizárólag a kiválasztott zsákmányra koncentrálhasson. De most nem nézett se jobbra, se balra. Golator Lasgia és az egyik vadász társaságában rohant előre, az aljnövényzetben száguldó középső steetmoy nyomában. Ez volt a vadászat legrosszabb része, mert az ember ugyan gyorsabban futott, de a steetmoy könnyebben átjutott a bozótosokon, és a nagy kavarodásban könnyedén eltűnhetett szem elől. Itt egészen ritkás volt az erdő, azonban a steetmoy el akart bújni, ezért Dekkeret hamarosan fiatal cserjék, bokrok és lelógó indák között küszködött, és majdnem szem elől veszítette a menekülő, fehér lidércet. Egyetlen cél hajtotta most, és hatalmas lendülettel futott tovább, csapkodott a machetével és tört utat a sűrű bozótban. Az egész olyan rettenetesen ismerős volt, különösen akkor, amikor rájött, hogy a steetmoy visszafordult, és széles kanyarral próbál visszajutni az erdő letaposott részén, mintha ellentámadásba akarna lendülni…

Az álmodó Dekkeret tudta, hogy hamarosan eljön a pillanat, amikor a tébolyult állat nekiront a hiányos fogazatú vadásznak, elkapja a hegyvidéki nőt, és fatörzsnek csapja, és Dekkeret, aki vagy nem bír vagy nem akar megállni, csak rohan tovább, folytatja a hajszát, magára hagyja a földön heverő vadászt, aki mellett éppen ezért nem lesz senki, amikor a közeli üregből felbukkan egy zömök, vaskos orrú dögevő állat, és feltépi a nő hasát. Mire az események lecsitulnak kissé, és Dekkeretnek lesz ideje megkeresni a sérültet, már megbánja, hogy szívtelen, nemtörődöm módon csak a prédára figyelt, sérült társára nem. Azután pedig jön a szégyen, a bűntudat, a véget nem érő önvád — igen, és most újra át kell élnie mindezt, miközben álmodó teste a suvraeli sivatag fullasztó forróságában fekszik, igaz?

Nem.

Nem, egyáltalán nem volt ez ilyen egyszerű, mert az álmok nyelvezete bonyolult, és az erdőre váratlanul leereszkedő sűrű ködben Dekkeret szeme láttára fordult meg a steetmoy, és csapta a földnek a vadászt, de a nő már fel is pattant, kiköpte néhány fogát és nevetett, és a hajsza folytatódott tovább. Jobban mondva visszatért oda, ahol tartott, mert váratlanul egy steetmoy ugrott elő az erdő legsötétebb részéből — és egyenesen Dekkeretnek támadt. Kiütötte a kezéből a tőrt meg a machetét, majd magasan fölé tornyosult, hogy lesújtson a halálos csapással, ami nem ért soha célba, mert a kép megváltozott, és Golator Lasgia hevert a borotvaéles karmok alatt, miközben Dekkeret céltalanul kóborolt a közelben, és képtelen volt eljutni bárhová. Aztán ismét a vadász lett az áldozat, utána meg váratlanul és teljesen érthetetlenül az öreg, ravaszdi arcú Barjazid, majd Golator Lasgia. Dekkeret némán bámulta a látványt, amikor a könyöke mellett megszólalt egy hang.

— Mit számít ez? Mindannyian tartozunk a Mindenhatónak egy halállal. Talán ez fontosabb volt neked, mint a préda. — Dekkeret megszólalni sem bírt, csak nézett. A hang a hiányos fogazatú vadászé volt, és ez annyira elképesztette Dekkeretet, hogy egész testében reszketni kezdett. Az álom egyre érthetetlenebbé vált. Küszködve próbálta megfejteni a titkát.

Barjazidot pillantotta meg, aki ismét mellette állt a hűvös erdei tisztáson. A steetmoy megint a vadászt marcangolta.

— Valóban így történt? — kérdezte Barjazid.

— Gondolom. Nem láttam.

— Mit tettél helyette?

— Futottam tovább. Nem akartam elszalasztani az állatot.

— Elejtetted?

— Igen.

— És azután?

— Visszajöttem. Akkor találtam rá. Így…

Dekkeret kinyújtotta a kezét. A hangosan szimatoló dögevő már a vadász testén kuporgott. Golator Lasgia a közelben állt, összefont karral, és mosolygott.

— És azután?

— Megjelentek a többiek. Eltemették a társukat. Megnyúztuk a steetmoyt, és visszamentünk a táborba.

— És azután? És azután? És azután?

— Ki vagy te? Miért faggatsz?

Egy villanás erejéig nem a vadász, hanem ő maga hevert a dögevő agyarai alatt.

— Szégyellted magad? — kérdezte Barjazid.

— Természetesen. A vadászat izgalmát fontosabbnak tartottam, mint egy emberi életet.

— Nem tudhattad, hogy megsérült.

— Éreztem. Láttam, de nem hagytam, hogy lássam, érted, mit mondok? Tudtam, hogy megsérült. Mégis mentem tovább.

— Kit érdekelt?

— Engem érdekelt.

— A többi vadászt érdekelte?

— Engem érdekelt.

— Miért? Miért? Miért?

— Nekem számított. Nekik más dolgok számítottak.

— Bűnösnek érzed magadat?

— Természetesen.

— Mert bűnös vagy. Bűnösnek talállak a fiatalság, ostobaság és naivitás vádpontjaiban.

— Mert te lennél a bírám?

— Természetesen én — válaszolta Barjazid. — Látod, ki vagyok? — Cserzett, ráncos arcába markolt, és addig húzta, amíg a sivatagban edződött, durva bőr nyúlni és hasadozni nem kezdett, és maszkként hullott le róla, feltárva egy másik arcot, szörnyűséges, ironikus, eltorzult vonásokkal, amit grimaszba rántott a gúnyos kacagás. És ez az arc Dekkereté volt.

11.

Ebben a pillanatban Dekkeret úgy érezte, mintha a koponyája tetejét hegyes tű, vakító fénycsík szúrná át. Életében nem érzett még ekkora fájdalmat: a leggyötrelmesebb szorongás váratlan és elviselhetetlen tüskéje hatolt szörnyűséges erővel az elméje legmélyére. A kín lángra lobbantotta a lelkiismeretét, és feltámadó gyűlöletes fényében saját magát látta, rendkívül előnytelen megvilágításban: ostobának, romantikusnak, kisfiúnak, aki drámát teremtett abból, ami senki mást nem érdekelt, és egyszemélyes közönségnek rögtönzött tragédiát, megtisztulást keresett a bűntől, ami még csak igazi bűn sem volt, legfeljebb akkor, ha az önmagától eltelt fajankó ostobasága bűn. A gyötrelmes kínszenvedés kellős közepén mintha hatalmas gong kondult volna a távolban, amit Barjazid démoni nevetésének száraz, reszelős hangja kísért. Dekkeret váratlan lendülettel kitépte magát az álom szorításából, és reszketve, remegve a hátára fordult a földön. Még mindig a lándzsaként nyársaló fájdalom hatása alatt állt, ami lassan múlni kezdett, amint az álom utolsó béklyói is lefoszlottak róla.

Támolyogva felállt, de hirtelen sűrű, dohszagú szőr szorult az arcának, mintha a steetmoy vetette volna rá magát, és most hatalmas súllyal nehezedne a mellkasának. Erős karok szorították — négy kar, és amint Dekkeret végleg kiszabadult az álomból, felfogta, hogy a hatalmas szkandár nő, Khaymak Gran tartja éppen. Bizonyára kiabált álmában, rugdalt és csapkodott, és amikor végre feltápászkodott, a szkandár azt hitte, ismét alvajáróként akar elkóborolni, és nem hagyta. A nő bordarepesztő erővel szorította.

— Jól vagyok — motyogta Dekkeret a sűrű, szürke prémbundába. — Felébredtem! Nem megyek sehova!

A szkandár nem eresztette.

Dekkeret levegőért kapkodott. Khaymak Gran a végén puszta kedvességből fogja megölni túlságosan is védelmező ölelésével. Dekkeret csapkodott, rugdalt, vadul vonaglott és egyszer le is fejelte a szkandárt. A nagy vergődés közben valahogyan sikerült kibillentenie egyensúlyából a nőt, és együtt buktak fel, de Khaymak Gran került alulra, ezért Dekkeret kiszabadult a lazuló szorításból. Térdre rogyott és görnyedten zihált. A teste tucatnyi különböző ponton sajgott, és még mindig az utóbbi pillanatok eseményeinek hatása alatt állt. Annyira azonban nem volt megzavarodva, hogy ne vegye észre Barjazidot a lebegő másik oldalán, aki kapkodó mozdulatokkal valamit éppen leszedett a homlokáról, egy koronára emlékeztető, vékony pántot, és megpróbálta elrejteni a jármű egyik tárolórekeszében.

— Mi volt az? — förmedt rá Dekkeret.

Barjazid rá nem jellemző módon idegesnek tűnt.

— Semmi. Játékszer.

— Hadd lássam.

Barjazid mintha jelet adott volna. Dekkeret a szeme sarkából látta, hogy Khaymak Gran feltápászkodik és ismét felé nyúl, de mielőtt a lomha szkandár elérhette volna, már el is ugrott előle, futásnak eredt, és a lebegőt megkerülve Barjazidnak rontott. Az emberke még mindig a bonyolult masinájával bajlódott. Dekkeret legalább akkora testi fölényben volt vele szemben, mint az előbb a szkandár vele szemben, ezért fürgén elkapta a kezét és könnyedén hátracsavarta. Aztán kiemelte a furcsa eszközt a rekeszből, és szemügyre vette.

Közben mindenki más is felébredt. A vroon kidülledt szemekkel meredt rájuk. Az ifjú Dinitak valahonnan egy kést varázsolt elő, ami egészen hasonlított arra, amit Dekkeret az álmában látott. A fiú haragos tekintetet vetett rá.

— Engedd el az apámat — mondta.

Dekkeret maga elé rántotta Barjazidot pajzsként.

— Szólj a fiadnak, hogy tegye el a kést.

Barjazid hallgatott.

— Ha nem dobja el a fegyvert — mondta Dekkeret —, összetöröm ezt a micsodát. Melyik legyen?

Barjazid a fiú felé mordult valamit. Dinitak a homokba hajította a kést, majdnem közvetlenül Dekkeret lába elé, aki előrelépett, maga felé húzta, majd egy rúgással a háta mögé repítette a fegyvert. Aztán meglengette Barjazid előtt a furcsa eszközt. Az aranyból, kristályból és csontból készült, díszes, karcsú szerkezetet rejtélyes drótok és kapcsolók borították.

— Mi ez? — kérdezte Dekkeret.

— Mondtam már az előbb. Játékszer. Kérlek, add vissza, mielőtt eltöröd!

— Mire való ez a játékszer?

— Szórakoztat alvás közben — felelte Barjazid rekedten.

— Hogyan?

— Serkenti az álmaimat, amitől sokkal érdekesebbek lesznek.

Dekkeret alaposabban szemügyre vette a holmit.

— Ha felveszem, az én álmaimat is erősíti majd?

— Csak kárt okozna benned, beavatott.

— Akkor meséld el, mit csinál veled.

— Ezt igen nehéz elmagyarázni — mondta Barjazid.

— Próbálkozz. Keresd a megfelelő szavakat. Hogyan kerültél az álmomba, Barjazid? Egy olyan álomba, ahol egyáltalán semmi keresnivalód nem volt.

Az emberke vállat vont, majd feszengve megszólalt.

— Szóval az álmodban voltam? Honnan tudhatnám, mi történik ott? Bárki felbukkanhat egy álomban.

— Szerintem ez a masina segíthetett neked belépni az elmémbe. És megtudhattad, miről álmodom.

Barjazid komoran hallgatott.

— Magyarázd el, hogyan működik ez a gép! — mondta Dekkeret. — Különben apró darabokra töröm.

— Kérlek…

Dekkeret vastag, erős ujjai megszorultak a masina legtörékenyebbnek látszó részén. Barjazidnak elakadt a lélegzete, és egész testében megdermedt.

— Nos? — kérdezte Dekkeret.

— Jól sejtetted. A gép… a géppel beléphetek az álmodó elmékbe.

— Valóban? Honnan szerezted ezt a masinát?

— Saját találmányom. Hosszú évek óta tökéletesítgetem.

— Olyasmi, mint az Úrnő gépezetei az Álom-szigeten?

— Más. Sokkal nagyobb a hatalma. Az Úrnő csak beszélni tud a szunnyadó elmékkel. Én képes vagyok olvasni az álmokban, meg tudom változtatni a formájukat, és igen komoly hatalmam van az alvók gondolatai felett.

— És ez a gép teljesen a saját találmányod. Nem az Álomszigetről loptad.

— Kizárólag az enyém — mormolta Barjazid.

Dekkeretet elöntötte a harag. Egy pillanatig semmi más vágya nem volt, csak szilánkokra törni ezt a masinát, aztán péppé verni Barjazid arcát. Hirtelen eszébe jutott az emberke összes féligazsága, kitérő manővere és hazugsága, arról nem is beszélve, hogy kénye-kedve szerint szórakozott az álmaival, szemérmetlenül eltorzította és felforgatta azt a gyógyító, pihentető folyamatot, amire Dekkeretnek hatalmas szüksége lett volna. A rettegés, a bizonytalanság és a kínszenvedés rétegeit húzta az Úrnőtől érkező üzenetekre, amelyek őszintén megnyugtathatták volna Dekkeret sajgó lelkét. Szinte gyilkos indulat támadt benne a gondolatra, hogy ilyen alantas módon manipulálták és szennyezték be az álmait. Vadul dübörgött a szíve, kiszáradt a torka, és elhomályosult előtte a világ. Egyre erősebben szorította Barjazid hátracsavart karját. Az emberke nyüszítő hangon felnyögött. Még erősebben… erősebben… hadd törjön el…

Nem.

Dekkeret elérte a harag legmagasabb csúcsát, és egy pillanatra megállt ott, majd hagyta, hadd ereszkedjen alá a túloldali lejtőn a nyugalom felé. Fokozatosan elöntötte a higgadtság, egyenletesebben szedte a levegőt, és uralkodott vadul dobogó szívén. Amint teljesen lecsillapodott, eleresztette Barjazid karját, és egy jól irányzott lökéssel a lebegő felé lódította az emberkét. Barjazid támolyogva a jármű gömbölyded oldalának dőlt és megkapaszkodott benne. Az arcából minden szín eltűnt. Erőtlenül megdörzsölte megnyomorgatott karját, és Dekkeretre nézett. A pillantásában egyforma mértékben keveredett a rettegés, a fájdalom és a harag.

Dekkeret óvatosan szemügyre vette a furcsa eszközt. Gyengéden simított végig a nagy gonddal megformált, bonyolult alkatrészeken. Aztán úgy tett, mintha a homlokára akarná tenni.

Barjazidnak elakadt a lélegzete.

— Ne! — nyögte.

— Mi történne? Elrontanám?

— Igen. És te is megsérülnél.

Dekkeret bólintott. Nem hitte, hogy Barjazid blöfföl, de nem akarta kipróbálni. Hallgatott egy kicsit, majd megszólalt.

— Nincsenek a sivatagban alakváltó álomtolvajok, igaz?

— Jól mondod — suttogta Barjazid.

— Mindvégig te voltál az. Te kísérleteztél a utazók elméjével. Igaz?

— Igen.

— És te okoztad a halálukat.

— Nem! — tiltakozott Barjazid. — Nem akartam megölni senkit. Akik meghaltak, megriadtak, összezavarodtak, pánikba estek, és veszélyes helyekre tévedtek menekülés közben… mert álmukban elkóboroltak, akárcsak te…

— De akkor is azért veszítették az életüket, mert belenyúltál az elméjükbe.

— Ennyire biztos vagy ebben? Egyesek meghaltak, mások nem. Nem állt szándékomban bárkit megölni. Ne feledd, amikor te eltűntél, tűvé tettük érted a sivatagot.

— Felbéreltek, hogy a vezetőm és védelmezőm legyél — mondta Dekkeret. — A többiek ártatlan idegenek voltak, akiket messziről cserkésztél be, igazam van?

Barjazid nem szólt semmit.

— Tudtad, hogy a kísérleteid miatt emberek halnak meg, mégis folytattad tovább.

Barjazid vállat vont.

— Mennyi ideig csináltad?

— Néhány évig.

— És miért?

Barjazid elfordította a fejét.

— Egyszer már megmondtam neked, hogy ilyen kérdésekre nem válaszolok.

— És ha összetöröm a gépedet?

— Úgyis össze fogod törni.

— Nem én — felelte Dekkeret. — Itt van. Fogd.

— Micsoda?

Dekkeret kinyújtotta a kezét. Az álomgép a tenyerén hevert.

— Hajrá! Vedd el! Tedd el! Nekem nem kell.

— Nem fogsz megölni? — kérdezte Barjazid ámultan.

— Miért, talán a bírád vagyok? Ha még egyszer használni mered rajtam ezt a masinát, akkor biztosan végzek veled. Egyébként nem. Nem vagyok gyilkos. Így is bűnös a lelkem. Mellesleg szükségem van rád, ha vissza akarok jutni Tolaghaiba, elfelejtetted?

— Persze. Persze. — Barjazidot láthatóan teljesen elképesztette ez a könyörületesség.

— Miért akarnálak megölni? — kérdezte Dekkeret.

— Mert behatoltam az elmédbe… belekontárkodtam az álmaidba…

— Igen.

— Életveszélyes helyzetbe sodortalak a sivatagban.

— Igen, erről se feledkezzünk meg.

— És mégsem vágysz bosszúra?

Dekkeret nemet intett.

— Arcátlanul sokat engedtél meg magadnak velem szemben, a lelkemmel szemben, és ez nagyon feldühített. De a harag elmúlt. Nem foglak megbüntetni. Kötöttünk egy megállapodást, és te mindent megtettél, amit kifizettem. És hidd el, ez a masina is hasznos volt nekem. — Közelebb hajolt Barjazidhoz, és halk, nagyon komoly hangon folytatta. — Kétségekkel eltelve, zavartan és hatalmas bűntudattal érkeztem Suvraelbe, és a testem sanyargatásával akartam megtisztulni. Ez ostobaság volt. A fizikai szenvedés kényelmetlen a testnek, és megacélozza az akaratot, de nem sokat tehet a szellemi sebekkel. Tőled meg a kis masinádtól valami egészen mást kaptam. Megkínoztál az álmaimban, és tükröt tartottál a lelkem elé, hogy tisztán lássam magamat. Mennyit láttál valójában az utolsó álmomból, Barjazid?

— Egy erdőben voltál… északon…

— Igen.

— Vadásztál. Az egyik társadat megsebesítette egy állat, igaz? Így történt?

— Folytasd.

— Te pedig nem foglalkoztál vele. Hajtottad tovább a zsákmányt. Utána, amikor visszamentél hozzá, már késő volt, és magadat okoltad a haláláért. Hatalmas bűntudatot éreztem benned. Átható erővel áradt belőled.

— Igen — mondta Dekkeret. — És amíg élek, ez a bűntudat velem lesz. De most már semmit sem tehetek a vadászért, nem igaz? — Döbbenetes nyugalom áradt végig rajta. Nem igazán értette, mi történt, csak azt tudta, hogy álmában végre szembenézett azzal, ami az északi vadonban történt, szembesült azzal, mit tett és mit nem tett, és szavakkal megfogalmazhatatlan módon megértette, milyen haszontalan egész életében gyötörni magát a figyelmetlenségből és érzéketlen ostobaságból bekövetkezett események miatt. Eljött a pillanat, amikor fel kell hagynia az önváddal, és normálisan kell folytatnia az életét. A feloldozás folyamata megkezdődött. Azért jött Suvraelre, hogy kipurgálja a lelkét, és valahogyan sikerrel járt. Ezért pedig Barjazidnak tartozott hálával. Az emberkéhez fordult, és azt mondta:

— Talán megmenthettem volna, talán nem. De a gondolataim máshol jártak és ostobaságomban magára hagytam a zsákmány miatt. Viszont az örökös bűntudat sem a vezeklés megfelelő módja, igaz, Barjazid? Aki halott, az is marad. Nekem pedig az élőket kell szolgálnom. Gyerünk, fordítsd meg a lebegőt, és induljunk vissza Tolaghai felé.

— És mi lesz a megbízatásoddal? Mi lesz Ghyzyn Korral?

— Az egész küldetés ostobaság. Kit érdekel a húsexport hiánya és a kereskedelmi mérleg? Ezek a problémák már régen megoldódtak. Vigyél Tolaghaiba.

— És utána?

— Utána velem jössz a Kastély-hegyre. És a Napkirály színe előtt fogod bemutatni a játékszeredet.

— Nem! — kiáltotta Barjazid iszonyodva. Dekkeret most először látta őszintén rémültnek. — Könyörögve kérlek…

— Apám? — szólalt meg Dinitak.

A déli fényáradatban úgy tűnt, mintha maga a fiú is éles fénnyel izzana. Az arcán vad, ádáz büszkeség ragyogott.

— Apám, menjél vele a Kastély-hegyre. Mutasd meg az urainak, mi mindenünk van nekünk itt.

Barjazid megnedvesítette az ajkát.

— Félek, hogy…

— Ne félj semmitől. Most jött el a mi időnk!

Dekkeret az apáról a fiúra nézett, a hirtelen félénk és összetöpörödött öregemberről a teljesen megváltozott, ragyogó fiúra. Érezte, hogy történelmi léptékű események történnek éppen, roppant erők mozdulnak és teremtenek új együttállást, új egyensúlyt. Mindebből alig fogott fel valamit, csak azt tudta, hogy a sorsa valamiképpen összefonódott ezekkel a sivatagi emberekkel; és a kapocs közöttük Barjazid álommasinája.

— Mit történik velem a Kastély-hegyen? — kérdezte Barjazid fátyolos hangon.

— Fogalmam sincsen — válaszolta Dekkeret. — Talán levágják a fejedet és Lord Stiamot Tornyára tűzik. Vagy Majipoor valamelyik Hatalmassága lesz belőled. Bármi megtörténhet. Honnan tudhatnám éppen én? — Hirtelen rájött, hogy nem is érdekli, mert teljesen közönyös Barjazid sorsa iránt. Már haragudni sem tudott erre a girhes kis emberre, aki gyarló módon emberek elméivel játszadozott. Leginkább kissé perverz hálát érzett iránta azért, amiért segített megszabadulni a démonaitól. — Az ilyen döntések a Napkirály kezében vannak. De egy biztos, a masináddal együtt velem jössz a Kastély-hegyre. Gyerünk, fordítsd meg azt a lebegőt, és irány Tolaghai!

— Még nappal van — motyogta Barjazid. — Ilyenkor a legpusztítóbb a hőség.

— Valahogy csak elviseljük. Gyerünk, indulás, és csipkedd magad! Vár ránk egy hajó Tolaghaiban, és van egy nő abban a városban, akit még kihajózás előtt látni szeretnék!

12.

Ezek az események történtek hát annak a férfiúnak az ifjúkorában, aki később Lord Dekkeretként ült a Napkirály trónjára Prestimion pontifikátusa idején. És a Dinitak Barjazid nevű fiúból lett az első olyan uralkodó, aki Suvraelből Majipoor összes szunnyadó elméje fölött gyakorolta a hatalmát az Álmok Királya néven.

VI. A LÉLEKFESTŐ ÉS AZ ALAKVÁLTÓ

A kezdeti hóbort lassan szenvedéllyé válik. Hissune most már minden új dolog értelmezéséhez a Lélektárolóban keresi a kulcsot. Ha valaki a Labirintus lakója, idővel sajátos módon az egész világot homályosnak és valótlannak érzi, sokkal inkább tűnik minden egyszerű neveknek, mint létező helyeknek: csak a sötét, világtól elzárt Labirintus az anyag, minden más illékony pára. De Hissune lassan minden kontinensen járt már, megbízásokat teljesített, különös ételeket ízlelt és furcsa vidékeket látott, megtapasztalta a szinte elviselhetetlen forróságot és hideget, de leginkább sikerült olyan szinten megértenie a világ bonyolultságát, ami saját véleménye szerint eddig nagyon keveseknek sikerült. Az utóbbi időben újra meg újra visszatér. Nem kell többé iratokat hamisítania — olyan rendszeres látogató lett, hogy egy biccentéssel bejut, és máris rendelkezésére áll Majipoor milliónyi tegnapja. Néha csak pillanatokra időzik el egy-egy kapszula felett, és tudja, hogy abból már semmit sem tanulhat. Egyes reggeleken gyors egymásutánban akár nyolc, tíz, tucatnyi felvételt is felhozat, majd visszaküld. Minden lélek mélyén egy egész világmindenség rejtőzik, ezt ő is tudja már; de nem minden univerzum egyformán érdekes, és sokat nem használ, ha olyan emberré válik egy kis időre, aki egész életében csak Piliplok utcáit söpörte vagy a Sziget Úrnőjéhez fohászkodott, így hát kapszulákat hozat és küld vissza és rendel újra, imitt-amott megmártózik Majipoor múltjában, és ezt addig folytatja, amíg olyan elmére nem bukkan, aki igazi felszabadító élményt nyújthat. Régen rájött, hogy még a Napkirályok és a Pontifexek is lehetnek unalmasak. De mindig akad egy-egy csodálatos, váratlan felfedezés — mint például az a férfi, aki beleszeretett egy metamorfba…

Therion Nismilét, a lélekfestőt a tökéletességtől való csömör vezette a Kastély-hegy kristályvárosaitól a nyugati kontinens sötét rengetegéig. Egész életében a hegy csodái között élt, az Ötven Város között utazgatott, amikor szakmája megkövetelte. A megunt csodákat időnként újabbakra cserélte. Dundilmirben született — első festményein a Tüzes-völgyet örökítette meg, még a fiatalság kiegyensúlyozatlan erejével eltelve, viharosan és szenvedélyesen —, majd néhány évig a csodálatos Canzilaine, a beszélő szobrok városa lett az otthona, később pedig a lenyűgöző Stee, ahol három napig tart csak az elővárosokon átjutni, aztán a Kastély mellett szikrázó arany Halanx következett, majd öt évig maga a Kastély, ahol lefestette Lord Thraym, a Napkirály egész udvartartását. Festményeit nagyra becsülték hűvös eleganciájukért és tökéletességükért. Teljes mértékben visszaadták az Ötven Város tökélyét. De az ilyen helyek szépsége idővel eltompítja a lelket, és elzsibbasztja a művészi ösztönöket. Amikor Nismile betöltötte a negyvenedik évét, rájött, hogy lassan a stagnálással azonosítja a tökéletességet; undorodott saját leghíresebb alkotásaitól; szelleme zűrzavarért, váratlan eseményekért, változásért kiáltott.

A válság pillanata a Tolingar-torlasznak nevezett kertben köszöntött be, a Dundilmir és Stipool közötti síkságon elterülő csodálatos parkban. A Napkirály fel akarta díszíteni a Kastélyban épülő lugasok egyikét, ezért festménysorozatot rendelt a kertről. Nismile előzékenyen vállalkozott a hosszú útra, elindult lefelé a hatalmas hegy oldalán, bejárta a park negyven mérföldjét, kiválasztotta a helyeket, ahol dolgozni kívánt, felállította az első vásznakat Kazkasnál, ahol a kert ágai nagy, zöld, szimmetrikus tekercsekként futottak le a síkságra. Gyermekkorában imádta ezt a helyet. Nem akadt egész Majipooron nyugodtabb, rendezettebb táj, hiszen a tolingari kerteket olyan növényekből nevelték, amelyek transzcendentális rendben tartották fent saját magukat. A bokrokat és a fákat nem érintette kertész ollója, önszántukból növekedtek csodálatos egyensúlyban, maguk szabályozták a ritkítás és az ültetés mértékét, megfojtották a közelükben nőtt dudvát, és felügyeltek az arányokra, hogy az eredeti elrendezés örökre háborítatlan maradjon. Amikor elhullajtották leveleiket, vagy meg akartak szabadulni egy elszáradt ágtól, enzimjeik azonnal hasznos komposzttá porlasztották a holt anyagot. A kertet több mint száz éve alapította Lord Havilbove; leszármazottai, Lord Kanaba és Lord Sirruth folytatták a munkát, és bővítették a parkot irányító genetikai módosítások programját; a jelenlegi Napkirály, Lord Thraym uralkodása alatt pedig sikerült teljesen befejezni a tervet, így most már minden örökre tökéletes és kiegyensúlyozott marad. Nismile ezt a tökéletességet szerette volna megörökíteni.

Hosszú ideig csak a fehér vásznat bámulta, mélyeket lélegzett, és felkészült rá, hogy transzállapotba lépjen. Álmodó elméjéből előszökkenő lelke majd egy pillanat alatt lenyomatot készít különös intenzitású látomásáról a pszichoszenzitív anyagba. Még egy utolsó pillantást vetett a szelíden hullámzó dombokra, az ügyesen elrendezett bozótosra, a pontosan megfelelő szögeket bezáró levelekre — aztán hirtelen lázadó düh hulláma söpört rajta végig, amitől megremegett, összerázkódott, és majdnem felbukott a földön. Ennek a mozdulatlan tájnak, az állandó, steril szépségnek, a kifogástalan és egyedülálló kertnek semmi szüksége nincsen rá, gondolta; már alapvetően olyan változtathatatlan volt, élettelen, saját időtlen és hibátlan ritmusába fagyott kompozíció, akár egy festmény. Irtózatos! Gyűlöletes! Nismile megszédült. Kezét lüktető fejére szorította. Távolról hallotta csak társai meglepett morgását, és amikor felnézett, látta, hogy mindannyian rémülten és csodálkozva merednek a megfeketedett, fortyogó vászonra. Takarjátok el! — kiáltotta, és elfordult. Mindenki egyszerre mozdult; a nyüzsgés közepén Nismile szobormerev alakja állt. Mikor újra meg bírt szólalni, csendesen csak ennyit mondott:

— Közöljétek Lord Thraymmal, hogy nem tudom végrehajtani megbízatását.

Még aznap beszerzett minden szükséges dolgot Dundilmirban, és megkezdte hosszú útját az alföld felé, ki az Iyann-folyó forró árterületére, majd csónakkal a végeérhetetlen, lustán hömpölygő folyón Alaisor nyugati kikötőjébe. Néhány hét várakozás után Alaisorban az Álmok Szigetére, Numinorba induló hajóra szállt. A Szigeten egy hónapot töltött. Aztán helyet talált magának egy zarándokhajón, ami a Zimroel vad kontinensén található Piliplokba tartott. Biztos volt abban, hogy Zimroelben nem csak tökéletességet és eleganciát lel majd. Mindössze nyolc vagy kilenc telepesváros állt itt. A kontinens egész belső területe érintetlen vadon maradt, ahová Lord Stiamot a bennszülött metamorfokat száműzte, miután négyezer évvel ezelőtt végleges győzelmet aratott felettük. A civilizációtól megfáradt ember egy ilyen környezetben talán sikeresebben állíthatja vissza lelke egyensúlyát.

Nismile azt gondolta, Piliplok kis koszfészek lesz, de legnagyobb meglepetésére egy vénséges vén, hatalmas város fogadta, amit valaha őrjítően merev matematikai szabályok szerint terveztek. Ronda volt ugyan, de ez még nem kavarta fel a lelkét, ezért hajón folytatta útját felfelé a Zimr-folyón. Átutazott a bámulatos Ni-moyán, aminek híre még a többi kontinens lakóihoz is eljutott, de itt sem állt meg; egy Verf nevű városban egy ösztönös sugallatnak engedelmeskedve elhagyta a hajót, és bérelt kocsin indult tovább a déli erdőségek felé. Mikor már annyira mélyre hatolt a vadonba, hogy nyomát sem látta a civilizációnak, megállt, és egy gyors folyású, sötét vizű patak mellett kunyhót épített magának. Három évvel ezelőtt hagyta el a Kastély-hegyet. Egész utazása alatt magányosan élt, csak végszükség esetén szólt másokhoz, és egyáltalán nem festett semmit.

Nismile lassan gyógyulni kezdett. Itt minden ismeretlennek és csodálatosnak tűnt. A Kastély-hegyen, ahol az időjárást gépek irányították, örökké lágy tavasz uralkodott, a hamis levegő tiszta volt és friss, és előrelátható időközökben esett az eső. Itt azonban a lehető legmesszebbre került a Tolingar-torlasz szimmetriájától: nedves, nyirkos esőerdő burjánzott körülötte, puhán és lazán cuppogott a talaj, gyakran hömpölyögtek elő ködfelhők és nyújtóztak ködcsápok, gyakran esett az eső, és a növényvilág kaotikus, kusza anarchiában olvadt össze. Nismile alig viselt ruhát, sok kísérletezés és tévedés árán tanulta meg, mik az ehető gyökerek, bogyók és hajtások, és egy saját kezűleg font szákkal kapta el a patakban cikázó karcsú, karmazsinszín halakat. Órák hosszat járta a sűrű dzsungelt, és nemcsak a különös szépségét élvezte, hanem az izgalmat is: vajon visszatalál-e a kunyhójához? Gyakran énekelt hangosan és hamisan — a Kastély-hegyen sohasem dalolt. Néha nekilátott előkészíteni egy vásznat, de aztán mindig üresen tette félre. Értelmetlen, buja szótagokból fabrikált verseket, amiket a karcsún tornyosuló fák és a kibogozhatatlanul összefonódott indáknak skandált. Néha eltűnődött azon, mi történhet Lord Thraym udvarában, vajon felbérelt-e már a Napkirály egy új művészt, aki megfesti a lugas díszítéseit, és a felső-morpini út mellett virágoznak-e mostanában a halatingavirágok. De efféle gondolatok csak ritkán merültek fel benne.

Elvesztette az időérzékét. Négy vagy öt, talán hat hét telt el — honnan is tudhatta volna? —, mire megpillantotta az első metamorfot.

A találkozásra a patak felső részén, egy mocsaras réten került sor, kétmérföldnyire a kunyhótól. Nismile azért ment oda, hogy begyűjtse a sárliliomok lédús, skarlátszín gumóit, amiket általában péppé zúzott és megsütött kenyérnek. Gyökereik mélyre nyúltak, ezért csak úgy tudta kiszedni a növényeket, ha mélyen, egészen vállig beleásott a dágványba, aztán arccal lefelé hevert a földön, és vakon tapogatózott. Sáros képpel, tetőtől talpig nyálkásan egyenesedett fel, kezében egy maroknyi csöpögő gyökeret szorongatva, amikor ijedten tudatosult benne, hogy valaki nyugodtan figyeli úgy tizenkét méter távolságból.

Sohasem látott még metamorfot. Majipoor bennszülött lakóit örökre elűzték Alhanroelről, a legjelentősebb kontinensről, ahol Nismile egész eddigi életét töltötte. Azonban voltak elképzelései arról, hogyan nézhetnek ki, és az idegen biztosan közéjük tartozott: lenyűgözően magas, törékeny csontozatú, sárgás bőrű, éles arcvonású lény volt, beesett szemmel, alig látható orral és szálkás, gumiszerű, világoszöld árnyalatú hajjal. Mindössze egy bőr ágyékkötőt viselt, csípőjén csillogó, fekete fából készített rövid, éles kés lógott. A metamorf egyik nádszálvékony lábát másik sípcsontjára kulcsolta, és félelmetes magabiztossággal egyensúlyozott. Egyszerre tűnt gonosznak és kedvesnek, fenyegetőnek és mulatságosnak. Nismile inkább nem ijedt meg.

— Üdvözöllek — mondta. — Zavar, ha gumókat gyűjtök itt?

A metamorf nem válaszolt.

— Az enyém az a kunyhó a patak mellett. A nevem Therion Nismile. Valaha, amikor még a Kastély-hegyen éltem, lélekfestő voltam.

A metamorf ünnepélyesen figyelte. Megfejthetetlen kifejezés villant át az arcán. Aztán megfordult, és kecses mozdulattal bevetette magát a dzsungel fái közé. Szinte azonnal eltűnt.

Nismile vállat vont, és még néhány sárliliom-gumót kapart elő.

Pár héttel később találkozott egy másik metamorffal, aki akár a múltkor látott példány is lehetett. Ez alkalommal éppen egy indáról húzta le a kérget, amiből bilantoon-csapdát akart készíteni. A bennszülött most sem szólalt meg, csendes jelenésként bukkant fel Nismile előtt, és ugyanazzal a nyugtalanító, egy lábon egyensúlyozó testtartással figyelte. Nismile megint megpróbálta szóra bírni a teremtményt, de alig mondott valamit, az alakváltó nyomtalanul eltűnt, mint egy jelenés.

— Várj! — kiáltott utána Nismile. — Beszélni szeretnék veled! Én… — De megint egyedül maradt.

Pár nappal később éppen tűzifát gyűjtött, amikor újra arra lett figyelmes, hogy valaki figyeli. Azonnal megszólította a metamorfot.

— Fogtam egy bilantoont, és éppen meg akarom sütni. Ennyi húsra egyáltalán nincsen szükségem. Megosztanád velem a vacsorámat?

A metamorf mosolygott — Nismile legalábbis mosolynak vélte azt a rejtélyes arcmozdulatot, bár akármi más is lehetett volna —, majd talán válaszképpen megdöbbentő változáson ment át. Nismile tükörképévé változtatta magát, zömök, izmos alakká, akinek sötét, átható tekintete és vállig érő, fekete haja volt. Nismile zavartan pislogott és egész testében megborzongott, de amint összeszedte magát, elmosolyodott. Az utánzás bizonyára a kommunikáció egyik formája, gondolta.

— Csodálatos! El sem tudom képzelni, hogyan csinálod! — Intett az alakváltónak. — Gyere! Legalább másfél óra, mire a bilantoon elkészül, és addig nyugodtan beszélgethetünk. Megérted a beszédünket, ugye? Ugye? — Végtelenül bizarr élmény volt saját tükörképével beszélgetni. — Mondanál valamit? Áruld el nekem: van valahol a közelben egy metamorf település? Akarom mondani, piurivar — helyesbített, mert eszébe jutott az a név, amit a metamorfok használtak saját maguk megnevezésére. — Hm? Sok piurivar él a dzsungelben? — Nismile megint mutogatott. — Gyere velem a kunyhómhoz, és meggyújtjuk a tüzet. Nincsen nálad bor, igaz? Azt hiszem, ez az egy hiányzik, a jó erős bor, a zamatos fajta, amit Muldemarban készítenek. Valószínűleg soha többé nem iszom ilyesmit, de hát Zimroelben is készítenek bort, nem igaz? No? Megszólalnál végre? — De a metamorf talán vigyornak szánt grimasszal válaszolt, ami visszataszítóvá és idegenné torzította a Nismile-arcot; aztán egy szempillantás alatt visszaváltozott eredeti alakjába, és nyugodt, szinte súlytalan léptekkel elsétált.

Nismile még egy darabig abban reménykedett, hogy a metamorf visszatér egy flaska borral, de nem látta többé. Különös teremtmények, gondolta. Talán megharagudtak rá, amiért a területükön táborozott? Vagy attól félnek, hogy az ember-telepesek hullámának előfutára csupán, és ezért megfigyelés alatt tartják? Furcsamód nem érezte magát veszélyben. A metamorfokat általában rosszindulatúaknak tartották, és valóban nyugtalanító, idegen, kifürkészhetetlen lények voltak. Rengeteg történet terjengett a metamorfokról, akik feldúlták az elhagyatott vidékeken épített emberi településeket, és az alakváltók nyilván keserű gyűlöletet tápláltak azokkal szemben, akik elfoglalták a világukat, kisemmizték és a dzsungelekbe száműzték őket; de Nismile jóakaratú embernek tartotta magát, aki mindössze háborítatlanul akarta élni az életét, és sohasem okozott kárt senkinek. Hátha a metamorfok kényes érzékükkel megérzik az ártalmatlan szándékait. Bárcsak a barátjukká fogadnák! A hosszú magány után társalgásra vágyott, és biztosan nagy kihívás, de hatalmas élmény lehet eszmecserét folytatni ezzel a különös néppel — talán még le is festhetné egyiküket. Az utóbbi időben újra felmerült benne, hogy visszatér a művészethez, még egyszer átéli az alkotó pillanat eksztázisát, amikor a lelke megérinti a vásznat, és olyan képekkel tölti meg, amiket csak ő képes megformálni. Nismune már nem az a boldogtalan ember volt, aki elmenekült a Kastély-hegyről, és ez biztosan meglátszana a munkáiban is. A következő pár napban szónoklatokat gyakorolt, amikkel a metamorfok bizalmát akarta elnyerni, hátha legyőzi különös félénkségüket, ami minden kapcsolatfelvételt megakadályozott. Idővel, gondolta, megszoknák jelenlétét, megszólalnának, elfogadnák meghívását és együtt ennének vele, aztán esetleg modellt állnának…

Azonban a következő napokban egyetlen metamorfot sem látott. Az erdőben kóborolt, reménykedve kukkantott be a sűrű bozótosba, a ködlepte fák közé, de senkit sem talált. Túlzott tolakodásával elijesztette őket — ennyit a szörnyeteg metamorfok rosszindulatáról! —, és idővel már nem is reménykedett további kapcsolatfelvételben. Addig nem hiányolta a társaságot, amíg lehetősége sem volt a beszélgetésre, de a tudat, hogy a közelben értelmes lények élnek, elviselhetetlenné fokozta a magányt.

Néhány héttel az utolsó találkozás után, egy nyirkos, meleg napon Nismile éppen a természetes kőgát mögött csillogó, hűvös és mély tóban fürdött, félmérföldnyire a kunyhótól, amikor sápadt, vékony alak rontott át a part kéklevelű bokrainak lugasán. Nismile négykézláb mászott ki a vízből, és a sziklák alaposan felhorzsolták a térdét.

— Várj! — kiáltotta. — Kérlek… ne félj… ne menj… — Az alak eltűnt, de Nismile, aki kétségbeesett elszántsággal csörtetett a bozótosban, pár perc múlva újra megpillantotta. Éppen egy hatalmas, élénkpiros kérgű fának támaszkodott óvatosan.

Nismile ámultan torpant meg, mert az idegen nem metamorf volt, hanem egy ember nő.

Karcsú, fiatal és meztelen teremtés — aranybarna haja dús, válla keskeny, apró keble hetykén ágaskodott, fényes szeme játékosan csillant. Mindent együttvéve nem tűnt félénknek, inkább látszott egy erdei szellemnek, aki láthatóan élvezte, hogy sikerült rávennie erre a kis hajszára. Míg Nismile tátott szájjal bámulta a lányt, az komótosan végigmérte, és tiszta, csengő hangon felkacagott.

— Csupa horzsolás és tüske vagy! — mondta. — Nem tudsz ügyesebben futni az erdőben?

— Nem akartam, hogy megszökjél.

— Ó, nem akartam messzire menni. Figyeltelek már egy ideje, mielőtt észrevettél volna. Te vagy az a férfi, aki a kunyhóban lakik, igaz?

— Igen. És te… hol laksz?

— Imitt és amott — mondta a lány könnyedén.

Nismile csodálkozva méregette. Szépsége lenyűgözte, szemérmetlensége bámulatba ejtette. Akár érzékcsalódás is lehet, gondolta. Honnan jött? Mit keresett egy magányos és meztelen emberi lény ebben az ősi dzsungelben?

Emberi lény?

Természetesen nem az, ébredt rá Nismile a valóságra. Olyan hirtelen, éles fájdalmat érzett, mint a gyermekek, akik megszereztek egy régen áhított kincset az álmukban, és csak akkor szembesülnek a szomorú valósággal, amikor kipirultan felébrednek. Nismile-nek eszébe jutott, milyen könnyedén utánozta a metamorf, és megértette a lehangoló igazságot: ez is csak móka, álarcosbál. Alaposan végigmérte a lányt, a metamorf személyiségjegyeket kereste, a szemfényvesztés apró rezzenését, a pengeéles arcélek és a beesett szemek nyomát a vidáman szemtelen arc mögött. Minden porcikájában meggyőzően emberinek tűnt. De mégis… mekkora esélye van annak, hogy saját fajtájával találkozzon itt, mennyivel valószínűbb, hogy a lány csupán egy alakváltó, egy csaló…

Nem akarta elhinni. Úgy döntött, szándékosan bizalmat szavaz neki, hátha a lány ettől tényleg azzá válik, aminek látszik.

— Mi a neved? — kérdezte.

— Sarise. És a tied?

— Nismile. Hol élsz?

— Az erdőben.

— Tehát innen nem messze van egy emberi település?

A lány vállat vont.

— Egyedül élek. — A férfi felé lépett, aki érezte, megfeszülnek az izmai, görcsbe rándul a gyomra, mikor a másik testközelbe ért, mintha a bőre is lángra kapott volna… és a lány gyengéden végigsimított a karján és mellkasán díszelgő horzsolásokon.

— Nem fáj?

— Kezd sajogni. Meg kellene mosakodnom.

— Igen. Menjünk vissza a tóhoz. Tudok egy jobb utat. Gyere utánam!

Alany félrehúzta az egyik sűrű páfránybokor leveleit, mire előtűnt egy keskeny, láthatóan gyakran használt ösvény. Kecsesen nekiiramodott. Nismile rögtön mögötte szaladt, és önfeledten gyönyörködött könnyed mozgásában és a hátán meg a fenekén feszülő izmok játékában. Egy pillanattal utána ugrott fejest a tóba, és mindketten boldogan lubickoltak. A hideg víz jótékonyan hűsítette a nyilalló vágásokat. Mikor kimásztak, feltámadt benne a késztetés, hogy magához húzza és átölelje a lányt, de nem merte megtenni. Elterültek a mohával borított parton. A lány kajánul pillantott rá.

— Nincs messze a kunyhóm — szólalt meg Nismile.

— Tudom.

— Szeretnéd meglátogatni?

— Majd máskor, Nismile.

— Rendben. Majd máskor.

— Honnan származol? — kérdezte a lány.

— A Kastély-hegyen születtem. Tudod, hol van? Lélekfestő voltam a Napkirály udvarában. Tudod, mi az a lélekfestés? Egy érzékeny vászon kell hozzá, és az elme maga, és… meg is tudom mutatni. Le tudnálak festeni, Sarise. Közelebbről megvizsgálom a témát, megragadom a tudatommal, aztán transzállapotba kerülök… szinte olyan, mintha éberen álmodnék, és utána mindazt, amit láttam, átalakítom és feldobom a vászonra, egyetlen gyors lobbanásban kapom el az igaz valóját… — Szünetet tartott. — Legjobban akkor tudnám megmutatni, ha festenék rólad egy képet.

Úgy tűnt, hogy a lány alig hallotta, amit beszélt.

— Nismile, szeretnél megérinteni?

— Igen. Nagyon.

A vastag, türkizkék moha olyan volt, mint egy szőnyeg. Sarise a férfi mellé hemperedett, és Nismile keze a teste felett lebegett egy pillanatig, aztán habozott, hiszen biztos volt benne, hogy a lány metamorf, és perverz alakváltó játékot játszik vele. Évezredek megörökölt gyűlölete és rettegése tolult fel benne. Félt megérinteni a lányt, hátha olyan nyirkos és visszataszító a bőre, mint amilyennek egy metamorf bőrét képzelte, esetleg alakot vált, és abban a pillanatban, amint átöleli, idegen teremtménnyé változik. A lány lehunyta a szemeit, szája résnyire nyílt, nyelve kígyónyelvként ficánkolt ajkai között: várt. Nismile rettegve kényszerítette a kezeit, hogy végigsimítsanak a lány mellein. De forró teste csak a vágytól remegett, ahogyan az fiatal ember-nőknél szokás, már amennyire ennyi év magány után fel tudta idézni. A lány apró, halk sikollyal a férfi karjaiba fészkelte magát. Egy rémítő pillanatra Nismile lelki szemei előtt feltűnt egy esetlen, hosszú lábú, orr nélküli metamorf, de vadul elhessegette a gondolatot, és teljesen megadta magát a lány hajlékony, életerős testének.

Utána még hosszú ideig hevertek egymás mellett csendben, szótlanul, egymás kezét szorongatva. Még akkor sem mozdultak, mikor lágy záporeső áztatta őket, hagyták, hadd mossa le róluk a szapora, élesen szúró cseppek az izzadságot. Nismile végül kinyitotta a szemét, és látta, hogy a lány kíváncsian nézi.

— Le akarlak festeni — mondta neki.

— Nem.

— Nem most. Holnap. Ellátogatsz a kunyhómba, és…

— Nem.

— Évek óta nem próbáltam festeni. Újra akarom kezdeni. És nagyon szeretnélek lefesteni téged.

— Nagyon szeretném, ha nem festenél le — válaszolta a lány.

— Kérlek.

— Nem — mondta Sarise lágyan. Oldalra hengeredett és felállt. — Fesd le a dzsungelt. A tavat. De engem ne, Nismile, rendben van? Rendben?

A férfi boldogtalan kézmozdulattal beleegyezését adta.

— Most itt kell hagynom téged — mondta a lány.

— Elárulod, merre laksz?

— Már elárultam. Itt és ott. Az erdőben. Miért kérdezel tőlem ilyeneket?

— Újra meg akarlak találni. Ha eltűnsz, honnan tudom majd, hogy merre keresselek?

— Én tudom, hol találhatlak meg téged — mondta a lány. — Ez éppen elég.

— Eljössz holnap? A kunyhómhoz?

— Azt hiszem, igen.

Nismile megragadta a kezét, és maga felé húzta a lányt. De most ő tűnt tépelődőnek, távolinak. A lány csupa titok volt. A nevén kívül semmit sem árult el magáról. A férfi nehezen hitte, hogy magányosan, kénye-kedve szerint vándorol a dzsungelben; ennyi idő alatt csak rábukkant volna egy emberi településre a közelben. A legvalószínűbb magyarázat még mindig ugyanaz volt — a lány alakváltó, aki ki tudja, miért kalandba bonyolódott egy emberrel. Minden porcikája tiltakozott az ötlet ellen, de volt annyira racionális, hogy ne vesse el maradéktalanul. De a lány úgy nézett ki, úgy viselkedett, mint egy ember, még a tapintása sem különbözött. Mennyire tudtak átváltozni ezek a metamorfok? Hirtelen kísértés támadt benne, hogy nyíltan rákérdezzen a dologra, de ez ostobaság lett volna; eddig sem válaszolt semmire, szóval erre biztosan nem mondana semmit. Inkább megtartotta magának a kétségeit. A lány gyengéden kiszabadította a kezét a szorításából, könnyed csókot lehelt az ajkára, a páfrányokkal szegélyezett ösvény felé lépett, majd el is tűnt.

Nismile egész másnap a kunyhójában várakozott. A lány nem jött. Ez nem lepte meg túlságosan. Találkozásuk álom volt csupán, a fantázia játéka, egy téren és időn túli közjáték. Nem számított rá, hogy valaha még látja a lányt. Estefelé előkeresett egy vásznat a magával hozott csomagból, aztán felállította. Esetleg megfesthetné a kunyhóból látható tájat, gondolta, amikor az alkonyat lilára színezi az erdő felett az eget. Sokáig tanulmányozta a vidéket, próbálta megragadni a függőlegesen nyújtózkodó, karcsú fák látványát a vízszintesen burjánzó, dús, sárgás bogyókkal terhes bozótos felett, végül lehajtotta a fejét, és inkább elcsomagolt. Semmi olyasmit nem látott, amit érdemes lett volna megörökíteni. Talán reggel elgyalogol felfelé, a réten túl, gondolta, ahol egy hatalmas szikla mély hasadékából rugalmas dárdákra emlékeztető, húsos, vörös színű levelek sarjadtak: talán az némileg ígéretesebb helyszínnek bizonyul.

De reggel mindenféle kifogásokkal halogatta az indulást, délután pedig már késő lett volna nekivágni az útnak. Inkább a kertnek kinevezett kis földdarabon dolgozgatott — elkezdte átültetni azokat a bokrokat, amiknek a gyümölcseit vagy leveleit meg szokta enni —, és ezzel órákra lefoglalta magát. Késő délután tejfehér köd ereszkedett az erdőre. Bement a kunyhóba — és pár perccel később valaki megkocogtatta az ajtót.

— Már egészen feladtam a reményt — mondta a lánynak.

Sarise homloka és szemöldöke nedvességtől csillogott. A köd, gondolta Nismile… vagy végigtáncolta az ösvényt.

— Megígértem, hogy eljövök — mondta a lány lágyan.

— Tegnap.

— Ma van tegnap — mondta Sarise nevetve, és egy palackot húzott elő köpönyege rejtekéből. — Szereted a bort? Találtam egy keveset. Jó messzire kellett mennem érte. Tegnap.

Szürke színű újbor volt, ami bizsergetően csípte a nyelvet. A palackon nem volt címke, de Nismile a Kastély-hegyen ismeretlen, zimroeli bornak vélte. Az egész üveget elpusztították. Nismile többet ivott, mint a lány — aki újra meg újra telitöltötte a férfi csészéjét —, és amikor mind elfogyott, kitántorogtak a szabadba, és a nyirkosságtól hűvös patakparton szeretkeztek, majd mindketten elszenderedtek. A lány ébresztette fel és fektette az ágyába valamikor éjfél után. Az éjszaka hátralevő részét szorosan egymáshoz simulva töltötték, és reggel úgy tűnt, hogy a lány maradni szándékozik. Elmentek a tóhoz, és úszással kezdték a napot, majd megint szeretkeztek a türkiz mohaágyon; utána a lány azokhoz az óriási, vörös kérgű fákhoz vezette, ahol először megpillantották egymást, és egy, az óriási ágak egyikéről lehullott hatalmas, sárga gyümölcsöt mutatott neki. Nismile kétkedve nézte. A gyümölcs kettévált az ütődéstől, és látszott vörös, mustárszerű, nagy, csillanó fekete magvakkal pettyezett belseje.

— Dwikka — mondta a lány — Be lehet tőle rúgni. — Levetette a köpenyét, és nekilátott, hogy összegyűjtse a dwikkagyümölcs nagyobb darabjait, amiket a kunyhóba cipeltek, aztán pedig egész reggel csak ettek és ettek. Délután egyfolytában énekeltek és kacagtak. Vacsorára megsütöttek néhány, Nismile zsákmányából származó halat, és később, amikor egymás kezét fogva figyelték az aláereszkedő éjszakát, a lány ezernyi kérdéssel árasztotta el a múltjáról, a festészetről, a gyermekkoráról, utazásairól, a Kastély-hegyről, az Ötven Városról, a Hat Folyóról, Lord Thraym udvartartásáról, a Kastélyról, a megszámlálhatatlan szobák rengetegéről. A kérdések áradata zuhatagként ömlött, még szinte meg sem válaszolta az egyiket, már következett is a másik. A lány kíváncsisága kielégíthetetlennek tűnt. Nismile közben visszafogta magát. Habár rengeteget — mindent — meg szeretett volna tudni róla, esélye sem volt kérdezni, és egyébként sem hitte, hogy kapna válaszokat.

— Mit csinálunk holnap? — kérdezte végül Sarise.

Így hát szeretők lettek. Az első pár napban szinte alig csináltak mást, mint ettek, úsztak, szeretkeztek és a dwikkafa kábító gyümölcsét falták. Nismile lassan elfeledte kezdeti félelmét, hogy Sarise egyszer csak eltűnik, olyan hirtelen, mint ahogy érkezett. Idővel a lány kérdésözöne is leülepedett, de úgy döntött, nem él a lehetőséggel, és inkább érintetlenül hagyta a lány titkait.

A megszállott gondolatot — a lány metamorf —, azonban nem bírta kiverni a fejéből. Ha csak eszébe jutott, hogy Sarise szépsége csupán hazugság, és mögötte valami idegen és groteszk lény lapul, a hideg futkározott a hátán, főleg, amikor végigsimított a lány kellemesen hűvös, finom tapintású combjain és mellén. Állandóan ezekkel a kényszerképzetekkel hadakozott. Sikertelenül. Zimroel ezen részén nem voltak emberi települések, és meglehetősen valószínűtlennek tűnt, hogy ez a lány — hiszen mindenképpen csak egy lány — a remetelét mellett döntött volna, mint ő. Sokkal elképzelhetőbb, gondolta Nismile, hogy a lány bennszülött, egyike az erdő nyirkos fái között lidércekként bolyongó alakváltóknak. Amikor a lány elaludt, az erőtlen csillagfényben azt fürkészte, nem veszíti-e el emberi formáját. Sarise nem változott semmit, Nismile gyanakvása azonban így sem csillapult.

Hiszen egyáltalán nem jellemző a metamorfok természetére, hogy emberek társaságát keressék vagy szeretetet mutassanak irányukba! Majipoor legtöbb lakójának a metamorfok egy letűnt kor legendás kísértetei voltak. Miért keresné fel egyikük, miért zavarná meg magányában, miért kínálkozna fel neki, miért színlelné a szerelmet, miért próbálná ilyen lelkesen felderíteni a férfi napjait és éjszakáit? Egy paranoiás pillanatában elképzelte Sarisét, amint a sötétség leple alatt éppen visszanyeri eredeti alakját, majd alvó teste fölé tornyosul, hogy torkába döfje fényesen villanó tőrét — megtorlásul elődei bűneiért. De micsoda ostoba képzelgések voltak ezek! Ha a helyi metamorfok végezni akartak volna vele, efféle bonyolult praktikák nélkül is megtehették volna.

Majdhogynem ugyanolyan abszurd volt elhinni azt, hogy Sarise egy metamorf, mint azt, hogy nem.

Szerette volna messzire űzni ezeket a gondolatokat, ezért elhatározta, újból visszatér a művészethez. Egy szokatlanul tiszta és ragyogó napon, kezében egy tiszta vászonnal, elsétált a lánnyal a vörös növényekkel benőtt szikláig. A lány megbabonázva figyelte, ahogy mindent előkészített.

— Csak az elmédet használod, amikor festesz? — kérdezte.

— Igen. Rögzítem a képet az agyamban, megváltoztatom, átdolgozom és élesítek rajta, aztán… majd meglátod.

— Nem baj, ha figyellek? Nem fogom elrontani?

— Egyáltalán nem.

— De ha valaki másnak az elméje hangolódik a festményre…

— Ez nem fordulhat elő. A vásznak hozzám vannak hangolva. — Nismile kancsalított, ujjaival keretbe foglalta a tájat, pár lépést tett jobbra és balra. Kiszáradt a torka, és remegett a keze. Annyi éve nem csinált ilyesmit — vajon megvan még a tehetsége? A technikája? Megigazította a vásznat, majd kezdésként megérintette az elméjével. A látvány jónak tűnt, élénknek és bizarrnak, erős színkontrasztokkal, kihívó, megörökítésre váró jellegzetességekkel: a masszív szikladarab, azok a különös, húsos vörös virágok, a kicsi, sárga levélkék a lábaiknál, a fák levelein keresztül megszűrt napfény… igen, működni fog, mindez a legjobb eszköz arra, hogy közvetíteni tudja ennek a sűrű, kusza őserdőnek, ennek az alakjait változtató helynek az összetettségét…

Lehunyta a szemeit. Transzállapotba lépett. A vászonra zúdította a képet.

Sarise apró, meglepett sikolyt hallatott.

Nismile érezte, hogy egész teste verítékben fürdik. Megtántorodott és levegőért kapkodott. Egy pillanattal később visszanyerte önuralmát, és a vászonra pillantott.

— Milyen gyönyörű! — mormolta Sarise.

De a férfit mélyen megrázta, amit látott. Azok a szédítő átlók… a homályos, csíkozott színek… a látóhatár szélén komor örvényekbe csavarodott, súlyos, nyálkás ég… semmiben sem hasonlított a látványra, amit meg akart örökíteni. És még jobban zavarta, hogy egyáltalán nem látszott Therion Nismile alkotásának. Sötét, gyötrelmes, öntudatlan disszonanciától megrontott festmény volt.

— Neked nem tetszik? — kérdezte a lány.

— Nem ezt képzeltem el.

— Még így is… csodálatos, hogy így jelenjen meg a kép a vásznon… és egy ilyen gyönyörű kép…

— Szerinted ez gyönyörű?

— Hát persze! Szerinted nem?

Nismile a lányra meredt. Ez? Csodálatos? Vajon csak hízelgett neki, vagy pusztán nem érdekelte az elfogadott ízlés, esetleg őszintén csodálta, amit a férfi alkotott? Ez a különös, meggyötört festmény, ez a komor, idegen alkotás…

Idegen.

— Neked nem tetszik — mondta a lány. Ez alkalommal már nem kérdezte, állította.

— Majdnem négy éve nem festettem. Talán apránként kellene belekezdenem, hogy megint jól csináljam…

— Elrontottam a festményedet — mondta Sarise.

— Te? Ne légy buta.

— Az elmém belenyúlt az alkotásodba. Ahogy én látom a világot.

— Mondtam, hogy a vásznak csak rám vannak hangolva. Állhatnék akár ezer ember gyűrűjében is, mégsem hatna senki a képre.

— Talán összezavartalak. Összekuszáltam az elmédet.

— Lehetetlen.

— Sétálok egyet. Fessél egy másikat, amíg nem vagyok itt.

— Nem, Sarise. Ez a kép pompás. Minél tovább nézem, annál elégedettebb vagyok vele. Gyere, menjünk haza, ússzunk egyet, együnk dwikkát — és szeretkezzünk. Jó?

Levette a vásznat a keretről, és összetekerte. De a lány szavai nagyobb hatással voltak rá, mint hajlandó lett volna beismerni. A festményen kétségtelenül nyomott hagyott valami idegen erő. Mi van, ha valahogy sikerült megrontania, ha a lány rejtett metamorf lelke beszennyezte saját esszenciájával az ő szellemét, ha idegen árnyalatokkal színezte át elméjének kisugárzását…

Csendben sétáltak lefelé a patak mentén. Mikor a sárliliomok tisztásához értek, ahol Nismile élete első metamorfját látta, hallotta, ahogy kicsúszik a száján:

— Sarise, kérdeznem kell valamit.

— Igen?

Már nem tudta türtőztetni magát.

— Ugye te nem ember vagy? Valójában metamorfnak születtél, igaz?

A lány tágra nyílt szemmel bámulta, és lassan elvörösödött.

— Komolyan beszélsz?

Nismile bólintott.

— Hogy én… egy metamorf? — Nevetett, de nem túl meggyőzően. — Micsoda vad ötlet!

— Válaszolj, Sarise. Nézz a szemembe, és válaszolj.

— Ez túl nagy ostobaság, Therion.

— Kérlek. Válaszolj!

— Azt akarod, hogy bebizonyítsam, ember vagyok-e? Hogyan tehetném?

— Azt akarom, hogy azt mondd nekem: ember vagy. Esetleg valami más.

— Ember vagyok — mondta a lány.

— Ezt elhihetem?

— Nem tudom. Elhiheted? Válaszoltam a kérdésedre. — Szemében vidámság csillant. — Nem tűnök eléggé emberinek? Nem viselkedem eléggé úgy, mint egy ember? Úgy nézek ki, mint egy másolat?

— Talán csak nem tudlak megkülönböztetni.

— Miből gondolod, hogy metamorf vagyok?

— Talán azért, mert ebben a dzsungelben csak metamorfok élnek — mondta Nismile. — Olyan… logikusnak tűnik. Még… annak ellenére… — Elakadt a szava, majd folytatta. — Nézd, megkaptam a választ. Ostoba kérdés volt, és szeretnék megfeledkezni róla. Rendben?

— Milyen különös vagy! Biztosan haragszol rám. Mégis azt hiszed, hogy elrontottam a festményedet.

— Ez nem így van.

— Nagyon rosszul hazudsz, Therion.

— Rendben van. Valami elrontotta a festményemet. Nem tudom, micsoda. Nem az a kép lett, amit terveztem.

— Akkor fessél egy másikat.

— Azt fogom tenni. Engedd meg, hogy lefesselek.

— Már mondtam. Nem akarom.

— Szükségem lenne rá. Meg kell néznem, mi rejtezik a lelkemben, és az egyetlen mód, ahogy megtudhatom…

— Fesd le a dwikkafát, Therion. Vagy a kunyhót.

— Miért nem téged?

— Nem tetszik az ötlet.

— Nem árulod el az igazi okot. Mi az, ami annyira zavar egy festményben…

— Kérlek, Therion.

— Attól félsz, hogy úgy látlak meg a vásznon, ahogy nem szeretnéd? Ez az oka? Talán más választ kapok a kérdéseimre, ha készítek rólad egy képet?

— Kérlek.

— Engedd meg, hogy lefesselek.

— Nem.

— Akkor indokold meg, miért nem.

— Nem tudom — mondta a lány.

— Akkor nem utasíthatsz vissza. — Nismile előhúzott egy vásznat a zsákjából. — Most, itt a réten. Gyerünk, Sarise! Állj a patak mellé. Csak egy pillanat, és…

— Nem, Therion.

— Ha szeretsz, Sarise, megengeded, hogy lefesselek.

Esetlen kis zsarolás volt, és szégyellte magát, amiért megkísérelte. Megharagíthatta a lányt, mert olyan szúrósan villant a szeme, amilyennek még eddig sohasem látta. Egy hosszú, feszült pillanatig farkasszemet néztek.

Aztán a lány megszólalt. Hangja hideg volt és színtelen.

— Ne itt, Therion. A kunyhónál. Ott megengedem, hogy lefessél, ha ennyire ragaszkodsz hozzá.

A hazaút további részét szótlanul tették meg.

Nismile kísértést érzett, hogy hagyja az egészet. Úgy tűnt, erővel kényszerítette a lányra az akaratát, mintha erőszakot követett volna el rajta, és már-már azt kívánta, bárcsak visszakozhatna. De soha többé nem térhetne vissza abba a kettejük közt kialakult régi, könnyed harmóniába — és tudnia kellett azokat a válaszokat. Kényelmetlenül elkezdte összerakni a vásznat.

— Hova álljak? — kérdezte a lány.

— Bárhová. A patak mellé. A kunyhóhoz.

A lány csoszogva, ernyedten megindult a kunyhó felé. Nismile bólintott, aztán transzállapotba lépett, és az utolsó dolog, amit látott, mielőtt lehunyta a szemét, az Sarise volt, aki a rosszkedvű csoszogást abbahagyva kiegyenesítette vállait, megvillantotta mosolyát, és még a szemei is felcsillantak.

Mire újra kinyitotta a szemét, már elkészült a festmény, és a kunyhó ajtajából Sarise figyelte szégyenlősen.

— Milyen? — kérdezte.

— Gyere. Nézd meg saját szemeddel.

Sarise a férfi mellé sétált. Együtt méregették a képet, aztán egy pillanat múlva Nismile a lány vállára csúsztatta a kezét. Sarise megborzongott és közelebb húzódott hozzá.

A festmény egy nőt ábrázolt, akinek emberi szemei voltak, metamorf szája és orra, mögötte pedig harsány vörösben, narancssárgában és rózsaszínben tobzódott a hullámzó, kaotikus háttér.

— Most már tudod, amit tudni akartál? — kérdezte a lány csendesen.

— Te jártál a tisztáson? És a másik két alkalommal is?

— Igen.

— Miért?

— Érdekeltél, Nismile. Mindent tudni akartam rólad. Soha nem láttam még hozzád hasonlót.

— Még mindig nem tudom elhinni — suttogta a férfi maga elé.

A lány a festményre mutatott.

— Hidd el, Therion.

— Nem. Nem.

— Most megkaptad a választ.

— Tudom, hogy ember vagy. A festmény hazudik.

— Nem, Therion.

— Bizonyítsd be. Változz át előttem. Változz át most. — Nismile elengedte a lányt, és kissé hátrébb lépett. — Tedd meg. Változz át a kedvemért!

Sarise szomorúan nézte. Aztán, észlelhető átmenet nélkül, a férfi hasonmásává változtatta magát, mint azt már egyszer megtette: ez volt a végső válasz. Nismile arcán vadul rángott egy izom. Meredten figyelte a lányt, aki újból alakot váltott, ez alkalommal szörnyűséges és rémisztő formába változott, rémálomszerű, szürke, petyhüdt bőrű, hatalmas szemű, horgas csőrű, himlőfoltos, léggömbre emlékeztető lénnyé, majd felvette metamorf alakját, ami magasabb volt, mint Sarise, beesett mellkasú és alaktalan, aztán Sarise lett ismét, haja, mint barna zuhatag, kezei törékenyek, combjai tömörek és erősek.

— Ne — mondta a férfi. — Ezt többet ne. Elég volt az utánzásból.

A lány ismét metamorf lett.

Nismile bólintott.

— Igen. Így jobb. Maradj ilyen. Ez sokkal gyönyörűbb.

— Gyönyörű, Therion?

— Szerintem gyönyörű vagy. Így. Amilyen igazából vagy. A káprázat mindig undorító.

A lány kezéért nyúlt. Hat nagyon hosszú, keskeny, körmök és látható ízületek nélküli ujja volt. Bőre selymes és kicsit vastag, és egyáltalán nem olyan tapintású, mint amilyet várt. Gyengéden végigsimított vékony, úgyszólván csontsovány testén. A lány egészen mozdulatlanul állt.

— Indulnom kellene — szólalt meg végül.

— Maradj velem. Élj itt velem!

— Még most is?

— Még most is. Az igazi alakodban.

— Még mindig kívánsz?

— Nagyon — mondta Nismile. — Maradsz?

— Amikor először meglátogattalak — mondta a lány — azért tettem, hogy megfigyeljelek, tanulmányozzalak, játsszak veled, talán még bántani és gúnyolni is akartalak. Az ellenségem vagy, Therion. A fajtád mindig is az ellenségünk lesz. De amikor elkezdtünk együtt élni, rájöttem, nincsen okom gyűlölni téged. Téged, mint különleges egyéniséget, nem… érted?

Az idegen Sarise hangján beszélt. Milyen furcsa, gondolta Nismile, mint egy álom.

— Egyre inkább veled akartam maradni — mondta a lány. — Hogy örökké játszhassuk ezt a játékot… tudsz követni? De a játék véget ért. És én még mindig veled akarok lenni.

— Akkor maradj, Sarise!

— Csak ha igazán szeretnéd.

— Már mondtam.

— Nem rémisztelek meg?

— Nem.

— Fess le újra, Therion. Bizonyítsd be egy festménnyel. Mutasd meg a szerelmedet a vásznon, Therion, és akkor maradok.

Nismile minden nap lefestette, amíg csak az összes vásznat el nem használta, és a kunyhó falára aggatta az összeset: Sarise és a dwikkafa, Sarise a tisztáson, Sarise az este tejszerű ködleple előtt, Sarise a zöld és lila szürkületben. Hiába próbálta, nem tudott újabb vásznakat készíteni. Igazából nem is számított. Hosszú felfedezőutakra indultak együtt, követték egyik-másik patakot, eljutottak az erdő távoli részeibe, és a lány új fákat, virágokat meg erdei teremtményeket mutatott neki: hegyes fogú gyíkokat, földet túró, aranyszín férgeket, és az egész nap sártavacskáikban szendergő, baljós külsejű, esetlen amorfibotokat. Keveset beszéltek egymással — a válaszokat már megkapták, és nem volt többé szükségük szavakra.

Nap nap után, hét hét után szállt a feledésbe, és az évszakok nélküli birodalomban nehéz feladatnak tűnt számon tartani az idő múlását. Talán egy hónap telt el, talán hat. Senki mással nem találkoztak. A lány szerint az erdő tele volt metamorfokkal, de biztos távolságban maradtak tőlük, és Sarise abban reménykedett, most már örökre békén hagyják őket.

Az egyik délután, a szakadatlanul szitáló esőben Nismile elment megnézni a csapdákat, és amikor egy óra múlva visszatért, azonnal érezte, valami nincsen rendben. Amikor a kunyhó közelébe ért, négy metamorf bukkant elő. Biztosan tudta, hogy egyikük Sarise, de nem bírta megmondani, melyikük.

— Várjatok! — kiáltotta, mikor elhaladtak mellette. Utánuk rohant. — Mit akartok tőle? Engedjétek el! Sarise? Sarise? Kik ezek? Mit akarnak?

Az egyik metamorf enyhén megrezzent, és a férfi meglátta a barna hajú lányt, de csak egy pillanatra — aztán megint csak négy metamorf siklott kísértetként a dzsungel mélye felé. Egyre jobban rákezdett az eső, és hamarosan súlyos ködfelhő takart el mindent. Nismile megállt a tisztás szélén, hallgatózott, hátha hangokat hall az eső kopogásán és a patak csobogásán túl. Egyszer mintha zokogás vagy fájdalmas kiáltás harsant volna, de ezek az erdő neszei is lehettek. Nem követhette a metamorfokat az áthatolhatatlanul vastag, fehér ködfelhőbe.

Soha többé nem látta Sarisét, és más metamorfot sem. Amikor a magány teljesen elviselhetetlenné vált, egy ideig alakváltókat keresett az erdőben, hogy sorban legyilkolja őket saját fényes tőreikkel. De senkivel sem találkozott, és lassan megértette, hogy vesztegzárban él. Nem csupán a lánytól tartották távol — ha még élt egyáltalán —, hanem a teljes metamorf társadalomtól. Ekkor úgy érezte, nem tud tovább itt, a patak menti tisztáson élni. Összetekerte a lányról készített festményeit, óvatosan lebontotta kunyhóját, és megkezdte a civilizációba vezető hosszú, veszélyes útját. Egy héttel ötvenedik születésnapja előtt érkezett meg a Kastély-hegyre. Távolléte alatt Lord Thraym Pontifex lett, és Lord Vildivar, az új Napkirály kevéssé rokonszenvezett a művészetekkel. Nismile a Stee partján bérelt műhelyt, és újra festeni kezdett. Az emlékezetére hagyatkozva sötét, nyugtalanító őserdei jeleneteket alkotott, és gyakran rejtett a háttérbe bujkáló metamorfokat. Ez a művészet sohasem lehetett túlzottan népszerű Majipoor boldog világán, ezért kezdetben kevés vásárlója akadt. De kis idő múlva munkái felkeltették a napsütéses békébe és a tökéletes arányokba belefáradt Qurain hercegének a figyelmét. A herceg patronálásával Nismile divatossá vált, és életének későbbi időszakában már minden műve vevőre talált.

Széles körben utánozták, de sohasem tökéletesen, és ez sok esszé meg önéletrajzi tanulmány témájává vált.

— A festményei olyan különösek, féktelenek — mondta neki egy tudós. — Talán kifejlesztett egy módszert, amivel az álmokat is fel tudja használni?

— Csak az emlékeimből dolgozom — mondta Nismile.

— Ha megengedi… bizonyára fájdalmas emlékekből.

— Egyáltalán nem — válaszolta Nismile. — Az összes festményem azért készült, hogy feleleveníthessem az öröm, a szerelem idejét, életem legboldogabb és legértékesebb pillanatait. — És amikor a látogató mögé nézett, mintha távoli, puha, vastag ködöt látott volna, ami a kúszónövények gubancos hálójában fuldokló magas, karcsú fák között örvénylett.

VII. BŰN ÉS BŰNHŐDÉS

Ez a lelet a korai időket idézte, amikor Hissune megkezdte a Lélektároló felderítését. Megint Thesme és a ghayrog története jut eszébe, egy másik őserdei románc, egy ember és egy idegen szerelme. A hasonlóságok azonban csak felszínesek, hiszen ők más személyiségek voltak, akik teljesen különböző körülmények között találtak egymásra. Hissune úgy érzi, sikerült egészen jól megértenie Therion Nismilét, a lélekfestőt — akinek néhány műve, mint megtudta, még mindig megtalálható Lord Valentine Kastélyának képcsarnokaiban —, de a metamorf továbbra is rejtély számára, valahogy úgy, mint Nismile számára lehetett. Megnézi a katalógusban, vajon akad-e felvétel metamorf lelkekről, de nem lepődik meg, amikor egyet sem talál. Talán maguk az alakváltók tagadják meg a részvételt, esetleg a készülékek képtelenek rögzíteni elméjük kisugárzását, vagy egyszerűen csak ki vannak tiltva az archívumból? Erről Hissune nem tud semmit, és nem is tud utánanézni. Az idő, mondogatja magában, majd minden kérdést megold. Eközben még mindig rengeteg felderítésre váró dolog vár rá. Például az Álmok Királyának mesterkedései — ezekről is sokkal többet kellene megtudnia. A Barjazidok leszármazottainak évezredek óta ugyanaz a feladatuk: korbácsként sújtanak le a bűnösök alvó elméjére. Hissune szeretné tudni, hogyan megy ez. Feltúrja az archívumot, és a jószerencse rövidesen egy törvényen kívüli lelket pottyant az ölébe, aki hiábavalóan kereskedőnek álcázta magát Stee városában…

Megdöbbentően könnyű volt elkövetni a gyilkosságot. Apró Gleim a nyitott ablaknál állt, Vugel fogadójának egyik kicsi, emeleti szobájában, ahová Haligome-mal megbeszélték a találkozót. Haligome a heverő mellett ácsorgott. A beszélgetés nem alakult valami fényesen. Még egyszer megkérte Gleimet, hogy gondolja át a dolgokat. Gleim vállat vont.

— Csak az időnket vesztegetjük — mondta. — Nem tudom, érdemes-e egyáltalán foglalkoznom az ügyeddel.

Abban a pillanatban Haligome úgy érezte, Gleim az egyetlen, aki közte és a megérdemelt, nyugodalmas élet között áll, Gleim az ellensége, végzete, üldözője. Haligome elindult a férfi felé, olyan nyugodtan, hogy a másik a legkevésbé sem gyanakodott rá, aztán hirtelen mozdulattal áttaszította az ablakpárkányon.

Gleim döbbentnek tűnt. Egy meglepően hosszú pillanatig mintha a levegőben lebegett volna, aztán zuhanni kezdett, a fogadó mellett kanyargó, gyors sodrású folyó felé, alig csobbant, amikor a vízbe csapódott, és máris elragadták a hullámok, sebesen sodorták a Kastély-hegy távoli előhegyei felé.

Haligome úgy bámulta a kezét, mintha most nőtt volna ki a csuklójából. El sem hitte, hogy valóban megtette. Újra látta magát, amint Gleim felé lép — felmerült előtte a férfi arca is, ahogy zavart arccal zuhant lefelé — megint végignézte, ahogyan eltűnik a sötét folyóban. Gleim valószínűleg már meghalt. Ha nem, akkor perceken belül halott lesz. Haligome tudta, hogy a partra mosott hullát előbb vagy utóbb megtalálják Canzilaine vagy Perimor szikláinál, és rájönnek, hogy ő az a kereskedő Gimkandale-ből, akinek a múlt héten, tíz napja nyoma veszett. De vajon találnak bármi olyasmit, amiért gyilkosságra gyanakodnának? A gyilkosság igen ritka bűntény. Gleim ki is eshetett az ablakból. Vagy kiugorhatott. Még ha sikerülne rájönniük arra — az ég tudja, miképpen —, hogy Gleim nem önként ment a halálba, mivel tudnák bebizonyítani, hogy Vugel fogadójának ablakából lökte ki egy Sigmar Haligome nevű férfi, aki Stee-ből érkezett? Erre senki sem képes, nyugtatta magát Haligome. De ez a helyzet alapvető igazságán nem változtatott: Gleimet megölték, és ő a gyilkosa.

Gyilkos? Haligome egészen megdöbbent, amikor eszébe jutott ez a szó. Csak beszélni akart Gleimmel, nem azért jött, hogy megölje. De a tárgyalás kezdettől fogva rosszul alakult. Gleim, ez az alacsony, finnyás emberke hallani sem akart arról, hogy felelősséget vállaljon egy hibás műszerért, sőt azt állította, Haligome felügyelői a hibásak. Nem volt hajlandó fizetni, egy vasat sem, és a legcsekélyebb együttérzést sem mutatta, amikor Haligome beszámolt a kínos üzleti helyzetről, amibe miatta keveredett. Amikor Gleim ismét megindokolta, miért nem segít, mintha egyre nagyobbra nőtt volna, lassan betöltötte Haligome egész világát, és olyan gyűlöletessé vált, hogy mindenáron meg kellett tőle szabadulnia. Ha egy pillanatra is eltűnődött volna azon, mit tesz — és milyen következményekkel járhat mindez, természetesen nem löki ki a férfit az ablakon. Haligome egyáltalán nem volt gyilkos természetű. De akkor nem gondolkodott, Gleim meghalt, és Haligome élete groteszk módon új értelmet nyert: már nem Haligome, a precíziós műszerek ügynöke, hanem Haligome, a gyilkos. Milyen hirtelen jött az egész! Milyen különös! Milyen szörnyű!

És most mi lesz?

Haligome becsukta az ablakot, és remegve, izzadtan, kiszáradt torokkal a heverőre hanyatlott. Nem is sejtette, mit kellene tennie. Jelentkezzen a birodalmi felügyelőknél? Tegyen vallomást, adja meg magát, és menjen a börtönbe, vagy bárhová, ahova a bűnözőket zárják? Egyikre sem volt felkészülve. Olvasott néhány régi történetet a bűntényekről és bűnhődésekről, ősi mítoszokat meg fabulákat, de amennyire tudta, a gyilkosság kihalt, mint bűncselekmény, a felderítésére, büntetésére létrehozott testületek meg módszerek réges-régen elavultak. Történelem előtti, ősi kövületnek érezte magát. Eszébe jutott annak a múltbéli hajóskapitánynak a híres története, aki egy balsorsú expedíció során a Nagy-óceánba hajította megtébolyodott tengerészét, aki szintén végzett valakivel. Haligome az ilyen meséket vad koholmányoknak tartotta. De most különösebb megerőltetés nélkül, gondolkodás nélkül legendás figurává, szörnyeteggé, az emberi élet kioltójává változott, teljesen magától. Tudta, hogy többé semmi sem lesz olyan, amilyen volt.

Az első teendő: eltűnni a fogadóból. Hogy látta valaki lezuhanni Gleimet, nem túl valószínű, mert az épület közvetlenül a folyóparton épült, Gleim pedig a hátsó ablakon zuhant ki, és azonnal elnyelte a zubogó áradat. De semmi értelme nincsen itt megvárni, amíg újabb vendégek érkeznek. Gyorsan becsomagolt a kisebb bőröndjébe, még egyszer körülnézett, nem maradt-e Gleim valamelyik holmija a szobában, aztán leballagott a lépcsőn. A pultnál egy hjort üldögélt. Haligome pár koronát kotort elő a zsebéből, és odaszólt neki:

— Szeretném rendezni a számlámat.

Ellenállt a kísértésnek, hogy fecsegjen. Ez nem a megfelelő pillanat az okos megjegyzésekre, mert a hjort esetleg később emlékezni fog rá. Fizesd ki a számládat, és tisztulj innét, gondolta Haligome. Vajon észrevette a hjort, hogy a Stee-ből érkezett vendég látogatót fogadott a szobájában? A hjort gyorsan meg fog feledkezni a Stee-ből jött vendégről, hacsak Haligome nem ad valami különös indokot, ami az eszébe juttatná. A hivatalnok végzett az összeadással, és Haligome pár érmét nyújtott át neki. A hjort gépies Látogasson meg minket újra! frázisára ugyanolyan gépiesen válaszolt, aztán már kint is volt az utcán, és fürgén távolodott a folyótól. Élénk, kellemes szellő fújt. Ragyogóan, melegen sütött a Nap. Haligome évek óta nem járt Vugelben, és más alkalommal biztosan szánt volna néhány órát a híres dísztér, a lélekfestéssel készített legendás freskók és a többi helyi különlegesség megtekintésére, de nem ez volt a megfelelő időpont a turistáskodásra. A pályaudvarra sietett, és vett egy jegyet vissza Stee-be.

Félelem, bizonytalanság, bűntudat és szégyen kísérte végig városról városra a Kastély-hegy lankáin.

A gigantikus Stee ismerős, elburjánzó külvárosai láttán némileg megkönnyebbült. Az otthon egyúttal a biztonságot is jelentette. Minden egyes nappal közelebb került a városközponthoz, és egyre magabiztosabbá vált. Látta a város névadóját, a Kastély-hegyről bámulatos sebességgel lezúduló hatalmas folyót. Aztán feltűntek a Folyófal-paloták negyven emelet magas és negyven mérföld széles, sima, ragyogó homlokzatai. Ott nyújtózott a Kinniken-híd; ott emelkedett a Thimin-torony; és ott volt a Hatalmas Csontok Mezeje. Otthon! Rendkívül megnyugtatta Stee túláradó életereje és hatalma, ami szinte a testében lüktetett, amíg a központi pályaudvarról eljutott külvárosi lakóhelyéig. Itt, ebben a városban, amiből Majipoor legnagyobb metropolisza lett — gyermeke jótékonyságának köszönhetően mérhetetlenül megnőtt (a gyermeket most már Lord Kinnikennek, Napkirálynak hívták) —, Haligome minden bizonnyal elrejtőzhet tébolyult tettének sötét következményei elől, bármik is legyenek azok.

Megölelte feleségét, két fiatal lányát, izmos fiát. Talán azonnal észrevették kimerültségét, feszült idegállapotát, mert olyan túlzott tapintattal bántak vele, mintha súlyosan megbetegedett volna az utazás alatt. Hoztak neki bort, pipát, papucsot; végig nyüzsögtek körülötte, szinte sugárzott belőlük a szeretetet és a jóakarat; semmit nem kérdeztek arról, hogyan sikerült az útja, helyette bőségesen ellátták a helyi pletykákkal. Haligome vacsora után csak ennyit mondott nekik:

— Azt hiszem, mindent elintéztünk Gleimmel. Most már van okunk reménykedni.

Majdnem maga is elhitte.

Ha nem említi senkinek, rá tudják egyáltalán bizonyítani a gyilkosságot? Valószínűleg nem voltak szemtanúk. A hatóságoknak nem lenne nehéz kideríteni, hogy Gleim és ő megegyeztek egy vugeli találkozóban — hiszen az semleges területnek számított —, ahol megbeszélhetik üzleti problémáikat, de ez mit bizonyít?

— Igen, találkoztam vele valamelyik, folyóhoz közeli fogadóban — mondhatná Haligome. — Ebédeltünk, jó sok bort megittunk, és a végén dűlőre jutottunk egymással, én pedig magára hagytam. Meg kell mondjam, eléggé tétovának tűnt, amikor elmentem. — És szegény Gleim, aki vörös arccal támolygott a kiadós mennyiségben felhörpölt erős muldemerai bortól, később valószínűleg túl messzire hajolt ki az ablakon, talán megpillantott egy folyón hajózó, elegáns főurat… nem, nem, nem, hagyd, hadd találgassanak ők, feddte meg magát Haligome. Összeültünk egy közös ebédre, megállapodtunk, aztán távoztam, ennél semmivel se mondjál többet! És ki bizonyíthatná, hogy másképpen történt?

Másnap visszatért az irodájába, és folytatta az üzletet, mintha semmi különös nem történt volna Vugelben. Nem engedhette meg magának azt a luxust, hogy a bűntettén tűnődjön. A dolgai eléggé bizonytalanul álltak: a csőd szélére került, túllépte a hitelkeretét, főbb számláinak hitele lecsökkent. Mindez Gleim miatt. Elég egyszer gyatra minőségű árut szállítani, utána évekig szenvedhet a következményektől, még akkor is, ha ártatlan. Mivel Gleimtől nem kapott kártérítést — és most már valószínűleg soha nem is fog —, Haligome csak úgy hozhatta rendbe az üzletet, ha buzgón küzdött jó hírének helyreállításán, és közben megpróbálta feltartani a hitelezőket, míg a dolgok vissza nem zökkennek a rendes kerékvágásukba.

Nehéz volt nem gondolnia Gleimre. A következő napokban rendre előkerült a neve, és Haligome erősen fegyelmezte magát, nehogy leplezetlen reakciói elárulják. Minden kereskedő megértette, hogy Gleim hülyének nézte Haligomét, és mindenki próbált együtt érzően viselkedni. Ez önmagában még bátorító lett volna. De amikor minden beszélgetés valahogy Gleim felé kanyarodott — Gleim aljassága, bosszúszomja, szűkmarkúsága lett a téma —, az már komolyan veszélyeztette Haligome lelki egyensúlyát. A név azonnal hatott rá. Gleim! — mondták, és ő megdermedt. Gleim! — és az izmok megvonaglottak az arcán. Gleim! — és gyorsan a háta mögé rejtette a kezét, mintha csak a halott aurájának lenyomata éktelenkedne a tenyerén. Néha elképzelte, amint a teljes kimerültség egyik pillanatában közli néhány ügyféllel:

— Tudják, én öltem meg. Kilöktem egy ablakon, amikor Vugelben voltam. — Milyen könnyen kicsúszna a száján, ha egy percre ellanyhulna a figyelme!

Gondolt arra is, hogy elzarándokol a Szigetre, és megtisztítja a lelkét. Talán később: nem most, amikor minden éber pillanatát üzleti ügyeinek kell szentelnie, különben összeomlik a cége, és családja azonnal a legmélyebb nyomorba zuhan. Az is eszébe jutott, mi történne, ha vallomást tenne, és gyorsan egyezséget kötne a hatóságokkal, hogy üzleti ügyei félbeszakítása nélkül megbűnhődjön azért, amit tett. Esetleg bírságot fizetne — de megengedhetne magának egy ekkora kiadást? És egyáltalán, ilyen könnyen megúszná? De végül nem tett semmit, csak megpróbálta elhessegetni a gyilkosság emlékét, és a megoldás nagyjából egy hétig működött is. Aztán megkezdődtek az álmok.

Az első csillagnap éjszakáján érkezett, a nyár második hetében, és Haligome azonnal tudta, hogy ez sötét és fájdalmas üzenet lesz. A harmadik alvásfázisában volt, az éjszaka legcsendesebb óráiban, mielőtt még az elme a hajnali, könnyedebb fázisba lépne, és azt álmodta, hogy csillogó, csúszós, sárga, őrlő és vonagló fogakkal borított mezőn sétál. A levegőnek undorító mocsárszaga volt, színébe riasztó, szürkés árnyalat keveredett, az égből nyúlós, nyershús-szerű anyagból font kötelek csüngtek le, melyek néha hozzáértek arcához vagy a kezéhez, és égő, lüktető, ragadós nyomokat hagytak. Fülében a rosszindulatú üzenet feszült némasága csengett, amitől az az érzése támadt, hogy valaki túl feszesre húzta a világot tartó zsinórokat. A távolból gúnyos kacaj hallatszott. Elviselhetetlenül ragyogó fény perzselte az égboltot. Haligome lassan a tudatára ébredt, hogy egy szájvirág belsejében áll — egyike volt azoknak a távoli Zimroelből származó, iszonyatos, húsevő növény-szörnyetegeknek, amelyeket egy különleges bemutatón már látott egyszer a Kinniken Pavilonban. De míg azok mindössze három, legfeljebb négy méter átmérőjű növények voltak, ez itt akkorának látszott, mint egy egész falu, ő pedig csapdába esett, éppen a magtokban, és olyan gyorsan kellett rohannia, ahogy csak tudott, nehogy lecsússzon a kíméletlenül őrlő fogak közé.

Így lesz hát, gondolta, miközben odafent lebegve szemlélte az álmát, és mogorván a történteken töprengett. Ez az első üzenet, és az Álmok Királya ezentúl folyamatosan kínozni fogja.

Nem volt menekvés. A fogakban szemek pislogtak, és Gleim szemei voltak, Haligome pedig csak kúszott a földön, meg-megcsúszott, és szakadt róla a víz, aztán előrebukott és végigbukfencezett a könyörtelen fogak kupacán, amelyek azonnal a kezébe martak, és amikor újra talpra kászálódott, látta, hogy a véres kéz már nem a sajátja, hanem Gleim fehér keze, nem is illik a csuklójához. Aztán újra lezuhant, és megint a húsába martak a fogak, és váratlanul átalakult valamelyik testrésze, aztán megint, megint, megint, és ő csak rohant tovább, zokogott és nyögdécselt, félig Gleim volt, félig Haligome, egészen addig, amíg fel nem riadt álmából. Lassan eljutott a tudatáig, hogy az ágyában ül, remegve, izzadságtól lucskosan, és úgy szorítja döbbent felesége combját, mintha az valami mentőkötél lenne.

— Ne csináld — mormogta az asszony — Fáj. Mi az? Mi történt?

— Egy nagyon… szörnyű… álom.

— Egy üzenet? — kérdezte a nő. — Igen, csak az lehetett. Érzem az izzadságod szagából. Ó, Sigmar, mi volt ez?

Haligome megvonta a vállát.

— Rosszat ettem. Biztosan a tengeri sárkány húsától van, túl száraz volt, túl öreg…

Bizonytalan mozdulatokkal kikászálódott az ágyból, és töltött egy kis bort, ami némileg megnyugtatta. Felesége végigcirógatta, és felitatta lázas homlokáról a verítéket, aztán átölelte, amíg meg nem nyugodott egy kicsit, de Haligome nem mert újra elaludni, ezért egészen hajnalig éberen feküdt, és csak bámult bele a sötétségbe. Az Álmok Királya! Szóval így érte utol a büntetés. Komoran végiggondolta a dolgot. Mindig is azt hitte, hogy az Álmok Királya csak a gyermekek riogatására kitalált mese. Igen, igen, azt beszélték, a Király Suvraelben él, a rangot a Barjazid család birtokolja örökletesen, és az alattvalóival együtt az álmodók bűneit fürkészik az éjszakában, és ha rábukkannak a hitvány lelkekre, megkínozzák őket — de valóban így van ez? Haligome még soha nem találkozott olyan emberrel, aki az Álmok Királyától kapott volna üzenetet. Talán egyszer maga az Úrnő üzent neki, legalábbis így hitte, de nem volt benne biztos, és az teljesen más volt, mint a mostani. Az Úrnő egyszerű látomásokkal ajándékozta meg az embereket. Azt tartották, hogy az Álmok Királya valódi fájdalmat is tud okozni — de hogyan tarthatná szemmel az egész bolygót, ahol több milliárd polgár nyüzsög, és közülük bizony nem mindenki feddhetetlen?

Valószínűleg csak emésztési zavar lehetett, nyugtatgatta magát.

Amikor a következő két éjszaka nyugalmasan telt, lassan maga is kezdte elhinni, hogy az egész nem volt több véletlen furcsaságnál. Végül is a Király lehet mesebeli alak. De kettednap újabb semmi mással össze nem téveszthető álomüzenetet kapott.

Ugyanaz a halkan csendülő hang. Ugyanaz az álomföldet megvilágító, tüzesen vakító fény. Képek Gleimről; kacagás; visszhang; a kozmosz szerkezete összehúzódott és feldagadt; szellemét szörnyű kábulat kavarta fel, és zavartan szédelgett. Haligome nyöszörgött. Felkapta a fejét a párnáról és levegőért kapkodott. Nem mert felébredni, hiszen amint felriad, a felesége rögtön észreveszi, milyen zavart, és elküldené egy álomfejtőhöz, ami viszont lehetetlen. Minden jobb álomfejtő azonnal rájönne, hogy egy bűnözővel olvasztotta össze a lelkét, és akkor mi történne vele? Addig szenvedett a rémálomtól, amíg annak meg nem gyengült az ereje, és csak ezután ébredt fel. Egészen virradatig erőtlenül, remegve hevert.

Ez volt a kettednapi rémálom. A négynapi sokkal rosszabb volt: Haligome a magasban szárnyalt, aztán lezuhant, a Kastély-hegy legmagasabb, jéghideg, lándzsaszerű csúcsa nyársalta fel, és órákon keresztül hevert ott, míg Gleim-arcú gihorna-madarak tépték fel a hasát, és lángoló ürülékükkel bombázták vérző sebeit. Ötnapon egészen jól aludt, bár végig feszülten várta, közeledik-e az álom. Csillagnapon sem kapott álomüzenetet. Napkorong Napján azt álmodta, alvadt vértengerben úszik, fogai meglazultak, és ujjai rongyos tésztacsíkokká változtak. Holdnapon és Másodnapon kevésbé voltak szörnyűségesek a víziók, de attól még irtózatosak maradtak. Tengernap reggelén a felesége nem halogatta tovább a dolgot.

— Az álmaid nem enyhülnek, Sigmar — mondta. — Mit tettél?

— Mit tettem volna? Semmit!

— Érzem, hogy éjszakáról éjszakára egyre gyötrelmesebbek az álmaid.

Haligome vállat vont.

— Valaki elrontott valamit a világot irányító hatalmasságoknál. Biztosan véletlenül történik az egész: a pendiwane-i gyerekmolesztálónak szánt álmokat egy Stee-ben élő, műszerekkel ügynökösködő embernek küldték. Előbb vagy utóbb észreveszik a tévedést, és végre békén hagynak.

— És ha nem? — Felesége átható pillantást vetett rá. — És ha mégis neked szánták ezeket az álmokat?

Haligome azon tűnődött, vajon a felesége sejt-e valamit. Tudott arról, hogy Vugelbe utazott, hogy tanácskozzon Gleimmel. Valószínűleg megtudta, hogy Gleim nem tért vissza gimkandale-i otthonába — habár azt nehéz volt elképzelni, honnan. A férje álomüzeneteket kap az Álmok Királyától — könnyedén levonhatta a saját következtetéseit. Lehetséges ez? És ha igen, mit tenne a felesége? Feljelentené a férjét? Bár szerette, mégis megtehetné, hiszen ha menedéket ad egy gyilkosnak, saját álmait is elérheti a Király bosszúja.

— Ha az álmok továbbra is folytatódnak — mondta végül —, a Pontifex hivatalnokait fogom megkérni, hogy járjanak közbe az érdekemben.

Ezt természetesen nem tehette meg. Ehelyett inkább megpróbálta legyőzni és elnyomni az álmokat, nehogy gyanút ébresszen a mellette alvó asszonyban. Lefekvés előtti meditációiban nyugalmat parancsolt magára, hátha így bármilyen víziót el tud fogadni, hátha így azt hiszi, hogy csak egy zavarodott elme fantáziaképeit látja — nem valós dolgok, tehát nem kell foglalkoznia velük. És mégsem bírta elfojtani sikoltását, amikor vörös tűztenger felett lebegett, és néha-néha bokáig merült a lángokba. Akkor is nyöszörgött és kegyelemért könyörgött álmában, amikor tüskék sarjadtak a húsából, átszakították a bőrét — amitől úgy nézett ki, mint egy manculain, a forró délvidék megközelíthetetlen, tüskés bestiája —, vagy amikor Lord Havilbone makulátlan kertjeiben sétált a Tolingar-torlasznál, és a tökéletesre nyírt bokrok gúnyolódó, fogakat csattogtató, szőrös, pokoli ocsmányságokká változtak. Zokogott és úgy patakzott róla az izzadság, hogy reggel szabályosan bűzlött a matrac. Felesége nem kérdezősködött többet, de kényelmetlenül méregette, és úgy tűnt, állandóan azon töpreng, mennyi ideig akarja még elviselni ezeket a férje lelkét feldúló beavatkozásokat.

Haligome alig bírta fenntartani az üzletet. Hitelezői haboztak; a gyártók megakadályozták a további hitelek meghosszabbítását; a vásárlók panaszai száradt, fonnyadt őszi levelekként örvénylettek körülötte. Titokban a könyvtárban búvárkodott, adatokat keresett a Királyról és hatalmáról, mintha csak egy különös, új betegségről szeretne megtudni mindent, de minden információ szegényesnek és egyértelműnek bizonyult. Az információk: a Király a kormányzat egyik képviselete, tekintélye egyenrangú a Pontifexével, a Napkirállyal és a Sziget Úrnőjével, és évszázadok óta az a feladata, hogy lesújtson a bűnösökre.

De hiszen még tárgyalást sem tartottak, tiltakozott Haligome csendesen…

Azonban tudta, teljesen felesleges lett volna, és ezzel nyilvánvalóan a Király is tisztában volt. A rémálmok pedig folytatódtak. Lassan felőrölték Haligome lelkét, tönkretették az idegeit. Belátta, hogy reménye sincsen ellenállnia ezeknek az álomüzeneteknek. Számára véget ért Stee-béli élete. Elegendő egy meggondolatlan pillanat, és máris számkivetetté válik, aki rejtekhely után kutatva vándorol a hatalmas bolygón.

— Pihenésre van szükségem — közölte feleségével. — Pár hónapra elutazom, és megpróbálom visszanyerni lelkem békéjét.

Magához hívatta fiát — már majdhogynem felnőtt férfivé serdült, aki képes volt vállalni a felelősséget —, rábízta az üzletet, és egy óra alatt felsorolta neki azokat az alapelveket, amelyeket neki egy fél élet alatt sikerült megtanulnia. Aztán egy harmadosztályú lebegő fedélzetén maga mögött hagyta szülővárosát, zsebében azzal a kevés készpénzzel, amit épp csak ki tudott menekíteni jelentősen leapadt vagyonából. Teljesen véletlenszerűen választott célt: Normorkba tartott, a Kastély-hegy lábánál emelkedő Lejtő Városok gyűrűjébe. Egy órával indulása után úgy határozott, soha többé nem viseli a Sigmar Haligome nevet, és elnevezte magát Miklan Forbnak. Vajon ez elegendő ahhoz, hogy elhárítsa a feje fölül az Álmok Királyának haragját?

Talán igen. A lebegő a Kastély-hegy felett haladt. Alsó-Napszegély, Bibiroon és Tolingar mentén ereszkedett le Stee-ből Normorkba, és minden éjjel, amikor aludni tért valamelyik szállóban, rémülten szorította magához a párnáját, de álmai mindössze egy fáradt és izgatott ember álmai voltak, és nélkülözték a Király üzeneteire jellemző különösen kísérteties erőt. Jól érezte magát, amikor a Tolingar-torlasz szimmetrikus és tökéletesen takaros kertjeit szemlélte, amelyek egyáltalán nem hasonlítottak álmainak szörnyűséges pusztaságaira. Haligome kezdett egy kicsit megkönnyebbülni. A kerteket összehasonlította az álmaiban látott helyszínekkel, és meglepődve tapasztalta, hogy a Király rendkívül aprólékos, részletes és pontos képet mutatott mindegyikről, mielőtt szörnyűséges helyekké változtatta volna őket. Azonban ő maga sohasem látta egyiket sem, vagyis az álomüzenetek rengeteg új adatot továbbítottak az agyába, míg a szokványos álmok nagyrészt azt idézték fel újra, amit az emlékezet egyszer már rögzített.

Ez megválaszolta egyik zavaró kérdését. Eddig nem tudta, vajon a Király egyszerűen a tudatalattija törmelékeit szabadította-e fel a messzi távolból, felkavarva elméje homályos mélységeit, vagy csupán képeket sugárzott az agyába. Nyilvánvalóan az utóbbi megoldás a helyes. Ez újabb kétségeket vetett fel: vajon a rémálmokat külön Sigmar Haligome számára tervezték, sőt külön specialisták dolgoztak rajtuk? Suvraelben valószínűleg nincsen elegendő személyzet erre a munkára. De ha lenne is, ez azt jelentené, hogy állandóan megfigyelés alatt tartják — ez esetben viszont ostobaság azt gondolni, hogy elbújhat előlük. Szerette volna azt hinni, hogy a Király és alattvalói egy állandó, személytelen és gépies eljárással egymás után minden bűnöző számára létrehozott rémálom-jegyzék alapján dolgoznak — küldd el neki a fogakat, a szürke, nyúlós masszát, aztán sugározz tűztengert! Talán még most is lankadatlanul Stee-béli üres párnája felé küldik hátborzongató látomásaikat.

Normork felé menet Dundilmirt és Stipoolt is elhagyta — ez a komor, hermetikusan elzárt, falak közé szorított város a Normork-taréj rettentő agyarai között épült. Amíg meg nem érkezett, eszébe sem jutott, hogy a fekete, roppant kőtömbökkel körülsáncolt Normork egy igazi búvóhely összes megfelelő tulajdonságával rendelkezik: jól őrzött, biztonságos, bevehetetlen. De természetesen Normork falai sem tarthatták távol a Király üzeneteit, mint ezt később tapasztalta.

A szemre emlékeztető Dekkeret-kapu, az egyetlen rés az erődítmény szerkezetében, ötven láb magasságban nyílt a falon, és mint mindig, most is nyitva állt. A kapu csillogó, fekete fáját vagyonokat érő fémvasalás erősítette. Haligome jobban szerette volna, ha még háromszorosan be is zárják, de természetesen most sem csukták be. A népszerű Lord Dekkeret, aki uralkodásának harmincadik évében maga tervezte ezt a csodát, úgy határozott, a kapu csak akkor lehet zárva, ha az egész világot veszély fenyegeti, és ezekben a napokban, Lord Kinnikken és Thimin Pontifex örvendetes irányítása alatt, Majipooron minden a legnagyobb rendben volt, kivéve a most éppen Mildan Forbnak nevezett Sigmar Haligome lelkét. Forb olcsó szállást talált a város lejtőre épült negyedében, ahol a háttérben második falként tornyosult a Kastély-hegy mérhetetlen tömbje. Munkát vállalt a város falait járó karbantartók csapatában, és a habarcs nélkül összerakott kövek hasadékaiból ásta ki a szúrós gazt. Minden éjjel rémülten hajtotta álomra a fejét, mert nem tudta, mi várhat rá alvás közben, de aztán teltek-múltak a hetek, és mindössze olyan homályos és értelmetlen álmokat látott, mint minden rendes ember. Kilenc hónapra elmerült Normorkban, és nem tudta, vajon sikerült-e megszöknie Suvrael büntető keze elől. Aztán egy éjszaka, amikor egy ízletes vacsora és egy palack finom, karmazsinszín bannikanniklolei bor után elégedetten bújt az ágyba, és a Gleimmel történt, nyomorúságos találkozás óta végre először teljesen boldognak érezte magát, óvatlanul álomba szenderedett. És akkor olyan üzenetet kapott a Királytól, ami a lelke legmélyére hatolt, és olvadó hús, nyálkás folyók szörnyűséges képeivel ostorozta. Amikor vége lett, zokogva ébredt, mert tudta, hogy sehol nem rejtőzködhet sokáig az őt üldöző, bosszúálló hatalom elől.

De Miklan Forb álcája mégis kilenc hónapra biztosította a nyugalmat. Kevéske megtakarított pénzéből jegyet vett a lejtőn lejjebb épült Poroszkába, ahol Degrail Gilalinná változott, és a helyi herceg birtokán heti tíz koronát keresett madárfogóként. Öt hónapra megszabadult a kínzásoktól, egészen addig az éjszakáig, amikor álmában meghallotta a ropogó csendet, aztán egy univerzumon hídként átívelő, testetlen szemekből álló boltívet látott, és mindegyik szem őt figyelte. A Glayge-folyón Makroprosoposba hajózott, ahol egy hónapig Ogvorn Brill néven élt bántatlanul, míg egy napon a torkában szőrszálakként burjánzó, tüzes fémkristályokról nem álmodott. A száraz belföldeket a Sisivondal piacvárosába tartó karaván tagjaként szelte át, és ez az utazás tizenegy hónapig tartott. Az Álmok Királya a hetedik hónapban bukkant rá, és egy éjszaka Haligome sikoltozva zuhant bele egy sűrű korbácslevél-bozótosba, de ez már több volt egy egyszerű álomnál, mert véresen, feldagadt testtel szabadult a növények közül, és el kellett vinni a következő faluba gyógyszerekért. Utastársai tudták, hogy üzeneteket kap a Királytól, ezért otthagyták egyedül: de végül eljutott a szürke, egyszínű Sisivondalba, ami annyira különbözött a Kastély-hegy ragyogó városaitól, hogy minden reggel felzokogott a látványtól. Ennek ellenére hat hónapig lakott itt gond nélkül. Aztán visszatértek az álmok, és nyugat felé hajszolták, kilenc városon és rengeteg személyiségen keresztül, egy hónapot itt töltött, hat hetet ott, míg végül ki nem kötött a tengerparti Alaisorban, ahol a dokkok menti piacon halakat belező Badril Maganorn bőrébe bújva egy évig teljes nyugalomban élhetett. Rossz előérzete dacára hagyta, hogy ismét felpislákoljon benne a remény: a Király lezárta az ügyét. Már a hazatérés lehetőségén is töprengett, vissza a majdnem négy éve elhagyott Steebe, régi életébe. Nem volt elég négy év büntetés egy megfontolatlanul elkövetett, majdhogynem véletlen bűntettért?

Nyilvánvalóan nem. Második évének kezdetét töltötte Alaisorban, amikor a koponyacsontja mögött megérezte az álomüzenet ismerős, semmivel össze nem téveszthető dobolását, és olyan álmot kapott, amelyhez képest az eddigiek gyerekes színielőadásnak tűntek. Suvrael kopár pusztaságában kezdődött, ahol egy sziklákkal csipkézett hegycsúcson állt, és egy sigupafákkal benőtt, kiszáradt, elátkozott völgyre nézett. A hely kisugárzása tíz mérföldes körzetben minden élőlényt elpusztított, még az óvatlan madarakat és a vastag, lekonyuló ágak felett repkedő rovarokat is. A völgyben feleségét és gyermekeit pillantotta meg, akik egyenesen a kiszáradt fák felé tartottak; futva megindult feléjük a melaszként tapadó homokban, amikor a fák megmozdultak és bólintottak, és szeretteit elnyelte a sötét ragyogás, felbuktak és nyomtalanul eltűntek. De ő csak rohant tovább, míg el nem érte a félelmetes területet. Könyörgött a halálért, de ő volt az egyetlen, akire nem hatott a fák hatalma. Besétált közéjük, mindegyik magányosan, a többitől távol állt, semmi sem nőtt a törzsek között, se bokrok, se indák, se fűtakaró, az egész egy hosszú, ronda, levelüket vesztett fák alkotta sánc volt a semmi közepén. Ennyi volt az egész álom, de sokkal félelmetesebb mondanivalót sugallt, mint bármelyik groteszk vízió, amit eddig látott, és így folytatódott tovább. Haligome kétségbeesetten, magányosan kóborolt a sivár fák között, mintha csak levegőtlen űrben lebegne, és mire felébredt, arca megráncosodott, szemei idegesen rebegtek, mintha csak tucatnyi évet öregedett volna éjszaka és hajnal között.

Végérvényesen elbukott. Elszaladni haszontalan — elbújni hiábavaló. Mostantól mindörökre az Álmok Királyához láncolta a sors.

Elhagyta az erő, amivel időszakos menedékhelyein állandóan új életeket és személyazonosságokat teremtett magának. Mikor a nappali világosság kimosta elméjéből az erdei álom szörnyűségét, az Úrnő Alaisorban emelt templomához támolygott, és engedélyt kért egy zarándoklatra az Álom-szigetre. Sigmar Haligome néven mutatkozott be. Mi rejtegetnivalója maradt még?

Természetesen elfogadták a jelentkezését, mint mindenki másét, és nem sokkal később felszállt a Numinorba, a Sziget északkeleti pereme felé tartó zarándokhajóra. A tengeri úton megesett, hogy rémálmok látogatták meg — akadt köztük néhány elég szörnyűséges is de amikor remegve, zokogva felébredt, a többi zarándok megvigasztalta, és most, hogy életét az Úrnő szolgálatába ajánlotta, a legrosszabb álmok sem kavarták fel igazán. Tisztában volt vele, hogy az üzenetekben az idegenszerűség és a gyakori ismétlődés a legfájdalmasabb, ami romba dönti a mindennapi életet. Azonban az életét most már nem rombolhatta szét semmi, rendesnek sem nevezhette, így mit számított, ha egész testében remegve ébred reggelenként? Nem volt többé a precíziós műszerek ügynöke, elvadult hajtásokat sem gyomlálgatott, de még madárfogóként sem dolgozott. Egy nagy semmi és senki lett, nem lakozott benne lélek, aki megvédelmezhette volna ellensége támadásaitól. Az álomüzenetek örvényében vergődve furcsa békesség szállta meg a lelkét.

Numinorban a sziget legkülsőbb peremére, a Megméretés Teraszára irányították, és Haligome sejtette, hogy itt fogja leélni élete hátralevő részét. Az Úrnő lépésről lépésre szólította magához a zarándokokat, akik egyre beljebb hatoltak a szigeten, úgy, ahogyan belső értékeik fejlődtek. Akinek lelkét a gyilkosság bűne szennyezte, az akár örökre a szent területek határvidékén maradhatott. Nem bánta. Egyszerűen csak meg akart szökni a Király üzenetei elől, abban reménykedett, hogy előbb vagy utóbb az Úrnő védelme alá kerül, és akkor végre megfeledkeznek róla Suvraelben.

Puha zarándokcsuhába öltözve hat évig gürcölt kertészként a legkülsőbb teraszon. Haja megőszült, háta meghajlott. Megtanulta, hogyan kell megkülönböztetni a gyomnövények magjait a virágmagoktól. Kezdetben egy- vagy kéthavonta kapott üzeneteket, aztán ritkábban, és bár teljesen nem szűntek meg soha, egyre kevesebbet számított neki az egész, mintha egy régi seb sajogna fel időről időre a lelkében. Néha eszébe jutottak családtagjai, akik bizonyára halottnak hitték. Gleimre is gondolt, arra a pillanatra, amikor halálos zuhanása közben mintha egy pillanatra lebegve maradt volna… a fagyott döbbenetre az arcán. Létezett ilyen ember egyáltalán? Haligome tényleg végzett vele? Mostanra egészen valószínűtlennek tűnt — olyan régen történt. Haligome nem érezte magát bűnösnek, hiszen már a bűntett létezésében is kételkedni kezdett. De emlékezett egy üzleti tárgyalásra, és egy másik kereskedőre, aki arrogáns volt, s nem akarta megérteni borzalmas dilemmáját. A vak düh pillanatát sem felejtette el, amikor kilökte ellenfelét az ablakon. Igen, igen, mindez megtörtént — és abban a haragvó pillanatban, gondolta Haligome, Gleim meg én mindketten megszűntünk létezni.

Haligome hűségesen végezte a teendőit, meditált, álomfejtőket látogatott — ez itt kötelező volt, bár álmaihoz sohasem fűztek magyarázatot vagy megjegyzést —, és elfogadta a szent utasításokat. Hetedik évének tavaszán a zarándoklat következő állomására, a Kezdet Teraszára küldték, aztán hónapok teltek el, miközben újabb zarándokok érkeztek és távoztak a soron következő állomás, a Tükrök Terasza felé. Keveset beszélt, nem barátkozott, belenyugvással fogadta az álomüzeneteket, amelyek olykor még mindig megzavarták éjszakáit.

Harmadik évét töltötte a Kezdet Teraszán, amikor egy középkorú, alacsony és törékeny, furcsán ismerős férfira lett figyelmes, aki egyenesen őt bámulta az ebédlőben. Az újonnan érkezett jövevény két hétig alapos megfigyelés alatt tartotta, egészen addig, míg Haligome kíváncsisága végül is legyőzte az önfegyelmét. Kérdezősködött, és megtudta, hogy a férfit Goviran Gleimnek hívják.

Hát persze. A pihenés egyik órájában Haligome a férfihoz sétált, és megszólította:

— Válaszolna egy kérdésemre?

— Ha tudok, akkor igen.

— A Kastély-hegyről, Gimkandale-ből származik?

— Igen — válaszolta Goviran Gleim. — És ön pedig Stee-ből?

— Igen — mondta Haligome.

Egy kis ideig hallgattak. Végül Haligome törte meg a csendet.

— Éveken keresztül engem követett?

— Ugyan, dehogy. Egyáltalán nem.

— Puszta véletlen, hogy mindketten itt vagyunk?

— Úgy gondolom, véletlenek valójában nincsenek — mondta Goviran Gleim. — De nem szándékosan jöttem ide, ahol jelenleg ön tartózkodik.

— Tudja, ki vagyok, és mit tettem?

— Igen.

— És mit akar tőlem? — kérdezte Haligome.

— Hogy mit akarok? — Gleim apjáéra hasonlító, fekete, apró, csillogó szemei Haligome tekintetét fürkészték. — Vajon mit? Mondja el, mi történt Vugelben.

— Jöjjön velem — mondta Haligome. — Sétáljunk egyet.

Átmentek egy alaposan megmetszett, kékeszöld bozótoson, és beléptek az alabandinák kertjébe, amit Haligome gondozott — mindig megritkította a rügyeket, hogy a virágok nagyobbra nőhessenek. Haligome ebben az illatos környezetben, színtelen, csendes hangon adta elő a történetet, amit soha nem mondott el senkinek, és amiben lassan már nem is hitt: a vitát, a találkozót, az ablakot, a folyót. Az elbeszélés alatt Goviran Gleim arcán nyoma sem látszott érzelmeknek, pedig Haligome egyfolytában a másik arckifejezését fürkészte, megpróbálva leolvasni róluk a szándékát.

Mikor befejezte az elbeszélést, valamiféle reakciót várt. Semmi sem történt.

— És mi történt magával ezután? — kérdezte végül Gleim. — Miért tűnt el?

— Az Álmok Királya rettenetes üzenetekkel korbácsolta meg a lelkemet, és annyira megkínzott, hogy elrejtőztem előle Normorkban. Amikor megtalált, menekültem tovább, egyik helyről a másikra, míg végül zarándokként a Szigetre vetődtem.

— A Király még mindig a nyomában van?

— Időről időre új üzeneteket kapok — mondta Haligome. Megcsóválta a fejét. — De most már hatástalanok. Megszenvedtem és vezekeltem mindenért, míg az egész értelmetlenné vált. Nem érzem magam bűnösnek. Egy tébolyult pillanatban tettem, és milliószor kívántam, bárcsak ne történt volna meg soha, mégsem érzek felelősséget az apja haláláért: az őrületbe hajszolt, aztán taszítottam rajta egyet, és lezuhant. De ez már egyáltalán nem kapcsolódik az életemhez, vagyis nem igazán én tettem.

— Tehát most így gondolja?

— Pontosan. És mire voltak jók a torz álmoktól megrontott évek? Ha a Királytól való félelmemben visszariadtam volna a gyilkosságtól, igazoltnak látnám a büntetés egész rendszerét — de én akkor semmire sem gondoltam, legkevésbé az Álmok Királyára, bár értem az érdemtelen személyemre lesújtó törvényt. Ugyanez igaz a zarándoklatomra is: inkább rejtőzni jöttem a Király és üzenetei elől, mint vezekelni, és azt hiszem, ezt lényegében sikerült is elérnem. De sem a vezeklésem, sem a szenvedéseim nem hozhatják vissza az apját az élők közé, így ez az egész ostoba játék teljesen céltalan. Gyerünk: végezzen velem, és legyünk túl az egészen.

— Öljem meg? — kérdezte Gleim.

— Nem ezt akarta?

— Amikor apám eltűnt, még kisgyerek voltam. Már nem vagyok fiatal, maga még öregebb, mint én, és ez az egész egy nagyon régi történet. Egyszerűen csak tudni akartam az igazat apám halálával kapcsolatban, és most már tudom. Miért ölném meg? Ha ezzel életre kelthetném apámat, talán megtenném, de, ahogy maga is rámutatott, ezt semmivel sem lehetne elérni. Nem haragszom és nincsen kedvem átélni ugyanazokat a kínokat a Király fogságában. A rendszer, számomra legalábbis, éppen eléggé elrettentő.

— Nem akar megölni — mondta Haligome csodálkozva.

— Nem.

— Nem. Nem. Értem. Miért kellene megölnie? Ezzel megszabadítana ettől a hosszú, gyötrelmes élettől.

Gleim ismét meglepettnek tűnt.

— Így gondolja?

— Igen… életre ítél.

— De hiszen már régen letöltötte a büntetését! Önre ragyogott az Úrnő kegyelme! Apám halálával megtalálta hozzá az utat!

Haligome nem tudta eldönteni, hogy a másik csak gúnyolódik-e, vagy tényleg komolyan gondolja, amit mond.

— A kegyelem jelét látja rajtam? — kérdezte.

— Igen, látom.

Haligome megcsóválta a fejét.

— A Sziget és mindaz, amiért létezik, semmit sem jelent nekem. Csak azért jöttem, hogy megszabaduljak a Király támadásaitól. Végre találtam egy búvóhelyet, ennyi az egész.

Gleim rezzenéstelen arccal méregette.

— Becsapja saját magát — mondta végül, aztán elment, magára hagyva a dermedt és kábult Haligomét.

Lehetséges lenne? Megtisztult bűnétől, és fel sem fogta? Elhatározta, hogy ha éjjel üzenetet kap a Királytól — ez lassan esedékes volt, hiszen közel egy év telt el a legutolsó óta —, akkor a Megméretés Teraszának legkülsőbb párkányáról veti le magát a tengerbe. De éjszaka az Úrnő küldött neki meleg, kellemes álmot, amely a Tükrök Teraszára idézte. Még mindig nem egészen értette a dolgot, és valószínűleg soha nem is lesz képes felfogni. Azonban reggel az álomfejtője a túlnan fekvő, ragyogó teraszra irányította, és ezzel megkezdődött zarándoklatának következő állomása.

VIII. AZ ÁLOMFEJTŐK KÖZÖTT

Hissune gyakran úgy érzi, bizonyos kalandokat azonnal meg kell magyarázni egy másikkal — mire befejezte a gyilkos Sigmar Haligome komor, bár tanulságos történetét, addigra elég sokat megértett az Álmok Királyának és ügynökeinek a mesterkedéseiből, viszont az éber és az álmodó világ között közvetítő álomfejtőkről alig tudott meg valamit. Még soha, eggyel sem beszélt — saját álmait inkább színdarabokként éli meg, mint tanácsadó üzenetekként. Tudja, hogy ez teljesen ellentétes a világ irányadó spirituális tradícióival, de hát annak elég sok tette és gondolata ellentmond. Ő az, aki, a Labirintus utcagyereke, a világ fürkész tanulmányozója, de semmi esetre sem olyasvalaki, aki megadóan minden előtt fejet hajtana.

Élt, vagy él Zimroelben egy Tisana nevű híres álomfejtő, akivel Lord Valentine második trónra lépésekor Hissune is találkozott. Egy Falkynkipből származó, öreg, kövér asszony volt, és nyilvánvalóan nagy szerepet játszott abban, hogy Lord Valentine újból felfedezte elveszett önmagát. Erről Hissune semmit sem tud, de némileg kényelmetlenül érzi magát, ha eszébe jut az öregasszony átható tekintete, erős, életteli személyisége. A nő ismeretlen okból megkedvelte a szinte még kölyök Hissune-t — ott állt mellette, eltörpült az árnyékában, és abban reménykedett, az asszonynak nem jut eszébe megölelni őt, hiszen minden bizonnyal megfojtaná roppant kebleivel. Ekkor történt, hogy Tisana azt mondta neki:

— És íme, itt egy másik elveszett kisherceg! — Ez mit jelenthetett? Egy álomfejtő biztosan tudná, gondolja néha Hissune, de nem jár álomfejtőkhöz. Szeretné tudni, vajon van-e felvétel az asszonyról a Lélektárolóban. Átnézi az archívumot. Igen, igen, van itt egy. Felhozatja, és hamarosan kiderül, hogy a felvétel Tisana fiatalkorában, jó ötven évvel ezelőtt készült, amikor még csak mesterségének alapjait tanulgatta. A katalógusban nincsen más. Majdnem visszaküldi. Csak egy pillanatra tekint bele a felvételbe, és mégis, megragad elméjében a jellegzetes hangulat. Akár tanulhat is tőle, határozza el végül, és ismét felveszi a sisakot. Aztán hagyja, hogy a fiatal Tisana szilaj lelke belépjen a tudatalattijába.

Aznap, a Tisana próbáját megelőző nap reggelén hirtelen szakadni kezdett az eső, és mindenki futva igyekezett a káptalanház udvarára, hogy saját szemével lássa, novíciusok, a beavatottak, a tökéletesek és az oktatók, még az öreg Inuelda, az idős Rendfőnök is. Itt, a Velalisier-síkságon ritka dolognak számított az eső. Tisana is előkerült a többiekkel együtt, némán figyelte a ferdén záporozó, hatalmas, tiszta esőcseppeket. A magányos, fekete taréjú felhő a káptalanház magas tornyának csúcsa felett lebegett, mintha csak odaláncolták volna. A cseppek jól hallható zajjal kopogtak a kiszáradt, homokos talajon — sötét, növekvő foltok formálódtak a sápadt, vöröses színű földön, furcsamód jóval távolabb. Novíciusok, beavatottak, tökéletesek és oktatók félrehajították köpönyegeiket, és vidáman ugrándoztak a felhőszakadásban.

— Jó egy éve ez az első — mondta valaki.

— Jó ómen — mormogta Freylis, a beavatott, Tisana legközelibb barátja a káptalanházból. — Könnyű Próbád lesz.

— Te tényleg hiszel az ilyesmiben?

— Mennyivel nagyobb megerőltetés észrevenni a rossz ómenek mellett a jókat is? — kérdezte Freylis.

— Hasznos, megfontolásra érdemes mottó egy álomfejtő számára — mondta Tisana, és mindketten nevettek.

Freylis megrántotta Tisana kezét.

— Gyere, táncolj velem az esőben! — sürgette.

Tisana nemet intett. Végig az eresz alatt maradt, és Freylis minden igyekezete teljesen hiábavaló maradt. Tisana magas, izmos, vastag csontú, erős nő volt — Freylis törékeny, karcsú termetével apró madárkára emlékeztetett mellette. A tánc az esőben jelenleg nem igazán derítette volna fel Tisana hangulatát. Holnap véget ér a hét évig tartó felkészítés. Még mindig nem is sejtette, mit is követelhetnek tőle a rituálén, de valamilyen perverz módon biztos volt abban, hogy méltatlannak találják, és szégyenszemre visszaküldik távoli, vidéki szülővárosába. Félelmei és sötét sejtései ólomsúllyal nehezedtek a lelkére, és már a könnyelmű táncikálás gondolata is vétkes könnyelműségnek tűnt.

— Nézz csak oda! — kiáltotta Freylis — a Rendfőnök!

Igen, még a nagytiszteletű Inuelda is a felhőszakadás közepén táncolt, méltóságteljesen átadta magát a mozgásnak, a sovány, csont és bőr, ősz hajú öregasszony vékony karjait széttárva, arcát az ég felé fordítva, meg-meginogva, de ünnepélyesen keringett körbe-körbe. Tisana elmosolyodott. A Rendfőnök észrevette, hogy Tisana az oszlopcsarnokban bujkál, feléje biccentett és mosolygott, mintha csak egy mogorva gyermeknek intene, aki nem akar részt venni a játékban. De a Rendfőnök annyira régen állta ki a Próbát, biztosan elfeledte, mennyire félelmetes akadályként komorlott előtte is, hát kétségtelenül nem érthette meg Tisana sötét gondolatait a holnapi megpróbáltatással kapcsolatban. Tisana egy apró, bocsánatkérő gesztussal sarkon fordult, és belépett az épületbe. A háta mögül beszűrődött a súlyos felhőszakadás szapora dobolása, aztán hirtelen csend lett. A különös, rövid zápor elállt.

Tisana belépett cellájába, meggörnyedt, hogy átférjen a kék kőtömbökből összerótt alacsony boltív alatt, aztán egy pillanatra a durva falnak támaszkodott, és hagyta, hadd szivárogjon ki a feszültség a testéből. Cellája apró volt: egy matrac, egy mosdótál, egy szekrényke, egy munkapad, egy kicsi könyvespolc és persze maga Tisana, a néhai tanyasi lány. Tömör, húsos, megtermett, egészséges alakja majdhogynem teljesen betöltötte a rendelkezésére álló helyet. De idővel hozzászokott a zsúfoltsághoz, és különös módon még megnyugtatónak is találta. A káptalanház mindennapi élete, a tanulás, a testi munka, az oktatás és — mióta elérte a tökéletesek rangját — a novíciusok tanítása szintén megnyugtatta. Tisana éppen az álombor erjesztésével foglalkozott, amikor szakadni kezdett az eső. Már két éve minden reggel egy órát ezzel a házimunkával töltött, és most folytatta, ahol abbahagyta. Hálás volt a nehéz feladatért — ezen a nyugtalan napon ez is örvendetes elfoglaltságnak tűnt.

A Majipooron használt összes álombor-készletet itt állították elő Velalisier káptalanházának beavatottjai és tökéletesei. Tisana ujjai ugyan nem voltak annyira gyorsak és érzékenyek, mint amit a bor készítése megkívánt, ennek ellenére ő is adeptussá vált. Lábai előtt apró gyógyfüves üvegcsék hevertek, bennük vékony, szürke muorna-levelek, nedvdús vejloo-gyökerek, a sithreel aszalt bogyói meg a többi, vegyítve az álmok megértéséhez szükséges transzállapotot előidéző huszonkilenc összetevő. Tisanát lekötötte a gyümölcsök ledarálása és összekeverése — ezt a megszabott sorrend szerint kellett elvégezni, különben nem jönnek létre a szükséges kémiai reakciók —, majd a tűzgyújtás következett, aztán az elszenesítés, a porrá őrölés, végül az italba keverhető borpárlat elkészítése. Az erős összpontosítás segített abban, hogy újra megnyugodjon, sőt, kicsit még jobb kedvre is derült.

Munka közben a háta mögül felhangzó halk lélegzetvétel zajára figyelt fel.

— Freylis?

— Nem baj, ha bejövök?

— Dehogy. Majdnem készen vagyok. A többiek még mindig táncolnak?

— Nem, nem, minden visszatért a rendes kerékvágásba. Megint süt a nap.

Tisana összelötykölte a palackban a nehéz, sötét bort.

— Falkynkipben, ahol felnőttem, ugyanilyen forró és száraz az időjárás. Mindazonáltal mi nem dobáljuk le a ruháinkat, és nem ugrabugrálunk ostobán, amikor elered az eső.

— Falkynkipben — mondta Freylis — az emberek mindent teljesen természetesnek vesznek. Egy tizenegy karú szkandár sem izgatná fel őket. Akkor sem verődne össze tömeg, ha maga a Pontifex érkezne a városba, és kézen járna a főtéren.

— Ó, te jártál már ott?

— Még régen, kislánykoromban. Apámnak volt egy olyan terve, hogy földműves lesz. De túlzottan is nyugtalan vére volt ehhez, így aztán körülbelül egy évvel később visszamentünk Til-omonba. Azonban mindig mesélt a falkynkipi emberekről, meg a lassúságukról, egykedvűségükről és megfontoltságukról.

— És én is ilyen vagyok? — kérdezte Tisana pajkosan.

— Te… rettentően szilárd jellem vagy.

— Akkor miért aggódom annyira a holnap miatt?

Az alacsonyabb lány Tisana elé térdelt, és megfogta a kezét.

— Semmi okod az aggodalomra — mondta halkan.

— Az ismeretlen mindig félelmetes.

— Ez csak egy próba, Tisana!

— Az utolsó. Mi történik, ha elrontom? Mi van, ha kiderül, hogy valami rettenetes jellemhibám van, ami teljesen alkalmatlanná tesz az álomfejtői hivatásra?

— Mi lesz, ha valóban így történik? — kérdezte Freylis.

— Nos, akkor elvesztegettem hét évet. Majd mesterség nélküli bolondként lopódzom vissza Falkynkipbe, aztán életem hátralevő részében valakinek a földjét túrom.

— Ha a Próbán az derül ki, hogy alkalmatlan vagy álomfejtőnek — mondta Freylis —, akkor fogadd el higgadtan. Nem szabadíthatunk kontárokat az emberek elméjébe! Mellesleg nem vagy alkalmatlan álomfejtőnek, és a Próba semmilyen megpróbáltatást nem jelent majd neked, és egyáltalán nem értem, miért fújod fel annyira a dolgot.

— Mert fogalmam sincsen, milyen lesz.

— Nos, valószínűleg elbeszélgetnek veled. Megkínálnak borral, belekukkantanak az elmédbe, és látják majd, mennyire erős, bölcs és jólelkű vagy, aztán kikísérnek, a Rendfőnök megölel, és ennyi volt az egész.

— Biztos vagy benne? Honnan tudod?

— Ez egy logikus gondolatmenet, nem?

Tisana vállat vont.

— Más találgatásokat is hallottam már. Olyasmiket, hogy szembesítenek a valaha elkövetett legszörnyűbb tetteddel. Vagy azzal, amitől a világon a legjobban félsz. Vagy azzal, amit a legjobban féltesz attól, nehogy az emberek megtudják. Nem hallottad még ezeket a történeteket?

— De igen.

— Nem volnál te is egy kicsit izgatott, ha ez most a te Próbád előtti utolsó nap lenne?

— Ezek csak történetek, Tisana. Azokat leszámítva, akik elvégezték, senki sem tudja, milyen is igazából a Próba.

— Csak akik elbuktak.

— Ismersz bárkit is, aki megbukott?

— Nos… feltételezem…

Freylis mosolygott.

— Szerintem már azelőtt kiválasztják a tehetségteleneket, mielőtt tökéletesekké avatnák őket. Vagy még előbb, amikor még beavatottakká sem váltak. — Felállt, és a Tisana munkapadján heverő gyógyfüves üvegcsékkel kezdett játszani. — Ha álomfejtővé váltál, visszatérsz Falkynkipbe?

— Azt hiszem, igen.

— Ennyire szereted?

— Az az otthonom.

— Olyan nagy ez a világ, Tisana. Elmehetnél Ni-moyába, Piliplokba, vagy akár itt, Alhanroelen is maradhatnál, élhetnél a Kastély-hegyen, még…

— Nekem Falkynkip teljesen megfelel — mondta Tisana. — Szeretem a poros dűlőutakat. Szeretem a szikkadt, barna dombokat… hét éve nem láttam egyet sem. És a kis falvakban szükség van álomfejtőkre. Nem úgy, mint a nagyvárosokban. Mindenki Stee-ben vagy Ni-moyában akar álomfejtő lenni, nem igaz? Én inkább Falkynkipet választom.

— Csak nem egy szerető vár rád? — kérdezte Freylis huncutul.

— Nem valószínű! — horkant fel Tisana — Hét év után?

— Volt egy kedvesem Til-omonban. Úgy nézett ki, hogy összeházasodunk, építünk egy hajót, körbehajózzuk egész Zimroelt, rászántunk volna három vagy négy évet… aztán esetleg felcsónakázunk a folyón Ni-moyáig, ahol letelepedtünk volna, és nyitunk egy üzletet a Gossamer Galériában.

Ez egy kicsit felrezzentette Tisanát. Még sohasem beszélgettek ilyesmiről.

— Mi történt?

— Kaptam egy álomüzenetet — mondta Freylis csendesen —, ami arról szólt, hogy álomfejtővé kell válnom. Megkérdeztem a kedvesemet, mi erről a véleménye. Tudod, még csak biztos sem voltam benne, megtenném-e, de szerettem volna hallani, mit gondol, és abban a pillanatban, amikor elmondtam neki, már láttam is a válaszát, mert szédültnek, döbbentnek és egy kicsit dühösnek tűnt. Mintha azzal, hogy álomfejtővé válok, az ő terveit keresztezném. Ami természetesen így is van. Azt mondta, gondolkodnia kell a dolgon, adjak neki pár napot. Akkor láttam utoljára. Egyik barátja szerint ugyanazon az éjjelen kapott egy álomüzenetet, ami Pidruidba irányította. Reggel elindult, aztán később feleségül vette az egyik régi szerelmét, akivel ott találkozott, és azt hiszem, még mindig arról álmodoznak, hogy építenek egy hajót és körülhajózzák Zimroelt. Én engedelmeskedtem az üzenetnek, zarándok lettem, és eljutottam ide. Azóta itt vagyok, következő hónapban felavatnak tökéletesnek, és ha minden jól megy, következő évben teljes jogú álomfejtő leszek. Utána elmegyek Ni-moyába, és megnyitom a boltomat a Nagy Bazárban.

— Szegény Freylis!

— Nem kell sajnálnod, Tisana. Sokkal jobban jártam így. Nem fájt sokáig. A fiú nem érdemelte meg a szeretetemet, előbb vagy utóbb erre magamtól is rájöttem volna, és mindenképpen elszakadtunk volna egymástól. De így álomfejtő lesz belőlem, és szent szolgálatot teljesítek. A másik esetben egy haszontalan senki lennék. Érted?

— Értem.

— És igazából nem is akarok senkinek a felesége lenni.

— Én sem — mondta Tisana. Beleszagolt az újborba, megfelelőnek találta, utána elkezdte letakarítani a munkapadot, tétován visszarakta a fedőket a precízen sorba rakott üvegcsékre. Freylis annyira kedves, aranyos, megértő volt, gondolta. Az asszonyi erények. Tisana önmagában egyiket sem fedezte fel. Ha döntenie kellett volna, ő maga férfiakéhoz hasonlítaná a lelkét: kemény, durva, erős, képes elviselni mindenféle megterhelést, de nem túl rugalmas, és természetes érzékenységgel rendelkezik az árnyalatok és a gyengédség iránt. Tisana tudta, hogy a férfiak igazából nem ilyenek, mint ahogy a nők sem a elmésség és a gyors felfogás megingathatatlan mintapéldái, de mégis volt egy bizonyos kendőzetlen igazság ebben az eszmében, és Tisana mindig is túlzottan nagydarabnak, robusztusnak, túl szögletesnek tartotta magát ahhoz, hogy igazán nőies legyen. Míg az apró, kecses és könnyed, higanylelkű és kolibriagyú Freylisre majdnem mindig úgy gondolt, mintha ő egy másik fajba tartozna. És Freylisből, gondolta Tisana, elsőrendű álomfejtő lehetne, mert ösztönösen átlátná a magyarázatért érkezők elméjét, és a legmegfelelőbb módon közölné velük a teendőiket. Mikor a Sziget Úrnője vagy az Álmok Királya az alvó elmékbe látogat, gyakran rejtélyesen és ködösen nyilatkozik meg — az álomfejtő feladata pedig a segítségnyújtással, az üzenetek megfejtésével és átadásával közvetítőként szolgálni a félelmetes Hatalmak és a világi embermilliárdok között. Mindez szörnyű felelősséget jelentett. Egy álomfejtő bárkinek átalakíthatta és újraformázhatta az életét. Freylisnek ez remekül ment volna: pontosan tudta, mikor kell szigorúan vagy éppen felelőtlenül viselkedni, mikor van szükség vigasztalásra és meleg szavakra. Hol tanulhatott ilyesmiket? Nyilvánvalóan az élet nagy csatáiban, ahol megtapasztalta a bánatot, a csalódást, a balsikert és a bukást. Bár alig tudott valamit Freylis múltjáról, Tisana látta a karcsú lány hideg, szürke szemeiben a drágán szerzett tudást, és inkább ez látja majd el a választott hivatásához szükséges dolgokkal, nem pedig a káptalanházban tanult trükkök és technikák.

Tisanának súlyos kétségei voltak saját elhivatottságával kapcsolatban, mert őt valahogy elkerülte az a forrongó zűrzavar, ami a világ összes Freylisét egymás képére formázta. Az ő élete túlzottan is nyugodt, könnyű, — mit is mondott Freylis? — szilárd volt. Ez a falkynkipi élet: hajnalban kelt, nekikezdett a házimunkának, evett, dolgozott és játszott, aztán jól belakva és fáradtan aludni tért. Nem voltak — nagy bukásokat előidéző — viharok, felbolyduló események, magasan szárnyaló, nagy zuhanások lehetőségét rejtő ambíciók. Semmi igazi fájdalom nem érte — hogyan is érthetné meg így a szenvedők gyötrelmeit? Tisana Freylisre gondolt, és hűtlen szerelmére, aki egy pillanat alatt elárulta, mert a lány félig-meddig kialakult tervei nem illettek sajátjaihoz.

Erről saját apró-cseprő, olyan könnyed, olyan lényegtelen pajtabéli románcai jutottak az eszébe, ahol két ember különösebb fejtörés nélkül egymás mellé sodródott egy időre, aztán ugyanúgy, gondolkodás, szenvedés és kín nélkül elvált egymástól. Még ha szeretkezett is, aminek a legtökéletesebb eggyé válásnak kellett volna lennie, akkor sem érezte többnek egy triviális aktusnál: egészséges, izmos testek birkózása, egyszerű, egy kevés csapkodással, döfködéssel, meg zihálással és nyögésekkel járó egyesülés — aztán hirtelen végigborzongatja őket a gyönyör, elengedik egymást és szétválnak. Semmi több. Tisana valahogy sebzetlenül, érintetlenül, kilengések nélkül sodródott keresztül az életen. Akkor hát hogyan is válhatna mások hasznára? Nem lenne képes felfogni zavarodottságukat és problémáikat. Rájött, hogy talán éppen ezért fél annyira a Próbától: végül majd belepillantanak a lelkébe, és azonnal rájönnek a cselre, mert meglátják, mennyire alkalmatlan álomfejtőnek, hiszen annyira egyszerű és ártatlan lélek. Mennyire ironikus, hogy éppen egy gondtalan életút után kezd el aggódni! Remegett a keze. Felemelte, és alaposan megnézte: egy paraszt keze, nagy, buta és durva, vastag ujjakkal, és úgy reszketett, mintha dróton rángatták volna. Freylis, aki meglátta a mozdulatot, azonnal lerántotta és megragadta Tisana karját, amit alig volt képes átfogni saját törékeny, apró ujjaival.

— Nyugodj meg! — suttogta hevesen. — Semmi okod a nyugtalanságra!

Tisana bólintott.

— Mennyi az idő?

— Neked éppen a novíciusokkal kellene foglalkoznod, nekem pedig az előírt szertartásokkal.

— Igen. Igen. Rendben, lássunk hozzá.

Kiléptek a cellából. Odakint Tisana megszaporázta a lépteit, és egyenesen a gyűlésterembe sietett, ahol egy tucatnyi novícius várt rá. Már nyoma sem látszott az esőnek: a perzselő sivatagi nap minden cseppet elpárologtatott. Délben még a gyíkok is elrejtőztek. Ahogy a kolostor távolabbi részéhez ért, egy idősebb oktató bukkant fel, Vandune, a piliploki nő, aki majdnem annyi idős lehetett, mint a Rendfőnök. Tisana rámosolygott, és folytatta az útját, de az oktató megállította, és feléje kiáltott:

— Holnap lesz a te napod, igaz?

— Attól tartok, igen.

— Elárulták már neked, ki fogja vezetni a Próbádat?

— Semmit sem mondtak — válaszolta Tisana. — Hagyták, hadd töprengjek én az egészen.

— Ahogy lennie is kell — mondta Vandune. — A bizonytalanság jót tesz a léleknek.

— Könnyen beszélsz — mormogta Tisana, mikor Vandune már továbbcsoszogott. Kíváncsi volt, vajon ő lesz-e ilyen boldogan szívtelen valaha is a Próba előtt álló jelöltekkel, már ha sikerül neki és oktató lesz belőle. Valószínűleg. Biztosan. Az embernek megváltozik a nézőpontja, ha átkerül a másik oldalra, gondolta, és eszébe jutott a gyermekkora, amikor megfogadta, hogy felnőttként is mindig megértő lesz a gyerekek sajátos problémái iránt, soha nem bánik velük olyan vidám kegyetlenséggel, mint ahogyan meggondolatlan szüleik kezelik őket — a fogadalmat nem felejtette el, de most, tizenöt vagy húsz évvel később, már nem emlékezett arra, mi volt olyan különleges a gyermekkorban, és kételkedett abban, hogy minden fogadalmával együtt olyan nagy megértést mutatott volna az irányukban. Valószínűleg ez esetben is így történne.

Belépett a gyűlésterembe. Azok, akik a káptalanházban tanítottak, nagyrészt rendkívül elismert álomfejtők voltak, akik az oktatás kedvéért önkéntesen feláldoztak pár évet a gyakorlatukból. A tökéletesektől, azoktól a végzős tanítványoktól, akik már egy fok híján álomfejtőnek számítottak, azonban egyenesen megkövetelték ezt a fajta munkát, hogy tapasztalatot szerezzenek az emberekkel való bánásmód terén. Tisana az álombor készítését, az üzenetek elméletét és a társadalom arányosságait tanította. A tanítványok csodálattal és tisztelettel tekintettek rá, amikor helyet foglalt az asztalnál. Mit tudhatnak kétségeiről és félelmeiről? Számukra ő csak a rítusok egyik magas szintű, alig egy-két vonásnyira Inuelda Rendfőnök alatt álló beavatottja volt. Ő már tökéletesen kifejlesztette azokat a készségeket, amelyekkel ők még annyira sokat küzdenek. És ha esetleg tisztában is voltak a Próba természetével, az még csak halványan komorló felhő volt a látóhatáron, és semmivel sem foglalkoztatta őket jobban, mint mondjuk a halál és az öregedés.

— Tegnap — kezdte Tisana, miután mély lélegzetet vett, és megpróbált nyugodtnak, összeszedettnek tűnni, ahogy az egy orákulumtól, a bölcsesség kútfejétől elvárható — az Álmok Királyának a majipoori társadalom szabályozásában játszott szerepéről beszéltünk. Te, Meliara, megemlítetted a Király üzeneteiben gyakran felbukkanó rosszakaratot, és megkérdőjelezted annak a társadalomnak az alapvető moralitását, amely az álmokon keresztül történő fenyítésen alapszik. Ma ezt a kérdést szeretném részletesebben kifejteni. Tételezzük fel, hogy egy piliploki tengerisárkány-vadász a lelkére nehezedő irtózatos nyomás hatására az egyik pillanatban előre el nem tervezett, de súlyos, erőszakos cselekedetet követ el legénységének egyik tagja ellen, és…

A szavak akadálytalanul Ömlöttek az ajkairól. A novíciusok jegyzeteltek, szemöldöküket ráncolták, a fejüket csóválták, és még izgatottabban jegyzeteltek. Tisana még emlékezett saját novícius éveiből erre a kétségbeesett érzésre, amikor szembesülnie kellett a megtanulandó dolgok végtelenségével, mert nem egyszerűen csak az álomüzenetek technikájáról volt szó, hanem mindenféle egyéb másodlagos árnyalatokról és fogalmakról is. Tisana ezekre nem készülhetett fel előre, mint ahogy valószínűleg egyik novícius sem előtte. De természetesen Tisana is keveset gondolt azokra a nehézségekre, amiket az álomfejtő hivatás felvethet. Az, hogy előre aggódjon valami miatt, egészen eddig a Próbáig nem volt rá jellemző. Hét évvel ezelőtt üzenetet kapott az Úrnőtől, aki arra utasította, hogy hagyja el a farmot, ahol élt, kösse életét az álomfejtők hivatásához, és ő kérdezősködés nélkül engedelmeskedett, pénzt kért kölcsön, megkezdte a hosszú zarándoklatot az Álmok Szigetére az előkészítő útbaigazításért. Miután megkapta az engedélyt a beiratkozásra a Velalisier káptalanházba, átkelt a végtelen tengeren, és eljutott ebbe az elhagyatott sivatagba, ahol az utolsó négy évet töltötte. Sohasem habozott vagy kételkedett, egy percig sem.

De annyi tanulnivaló akadt! Az álomfejtő és az ügyfelei közötti kapcsolat miriádnyi részlete, a hivatalos etikett, a felelősség, a kelepcék. A bor keverésére és az elmék összeolvasztására használt módszerek. Hogyan adjuk elő kellően kétértelmű szavakkal az álmok különböző interpretációit. És maguk az álmok! A típusaik, jelentőségük, a rejtett jelentésük! A hét megtévesztő és a kilenc tanító álom, a beidézőálmok, az elbocsátóálmok, az én-tudat transzcendenciájának három álma, az elhalasztott öröm és a gyengén működő tudatállapot álmai, a kínzás tizenegy, a gyönyör ötféle álma, a megszakított utazás, a versengés és a jóakaratú illetve ártó illúziók, a téves törekvések álmai és a kegyelem tizenhárom álma — Tisana mindet megtanulta, az egész lista az idegrendszere részévé vált, akár a szorzótábla vagy az ábécé, hosszú hónapok irányított álmain keresztül kegyelem nélkül megtapasztalta mindegyiket, és így valóban adeptusnak, beavatottnak számított, megnyerte magának ezeket a kiforratlan, a tudásért versengő és nagy szemekkel bámuló fiatalokat, de mégis, ennek ellenére a holnapi Próba teljesen tönkreteheti, amit valószínűleg egyikük sem érthetne meg.

Vagy mégis? Az óra véget ért, és Tisana még egy pillanatig, mialatt a novíciusok kisorjáztak a teremből, az asztalnál állt, és érzéketlenül rendezgette a papírjait. A tanítványok egyike, egy alacsony, a Kastély-hegy egyik Őrvárosából származó kövérkés, szőke kislány megállt előtte egy pillanatra — Tisana mellett ő is eltörpült, akárcsak a többiek —, felnézett rá, és gyöngéden, egy molylepke szárnyának könnyedségével megérintette a kezét.

— Holnap minden könnyedén fog menni. Biztos vagyok benne — suttogta szégyenlősen. Aztán elmosolyodott, lángoló arccal elfordult és elment.

Tehát néhányuk tudta. A gyertyalángként lobogó áldás egész nap Tisanával maradt. Hosszú, szomorú nap volt ez is, tele elkerülhetetlen házimunkával, bár ehelyett most szívesebben sétálgatott volna egyedül a sivatagban. Azonban ott voltak az elvégzendő rituálék, a szertartások, meg az a fárasztó gödörásás az Úrnő kápolnája mellett, és délután még egy másik novíciusosztállyal is törődnie kellett, majd egy kis pihenés vacsora előtt, végül napnyugtakor maga az étkezés. Addigra Tisana már úgy érezte, hogy az a reggeli zápor hetekkel ezelőtt történt, vagy talán csak álmodta az egészet.

A vacsora feszült hangulatban telt. Alig volt valamicske étvágya — ilyesmit eddig el sem bírt volna képzelni. A vacsorateremben ülve körülzsongta a káptalanház melege és életereje, a nevetés, a pletykálkodás, a rekedtes éneklés, és Tisana úgy ült ott, magányosan, mintha láthatatlan kristályfal venné körül. Az idősebb nők gondosan figyelmen kívül hagyták azt a tényt, hogy ez az ő Próbájának az előestéje, míg a fiatalabbak, akik megpróbáltak ugyanígy viselkedni, nem bírták megállni, hogy ne pillantsanak rá lopva, mintha hirtelen valami különleges terhet ruháztak volna rá. Tisana nem tudta eldönteni, melyik a rosszabb: a tökéletesek és az oktatók nyájas érdektelensége, vagy a novíciusok és a jelöltek izgatott kíváncsisága. Csak piszkálta az ételt. Freylis úgy zsémbelt vele, mintha egy gyermek lenne, és azt bizonygatta, hogy másnap szüksége lesz az erejére. Ezzel sikerült kicsalnia Tisanából egy erőtlen nevetést. Megcirógatta kemény, húsos derekát, és csak annyit mondott:

— Már így is egy tucat Próbára elegendő tartalékot halmoztam fel!

— Nem számít — válaszolta Freylis. — Egyél csak.

— Nem tudok. Túl ideges vagyok.

Az emelvényen valaki megcsendítette a poharát egy villával. Tisana felpillantott. A Rendfőnök emelkedett fel a székéről, hogy bejelentsen valamit.

— Az Úrnő óvjon! Csak nem a Próbámról akar beszélni, itt, mindenki előtt?— motyogta rémülten Tisana.

— Az új Napkirályról lesz szó — mondta Freylis. — Délután érkezett a hír.

— Miféle új Napkirályról?

— Aki átveszi Lord Tyeveras helyét, akiből most Pontifex lett. Hol voltál eddig? Már öt hete…

— …és a ma reggeli eső csakugyan a jó hírek és az új tavasz előhírnöke volt — mondta éppen a Rendfőnök.

Tisana erővel kényszerítette magát, hogy a követni tudja az idős asszony szavait.

— Ma olyan üzenetet kaptam, ami mindannyiótokat boldogsággal tölt majd el. Újra van Napkirályunk! Tyeveras Pontifex Bombifale-i Malibort választotta, aki ezen az éjjelen elfoglalja a Confalume Trónját a Kastély-hegyen!

Mindenki tapsolt, az asztalt verte vagy a napjelet mutatta. Tisana, mintha csak álomban mozdulna, követte a többiek példáját. Egy új Napkirály? Igen, igen, el is felejtette, hogy az öreg Pontifex néhány hónappal ezelőtt meghalt, és az állam gépezetének kereke újból fordult egyet — Lord Tyeverasból Pontifex lett, és ettől a naptól fogva új ember uralkodik a Kastély-hegy csúcsán.

— Malibor! Lord Malibor! Sokáig éljen a Napkirály! — kiáltotta a többiekkel együtt, mégis annyira valószerűtlennek és lényegtelennek tűnt az egész. Egy új Napkirály? Újabb név azon a hosszú, hosszú listán. Jó Lord Malibornak, bárki is legyen, és óvja az ég, hiszen még csak most kezdődnek az igazi megpróbáltatásai. De mindez alig érdekelte Tisanát. Az embertől elvárták, hogy megünnepelje egy új uralom kezdetét. Emlékezett rá, mennyire becsípett kislánykorában a tűzesőbortól, amikor meghalt a híres Kinniken, és Lord Ossier kinevezte Tyeverast a Kastély-hegyre, aztán távozott a Pontifex Labirintusába. Most Lord Tyeveras lett a Pontifex, és valaki más a Napkirály, és egy napon Tisana kétségtelenül azt fogja hallani, hogy ez a Malibor lépett be a Labirintusba, és egy másik lelkes, fiatal Napkirály foglalta el a trónt. Bár ezek az események bizonyára rettentő fontosak voltak, jelen pillanatban Tisanát egyáltalán nem érdekelte, történetesen mi is a király neve, Malibor, Tyeveras, Ossier vagy Kinniken. A Kastély-hegy innen mérföldek ezreivel távolabb emelkedett, és felőle akár puszta kitaláció is lehetett. Az ő életében a Próba tornyosult Kastély-hegyként. Ezzel kapcsolatos megszállottsága minden mást a háttérbe szorított és halvány látomássá változtatott. Tudta, hogy ez abszurd dolog. Arra a különös módon felfokozott érzésre emlékeztetett, amit akkor érez az ember, ha beteg, amikor úgy tűnik, hogy az egész világmindenség a bal szem nyilallásában vagy a belek nyomorúságában összpontosul, és ilyenkor semmi más nem számít. Lord Malibor? Majd valamikor máskor megünnepli a koronázását.

— Gyere — mondta Freylis. — Menjünk a szobádba.

Tisana bólintott. A vacsoraterem ma nem a megfelelő hely a számára. Kicsit bizonytalanul haladt el a padsorok között, ki a sötétségbe, hiszen tudta, hogy minden tekintet őt bámulja. Mikor elérték Tisana celláját, Freylis gyertyát gyújtott, és gyengéden az ágyra lökte Tisanát. Két boroskupát vett elő a szekrényből, majd köpenye alól apró üveget húzott elő.

— Mit csinálsz? — kérdezte Tisana.

— Bor. Ez majd megnyugtat.

— Álombor?

— Miért ne?

— Nekünk nem szabadna… — kezdte Tisana helytelenítően.

— Nem fogunk álmokat fejteni. Mindössze azért teszem, hogy megnyugtassalak, és közelebb kerülj hozzám, mert akkor meg tudom osztani veled az erőmet. Igaz? Itt van. — Töltött a nehéz, sötét színű borból, és az egyik kupát Tisana kezébe nyomta. — Igyál. Idd meg, Tisana. — A lány dermedten engedelmeskedett. Freylis gyorsan felhajtotta a bort, és vetkőzni kezdett. Tisana meglepetten figyelte. Még soha nem szeretkezett nővel. Vajon Freylis ezt akarja tőle? Miért? Ez valami félreértés lesz, gondolta. Álombort iszik a Próba éjszakáján, megosztja az ágyát Freylissel…

— Vetkőzz le — suttogta Freylis.

— Mit akarsz csinálni?

— Virrasztani akarok veled álmodban, te buta. Ahogy megbeszéltük. Semmi többet. Idd meg a bort, és vesd le a köpenyed!

Freylis már meztelen volt. Teste egy gyerekére emlékeztetett, egyenes lábú, sovány, sápadt, világos bőrű teremtés kicsi, lányos mellekkel. Tisana a padlóra hajította a ruháit. Zavarta súlyos teste, erős karjai, vastag, oszlopszerű combjai és lábai. Az álomfejtők minden összeolvadáskor meztelenre vetkőztek, és hamar megtanulták figyelmen kívül hagyni csupaszságukat, de ez a helyzet valahogy másnak, intimebbnek, személyesebbnek tűnt. Freylis még töltött egy kis bort mindkettejüknek. Aztán megragadta Tisana csuklóját, egyenesen a szemébe nézett, aztán egyszerre gyengéd és gúnyos hangon csak ennyit mondott:

— Ideje abbahagynod ezt az aggódást a holnap miatt, te buta lány! A Próba semmi. Semmi. — Elfújta a gyertyákat, és a lány mellé heveredett. — Aludj jól. Álmodj szépeket. — Freylis Tisana keblei közé gömbölyödött és a testéhez simult, de csendesen feküdt, és pillanatokon belül már aludt is.

Tehát nem lettek szeretők. Tisana kissé megkönnyebbült. Talán máskor — miért ne? — de ez nem volt a megfelelő pillanat az efféle kalandokra. Tisana lehunyta szemeit, és úgy ölelte Freylist, mintha alvó gyermek lenne. A bor melegséget lobbantva lüktetett bensőjében. Az álombor megnyitotta az egyik elmét a másik előtt, és Tisana felfokozott érzékenységgel érezte maga mellett Freylis lelkét, de ez nem álomfejtés volt, és nem végezték el a teljes összeolvadást előidéző összpontosító gyakorlatokat — Freylis felől csak a béke, a szeretet és az energia nyilvánvaló, határozatlan érzései áradtak. A lány erős volt, sokkal erősebb, mint azt törékeny teste alapján bárki is gondolta volna, és ahogy az álombor egyre jobban uralta Tisana elméjét, egyre jobban megvigasztalta a másik nő közelsége. Lassan eluralkodott rajta az álmosság. Még mindig idegeskedett — a Próbával kapcsolatban, vajon mit fognak gondolni a többiek, akik látták, hogy együtt távoztak ilyen kora este, a szabályok megszegése miatt, amik tiltották a bor ilyetén felhasználását, és a bűn, a szégyen, a félelem örvénylő áramlatai hömpölyögtek keresztül a lelkén. De fokozatosan megnyugodott. Elaludt. Az álomfejtők gyakorlott szemével figyelte az álmait, de mind alaktalannak és következetlennek bizonyult. Furcsán szabálytalan képeket látott, egy halovány, távoli ragyogástól megvilágított égboltot, aztán talán az Úrnő, a Rendfőnök vagy Freylis arcát, de leginkább csak meleg, vigasztaló fénysávokat. Aztán hajnalodott, és valamilyen sivatagi madár sikoltva bejelentette az új napot.

Tisana pislogott, és felült. Egyedül volt. Freylis elpakolta a gyertyákat, és elmosta a boroskupákat, még egy üzenetet is hagyott az asztalon — nem, nem is üzenetet, hanem egy rajzot, az Álmok Királyának a villám-szimbólumát az Úrnő háromszög-a-háromszögben jelébe zárva, ezek körül egy szív, és körülötte egy ragyogó nap: szeretetet és jókedvet sugárzó üzenet.

— Tisana?

Az ajtóhoz lépett. Vandunét, az öreg tanítót pillantotta meg.

— Itt az idő? — kérdezte Tisana.

— Igen… talán már későre is jár. A Nap már húsz perce az égen ragyog. Készen állsz?

— Igen — válaszolta Tisana. Különös, de nyugodtnak érezte magát — egy hét állandó félelem után ez elég mulatságosnak tűnt. De most, hogy elérkezett a pillanat, már nem volt mitől félnie. Bármi is lesz, hát legyen: és ha a Próbán felfedezik valamilyen hiányosságát, neki is így a legjobb.

Követte Vandunét az udvaron keresztül, a zöldségültetvények között, ki a káptalanház területéről. Páran már fenn voltak és dolgoztak, de egyikük sem szólt hozzá. Csendben gyalogoltak végig a kérges homokon a kora reggel tengerzöld fényében. Tisana ügyelt a lépéseire, hogy mindig az idősebb asszony mögött maradjon. Először kelet, aztán dél felé fordultak, úgy tűnt, mérföldeket és mérföldeket tesznek meg, és hosszú ideig egy szót sem szóltak egymáshoz. Kint, a sivatag ürességében lassan kezdtek feltünedezni Velalisier, az ősi metamorf város távoli romjai, ez a tiltott és fenséges területnek tekintett óriási, több ezer éves, kísértetjárta hely, amit réges-régen megátkoztak és elhagytak építői. Tisana úgy érezte, most már mindent ért. A Próbán majd szabadon engedik a romok között, és hagyják, hogy egész nap a kísértetek városában sétáljon. De lehetséges ez? Ilyen gyerekes, ennyire együgyű lenne az egész? Nem félt a kísértetektől. Ezenkívül, ha meg akarnák ijeszteni, mindezt éjszaka kellene csinálniuk. Velalisier nappal nem más, mint sziklacsonkok és kőhalmok, összeomlott templomok, törött oszlopok és homokba temetett piramisok birodalma.

Végül valami jól karbantartott amfiteátrum-szerűségbe érkeztek, amit széles körívben egymás felett elhelyezkedő kőszékek gyűrűi határoltak. Középen egy kőasztal állt néhány székkel, az asztalon pedig egy üveg és egy boroskupa. Ez hát a Próba színhelye! És most, gondolta Tisana, majd megosztják a bort az öreg Vandunével, lefekszenek egymás mellé a sima, homokos talajra, összeolvasztják lelkeiket, és amikor felkelnek, Vandune már tudni fogja, bevegye-e Falkynkipi Tisanát az álomfejtők sorába.

De megint tévedett. Vandune rámutatott az üvegre.

— A palackban álombor van — mondta. — Most egyedül foglak hagyni. Tölts annyit, amennyi csak jólesik, igyál, pillants bele a lelkedbe. Intézd el magad a Próbádat.

— Én?

Vandune mosolygott.

— Ki más ítélhetne meg jobban? Gyerünk, igyál. Idővel visszatérek.

Az öreg tanító bólintott, és elsétált. Tisana feje csordultig telt kérdésekkel, de nem szólalt meg, mert érezte, hogy a Próba már megkezdődött, és az első részében nem kérdezősködhetett. Zavartan figyelte Vandunét, aki átlépett a fal egyik mélyedésén, és eltűnt egy fülkében. Utána csend borult a tájra, még a léptek zaját sem hallotta. A kihalt város megsemmisítő csendjében úgy tűnt, csendesen morajlik a homok. Tisana a szemöldökét ráncolta, mosolygott, bömbölő, távoli visszhangot kavaró kacagással nevetett. Gúnyt űztek belőle! Tervezd meg a saját Próbádat, ennyi az egész! Hagyd őket rettegni egész nap, aztán vidd ki őket a romok közé, és közöld velük, hogy csinálják végig ők maguk a műsort! Ennyit a szörnyű istenítélethez kapcsolódó félelmetes előérzetéről, ennyit a lélek maga teremtette lidérceiről.

De hogyan…

Tisana vállat vont. Bort töltött, ivott. Nagyon édes nedű, talán másik évjárat. Az üveg meglehetősen nagy volt. Rendben van — nagydarab nő vagyok. Másodszorra is meghúzta. Aznap még nem evett semmit — érezte, ahogy a bor szinte azonnal elbódítja az agyát. Mégis, harmadszorra is ivott.

A nap gyorsan emelkedett az égen. Első sugarai elérték az amfiteátrum falának a tetejét.

— Tisana! — kiáltotta. Meg is felelt saját kiáltására:

— Igen, Tisana?

Nevetett. Megint kortyolt egyet.

Még soha nem ivott egyedül álombort. Mindig volt vele valaki más — vagy álomfejtés közben, vagy egy tanító jelenlétében került sor ilyesmire. Most így egyedül inni olyannak tűnt, mintha valaki a saját tükörképét kérdezgette volna. Azt a zavarodottságot érezte, amit két tükör között állva szokott, amikor előtte és mögötte végtelen sorokban állnak a tükörképei.

— Tisana — mondta. — Ez a Próbád. Alkalmas vagy álomfejtőnek?

Aztán válaszolt is.

— Négy évig tanultam, és előtte három évet töltöttem a zarándokutamon, amíg eljutottam a Szigetre. Ismerem a hét megtévesztő, a kilenc tanító álmot, a beidézőálmokat, a…

— Rendben. Hagyjuk ezt. Alkalmas vagy álomfejtőnek?

— Tudom, hogyan kell elkészíteni és meginni a bort.

— A kérdésre válaszolj. Alkalmas vagy álomfejtőnek?

— Nagyon szilárd jellem vagyok. A lelkemben béke honol.

— Kikerülöd a kérdést.

— Erős vagyok és használható. Akad bennem egy kevés rosszindulat. Szolgálni szeretném az Égi Hatalmakat.

— És mi a helyzet az embertársaiddal?

— Azzal, hogy őket segítem, az Égi Hatalmakat is szolgálom.

— Nagyon szépen mondtad. Ezt kitől hallottad, Tisana?

— Egyszerűen csak eszembe jutott. Ihatok még egy kis bort?

— Amennyit csak akarsz — mondta Tisana. Szédült, de még nem volt részeg, és az éber állapot meg az egyedüllét miatt az álombor titokzatos, elméket összekapcsoló erői is hiányoztak.

— Mi a következő kérdés? — kérdezte.

— Még az elsőre sem válaszoltál.

— Jöjjön a következő.

— Csak egyetlen kérdés van, Tisana. Alkalmas vagy álomfejtőnek? Le tudod csillapítani azoknak a lelkét, akik felkeresnek téged?

— Meg fogom próbálni.

— Ez a válaszod?

— Igen — mondta Tisana — Ez a válaszom. Engedj szabadon, hadd próbáljam meg. Jóakaratú nő vagyok. Megvan a tudásom és megvan bennem a vágy, hogy segítsek másokon. És az Úrnő azt parancsolta nekem, legyek álomfejtő.

— Lefekszel majd azok mellé, akiknek szükségük lesz rád? Emberekhez, ghayrogokhoz, lumenekhez, szkandárokhoz, vroonokhoz és a világ összes többi fajából származókhoz?

— Mindegyikhez — válaszolta.

— Megvilágosítod zavart elméjüket?

— Ha tudom, igen.

— Alkalmas vagy álomfejtőnek?

— Engedjétek, hogy megpróbáljam, és majd megtudjuk — válaszolta Tisana.

— Ez így méltányosnak tűnik — mondta Tisana. — Nincsen több kérdésem.

Kitöltötte a maradék bort, megitta. Aztán csendesen üldögélt, mialatt a nap egyre feljebb kapaszkodott az égen, és egyre nagyobb lett a forróság. Mindent összevetve nyugodt volt, nem türelmetlenkedett és nem érezte magát kényelmetlenül. Ha szükséges, egész nap és egész éjjel itt bírt volna ülni. Nagyjából egy óra telhetett el, vagy egy kicsit több, aztán hirtelen, minden figyelmeztetés nélkül ott termett előtte Vandune.

— Befejezted a Próbádat? — kérdezte lágyan.

— Igen.

— Hogy sikerült?

— Megfeleltem — mondta Tisana.

Vandune mosolygott.

— Igen. Biztos voltam benne, hogy sikerülni fog. Most pedig gyere velem. Beszélnünk kell a Rendfőnökkel, és meg kell egyeznünk, mi lesz veled a jövőben, Tisana Álomfejtő.

Ugyanolyan csendesen tértek vissza a káptalanházba, ahogyan jöttek, sietős léptekkel haladtak a növekvő hőségben. Már kora délután felé járt az idő, amikor kibukkantak a romok közül. A mezőn dolgozó novíciusok és jelöltek éppen befelé tartottak ebédelni. Bizonytalanul pillantottak Tisanára, ő pedig bátorító, ragyogó mosollyal nézett vissza rájuk.

A főkolostor bejáratánál Freylis tűnt fel, mintha csak véletlenül keresztezné Tisana útját, és gyors, aggodalmas pillantást vetett rá.

— Nos? — kérdezte feszülten.

Tisana mosolygott. Semmiség volt az egész, egy tréfa, formalitás, egyszerű rituálé, az igazi Próba már régen lezajlott. De Freylisnek minderre magának kellene rájönnie. Most már egy hatalmas szakadék választotta el őket, hiszen Tisana már álomfejtő volt, míg Freylis csupán egy jelölt. Így hát Tisana egyszerűen csak annyit mondott:

— Minden rendben van.

— Remek. Ó, ez remek, Tisana, ez csodálatos! Annyira örülök neki!

— Köszönöm a segítségedet — mondta Tisana komolyan.

Hirtelen árnyék kúszott keresztül az udvaron. Tisana felpillantott. Egy kicsi, a tegnapira hasonlító fekete felhő lebegett az égen, ami kétségtelenül a távoli tengerpart egyik hatalmas viharából szakadhatott le. Úgy lógott az égen, mintha a káptalanház tornyának a tetejéhez lenne horgonyozva, aztán, akárha valami reteszt húztak volna félre ott fent, hirtelen nagy, súlyos esőcseppek kezdtek hullani.

— Nézd! — kiáltotta Tisana. — Megint esik az eső! Gyere, Freylis! Gyere, táncoljunk!

IX. A NI-MOYAI TOLVAJ

Lord Valentine második trónra lépése óta eltelt hét év, és a hetedik esztendő vége felé a Labirintusban elterjed a szóbeszéd, hogy hamarosan maga a Napkirály érkezik látogatóba — és a pletyka hallatán Hissune pulzusa szaporábban lüktet, és gyorsabban ver a szíve. Látja vajon a Napkirályt? Emlékszik még rá Lord Valentine? A Napkirály egyszer vette a fáradságot, és meghívta a Kastélyhegyre a második koronázásra; még most is biztosan gondol rá néha, megőrizte emlékei között azt a fiút, aki…

Valószínűleg nem, gondolja végül. Izgatottsága alábbhagy, nyugodt, racionális énje visszaszerzi az uralmat a teste fölött. Ha egyáltalán sikerül megpillantania az idelátogató Lord Valentine-t, az már önmagában rendkívüli esemény, és ha Lord Valentine tudná, kicsoda is ő, az valóságos csodának számítana. Legvalószínűbb azonban, hogy a Napkirály csak futó látogatást tesz a Labirintusban, és a Pontifex miniszterein kívül senki mással nem találkozik. Azt suttogják, egy Alaisor felé tartó, hatalmas körutazáson vesz részt, onnan a Szigetre megy, ahol találkozik édesanyjával, és egy ilyen út során kötelező megállni egy időre a Labirintusban is. Azonban Hissune tudja, mennyire nem kedvelik ezeket a látogatásokat a Napkirályok, mivel aggasztó módon mindig leendő lakhelyüket juttatja eszükbe, amit majd akkor kell elfoglalniuk, ha uralkodásuk következő szakaszába lépnek. Azt is tudja, hogy Tyeveras Pontifex nem több egy kísérteties, inkább halott, mint élő kreatúránál, aki életfenntartó rendszereinek kagylójában ülve már teljesen elveszett átláthatatlan álmai között, és képtelen értelmesen, emberi módon kommunikálni: tehát inkább szimbólum, mint ember. Már évek óta a sírban lenne a helye, de fenntartják életét, hogy ezzel is meghosszabbítsák Lord Valentine uralkodását. Ez megfelel Lord Valentine-nak, és kétségtelenül egész Majipoornak is, gondolja Hissune, de az öreg Tyeverasnak már nem annyira. De ezekhez a dolgokhoz semmi köze. Visszatér a Lélektárolóhoz, de közben még mindig a Napkirály látogatásán töpreng lustán. Ugyanolyan lustán nyúl a következő kapszuláért, ami egy ni-moyai polgár felvételét tartalmazza, és annyira nem ígéretes a kezdete, hogy máskor biztosan visszadobná, de most szívesen bepillantana a másik kontinens egyik nagyvárosának az életébe. Ni-moya kedvéért átéli egy egyszerű boltos életét… és hamarosan már nem is bánja döntését.

1.

Inyanna édesanyja egész életében kereskedő volt Velathysban, akárcsak az ő anyja, és lassan úgy tűnt, hogy ez lesz Inyanna sorsa is. Valószínűleg sem az anyját, sem a nagyanyját nem zavarta különösebben ez az élet, de Inyanna számára, aki már tizenkilenc éves, hajadon bolttulajdonos, ez az üzlet nem jelentett többet egy nyomasztó tehernél — egy púpot a hátán, elviselhetetlen kényszert. Gyakran eszébe jutott, hogy eladja az egészet, aztán valamelyik távolabbi városban, Piliplokban, Pidruidban vagy éppen a hatalmas, messzi északon fekvő Ni-moyában — ami a pletykák szerint minden utazó képzeletét meghaladóan gyönyörű város — próbál szerencsét.

De éppen holtszezon volt, éppen hogy ment az üzlet, és egy leendő vásárló sem tűnt fel a látóhatáron. Ezenkívül ez a hely már generációk óta családja életének központját jelentette, ezért nem lett volna könnyű egyszerűen csak otthagyni az egészet, bármennyire gyűlöletesnek tűnt számára. Így hát továbbra is minden reggel hajnalban kelt, kilépett az apró, macskaköves teraszra, ahol megmártózott az esővízzel teli, fürdésre szánt kőkádban, aztán felöltözött, reggelire szárított halat evett, és bort ivott hozzá, utána leballagott a lépcsőn, és kinyitotta boltot. Egyszerű holmikat árult — vég kelméket, a déli parton készített agyagedényeket, fűszerrel teli hordókat, szárított gyümölcsöt, bort kancsószámra, éles narabali késeket, drága tengerisárkány-húst vastag táblákban, Til-omonban gyártott csillogó, ízléses lámpákat és még sok hasonló dolgot. Velathysban még rengeteg ilyen bolt akadt; egyik sem ment igazán jól. Anyja halála óta Inyanna készítette el a könyvelést, állította össze a leltárt, söpörte fel a padlót, porolta le a polcokat, töltötte ki a hivatalos papírokat és az engedélyeket, és közben mélységesen beleunt az egészbe. De milyen más lehetőségeket kínált neki az élet? Csak egy jelentéktelen lány volt, aki egy jelentéktelen, hegyekkel körülvett, esőáztatta városban élt, és nem igazán várta, hogy a következő hatvan-hetven évben a dolgok jelenlegi állapotában bármilyen változás történne.

Kevés ember vásárolt nála. Velathys ezen negyedét az évtizedek alatt hjortok és lumenek népesítették be — meg jó sok metamorf, hiszen Piurifayne, a metamorf tartomány rögtön a hegyeken túl, északi irányban feküdt, és az alakváltók törzsének számos tagja beszivárgott Velathysba. Inyanna mindegyiküket teljes természetességgel kezelte, még a legtöbb ember által nem túlzottan kedvelt metamorfokat is. Viszont nem sokszor találkozott emberekkel, és ez volt egyetlen dolog, ami nem tetszett neki a vevőkörében, mert így alig talált magának szeretőt, vagy olyasvalakit, akivel szívesen együtt élt volna, pedig karcsú, szemrevaló, magas, ügyes, majdhogynem fiús teremtés volt, göndör, vörös hajjal és meglepően zöld szemekkel. Nagymértékben megkönnyítette volna a munkát, ha akad valaki, akit társként maga mellé fogadhat a boltba. Másrészről pedig fel kellene áldoznia a szabadságát, a jövőjéről szőtt tervekkel együtt — amikben elképzelései szerint ő már régen nem velathysi kereskedőként dolgozik.

Egy napon, a délutáni esők után, két idegen lépett be a boltba. Órák óta ők voltak az első vásárlók. Egyikük egy alacsony, vaskos, kerek fatörzsre emlékeztető férfi volt, másikuk pedig egy sápadt, ösztövér, nyúlánk ember, aki csontos, szögletes, bütykös arcával inkább egy hegyvidéki ragadozóra emlékeztetett. Fényes narancsszín vállszalaggal díszített nehéz, fehér tunikát viseltek, ami állítólag nagy népszerűségnek örvendett az északi városokban. Elénk, megvető pillantással néztek körül a boltban, mintha sokkal jobb minőségű kereskedelemhez szoktak volna.

— Ön Inyanna Forlana? — szólalt meg az alacsonyabb.

— Én vagyok.

A férfi valami dokumentumot tanulmányozott.

— Forlana Hayorn lánya, aki Hayorn Inyanna lánya volt?

— Rólam van szó. Megkérdezhetem…

— Végre! — kiáltott fel a magasabbik — Milyen hosszúra nyúlt ez a nyomozás! Ha tudná, milyen régóta kutatunk ön után! Fel a folyó mentén Khyntorig, aztán körbe Dulornig, majd át ezeken az átkozott hegyeken… eláll itt valaha is az eső?… utána házról házra, üzletről üzletre, kikérdeztük ezt, megkérdeztük azt…

— És én vagyok az, akit keresnek?

— Ha bizonyítani tudja a származását, akkor igen.

Inyanna vállat vont.

— Megvannak a feljegyzések. De mi dolguk éppen velem?

— Ideje bemutatkoznunk — mondta az alacsonyabbik férfi. — Vezan Ormusnak hívnak, ő pedig a társam, Steyg, és Tyeveras Pontifex őméltósága hivatalnokai vagyunk, a ni-moyai Hagyatéki Irodától. — Vezan Ormus paksamétányi iratot halászott elő egy gazdagon díszített bőrerszényből, és jelentőségteljesen rendezgetni kezdte a lapokat. — Édesanyja édesanyjának a nővére egy bizonyos Saleen Inyanna volt, aki Kinniken pontifikátusának huszonharmadik évében, amikor is Lord Ossier uralkodott a Kastély-hegyen, letelepedett Ni-moya városában, majd feleségül ment egy bizonyos Helmyot Gavoonhoz, a herceg harmadik unokatestvéréhez.

Inyanna üres tekintettel bámult.

— Sohasem hallottam ezekről az emberekről.

— Ez nem lep meg — mondta Steyg. — Mindez jó néhány nemzedékkel ezelőtt történt. A család két ága pedig kétségtelenül nem igazán tartotta a kapcsolatot, főleg, ha figyelembe vesszük a távolságot és a vagyoni különbségeket.

— Nagyanyám soha nem beszélt gazdag, ni-moyai rokonokról — mondta Inyanna.

Vezan Ormus köhögött, és a papírjai között kutatott.

— Mégis ez a helyzet. Helmyot Gavoonnak és Saleen Inyannának három gyermeke született, akik közül a legidősebb, egy lány örökölte a család birtokait. Ő fiatalon, egy vadászbaleset során hunyt el, és a földek egyetlen fiára, Gavoon Dilamayne-re szálltak, aki gyermektelenül halt meg Tyeveras Pontifikátusának tizedik évében, ami tehát, azt mondja, kilenc évvel ezelőtt történt. Azóta a birtok üresen áll, és időközben megkezdődött a jogos örökösök felkutatása. Három évvel ezelőtt úgy határoztak…

— Hogy én vagyok az örökös?

— Valóban — mondta Steyg nyájasan, és ajkát széles, csontos mosolyra húzta.

Inyanna már egy ideje sejtette, hova fog kilyukadni ez a beszélgetés, mégis rettentően megdöbbent. Remegett a lába, kiszáradt a szája, hirtelen, öntudatlan mozdulattal megrándította a karját, és sikeresen összetört egy drága alhanroeli vázát. Ettől annyira zavarba jött, hogy gyorsan összeszedte magát, és megszólalt:

— Mi az hát, amit valószínűleg örököltem?

— A Ni-moyában, a Zimr északi partján található Nissimorn-palota, három különböző birtok a Steiche-völgyben, amit mind kiadtak bérletbe és állandó bevételt biztosít — válaszolta Steyg.

— Gratulálunk — mondta Vezan Ormus.

— Én pedig önöknek gratulálok — válaszolta Inyanna —, a leleményességükért. Köszönöm ezt a pár csodálatos percet. Most pedig, hacsak nem akarnak venni valamit, kérem, hagyjanak tovább könyvelni, mert éppen esedékes az adófizetés, és…

— Ön igen szkeptikus — mondta Vezan Ormus — Ez így van rendjén. Beállítottunk ide egy fantasztikus történettel, és ön képtelen felfogni szavaink jelentőségét. Nézze: Ni-moyából jöttünk. Vajon elvánszorogtunk volna Velathysig több ezer mérföldön keresztül, csak azért, hogy csúfot űzzünk egy kereskedőből? Itt van… — Szétterítette a paksamétát, és Inyanna felé lökte a lapokat, aki remegő kézzel kezdte vizsgálgatni az oldalakat. Egy rajz a házról — káprázatos! —, egy sor irat a rangokról, leszármazás, végül a Pontifex pecsétjével ellátott papíron az ő neve… Döbbent, kábult tekintettel pillantott fel.

— Most mi a teendő? — kérdezte gyenge, reszkető hangon.

— A többi eljárás egyszerű rutinfeladat — válaszolta Steyg — Be kell adnia egy esküt, miszerint ön valóban Inyanna Forlana, alá kell írnia pár papírt, amelyek értelmében egyetért azzal, hogy miután birtokba vette a felsoroltakat, az eddig összegyűlt jövedelemből be kell fizetnie a felszaporodott adókat, ezenkívül ki kell fizetnie a jogcím átruházásához szükséges iktatási díjat, és így tovább. Mindezt el tudjuk intézni önnek.

— Iktatási díjat?

— Mindössze pár royal.

Inyanna csodálkozva pillantott a férfira.

— Amit kifizethetek a birtokok felgyűlt jövedelméből?

— Sajnos, nem — mondta Vezan Ormus. — A pénzt azelőtt kell kifizetni, mielőtt átruházták volna önre a jogokat, és természetesen addig nem férhet hozzá a jövedelemhez, amíg erre nem jogosult, így…

— Zavaró formalitás — mondta Steyg. — De ha a hosszú távú előnyöket nézi, csupán jelentéktelen apróság.

2.

Mindent összevetve húsz royalnyi illetéket kellett fizetnie. Inyanna számára ez hatalmas összeg volt, körülbelül az összes megtakarított pénzét jelentette. Azonban az iratok áttanulmányozása után arra a következtetésre jutott, hogy csak a megművelt földek jövedelme évi kilencszáz royalra rúg, és emellett a birtokból még más módon is profitálhatott — ott a ház és a hozzá tartozó dolgok, mint a bérlet, bizonyos folyóparti területek használati díja…

Vezan Ormus és Steyg hatalmas segítséget nyújtottak a nyomtatványok kitöltésénél. Inyanna kiakasztotta a Zárva vagyunk táblát, nem mintha ez bármit is változtatott volna az üzletmeneten ebben a lusta évszakban, majd egész délután a fenti kis íróasztalánál gubbasztott a két férfival, akik egymás után tolták elé az aláírandó papírokat, amiket aztán a hatásosan mutató pontifexi pecsétekkel láttak el. Utána elvitte őket ünnepelni a hegy aljában álló fogadóba, ahol a vendégei voltak néhány kancsó borra. Steyg ragaszkodott hozzá, hogy ő válasszon először, és Inyanna kezét félretolva kicsengetett egy félkoronást egy kancsó pidruidi minőségi pálmaborért. Inyanna először a levegőért kapkodott ekkora pazarlás láttán — általában egyszerűbb italokat szokott inni —, aztán eszébe jutott, hogy gazdag ember lett belőle, és amikor kiürült a korsó, saját maga rendelt egy újabbat. A fogadó tömve volt, nagyobbrészt hjortok meg pár ghayrog alkotta a vendégsereget, és az északi hivatalnokok láthatóan kényelmetlenül érezték magukat ennyi nem-ember között, néha komoran az orrukra szorították a kezüket, mintha az idegen testek szaga ellen akarnának védekezni. Inyanna, hogy megnyugtassa őket, újra meg újra biztosította mindkettőjüket, milyen hálás, amiért vállalták a fáradalmakat, míg meg nem találták velathysi visszavonultságában.

— De hiszen ez a munkánk! — tiltakozott Vezan Ormus. — Ezen a világon mindannyian azzal szolgáljuk a Hatalmakat, hogy eljátsszuk a szerepünket a mindennapi élet bonyolult jeleneteiben. A föld parlagon hevert, azt a nagy házat nem lakta senki, a jogos örököst senki sem ismerte. Az igazság megköveteli, hogy az efféle méltánytalanságokat orvosolják. Mi pedig azok vagyunk, akikre ez a feladat hárul.

— Nem számít — mondta a bortól kipirult Inyanna, és majdhogynem kokettáló módon közelebb hajolt a két férfihoz. — Rengeteget fáradoztak az érdekemben, amiért örökké az adósuk maradok. Rendelhetek még egy kancsóval?

Már régen besötétedett, mire elhagyták a fogadót. Csak a két hold világított, és a várost övező hegyek távoli karmai fekete, csipkézett jégoszlopoknak tűntek a fagyos derengésben. Inyanna a szállásukra, a Dekkeret térre kísérte látogatóit, és a bor kábulatában majdnem behívatta magát éjszakára. Azonban a másik kettő láthatóan nem vágyott ilyesmire, talán kissé még óvatosabbá is tette őket a lehetőség, így Inyannát végül gyakorlott módon, egyszerűen hazaküldték az ajtajuk elől. Kicsit bizonytalan léptekkel araszolt felfelé a lejtőn a házáig, aztán még sokáig szellőztette a fejét a teraszon. Lüktetett a halántéka. Túl sok volt a bor, a beszéd, a meglepő újdonság! Körülpillantott a városon — rengeteg díszes vakolatú, zsindelytetős épülettel zsúfolt utca emelkedett ki a kiöblösödő Velathysi-medencéből, köztük zátonyokként felbukkant pár lerongyolódott park, néhány tér és palota, a keleti gerincen a herceg düledező kastélya nyújtózott, gyűrűként kígyózott a város körül a főút, rögtön mögötte pedig a nyomasztó, gőgös hegyek tornyosultak, oldalukon nyílt sebekként tátongtak a márványbányák. Ég veletek! Se nem undorító, se nem szeretetreméltó egy hely, gondolta, csak egyszerű, unalmas, csendes, hideg és nedves település, egy vidékies kontinens vidékies, a minőségi márványról és tehetséges kőműveseiről híres városa. Már belenyugodott, hogy itt kell leélnie az egész életét. De most, amikor ez a csodálatos esemény teljesen felforgatta az életét, még további pár óra gondolata is elviselhetetlennek tűnt, hiszen várt rá a ragyogó Ni-moya, ó, Ni-moya, Ni-moya!

Nyugtalanul aludt. Reggel a bank mögött, a jegyző irodájában találkozott Vezan Ormussal és Steyggel, és átadott nekik egy kopott, nagyobbrészt régi royalokkal (néhányon Kinniken, Thimin és Ossier arcképe szerepelt, egy több száz éves érmét pedig még a nagy Confalume idején vertek) teli zsákocskát. Ők egy egyszerű papírlapot, egy átvételi elismervényt adtak cserébe, ami igazolta a húsz royal iktatási díj kifizetését. Megmagyarázták neki, hogy a többi dokumentumot magukkal kell vinniük érvényesíttetni és ellenjegyezni. Miután az ügyletet lebonyolították, mindent elküldenek neki, és végre elindulhat Ni-moyába jogos tulajdonáért.

— Amikor beköltöztem a birtokaimra — mondta nekik nagylelkűen —, mindketten a vendégeim egy egy hónapig tartó vadászatra és mulatságra.

— Ó, ez lehetetlen — válaszolta Vezan Ormus lágyan. — A magunkfajták számára igazán nem lenne helyénvaló, ha a Nissimorn-palota úrnőjével közösködnénk. Azonban megértjük az érzéseit, és hálásak vagyunk a gesztusért.

Inyanna meghívta őket ebédelni. Sajnos folytatniuk kell útjukat, válaszolta Steyg. Más örökösökkel is fel kell venniük a kapcsolatot, örökösödési eljárásokat kell lefolytatni Narabalban, Til-omonban és Pidruidban; még sok hónap fog eltelni, mire viszontláthatják asszonyaikat és ni-moyai otthonukat. És ez azt jelenti, kérdezte a hirtelen elcsüggedt Inyanna, hogy semmi sem történik az ügyében amíg be nem fejezik kőrútjukat?

— Dehogyisnem — mondta Steyg. — A papírokat közvetlen futárszolgálattal már ma éjjel elküldjük Ni-moyába. Az eljárás olyan hamar megkezdődik, amilyen hamar csak lehet. Ó, mennyi is… talán hét, esetleg kilenc héten belül megkapja irodánk értesítését.

Inyanna elkísérte őket a szállodájukig, megvárta, míg összecsomagolnak, végignézte, amint bekászálódnak a lebegőjükbe, és még sokáig állt az utcán, és a délnyugati partra vezető főút felé integetett. Utána újra kinyitott. Délután két vevő látogatott be a boltba, egyikük szöget vásárolt nyolc rézért, a másik pedig háromméternyi hamis szaténszövetet kért; egy méter hatvan rézbe került, tehát mindezt összevetve az egész napos forgalom két koronánál is kevesebbet tett ki, de ez most már nem számított. Hamarosan gazdag ember lesz.

Eltelt egy hónap, és Ni-moyából semmilyen hír nem érkezett. Aztán véget ért a második hónap is, de még mindig semmi.

Inyannát a reménytelenség, a lemondás türelme bírta tizenkilenc évig Velathysban marasztalni. De mostanra, amikor hatalmas változások előtt állt, elfogyott ez a türelem. Jött-ment, fel-alá járkált, a naptárban jegyezgetett. A jóformán naponta esővel áztatott nyár véget ért, és megkezdődött a száraz, csípős ősz, amikor a levelek lángszínűvé vörösödtek a hegyek lábánál. Egy szó sem érkezett. Megérkeztek a téli zivatarok, a Zimr völgyéből párás levegő sodródott dél felé a metamorf területek felett, aztán összecsapott a metsző hegyi szelekkel. A Gongárok legmagasabb gerincén szakadt a hó, és Velathys utcáit elöntötték a sárpatakok. Egy szó, annyi sem érkezett Ni-moyából, és Inyanna lelkében félelem keveredett bosszúsággal, amikor a kifizetett húsz royaljára gondolt. Magányosan ünnepelte huszadik születésnapját, keserű hangulatban kortyolta a savanyú bort, és arról ábrándozott, milyen lenne a Nissimorn-palota bevételeit számolgatni. Mi tart ennyi ideig? Vezan Ormus és Steyg minden kétséget kizáróan elküldték az iratokat a Pontifex irodájába — de azóta biztosan valamelyik íróasztalon porosodnak, miközben örökölt birtokait felveri a gaz.

Télnap estéjén Inyanna úgy határozott, Ni-moyába utazik és személyesen veszi kézbe az ügyet.

Az utazás minden bizonnyal nem olcsó mulatság, ő pedig már elköltötte a megtakarított pénzét. Pénzkeresés céljából zálogba adta a boltját egy hjort családnak. Tíz royalt fizettek ezért; a részesedésüket majd a raktárkészlet kiárusításával szerzik meg. Ha még a visszatérése előtt kifizetik az egész adósságukat, utána saját szakállukra vezetik a boltot, neki pedig egy bizonyos díjat biztosítanak majd. Ez a szerződés eléggé a hjortoknak kedvezett, de Inyannát ez nem érdekelte. Nagyon jól tudta, bár senkinek sem mondta, hogy soha többet nem látja sem az üzletet, sem a hjortokat, sem Velathyst, de megszerezte a pénzt a ni-moyai utazásra, és ez számított egyedül.

Nem ígérkezett rövid kalandnak. A legegyenesebb út Velathys és Ni-moya között Piurifayne tartományon, a metamorfok területén vezetett keresztül, ennek nekivágni pedig eléggé veszélyes és meggondolatlan cselekedet lett volna. Ehelyett hatalmas kerülőt kellene tennie, először nyugat felé, a Stiamot-hágón keresztül, aztán fel, a jobboldalról elképesztő, mérföldnyi magas fallal, fel, a Dulorn-hasadéknak nevezett széles völgyben, amit jobbról hihetetlen, mérföld magas fal, a Velathysi-lejtő határolt. És ha végre elérte Dulorn városát, még mindig át kellene vágnia a fél Zimroelen, szárazon és vízen, hogy végre megérkezzen Ni-moyába. Azonban Inyanna ezt az utat rettentő hosszúsága ellenére érdekes, dicsőséges kalandként fogta fel. Még sohasem járt máshol, leszámítva, amikor tízéves korában az anyja, kihasználva a szokatlanul jól jövedelmező téli időszakot, a déli Gongárok forró vidékére küldte egy hónapra. Habár látott képeket más városokról, azok távoli, valószínűtlen helyeknek tűntek a szemében, mintha egészen más világok lennének. Anyja egyszer járt a tengerparti Til-omonban, amiről azt mesélte, hogy ott aranyló borszínben ragyog a nap, és örökké nyár van. Nagyanyja Narabalig jutott, ahol mindent beburkolt a nedves, fojtogató, trópusi levegő. De más helyek — Pidruid, Piliplok, Dulorn, Ni-moya és a többi — egyszerűen csak nevek voltak a számára, és az óceán fogalma majdnem meghaladta a képzelőerejét; azt pedig, hogy az óceánon túl egy másik kontinens terül el, teljességgel képtelen elhinni — tízszer annyi város, mint Zimroelen, a sivatag alatt a rejtélyes búvóhely, a Labirintus, ahol a Pontifex él, és egy harminc mérföld magas hegy, ahol a Napkirály uralkodik udvartartásával. Ha ilyesmire gondolt, mindig elszorult a torka, és zúgott a füle. A félelmetes, érthetetlen Majipoor túl gigászi volt ahhoz, hogy az elméje egyszerre befogadja, de mérföldről mérföldre ízlelgetni is csodálatosnak tűnt olyasvalaki számára, aki mindössze egyszer lépte át Velathys határát.

Így aztán Inyanna lenyűgözve figyelte, hogyan változik a levegő minősége, miközben a hatalmas szállítólebegő átvitorlázott a hágó felett, és a hegyektől nyugatra fekvő alföld felé vette az irányt. Itt még mindig tél volt — ami rövid nappalokat, meg sápadt, zöldes napfényt jelentett —, de emellett lágyan simogatott a tél metsző hidegét nélkülöző, kellemesen csípős illatú szél. Meglepve látta, hogy errefelé tömör, morzsolódó, szivacsos a föld — ráadásul helyenként mérföldeken keresztül élénkvörös színben pompázott —, ami nem is hasonlított az otthon megismert sziklás, csillogó talajhoz. A vastag levelű, fénylő növények is különböztek a megszokottól, más tollazatú madarak repkedtek a jármű körül, a főutat szegélyező városok pedig levegősek és nyitottak voltak. Mennyire nem hasonlított a szürke, zsúfolt Velathys ezekre a mezőgazdaságból élő, szemtelenül, de fantáziadúsan feldíszített, fényes foltokban sárgára, kékre és vörösre festett házacskákból álló településekre! Szörnyen hiányoztak a minden oldalról tornyosuló hegyek, hiszen Velathys a Gongárok gyűrűjében feküdt, de most a hegység és a távoli tengerpart között elterülő széles, lehangoló fennsíkon utazott. Ha nyugat felé pillantott, majdhogynem ijesztően messzire ellátott ezen a határtalan, végtelenbe lezúduló síkságon. A másik oldalán emelkedett a Velathysi-lejtő, a hegylánc külső része, de ez az egyszerű, tömör, zord, vég nélkül észak felé tartó fal, amit csak néha szakított meg egy-egy magányos csúcs, szintén eléggé hátborzongató látványt nyújtott. A táj ismét alaposan megváltozott, amikor végre maguk mögött hagyták a Lejtőt, és északi irányba, a Dulorn-hasadék felső része felé folytatták az utat. A lankásan hömpölygő dombok dérlepte hullámoknak tűntek, hiszen ez az óriási, mélyen fekvő völgy gazdag gipszben. A köveknek hátborzongató, titokzatos, fagyos fénnyel ragyogó, pókhálószerű mintázatuk volt. Az iskolában azt tanították, hogy az egész Dulornt ebből az ásványból építették, még képeket is mutattak a napfényben hideg tűzzel égő tornyokról, árkádokról, kristály homlokzatokról. Ezeket Inyanna még a Vén Földről, az emberiség állítólagos bölcsőjéről szóló történeteknél is hihetetlenebbnek tartotta. És mégis, a télutó egyik napján azon kapta magát, hogy valóban Dulorn külvárosait bámulja megigézve, mert a történetek tényleg nem a fantázia szüleményei voltak. Dulornt minden képzeletét felülmúlóan gyönyörűnek és különösnek találta. Úgy tűnt, mintha valami saját, belső fényesség ragyogná be, míg eközben a magas, barokk épületek miriád kiszögellésén és csiszolt felületén megtört, visszatükrözött, szilánkokra zúzott napfény is csillogó zuhatagként csorgott végig az utcákon.

Ilyen hát egy igazi város! Velathys csak egy egyszerű porfészek lehet mellette, gondolta. Akár egy hónapig, egy évig, egy örökkévalóságig képes lett volna itt maradni… és csak azzal töltené az idejét, hogy fel-alá sétál az utcákon, a tornyokat és a hidakat bámulja, bekukkant a drága portékáktól ragyogó, saját kis boltjától annyira különböző üzletekbe. A céltudatosan sétálgató, egy egyszerű hegyvidéki teremtés számára ismeretlen foglakozásokat űző kígyóarcú emberek hordái (ez egy ghayrog város volt, ahol a többi faj jelentéktelen számban képviseltette magát)… a Dulorn hírneves Örökös Cirkuszát reklámozó ragyogó hirdetmények… az elegáns éttermek, hotelek és parkok… mindezek láttán Inyanna teljesen elzsibbadt az ámulattól. Ennek a városnak Majipooron biztosan nem akad párja! Mégis azt mondták, hogy Ni-moya ennél is nagyobb, de a Kastélyhegyen található Stee mindkettőt felülmúlja, de ott van még a híres Piliplok is, meg Alaisor kikötővárosa, meg… annyi, de annyi!

Mindössze fél napot tölthetett Dulornban, amíg kiszálltak az utasok, és a lebegő felkészült az út következő szakaszára. Ez természetesen semmire sem elegendő. Egy nappal később, amikor már kelet felé tartottak a Dulorn és Mazadone között elterülő erdőkben, már abban sem volt biztos, hogy nem álmodta-e az egészet.

Naponta új csodákat látott — olyan helyeket, ahol lilán izzott a levegő, hegynyi fákat, éneklő páfránybokrokat. Aztán unalmas, egymástól megkülönböztethetetlen városok sora következett, Cynthion, Mazadone, Thagobar, és még számos más. Utasok érkeztek és távoztak, körülbelül kilencszáz mérföldenként leváltották a vezetőket, egyedül Inyanna, a világlátó vidéki kislány folytatta az útját rendületlenül. A végtelenbe nyújtózó lapály látványától lassan üveges lett a szeme, és kiüresedett az agya. Rövid ideig láthatott pár gejzírt, forrón bugyborékoló tavakat és a hőforrások más csodáit; Khyntorban, a kontinens közepének legnagyobb városában szállt fel a Ni-moyába tartó hajóra. Ide zúdult le északnyugatról a tengernyi méretű Zimr folyó, ami akkora volt, hogy belefáradt a szem, míg az egyik partról a másikra pillantott. Inyanna eddig csak keskeny, sebes folyású hegyi patakokat látott Velathysban. Eddigi élményei nem készítették fel erre a Zimr nevű, kanyargó, hatalmas, sötét vizű szörnyetegre.

Inyanna hetekig hajózott ennek a szörnyetegnek a mellkasán, és sorban maga mögött hagyta Verfet, Stroynt, Lagomandinót meg még ötven másik várost, amelyek nevei számára nem jelentettek többet kimondhatatlan zörejeknél. A hajó lett az ő világa. A Zimr völgyében kellemesek voltak az évszakok, így könnyen elveszítette időérzékét. Úgy tűnt, tavasz van, bár tudta, hogy csak nyár lehet, ráadásul már késő nyár, hiszen legalább fél év eltelt, mióta nekivágott ennek az utazásnak. Talán soha nem ér célba; talán az a végzete, hogy egyik helyről a másikra sodródjon, soha ne érjen partot és ne tapasztaljon semmit. Rendben van. Kezdett megfeledkezni saját magáról. Van valahol egy üzlet, ami az övé volt, van valahol egy birtok, ami az övé lesz, valahol létezik egy Velathysból származó, Inyanna Forlana nevű lány, de mindezek egyszerűen beleolvadtak magába a mozgásba, miközben átlebegett a végtelen Majipooron.

Aztán egy nap már megint, talán a századik alkalommal új város tűnt fel a Zimr partján, és hirtelen felpezsdült az élet a fedélzeten, emberek rohantak a korláthoz, és a ködös messzeséget fürkészték. Inyanna hallotta a mormogásukat, Ni-moya! Ni-moya!, tudta, hogy utazása véget ért, vándorlása befejeződött, és végre megérkezett igazi otthonába, jogos örökségébe.

3.

Volt annyi józan esze, hogy megértse, annyi esélye van felmérni Ni-moyát rögtön az első napon, mint megszámolni az égen a csillagokat. A gigantikus Zimr mindkét partján mérföldek százain keresztül nyújtózó metropolisz hússzor nagyobb volt Velathysnál, és Inyanna gyanúja szerint itt még annak is szüksége lehetett térképre, aki az egész életét ezeken az utcákon töltötte. Remek! Megpróbált ellenállni a körülötte nyüzsgő groteszk szertelenségnek, nehogy megijedjen vagy elkedvetlenedjen. Lépésről lépésre fogja meghódítani ezt a nagyvárost. Ezzel a nyugodt elhatározással elkezdődött az átalakulása igazi ni-moyaivá.

Mindamellett az első lépést még mindig meg kellett tennie. A csónak valószínűleg a Zimr déli partján horgonyzott. Inyanna megragadta egyik táskáját, szemügyre vette a hatalmas vízfelületet — a Zimr itt néhány nagyobb mellékfolyóját is magába olvasztotta —, de minden parton városokat látott. Melyik Ni-moya? Merre lehetnek a pontifikátus irodái? Hogyan találja meg a birtokait meg a házát? A világító jelzések a kompokhoz vezették, de ezeknek az úti céljait Gimbeluvnak, Istmoynak, Strelainnak meg Panoráma Promenádnak hívták. Ni-moyai komp nem akadt köztük — hiszen ezek a helyek együttesen alkották egész Ni-moyát.

— Eltévedtél? — kérdezte egy éles, vékony hang.

Inyanna megfordult, és egy nála két vagy három évvel fiatalabb, szurtos arcú lányt pillantott meg az egyik csónakban, akinek fonatokba fogott haja különös levendulaszínben pompázott. Inyanna vagy túl büszke, vagy túl szégyenlős volt — maga sem tudta eldönteni —, mindenesetre ridegen megrázta a fejét, és félrenézett. Érezte, hogy forrón, vörösen ég az arca.

— A jegykiadó ablakok mögött van egy nyilvános felvilágosító iroda — mondta a lány, aztán eltűnt a kompok között hömpölygő tömegben.

Inyanna követte a felvilágosító mellett vezető vonalat, végül egy fülkéhez ért, ahol bedugta a fejét a hajlékony kapcsolatteremtő sisakba.

— Felvilágosítás — mondta egy hang.

— Pontifexi Hivatal, Hagyatéki Osztály — mondta udvariasan.

— Ilyen nevű iroda nem szerepel a jegyzékben.

Inyanna összehúzta a szemöldökét.

— Akkor a Pontifexi Hivatal.

— Rodamaunt sétány 853, Strelain.

Bizonytalanul, aggodalmasan vett egy kompjegyet Strelainig: egy korona és húsz réz. Pontosan két royalja maradt, ami talán ha pár hétig elég ezen a drága helyen. És azután? Én vagyok a Nissimorn-palota örököse, suttogta magának fölényesen, aztán felszállt a kompra. Bár azon meglehetősen csodálkozott, hogy az Örökösödési Hivatal címe nem szerepelt a jegyzékben.

Délután közepe felé járt az idő. A komp hangos kürtszóval, nyugodtan siklott le a sólyáról. Inyanna ámultan szorongott a korlátnál, és lenyűgözve bámulta a távoli parton emelkedő várost. Minden épület egy lapos tetejű, ragyogóan fehér toronynak tűnt, s ezek egy magasságba emelkedtek az északi, vidáman zöldellő dombokkal. Az alsóbb fedélzetek lejáratánál egy oszlopra erősített térkép lógott. Amennyire ki tudta venni, Strelain volt a város központi negyede, éppen szemben a Nissimornnak nevezett kompkikötővel. A Pontifex hivatalnokai azt mondták, hogy a birtoka az északi parton van, ezért — hiszen biztosan azért hívták Nissimorn-palotának, mert Nissimornnal átellenben feküdt — nyilvánvalóan Strelainról beszéltek, talán az északkeleti, erdős partszakaszról. Strelaintól egy hidakkal átívelt mellékfolyó választotta el a nyugati Gimbelucot; keletre nyújtózott Istmoy; fent, délen pedig a majdnem Zimr nagyságú Steiche-folyó hömpölygött, a városok a partján pedig…

— Először jársz itt? — Már megint a levendulahajú lány szólította meg.

Inyanna idegesen mosolygott.

— Igen. Velathysból érkeztem. Azt hiszem, eléggé vidékiesen festek.

— Mintha tartanál tőlem.

— Én? Tőled?

— Nem harapok. Még át sem verlek. Az én nevem Liloyve. Tolvaj vagyok a Nagy Bazárban.

— Azt mondtad, tolvaj?

— Ni-moyában ez elismert foglakozásnak számít. Engedélyünk ugyan még nincsen, de nem is akadályoznak a munkánkban, és emellett saját hivatalos nyilvántartásunk is van, mint az igazi céheknek. Éppen Lagomandinóban jártam, lopott árut adtam el a nagybátyámnak. Túl becsületesnek tartod magadat hozzám, vagy egyszerűen csak szégyenlős vagy?

— Egyik sem — mondta Inyanna. — De már régóta utazom egyedül, és azt hiszem, elszoktam az emberi beszédtől. — Ismét mosolyt erőltetett az arcára. — Valóban tolvaj vagy?

— Igen. De nem a zsebmetszők közé tartozom. Annyira idegesnek tűntél! Egyébként hogy hívnak?

— Inyanna Forlana.

— Tetszik a csengése. Még soha nem találkoztam egy Inyannával sem. Egészen Velathystól utaztál idáig? Miért?

— Be akarom jelenteni az igényemet az örökségemre — válaszolta Inyanna. — Arra a tulajdonra, ami nagyanyám nővérének az unokájáé volt. Egy bizonyos Nissimorn-palotáról van szó, az északi parton…

Liloyve kuncogni kezdett. Először megpróbálta elfojtani, de kivörösödött az arca, köhögött, aztán a szája elé kapta a kezét, és mintha rázkódott volna a nevetéstől. Gyorsan erőt vett magán, és arckifejezése inkább gyengéd szánalmat tükrözött.

— Bizonyára a hercegi családba tartozol… bocsánatodat kell kérnem, amiért ilyen durván megzavartalak.

— A hercegi családba? Nem, természetesen nem. Miért…

— A Nissimorn-palota Calain birtokában van. Ő a herceg öccse.

Inyanna a fejét csóválta.

— Nem. A nagymamám nővérének a…

— Szegénykém, téged felesleges is lenne kifosztani. Ezt már megtette valaki más!

Inyanna megragadta a csomagját.

— Nem erre gondoltam — mondta Lioyve. — Szerintem inkább jól felültettek, ha azt hiszed, hogy a Nissimorn-palota örököse vagy.

— A papírokon a Pontifex pecsétje szerepelt. Két ni-moyai ember hozta el Velathysba személyesen. Lehetek vidéki lány, de annyira nem vagyok ostoba, hogy bizonyíték nélkül ekkora utazásra vállalkozzak. Igen, gyanakodtam, de saját szememmel láttam azokat az iratokat. Kérvényt nyújtottam be! Húsz royalba került, de legalább rendben vannak az irataim!

— Hol fogsz lakni, miután kikötöttünk Strelainban? — kérdezte Liloyve.

— Ezen még nem gondolkoztam. Valószínűleg egy fogadóban.

— Takarékoskodj a koronáiddal. Még szükséged lesz rájuk. Majd megszállsz nálunk a Bazárban. Reggel pedig tisztázhatod ezt az ügyet a birodalmi felügyelőkkel. Talán ők segíthetnek visszaszerezni valamennyit abból, amit elveszítettél, hmmm?

4.

A gyanú, hogy esetleg csalók áldozata lett, már a kezdettől fogva a fejében motoszkált, halk, zsémbelődő hangon zümmögött a gyönyörű muzsika közben, de Inyanna inkább kizárta a tudatából a zúgást, és még most is — pedig szörnyűséges dübörgéssé dagadt — magabiztosságot kényszerített magára. Ez az állítólagos tolvaj, a Bazárból szökött kislány kétségtelenül semmiben és senkiben sem bízott, ezért nem is csoda, ha a végén már mindenben szélhámosságot vagy rosszindulatot szimatolt, még ott is, ahol szó sincsen ilyesmiről. Inyanna a tudatában volt annak, hogy hiszékenységében szörnyű hibát követhetett el, de ezen most már értelmetlen lett volna rágódni. Talán valahogy mégis a hercegi családhoz tartozott, vagy talán Liloyne keverte össze valakivel a Nissimorn-palota tulajdonosát; esetleg valóban bolondot csinált magából, amikor Ni-moyába indult, és utolsó koronáját is erre a hiábavaló utazásra költötte, de mégis Ni-moyában volt végre, nem pedig Velathysban, és ez már magában okot adott az örömre.

Inyanna most nézhette meg először közelről Ni-moya központját, amikor a komp a strelaini dokkba siklott. A vakítóan fehér tornyok majdnem a vízpartig értek, olyan meredeken, olyan hirtelen nőttek ki a földből, hogy egészen ingatagnak látszottak, és nem is értette, miért nem dőlnek a vízbe. Lassan alkonyodott. Mindenfelé sziporkázó fények gyúltak. A város csodái láttán Inyanna továbbra is nyugalmat erőltetett az arcára. Hazajöttem, ismételgette magában. Otthon vagyok, ez a város az otthonom; mintha csak itthon lennék. Eközben végig ügyelt, hogy Liloyve közelében maradjon, amíg átverekedték magukat a kijárat és az utca között nyüzsgő utasok tömegén.

A végállomás kapujánál három gigantikus, ékkőszemű fémmadár tornyosult — egy nagy, széttárt szárnyú gihorna, egy buta külsejű hazenmarl; a sarlószerűen görbülő, óriási erszényes csőrrel ékesített harmadikat Inyanna nem ismerte. A gépezetek lassan mozogtak, emelgették a szárnyaikat és bólogattak.

— A város jelképei — mondta Liloyve. — Mindenhol találkozni fogsz ezekkel a bamba dögökkel. Rengeteget érhetnek azok a szemeikbe rakott csodálatos kövek.

— És senki sem lopja el?

— Bárcsak lenne hozzá merszem! Itt rögtön felkapaszkodnék, és szépen kiszedném az összeset. De azt mondják, ez ezerévnyi balszerencsét zúdítana a világra. Megint fellázadnának a metamorfok, összedőlnének a tornyok, meg hasonló sületlenségek.

— Ha nem hiszel a legendában, miért nem lopod el a köveket?

Liloyve aprót horkantott nevetés gyanánt.

— Ki venné meg? Bármelyik kereskedő rögtön tudná, mik is ezek, senkinek sem kellenének az elátkozott tárgyak, temérdek bajt zúdítanának a tolvaj nyakába, és az Álmok Királyáról se feledkezzünk meg, aki egészen addig szűkölne a fejedben, míg sikoltozni nem kezdesz. Inkább lopnék egy halom színes üveget, minthogy a ni-moyai madarak szeméhez nyúljak. Megérkeztünk, szállj be! — Kinyitotta a végállomásnál parkoló egyik apró utcai lebegő ajtaját, és intett Inyannának, hogy üljön be. Miután elhelyezkedett mellette, Liloyve fürgén beütött egy kódot a számlapon, és a jármű rögtön megindult.

— Ezért az utazásért köszönetet mondhatunk nemes rokonodnak — mondta a lány.

— Mit? Kinek?

— Calainnak, a herceg öccsének. Az ő fizetőkódját használtam. Még múlt hónapban sikerült ellopnom, és azóta sokan ingyen utazunk Calain szívességéből. Persze a kancellárja meg fogja változtatni a számot, amikor megkapja a számlát, de addig is… érted?

— Nagyon naiv lehetek — mondta Inyanna —, de még mindig hiszek abban, hogy az Úrnő és a Király álmunkban felfedezik bűneinket, és olyan üzeneteket küldenek, amik majd elveszik a kedvünket az ilyesmitől.

— Szeretnék, ha hinnél ebben — válaszolta Liloyve. — Ölj meg valakit, aztán eleget hallasz majd a Királyról. De hányan is élnek Majipooron? Tizennyolc-, harminc- vagy ötvenmillárdan? Vajon van ideje a Királynak arra, hogy mindenkit megbüntessen álmában, aki ingyen utazik egy utcai lebegőben? Szerinted?

— Nos…

— Vagy azokat, akik más emberek palotáit árusítják?

Inyanna elvörösödött, és elfordult.

— Hova megyünk? — kérdezte tompán.

— Már ott is vagyunk. A Nagy Bazár! Kifelé!

Inyanna követte Liloyvét egy széles, három oldalról magas tornyokkal határolt térre, amit szemben alacsony, hosszú lépcsősoron megközelíthető épület zárt le. Talán több száz, vagy akár több ezer elegáns, fehér ni-moyai tunikába öltözött ember áramlott ki és be az épület széles kapuján. A boltív felett három, ugyanolyan ékkő-szemű madár szimbólumát faragták a homlokzatba.

— Ez a Pidruidi Kapu, a tizenhárom bejárat egyike. Biztos tudod, hogy a Bazár területe tizenöt négyzetmérföld — kicsit hasonlít a Labirintushoz, bár nincsen annyira mélyen, talán csak egy szintjét építették a föld alá. A Bazár behálózza az egész várost, az utcák alatt, a házak között, az épületeken keresztül terjeszkedik — mondhatni város a városban. Az én népem már évszázadok óta itt él. Mi vagyunk a tolvajok örökletes rendje. Nélkülünk igen nagy bajban lennének a kereskedők.

— Én is kereskedő voltam Velathysban. Ott nincsenek tolvajok, de szerintem még senki sem hiányolta őket — mondta Inyanna szárazon, amikor a tömeg a lágyan emelkedő lépcsőkön a Nagy Bazár kapuja felé sodorta őket.

— Itt máshogyan mennek a dolgok — válaszolta Liloyve.

A Bazár minden irányba kinyújtotta a csápjait: keskeny árkádok, folyosók és erkélyek labirintusa volt, amit rengeteg bódé osztott apróbb részekre. A mennyezetre végtelenbe nyúló egyszerű, sárga világítószövetet feszítettek, és az anyag természetes fénye ragyogó világosságot varázsolt mindenhova. Ez a látvány mindennél jobban lenyűgözte Inyannát, hiszen néha ő is árult világítószövetet a boltjában, három koronáért végjét, ami mindössze egy kisebb szoba fényét tudta biztosítani. Lelkét teljesen a porba sújtotta a tizenöt négyzetmérföldnyi szövet gondolata, és még az efféle számításokban jártas agya sem tudta kikalkulálni az egésznek az árát. Ni-moya! Az iszonytató mértéktelenségen már csak nevetni tudott.

Egyre beljebb kerültek. Az egyik kis utcácska pont úgy nézett ki, mint a következő, mindegyiket zsúfolásig megtöltötték a porcelánt, szövetet, edényeket és ruhákat, meg gyümölcsöt, húst, zöldséget, édességet árusító üzletek, itt egy borkereskedő meg egy fűszeres, mellette egy gyönyörű köveket kínáló bolt, ott pedig egy sült kolbászt, sült halat kínáló árus meg a társai. Liloyve szemmel láthatóan mégis pontosan tudta, melyik elágazáson és folyosón folytassa az útját, a számtalan egyforma utca közül melyik vezeti őket úti céljukhoz. Céltudatosan, fürgén mozgott, csak néha-néha állt meg, amíg megszerezte vacsorájukat — az egyik pultról ügyesen elemelt egy darab halat, a másikról egy kupa bort. Az árusok néha felfigyeltek rá, de csak mosolyogtak.

— Nem zavarja őket? — kérdezte Inyanna zavartan.

— Már ismernek. Mondom, hogy errefelé megbecsülik a tolvajokat. Szükségük van ránk.

— Bárcsak érteném, amit mondasz.

— Mi tartjuk fel a Bazárban a rendet, érted? Itt egyedül mi lophatunk, mi pedig csak azt vesszük el, amire szükségünk van, emellett távol tartjuk az amatőröket. Mi történne, ha minden tizedik vásárló megtöltené a zsákját áruval? De mi ott ólálkodunk közöttük, megtöltjük a saját erszényeinket, és megállítjuk őket. Érted már? Mi vagyunk az ellenőrök. Az, amit eltulajdonítunk, nem más, mint adó, amit a kereskedők fizetnek nekünk, amiért szabályozzuk a folyosókon tülekedő tömeget. Hé, te ott! — Az utolsó szavait nem Inyannához, hanem egy angolna fürgeségével mozgó, sötét hajú, tizenkét év körüli fiúhoz intézte, aki egy vadászkésekkel teli, nyitott edényben kotorászott. Liloyve gyors mozdulattal elkapta a fiú csuklóját, és ugyanabban a pillanatban megragadta egy, a fiúnál nem magasabb, pár lépéssel odébb az árnyékok közt rejtőző vroon kalimpáló csápjait. Inyanna hallotta Liloyve halk, heves hangját, de egy szót sem bírt megérteni; a közjátéknak pár percen belül vége szakadt, és a fiú meg a vroon nyomorultul elkullogott.

— Mi történt? — kérdezte Inyanna.

— Késeket loptak, a fiú adogatta az árut a vroonnak. Közöltem velük, hogy azonnal tűnjenek el a Bazárból, különben a testvéreim levágják a vroon csápjait, aztán megsütik stinnim-olajban és az egészet megetetik a fiúval.

— Valóban képesek lennének ilyesmire?

— Természetesen nem. Bárki tenne is ilyesmit, szörnyű álmokat kapna érte cserébe. Azonban megértették a lényeget. Ezen a helyen csak hivatásos tolvajok lophatnak. Érted? Ha így jobban hangzik, mi őrizzük ezt a helyet. Nélkülözhetetlenek vagyunk. Megérkeztünk… itt lakunk. Legyél a vendégem.

5.

Liloyve egy meszelt falú szobában élt a föld mélyében, ami egyike volt a Nagy Bazár sajt- és olajkereskedők által használt részlege alatt található hét vagy nyolc helyiségnek. Ezekbe a kamrákba egy csapóajtón keresztül lehetett lejutni egy felfüggesztett kötéllétra segítségével. Amikor Inyanna megindult lefelé, a Bazár zsivaja és őrült kavalkádja rögtön megszűnt, és a fenti világra egyedül a vörös stoienzari sajt még a kőfalakba is beivódott gyenge, de jellegzetes szaga emlékeztetett.

— Ez hát a rejtekhelyünk — közölte Liloyve. Pergő, vidám dalocskába kezdett, mire a távoli szobákból rongyos, ravasz tekintetű, nagyobbrészt alacsony és sovány emberek bukkantak elő. A külsőségekben nagyon hasonlítottak Liloyvére — mintha mindegyiküket elhasznált anyagokból fércelték volna össze.

— Testvéreim, Sidoun és Hanoun — mutatta be őket a lány. — Nővérem, Medill Faryun. Unokatestvéreim, Avayne, Amayne és Athayne. Ő nagybátyám, Agourmole, klánunk főnöke. Bátyám, ő pedig Velathysi Inyanna Forlana, aki húsz royalért megvásárolta a Nissimorn-palotát két csavargótól. A hajón találkoztam vele. Velünk fog élni, és tolvaj lesz belőle.

Inyanna levegő után kapkodott.

— Én…

Agourmole udvariasan és alapos szertartásossággal az Úrnő áldó jelét mutatta.

— Mostantól közénk tartozol. Férfiruhákat is hordasz?

— Igen, azt hiszem, de nem ért… — kezdte Inyanna zavartan.

— Van egy öcsém, aki a nyilvántartás szerint a céhünkhöz tartozik. Az alakváltók közt él Avendroyne városában, és már évek óta nem látogatott Ni-moyába. Átveszed a nevét és a helyét. Ez egyszerűbb, mint bejegyeztetni egy új embert. Add a kezed. — Inyanna hagyta, hogy Agourmole megragadja a kezét. A férfi puha tenyere izzadtságtól fénylett. A szemébe nézett, és halkan, nyomatékos hangsúllyal megszólalt.

— Csak most kezdődik az igazi életed. Minden, ami eddig történt, nem volt más, csupán álom. Mostantól ni-moyai tolvaj vagy, és Kulibhainak hívnak. — Kacsintott, majd még hozzátette:

— Húsz royal nem is rossz ár a Nissimorn-palotáért.

— Csak az iktatási díj került ennyibe — tiltakozott Inyanna. — Azt mondták, a nagyanyám nővérétől örököltem.

— Ha mindez igaz, hatalmas ünnepet kell csapnod a tiszteletünkre, amikor végre átveszed a jussodat, hogy viszonozd a vendégszeretetünket. Egyetértesz? — Agourmole felkacagott. — Avayne! Hozz bort Kulibhai bácsikádnak! Sidoun, Hanoun, kerítsetek neki ruhákat! Valaki… zenét! Ki táncol velem? Mintha élnétek! Medill, készíts elő a vendégágyat! — Az alacsony férfi elfojthatatlan energiával, parancsokat vakkantva járkált fel s alá. Inyanna, akit teljesen magával ragadott ez a szilaj erő, elfogadott egy pohár bort, hagyta, hogy Liloyve egyik testvére hozzámérjen egy ruhát, megpróbálta emlékezetébe vésni a neveknek ezt az áradatát. Mások is felbukkantak a szobában, nagyobbrészt emberek, három kövér arcú, szürke bőrű hjort, és Inyanna meglepve fedezett fel két karcsú, csendes metamorfot is. Habár kereskedelemmel eltöltött napjai során hozzászokott az alakváltókhoz, nem hitte volna, hogy Liloyve és a családja tényleg megosztja a szállást ezekkel a titokzatos bennszülöttekkel. De a tolvajok talán külön majipoori fajnak tartották magukat, akárcsak a metamorfokat, ezért a két csoport hamar egymásra talált.

Órákig kavargott körülötte ez a rögtönzött mulatság. A tolvajok láthatóan versengtek a kegyeiért, mindegyikük barátságosan félrevonta, ráerőszakoltak pár csecsebecsét, intim történetet vagy egy kevés bizalmas pletykát. A régi kereskedődinasztiák gyermekének szemében a tolvajok a természetes ellenséget jelentették; ezek az emberek, legyenek bármennyire is lerongyolódott számkivetettek, mégis kedvesnek, barátságosnak és nyíltnak tűntek, emellett ők voltak az egyetlen szövetségesei ebben a hatalmas és közönyös városban. Inyanna nem kívánta a foglalkozásukat űzni, de tudta, a sors jobban is elbánhatott volna vele, minthogy Liloyve népéhez vezesse.

Rosszul aludt, szétfoszló, töredékes álmokat látott, néha felriadt, és teljesen összezavarodottan nézett körül, mert nem tudta, hol van. Végül legyűrte a kimerültség, és mély álomba merült. Általában hajnalban mindig felébredt, de ebben a barlangban a hajnal sohasem látott vendégnek számított. Lehetett akár nappal vagy éjszaka is, amikor felébredt.

Liloyve mosolygott rá.

— Szörnyen fáradt lehettél.

— Túl sokáig aludtam?

— Addig aludtál, amíg fel nem ébredtél. Valószínűleg ez a megfelelő mennyiség, hmm?

Inyanna körülpillantott. Látta a mulatság nyomait — palackokat, üres boroskupákat, elszórt ruhadarabokat —, de a többieknek semmi nyoma. A reggeli kőrútjukat végzik — magyarázta meg Liloyve. Megmutatta, hol mosakodhat és öltözhet, aztán újból elmerültek a Bazár forgatagában. Nappal ugyanolyan forgalmasnak tűnt, mint az előző éjjel, de rendes fényben valahogy kevésbé látszott varázslatosnak, nem volt annyira zsúfolt, hiányzott a levegőből a feszültség. Egy hatalmas, vásárlókkal tömött birodalom csupán, pedig múlt éjjel Inyanna egy rejtélyes, külön univerzumnak látta. Csak addig álltak meg, amíg három vagy négy pultról összelopták a reggelijüket. Liloyve pimaszul kiszolgálta magát, a zsákmányt pedig a habozó, szégyenkező Inyanna kezébe nyomta. Aztán — miután átjutottak ezen a felfoghatatlanul bonyolult útvesztőn, amiről Inyanna érezte, hogy soha nem fogja igazán kiismerni — hirtelen megcsapta őket a felszíni világ friss, tiszta levegője.

— A Piliploki Kapun jöttünk ki — magyarázta Liloyve. — Innen csak egy rövid séta a pontifikátus hivatala.

Rövid, de szédítő séta, hiszen minden sarkon új csodák vártak rájuk. Az egyik csodálatos sétányon Inyanna fényes ragyogásra lett figyelmes, mintha egy második nap sarjadt volna ki a kövezetből. Ez, mondta Liloyve, a Kristály sugárút kezdete, amit minden nap és minden éjjel forgó reflektorok borítanak fényárba. Befordultak egy másik utcába, ahol a messze keletre, lejjebb a város nagy lejtőjén, ahol hirtelen kanyarodott a Zimr, meglátott egy épületet, ami csak Ni-moya hercegének lehetett a palotája. Az egész egy több oszlop alkotta alapokon álló, zöld fűszőnyeggel körülvett karcsú, üvegszerű kőből épített henger volt. Még egy kanyar, és Inyanna megpillantott egy mesebeli rovar mérföldnyi hosszú, lazán szőtt gubójához hasonlító valamit, ami egy mérhetetlenül széles utca felett függött a levegőben.

— Ez a Gossamer Galéria — mondta Liloyve, — a gazdagok itt szerzik be a játékszereiket. Talán egy nap te is itt fogod elszórni a royaljaidat. Ma azonban még biztosan nem… Itt is vagyunk: Rodamaunt sétány. Hamarosan mindent tudni fogunk az örökségedről.

A nagy, kanyargós utcát egyik oldalról azonos magasságú, dísztelen épületek szegélyezték, a másik oldalon pedig magasabb és alacsonyabb épületek álltak váltakozó sorrendben. Láthatóan ezek voltak a kormányzat irodái. Inyanna teljesen elcsüggedt az egész, bonyolultnak tűnő ügytől, és talán órákig képes lett volna itt kint szobrozni, mert belépni sehova sem mert. Azonban Liloyve pár gyors felvilágosítással eloszlatta az épületeket körbelengő titokzatosságot, aztán bevezette Inyannát valamelyik irodába. A kanyargó folyosók útvesztője alig volt bonyolultabb a Nagy Bazár rengetegénél. Végül egy nagy, fényesen megvilágított várószoba fapadján kötöttek ki, és a felettük lógó képernyőn felvillanó neveket figyelték. Fél órán belül aztán megjelent köztük Inyannáé is.

— Ez a Hagyatéki Hivatal? — kérdezte, amikor beléptek.

— Tulajdonképpen ilyesmi nem is létezik — válaszolta Liloyve. — Ezek a felügyelők. Ha valaki segíthet rajtad, hát ők azok.

Egy kedvetlen, fajtársaihoz hasonlóan kövér és dülledt szemű hjort megkérdezte, mi a problémája. Inyanna először habozott, aztán bőbeszédűen előadta az egész történetet: a ni-moyai idegeneket, a hatalmas örökségről szóló hihetetlen mesét, az iratokat, a Pontifikátus pecsétjét, a húsz royalnyi iktatási díjat. Az elbeszélés közben a hjort kényelmesen hátradőlt a székében, az állát simogatta, rendszertelenül forgatta nagy, dülledt szemeit. Mikor Inyanna befejezte a mondókáját, a hjort elkérte tőle az igazoló okiratot, elgondolkodva végigsimított a pecséten.

— Maga a tizenkilencedik az idén, aki bejelenti az igényét a Nissimorn-palotára — mondta komoran. — Attól tartok, lesz még több is. Sokkal több.

— A tizenkilencedik?

— Legjobb tudomásom szerint. Biztosan vannak olyanok is, akik nem vesződtek a csalás bejelentéssel.

— Csalás — ismételte meg Inyanna. — Ez? És az iratok, amiket mutattak, a leszármazás, a nevemmel ellátott papírok… csak azért utaztak Ni-moyától Velathysig, hogy kicsaljanak tőlem húsz royalt?

— Ó, nem egyszerűen csak ön miatt — mondta a hjort. — Velathysban talán három vagy négy örököse is akad a Nissimorn-palotának, Narabalban öt, hét Til-omonban, tucatnyi Pidruidban… tudja, nem is olyan nehéz összeállítani egy leszármazási táblázatot. Aztán megfelelő dokumentumokat kell hamisítani, végül kitölteni az üres helyeket. Ettől az embertől húsz royal, talán harminc a másiktól, valaki ebből egész szépen megélhet, ha csak ezzel foglalkozik, nem igaz?

— Hogyan lehetséges ez? Az ilyesmi törvényellenes!

— Igen — bólintott fáradtan a hjort.

— És az Álmok Királya…

— …szigorúan meg fogja őket büntetni, ebben biztos lehet. És ha egyszer letartóztatjuk ezt a két csalót, akkor a törvény is lesújt majd rájuk. Nagy segítséget jelentene, ha pontos személyleírást adna róluk.

— És a húsz royalom?

A hjort megvonta a vállát.

— Remény sincsen arra, hogy valamit is visszakapjak a pénzemből? — kérdezte Inyanna.

— Nincsen.

— De akkor mindenemet elveszítettem!

— A Pontifex nevében is szeretném kifejezni legmélyebb együttérzésemet — mondta a hjort, és ezzel be is fejezte a beszélgetést.

— Mutasd meg nekem ezt a Nissimorn-palotát — parancsolta Inyanna Liloyvének, amikor ismét felbukkant odakint.

— Csak nem hiszed…

— Hogy tényleg az enyém? Nem, természetesen nem. De látni akarom! Tudnom kell, milyen helyet adtak el nekem húsz royalért!

— Miért gyötörnéd magadat?

— Kérlek — mondta Inyanna.

— Gyere hát — válaszolta Liloyve.

Megállított egy lebegőt, és megadta úti céljukat. Inyanna tágra nyílt szemekkel bámulta a kis jármű alatt elsuhanó ni-moyai előkelő utcákat. A déli nap melege mindent fényben fürösztött, és a város nem a dulorni kristályok fagyos csillogásától, hanem az utcákról és fehérre meszelt házakról visszavert, lüktető, érzéki pompától ragyogott. Liloyve sorban ismertette a mellettük elvonuló, jelentősebb helyeket.

— Ez a Világok Múzeuma — mutatott egy szögletes üvegkupolákkal koronázott hatalmas épületre — Ezer bolygó kincse található itt, még a Vén Földről is akad itt pár. Ez pedig a mágiának és az álmoknak szentelt Varázslat Csarnoka, szintén múzeum is egyben. Itt még sohasem jártam. Az ott… látod ott elöl a város három madarát?… a Városi Palota, ahol a polgármester él. — Közben a folyó felé ereszkedtek egy lejtőn. — A kikötőnek ebben a részében vannak a lebegő éttermek — mutatta a lány széles kézmozdulattal. — Kilenc van belőlük, olyanok, mintha apró szigetek lennének. Azt mondják, itt minden majipoori ételt kipróbálhatsz. Egyszer majd mind a kilencben eszünk valamit, hmm?

— Szép is lenne — mosolygott Inyanna szomorúan.

— Ne aggódj. Még előttünk az élet, ami a tolvajok esetében általában igen kényelmes szokott lenni. Én úgyis végig akarom járni Ni-moya összes utcáját, velem tarthatsz, ha akarsz. Kint, a dombokon, Gimbelucban található a Csodakert, a csodálatos szörnyetegek parkja, ahol a vadonban már kihalt állatokat láthatsz, sigimoinokat, ghalvarokat meg dimilionokat. Aztán ott van még az Operaház is, ahol a városi zenekar szokott játszani… hallottál már róla? Ezernyi, a világon semmihez sem fogható hangszer… meg aztán… Ó. Itt is vagyunk.

Kiszálltak a lebegőből. Inyanna látta, hogy a folyópart közelébe érkeztek. Előttük hömpölygött a Zimr, ami ezen a ponton annyira kiszélesedett, hogy alig látta a túlpartot. Nissimorn csak egy zöld csíknak tűnt innen. Rögtön balra egy embernyi fémtüskékből álló kerítés emelkedett. A rudak között fátyolszerű, majdhogynem láthatatlan, mély, ijesztő hangon zúgó háló feszült. A kerítés túloldalán meghökkentő szépségű kert zöldellt, elszórtan arany meg türkizszínben pompázó bokrokkal, skarlátszín virágokkal. A gyepet annyira rövidre nyírták, hogy úgy tűnt, mintha csak felfestették volna a földre. Távolabb lassan emelkedni kezdett a talaj, és maga a ház, egy csodálatosan nagy, ni-moyai stílusban festett (ami értelmet adott a tipikus, felfüggesztéseken és könnyedségen alapuló helyi építészeti módszereknek) épület már a kikötőre néző sziklás kiemelkedésen állt. Az oszlopcsarnokok mintha a levegőben lebegtek volna, az erkélyek pedig félelmetesen messzire nyújtóztak el a faltól. Inyanna a Hercegi Palota mellett — ami lenyűgözően tornyosult talapzatán nem messze a parttól — a Nissimorn-palotát találta az eddig látott építmények közül a legcsodálatosabbnak. És erre hitte azt, hogy az öröksége! Felkacagott. Végigrohant a kerítés mentén, imitt-amott megtorpant, minden irányból megszemlélte a hatalmas épületet, és megállás nélkül nevetett, mintha csak valaki elárulta volna neki a világmindenség legvégsőbb igazságát, ami minden igazság titkát magában foglalja, éppen ezért állandó kacagásra ingerel. Liloyve mögötte rohant, kiabált, hogy álljon meg végre, de Inyanna úgy futott, mint egy megszállott. Végül elért a főbejárathoz, ahol két tagbaszakadt, fehér libériás szkandár őrködött nyomatékosan karba tett kezekkel. Inyanna csak kacagott tovább; a szkandárok mogorván méregették; az időközben megérkezett Liloyve Inyanna ingujját rángatta, és sürgette, hogy tűnjenek el innen, mielőtt komolyabb zűrbe keverednének.

— Várj — mondta Inyanna lihegve. A szkandárokhoz lépett. — Ni-moyai Calain szolgái vagytok?

Mintha észre se vették volna. Egy szót sem szóltak.

— Mondjátok meg az uratoknak — folytatta a lány zavartalanul —, itt járt Velathysi Inyanna, megnézte a házat, és nagyon sajnálja, amiért nem tudott vele ebédelni. Köszönöm.

— Gyere már! — sürgette halkan Liloyve.

A hatalmas őrök arcán lassan kezdte felváltani az értetlenséget a harag. Inyanna kecsesen tisztelgett, újra nevetésben tört ki, és intett Liloyvének. Aztán visszarohantak a lebegőhöz, és végül a tolvajlány is pukkadozott a legyűrhetetlen nevetéstől.

6.

Ezután Inyanna sokáig nem látta a napfényt, hiszen tolvajként kezdett új életet a Nagy Bazár útvesztőjében. Először semmi kedvet nem érzett Liloyve és családja foglalkozásához. A célszerű megfontolások azonban hamar legyőzték az erkölcsi aggályokat. Semmiképpen sem térhetett vissza Velathysba, és az első ni-moyai csodák után nem is lett volna hozzá kedve. A ragasztóval, szögekkel, hamis selyemáruval és a til-omoni lámpásokkal való házaláson kívül nem várt ott rá semmi. A ni-moyai életet azonban valamiből fenn kellett tartania. Az üzletvezetést leszámítva nem értett a kereskedelemhez, tőke nélkül pedig aligha nyithat itt boltot. Hamarosan minden pénzét felélné; nem élhetne új barátai kegyelemkenyerén; semmi más lehetősége nem volt; ők kellemes foglakozást kínáltak neki. És most, miután két bőbeszédű csaló így megfosztotta minden vagyonától, már elfogadhatóbbnak tűnt a tolvajlás kezdetben idegen gondolata. Hagyta, hadd adjanak rá férfiruhákat — eléggé magas és esetlen volt ahhoz, hogy ne tűnjön fel senkinek ez a kis csalás —, aztán Kulibhai néven, Agourmole tolvajvezér öccseként belépett a tolvajcéhbe.

Liloyve lett a tanítómestere. Inyanna három napon keresztül követte a Bazár utcáin keresztül, és figyelte, hogyan emeli el itt és ott a levendulahajú lány a portékákat. Néha eléggé óvatlanul csinálta, például egyszerűen leakasztott egy köpönyeget az egyik üzletben, aztán eltűnt az árnyékok között. Máskor elegendő volt egy egyszerű csuklómozdulat az edények vagy a pultok mellett elhaladtában. A többi módszer kidolgozottabbnak tűnt; csókok vagy ennél is jobb dolgok ígéretével elszédítette a kézbesítőfiúkat, miközben a társa meglépett az áruval megrakott talicskával. Ugyanakkor a szabadúszó tolvajok ellen is védekezni kellett. Inyanna három nap alatt kétszer látta, hogyan bánik el Liloyve az effélékkel — kéz a csuklón, hideg, dühös pillantás, éles, elsuttogott szavak… amit mindkét alkalommal aggódó pillantások, bocsánatkérések és gyors visszavonulás követett. Inyanna nem volt biztos abban, lesz-e valaha bátorsága ehhez. Ez nehezebbnek tűnt, mint maga a tolvaj mesterség, de még a tolvajlásra sem biztos, hogy rá bírja venni magát.

Negyedik nap Liloyve a következő utasítást adta:

— Hozzál nekem egy palack sárkánytejet meg két üveg piliploki aranybort.

— Hiszen ez darabonként egy royalba kerül!

— Valóban.

— Hadd próbáljam meg először kolbászokkal!

— Bort sem nehezebb lopni — mondta erre Liloyve. — De sokkal kifizetődőbb.

— Még nem állok készen.

— Csak azt hiszed. Láttad, hogyan csinálom. Erre te is képes vagy. Alaptalanok a félelmeid. A lelked egy igazi tolvajé.

— Hogy mondhatsz ily… — kezdte Inyanna dühösen.

— Nyugalom, nyugalom, csak bóknak szántam!

— Akkor is — ingatta a fejét Inyanna. — Szerintem tévedsz.

— Szerintem meg alábecsülöd magadat — mondta Liloyve. — Természeted több erénye nyilvánvalóbb mások számára, mint saját magadnak. Párat meg is mutattál, amikor Nissimorn-palotába látogattunk. No, gyerünk: lopjál nekem egy üveg piliploki aranybort meg egy palack sárkánytejet, és ne halljak több nyafogást. Ha valaha is a céhünk tolvaja akarsz lenni, azt ma kell elkezdened.

Nem térhetett ki a megbízás elől. Azonban nem akart ok nélkül egyedül kockáztatni. Társául kérte Liloyve Athayne nevű unokatestvérét. Fesztelenül elsétáltak az Ossier soron található borkereskedőhöz, mintha csak két fiatal, valami finomságra áhítozó ni-moyai fickó kóborolna erre. Inyannát különös nyugalom szállta meg. Nem engedte, hogy olyan lényegtelen dolgok zavarják, mint az erkölcs, tulajdonjogok, a büntetéstől való félelem; egyedül a jelenlegi feladatra, a tolvajlás egyik rutincselekedetére kellett összpontosítania. Valamikor üzletvezetés volt a foglalkozása, most pedig az üzletek fosztogatása, és értelmetlen lett volna filozófiai aggályokkal nehezíteni a helyzetet.

A borkereskedés pultja mögött egy soha nem pislogó, jeges pillantású, fényes, pikkelyes bőrű ghayrog állt, húsos hajszálai szünet nélkül tekergőztek. Inyanna a lehető legmélyebb hangon a gyűszűnyi, palacknyi és dupla adag sárkánytej ára felől érdeklődött. Athayne közben az olcsó, középföldi vörösborokkal foglalta el magát. A ghayrog az árakat sorolta. Inyanna döbbentnek tűnt. A ghayrog vállat vont. Inyanna a magasba emelt egy kék folyadékkal teli palackot, mogorván méregette egy darabig, aztán megszólalt.

— Ez zavarosabb, mint általában.

— Évről évre változik. Meg sárkányról sárkányra.

— Azt hinné az ember, hogy ezek mindig ugyanolyanok.

— A hatásuk nem változik — mondta az árus arcán az önelégült mosolynak és a lenéző pillantásnak a fagyos, hüllőszerű ghayrog megfelelőjével. — Csak pár csepp, cimbora, és nincs gondod az éjszaka!

— Hadd gondoljam át egy pillanatig — mondta Inyanna. — Egy royal nem kis összeg, bármennyire is csodálatos az a hatás.

Ez volt az Athaynének szóló jelzés, aki az árus felé fordult és megszólalt.

— Ebből a mazadonei itókából tényleg három korona egy dupla adag? Biztos vagyok benne, hogy múlt héten még csak kettőért adták.

— Ha megkapod kettőért, vedd meg — válaszolta a ghayrog.

Athayne mogorván rápillantott, aztán előrelépett, mintha vissza akarná tenni az üveget a polcra, de megbotlott és megtántorodott, aztán a fél polcról lesodorta a palackokat. A ghayrog dühösen sziszegett. A bocsánatkéréseket motyogó Athayne ügyetlenül megpróbálta rendbe rakni a dolgokat, de ezzel csak még több üveget sikerült levernie. A ghayrog üvöltve a kirakathoz rohant. Rendrakás közben egymásba botlottak Athaynével, és Inyanna ezt a pillanatot használta ki. A tunikájába rejtett egy palack sárkánytejet, elemelt még egy üveg piliploki aranybort, aztán hangosan megszólalt:

— Azt hiszem, még máshol is megnézem az árakat — és kisétált az üzletből.

Ennyi volt az egész. Erőt vett magán, nehogy nekiálljon szaladni, bár vörösen égett az arca. Biztosan érezte, hogy minden járókelő felismerte benne a tolvajt, és a sor összes árusa egy pillanat alatt a nyomában lesz a ghayroggal együtt. Azonban minden nehézség nélkül elért a sarokig, balra fordult, végigment az arcfestékek meg az illatszerek utcáján, végül belépett az olajat és sajtot árustó boltba, ahol Liloyve várt rá.

— Fogd meg ezeket — mondta Inyanna. — Úgy érzem, lyukat égetnek a ruhámba.

— Jól csináltad — bólintott Liloyve. — Ma éjjel ebből az aranyborból iszunk az egészségedre!

— És mi lesz a sárkánytejjel?

— Tartsd meg — válaszolta Liloyve. — Oszd meg Calainnal, amikor egy este vele vacsorázol a Nissimorn-palotában.

Azon az éjjelen Inyanna órákig feküdt éberen, mert félt a büntetésként megjelenő álmoktól. A bor elfogyott, de a sárkánytejet a párnája alá rejtette, és sürgető kényszert érzett, hogy kisurranjon az éjszakába, és visszaadja a ghayrognak. Évszázadok kereskedő ősei piszkálták a lelkiismeretét. Tolvaj vagyok, gondolta, tolvaj, tolvaj, tolvaj lett belőlem Ni-moyában. Milyen jogon loptam el ezeket a dolgokat? Milyen jogon lopták el mások az én húsz royalomat, kérdezte magától. De mi köze van ehhez a ghayrognak? Hova vezet ez az egész, hogyan kerülheti el a társadalom a pusztulást, mikor az, ha mások kirabolnak, az feljogosít engem arra, hogy én egy másvalakitől tulajdonítsak el valamit? Az Úrnő bocsásson meg nekem, gondolta. Az Álmok Királya majd kirója a lelkemre a büntetést. Végül azért elaludt; nem kerülhette el örökké az alvást; de az üzenet, amit kapott, csodálatos, fenséges álom volt, testetlenül lebegett a város hatalmas utcáin, túl a Kristály sugárúton, a Világok Múzeumán, a Gossamer Galérián, egészen a Nissimorn-palotáig, ahol a herceg testvére fogta a kezét. Az álom meglepte, hiszen egyáltalán nem tűnt büntetésnek. Hová tűnt a moralitás? Mi lett a helyes viselkedéssel? Ez ellenkezett minden tanult dologgal. Mintha a végzet is tolvajnak szánta volna. Az elmúlt években történt összes eset ebbe az irányba vezetett. Talán éppen az Ég akarta, hogy tolvaj legyen belőle. Inyanna elmosolyodott a gondolatra. Micsoda cinizmus! Ám legyen. Nem fog küzdeni a végzetével.

7.

Gyakran lopott, és tehetségesen csinálta. Teltek a napok, és azt az első, a tolvajok szakmájába bevezető kalandot még sok más hasonló követte. Szabadon kóborolt a Nagy Bazárban, néha egyedül, néha társasággal, és kisegítette magát ezzel-azzal. Olyan könnyen ment, hogy lassan már nem is tűnt bűncselekménynek. A Bazár mindig tömve volt: Ni-moya népessége állítólag közel járt a harmincmillióhoz, és úgy tűnt, mintha mindig itt nyüzsögne a város összes lakosa. Megállás nélkül áradtak az emberek. A kérdésekkel, veszekedésekkel, alkudozókkal, felügyelőkkel küzdő árusok mindig zaklatottnak és óvatlannak tűntek. Szinte alig volt kihívás abban, ahogy a rengeteg teremtmény sokaságában mozogva tetszés szerint elemelt valamit.

A zsákmány legnagyobb részét eladták. Egy hivatásos tolvaj néha megtartott magának egy-egy tárgyat, meg az ennivalót is mindig így szerezték be, de majdnem minden mást úgy zsákmányoltak, hogy azonnal el lehessen adni.

Ezt nagyobbrészt az Agourmole családjával élő hjortok végezték. Hárman voltak, Beyork, Hankh meg Mozinhunt, és egy főleg hjortok alkotta, lopott árukat értékesítő hatalmas szervezetbe tartoztak, ami gyorsan kijuttatta az árut a bazárból, majd a nagykereskedelmi csatornákon keresztül gyakran éppen azoknak a kereskedőknek adták el újra, akiktől eredetileg lopták. Inyanna gyorsan megtanulta, mire van szükségük, és mi nem érdekelte őket.

Mivel Inyanna még újoncnak számított Ni-moyában, semmivel sem akadt különösebb nehézsége. A Nagy Bazár kereskedői közül nem mindenki kedvelte a tolvajok céhét, és mivel páran már látásból ismerték Liloyvét, Athaynét, Sidount vagy a család többi tagját, azonnal kidobták őket a boltjukból. Azonban még senki sem találkozott a Kulibhai nevű fiatalemberrel, ezért amíg Inyanna állandóan különböző helyeken tevékenykedett ebben a végtelen csarnokban, még évek telhettek el, míg áldozatai rájönnek, ki is ő.

A veszélyt nem a kereskedők, inkább a más családokból származó tolvajok jelentették. Ők sem ismerték Inyannát, viszont gyorsabban észrevették — így hát az első tíz napban háromszor is feltartották. Rémületes volt, amikor első alkalommal ismeretlen kéz ragadta meg a csuklóját; mégis nyugodt maradt, pánik nélkül nézett szembe a másikkal, és egyszerűen csak annyit mondott:

— Ne állj az utamba. Kulibhai vagyok, Agourmole öccse.

A dolognak gyorsan híre ment. A harmadik hasonló eset után nem zavarták többet.

Annál inkább idegesítette, ha saját magának kellett közbeavatkoznia. Nem tudta megkülönböztetni a hivatásos tolvajokat az amatőröktől, és habozott olyasvalakit megsérteni, aki felőle akár már Lord Kinniken uralkodása óta a Bazárban tevékenykedhet. Idővel meglepően könnyen felfedezte a szeme előtt végrehajtott lopásokat, de ha Agourmole klánjából senki nem volt vele éppen, akit megkérdezhetett volna, nem lépett közbe. Kezdte fokozatosan felismerni a többi családhoz tartozó hivatásos tolvajokat, de még mindig naponta látott ismeretlen, a kereskedők árui között kotorászó alakokat. Pár hét után úgy érezte, tennie kell valamit. Ha egy igazi tolvajra teszi rá a kezét, még kérhet elnézést; a rendszer lényege éppen az volt, hogy tolvajlás közben a rendre is felügyelt, és tudta, hogy ezt a kötelességét igencsak elhanyagolta. Első alkalommal egy szutykos, zöldségek közt turkáló lányt kapott el — alig szólhatott egy szót, mert a lány azonnal elejtette a zsákmányt, és rémülten menekült. A következő egy veterán tolvajnak bizonyult, aki távoli rokonságban állt Agourmole-vel, és barátságosan elnézte Inyanna tévedését. A harmadik, engedély nélküli, cseppet sem rémült tolvaj sziszegő átkokkal és suttogó fenyegetésekkel válaszolt, amikre Inyanna nyugodtan és az igazságnak egyáltalán nem megfelelően csak annyit mondott, hogy a céh hét másik tolvaja figyeli őket, és készek azonnal közbelépni, ha zűr van. Ezután már nem érzett semmilyen lelkiismeret-furdalást, szabadon és magabiztosan intézkedett, mikor ezt szükségesnek érezte.

A kezdetek után már a tolvajlás sem zavarta a lelkiismeretét. Úgy nevelték, hogy ha bűnös cselekedetet követ el, számíthat a Király bosszújára — rémálmokra, gyötrelmekre, a lázban égő lélek fájdalmára elalvás után —, de a Király vagy nem sorolta a csencselést és a tolvajlást a bűnök közé, vagy őt és alattvalóit teljesen lekötötték a nagyobb bűnözők, és nem tudott vele is foglalkozni. Bármi is volt az oka, nem kapott üzeneteket a Királytól. Néha álmodott róla, a szörnyűséges óriásról, aki Suvrael kiégett pusztáiból sugározza mindenfelé a megérdemelt büntetést, de ez nem volt szokatlan; a Király időről időre mindenkit meglátogatott álmában, és ez semmi különöset nem jelentett. Inyanna néha a Sziget áldott úrnőjéről, Lord Malibor Napkirály édesanyjáról is álmodott. A kedves asszony mintha szomorúan csóválta volna a fejét, mint aki keservesen csalódott Inyanna nevű gyermekében. Azonban az Úrnőre jellemző volt az is, hogy sokkal szigorúbban bánt el a helyes ösvényről letévedőkkel, ami jelen esetben azonban nem történt meg. Az erkölcsi büntetés elmaradása után Inyanna hamar kialakította a saját mellékes szemléletmódját. Amit tesz, az nem bűntény — egyszerűen csak a javak újraelosztása. Egyébként is, különösebben senkit sem károsított meg ezzel.

Idővel szeretőjévé tette Sidount, Liloyve bátyját. Alacsonyabb volt Inyannánál, és olyan csontos, hogy átölelni is nehéz feladatnak bizonyult. Azonban egy kedves és okos embert ismert meg benne, aki szépen játszott zsebhárfán, és közben tiszta, könnyed tenorján régi balladákat énekelt. Minél többször dolgoztak együtt, annál kellemesebbnek találta a társaságát. A többiek néhány változtatást eszközöltek a hálókamrák rendjében, és utána már minden éjjelt együtt tölthettek. Liloyve és a többi tolvaj láthatóan elbűvölőnek találta ezt a fejleményt.

Sidoun társaságában egyre távolabb kóborolt el ebben a hatalmas városban. Annyira eredményesen tudtak együtt dolgozni, hogy gyakran egy vagy két óra alatt teljesítették a feladataikat, utána pedig egész nap azt csinálhattak, amit akartak. Volt ugyanis egy bizonyos kvóta, amit senki sem léphetett túl: a Nagy Bazár társadalmának törvényei csak ennyit engedélyeztek a tolvajoknak büntetlenül. Így hát Inyanna elkezdte látogatni Ni-moya gyönyörű külső negyedeit. Egyik kedvenc helye a csodálatos szörnyetegek parkja lett Gimbeluc dimbes-dombos körzetében, ahol szabadon bolyonghatott más földek állatai között, amiket már régen kiszorított szülőhelyükről Majipoor terjeszkedő civilizációja. Itt olyan ritkaságokat láthatott, mint az ingó lábú, törékeny, hosszúnyakú, növényevő, két szkandárnyi termetű dimilionok, vagy a kényesen tipegő, egyik végükön vastag, szőrös farokkal ellátott sigimoinok, meg az esetlen, hosszú csőrű zampidoonmadarak, amik valaha rajokban sötétítették el az eget Ni-moya felett, de manapság már csak ebben a parkban éltek, és a város hivatalos jelvényében szerepeltek. Valami ősidőkben kifejlesztett mágia eredményeképpen minden alkalommal, amikor valamelyik teremtmény a közelben sétált, föld alól megszólaló hang tudatta a látogatókkal az állat nevét és eredeti tartózkodási helyét. A parkban ezen kívül még remek, elkülönített tisztások is akadtak, ahol Inyanna és Sidoun sokáig sétálhattak kézen fogva, szótlanul, mert a fiú nem tartozott a szószátyár emberek közé.

Néha hajókirándulásra indultak a Zimren. Ilyenkor átcsónakáztak a nissimorni partra, vagy néha a közeli Steiche-folyó torkolatába, amin hosszan hajózva az alakváltók tiltott területére lehetett eljutni. De ehhez hosszú heteken keresztül kellett volna utazni, ők pedig csak Nissimorntól nem messze, délre, az apró liiman halászfalvakig jutottak, ahol frissen fogott halat vásároltak, aztán piknikeztek a parton, napoztak és úszkáltak a folyóban. Újholdas éjjeleken meglátogatták a forgó reflektorok változó fényétől káprázatos mintákban úszó Kristály sugárutat, és ámulattal meredtek a kiállított, Majipoor legnagyobb társaságainak fennhatósága alá tartozó kirakatokra, erre a drága árukból összeállított utcai múzeumra, ami annyira lenyűgöző volt, hogy ide még a legmerészebb tolvaj sem próbált volna betörni. Gyakran ebédeltek a lebegő éttermek egyikében, ahova néha Liloyvét is meghívták, mivel ezeket a helyeket szerette legjobban az egész városban. Mindegyik sziget a bolygó valamelyik távoli vidékének volt a kicsinyített mása, a jellegzetes növény- és állatvilággal együtt, és helyi különlegességeket szolgáltak fel: a szeles Piliplokban a tehetősebbek tengerisárkány-húst ehettek, a nyirkos Narabalban lédús bogyókat és zamatos páfrányleveleket, akadt egy, a Kastély-hegyen található Stee-t bemutató étterem, egy stoieni, egy pidruidi meg egy til-omoni — de velathysi nem, fedezte fel Inyanna különösebb meglepetés nélkül, mint ahogy az alakváltók fővárosát, Ilirivoynét vagy a suvraeli napégette Tolaghait sem kedvelték errefelé, mert ez utóbbi kettő helyre a majipooriak nem szívesen gondoltak, Velathysról pedig egyszerűen senki sem tudott semmit.

Az összes, ezeken a kényelmes délutánokon vagy estéken Sidounnal bejárt helyek közül a Gossamer Galéria volt Inyanna kedvence. Ezen a magasan az utca felett lebegő, egy mérföld hosszú árkádsoron Ni-moya legelőkelőbb boltjai tartottak nyitva, amik egyben Zimroel, vagy éppen a világ (leszámítva a Kastély-hegy városait) legelőkelőbb üzleteinek számítottak. Ha idelátogattak, mindketten a legelegánsabb, a Bazár legjobb árusaitól lopott ruháikat viselték, bár természetesen ezt sem mérhették össze az arisztokraták öltözékével, napi ruházatuk minőségét mindenesetre sokszorosan felülmúlta. Inyanna élvezte, hogy kibújhat a Kulibhai szerepében viselt férfiruhákból, csillogó, zöld-lila köpönyegeket hordott, és kiengedte hosszú, vörös haját. Ujjait lágyan Sidoun kezéhez érintve sétálgatott a hosszú Sugárúton, míg örömteli fantáziálásba merülve azokat a szem-ékszereket, tollas álarcokat, fényes amuletteket, fém csecsebecséket nézegette, amiket az igazán gazdagok kétmaréknyi royalért megkaphattak. Tudta, hogy ezek közül soha semmi sem lesz az övé, hiszen egy ilyen fényűzést megengedő tolvaj nagyon is veszélyeztethetné a Bazár egyensúlyát — de éppen elég örömet szerzett, ha álmodozva végignézte a Gossamer Galéria összes kincsét.

Ezen látogatások egyikén történt, hogy Inyanna a herceg öccsének, Calainnak a közelébe sodródott.

8.

Természetesen fogalma sem volt arról, mit is tett. Az egészet ártatlan kis flörtnek, a Galéria mesés hangulatához illő kaland részének fogta fel. Egy késő nyárvégi éjszakán történt, amikor éppen legvékonyabb ruháinak egyikét viselte, aminek puszta anyaga áttetszőbbnek tűnt még a Galéria alapját képező hálónál is. Sidounnal éppen egy sárkánycsont faragványokat árusító boltba tértek be, és alaposan szemügyre vették egy szkandár hajóskapitány legvalószínűtlenebb módozatokkal egymáshoz illesztett, bonyolult elefántcsont forgácsokból létrehozott különleges mesterműveit, amikor négy nemesi köpönyeget viselő férfi lépett be az ajtón. Sidoun azonnal az egyik sötét sarokba húzódott, mert tudta, hogy ruhája, beszéde és frizurája azonnal elárulja, hogy nem közéjük való. De Inyanna büszkén a pultnál maradt, mert tudatában volt a zöld szemeiből áradó hidegségnek és teste tökéletességének, ami kiegyenlítheti viselkedésbéli hiányosságait. Az egyik férfi a kezében tartott faragásra pillantott.

— Nagyon jól választ, ha ezt vásárolja meg — mondta.

— Még nem döntöttem — válaszolta Inyanna.

— Megnézhetem?

A lány gyengéden a férfi markába ejtette az ékszert, és arcátlanul a szemébe nézett. A férfi mosolygott, de főleg az elefántcsont faragványra, Majipoor több csúsztatható panelből összeállított gömbjére koncentrált. Egy pillanattal később a tulajdonoshoz fordult.

— Az ára?

— Ez ajándék — válaszolta a karcsú, mértékletes külsejű ghayrog.

— Valóban. És én önnek ajándékozom — mondta a nemes, visszasimítva az ékszert az ámult Inyanna tenyerébe. A férfi mosolya bizalmaskodóbbá vált.

— Idevalósi? — kérdezte halkan.

— Strelainban élek — mondta a lány.

— Gyakran ebédel a Narabal-szigeten?

— Csak ha úgy hozza a kedvem.

— Jó. Ott tudna lenni holnap napnyugtakor? Találni fog ott valakit, akit igen fellelkesítene az ön társasága.

Inyanna bólintott, és megpróbálta elrejteni meglepetését. A nemes biccentett, aztán elfordult. Megvásárolt három apró faragást, egy pénzeserszényt hajított a pultra, majd távoztak. Inyanna csodálkozva méregette a tenyerében tartott csodálatos tárgyat. Az árnyékok közül előkerült Sidoun a fülébe súgta:

— Legalább tizenkét royalt ér! Add el az árusnak!

— Nem — mondta a lány. A tulajdonoshoz fordult. — Ki volt ez az ember?

— Nem ismeri?

— Ha ismerném, nem kérdezném a nevét.

— Igaz. Igaz. — A ghayrog sziszegő hangokat hallatott. — Ő Durand Livolk, a herceg kamarása.

— És a másik három?

— Kettő a herceg embere, a harmadik pedig a herceg öccsének, Calainnak a barátja.

— Ó — mondta Inyanna. Felemelte az elefántcsont gömböt. — Fel tudnád ezt erősíteni egy láncra?

— Egy perc alatt megvan.

— A lánc ára pedig, gondolom, méltó lesz ehhez a tárgyhoz?

A ghayrog hosszú, számítgató pillantást vetett rá.

— A lánc csak a faragvány kiegészítése. Mivel a faragványt ajándékba kapta, legyen a lánc is az. — Míves aranykapcsokat illesztett a gömbhöz, majd egy ragyogó bőrrel bevont dobozba helyezte a csecsebecsét.

— A lánccal együtt legalább húsz royalt ér! — mormogta csodálkozva Sidoun odakint. — Menj be abba a szemközti boltba, és add el, Inyanna!

— Ajándékba kaptam — mondta a lány hidegen. — Viselni is fogom holnap éjjel, amikor a Narabal-szigeten vacsorázom.

Azonban ugyanebben a ruhában nem mehetett előkelő társaságba, és másnap két szorgos munkával eltöltött órájába került, hogy egy ugyanilyen tökéleteset és drágát szerezzen a Nagy Bazár üzleteiből. Végül sikerült olyasmit találnia, ami szinte a meztelenséggel volt határos, mégis mindent rejtélyes homályba burkolt — ezt viselte a Narabal-szigeten, az elefántcsont faragványt pedig a ruha kivágásába rejtette.

Az étteremben meg sem kellett adnia a nevét. Alighogy kilépett a csónakból, máris egy hercegi libériás, komor és méltóságteljes vroonba botlott, aki a szigetnek az étteremtől sűrű növényzettel elválasztott részébe, egy árnyékos, elkülönített és illatos lugasba vezette az indák és páfrányok dús ligetén keresztül. Hárman vártak rá a vastag, szőrös, hatalmas, kék gömbvirágoktól roskadozó indamennyezet alatt, egy fényes éjvirágfából készített asztal körül. Egyikükben felismerte Durand Livolkot, akitől a csontfaragványt kapta. Mellette egy karcsú, sötéthajú nő ült, aki majdnem olyan vékonynak és simának és csillogónak tűnt, mint az asztal lapja. A harmadik, egy finom testfelépítésű, lágy arcvonású és szorosan összepréselt ajkú férfi kétszer olyan idős lehetett, mint Inyanna. Mindhárman annyira káprázatos ruhákat viseltek, hogy szinte elszégyellte magát képzelt toprongyossága miatt. Durand Livolk finoman felállt, Innyanához lépett, és a fülébe suttogott.

— Ma este még elragadóbban néz ki. Jöjjön, ismerje meg a barátaimat. Ő a barátnőm, Lady Tisiorne. Az úr pedig…

A törékeny külsejű férfi felállt az asztaltól.

— Ni-moyai Calain vagyok — mondta egyszerű, könnyed hangon.

Inyanna csak egy pillanatig volt zavarban. Azt hitte, a herceg kamarása magának akarta; most megértette, hogy Durand Livolk mindössze csak a herceg öccsének szerezte meg. A gondolat egy pillanatnyi felháborodást lobbantott fel benne, de ez hamar el is múlt. Miért tiltakozna? Hány ni-moyai fiatal lány vacsorázhat a herceg testvérével a Narabal-szigeten? Ha a látszat szerint éppen kihasználják, ám legyen; cserébe ő is kihasználja őket egy kicsit.

Már előkészítettek neki egy helyet Calain mellett. Leült, és azonnal megjelent a vroon egy tálcányi ismeretlen, egymásba vegyülő, kavargó színekben tobzódó, foszforeszkáló likőrrel. Találomra leemelt egyet — olyan íze volt, mint a hegyvidéki ködnek, és miután megitta, azonnal bizseregni kezdett a füle meg az arca. Felettük gyengéden dobolt az eső, de csak a fák és az indák széles, csillogó leveleire csöpögött a víz, a vacsoravendégekre egy csepp sem jutott. Inyanna tudomása szerint a sziget dús, trópusi növényzetét szórványos, narabali éghajlatot idéző mesterséges esőkkel tartották fent.

— Van valamilyen különleges kedvence? — kérdezte Calain.

— Szeretném, ha ön rendelne nekem valamit.

— Ahogy óhajtja. Az akcentusa nem ni-moyai.

— Velathysi — válaszolta a lány. — Csak tavaly érkeztem.

— Bölcs döntés — mondta Durand Livolk. — Mi késztette erre az elhatározásra?

Inyanna felkacagott.

— Azt hiszem, ezt a történetet inkább más alkalommal osztanám meg önökkel.

— Elbűvölő az akcentusa — mosolygott Calain. — Errefelé ritkán találkozunk velathysi emberekkel. Szép az a város?

— Nem mondhatnám, uram.

— Hiszen a Gongárok közepén fekszik… biztosan gyönyörű lehet állandóan azokat a hatalmas hegyeket látni.

— Lehetséges. Ha valaki egész életét a hegyvidéken tölti, hamar hozzászokik a látványhoz. Talán még Ni-moya is átlagos helynek tűnhet azok számára, akik itt nőttek fel.

— Hol lakik? — kérdezte a Tisiorne nevű hölgy.

— Strelainban — válaszolta Inyanna. Mivel még egy pohár likőrt felhajtott, és kezdte érezni a hatását, még hozzátette:

— A Nagy Bazárban.

— A Nagy Bazárban? — meredt rá Durand Livolk.

— Igen. A sajtkészítők utcája alatt.

— És mi késztette arra, hogy éppen ott telepedjen le? — kérdezte Tisiorne.

— Ó — válaszolta Inyanna könnyedén —, nincsen messze a munkahelyemtől.

— A sajtkészítők utcája? — Tisiorne hangjába rettenet vegyült.

— Félreért. A Bazárban dolgozom, de nem kereskedőként. Tolvaj vagyok.

Az utolsó mondat a hegycsúcsra lecsapó villám hatásával robbant. Látta Calain Durand Livolkra vetett pillantását, és a kamarás elvörösödő arcát. Azonban arisztokraták voltak a maguk arisztokratikus higgadtságával együtt. Calain tért először magához. Hűvösen elmosolyodott.

— Mindig is hittem abban, hogy ez egy kecsességet, fürgeséget és gyors elmét kívánó foglalkozás. — Koccintott Inyannával. — Tisztelettel adózom a tolvaj előtt, aki vállalja önmagát. Ez a becsületesség sok emberből hiányzik.

A vroon egy világoskék, viaszos külsejű, fehér foltos bogyókkal megtöltött hatalmas porcelántállal tért vissza. Inyanna felismerte a thokkát, Narabal népszerű gyümölcsét, ami állítólag felforrósítja a vért és felkorbácsolja a szenvedélyt. Kivett párat a tálból; Tisiorne óvatosan csak egy szemet választott; Durand Livolk egy maréknyit, és Calain még ennél is többet. Inyannának feltűnt, hogy a herceg testvére az állítólag legtökéletesebb hatást biztosító módon még a magokat is megette. Tisiorne meghagyta a magokat, ami savanyú mosolyra késztette Durand Livolkot. Inyanna nem követte a nő példáját.

Aztán a különböző borfajták következtek, fűszeres haldarabkák, saját levükben úszkáló osztrigák, egy tálcányi tekervényes, lágy pasztellszínű apró gomba, végül pedig ízletes sült — Calain szerint a Narabaltól keletre fekvő erdőségek óriási bilantoonmadarának a combja. Inyanna takarékosan evett, egy falatot ebből, egy csipetnyit abból. Úgy tűnt, ez a leghelyesebb és a legértelmesebb eljárás. Kis idő múltán pár szkandár zsonglőr jelent meg, majd csodálatos mutatványokat hajtottak végre fáklyákkal, késekkel és fejszékkel, a négy vendég őszinte tapssal jutalmazta a trükköket. Calain egy csillogó érmét hajított a tagbaszakadt, négykarú fickók felé — egy ötroyalost, állapította meg Inyanna döbbenten. Később megint esett az eső, bár őket nem érte a víz, aztán még később, egy újabb adag likőr után Durand Livolk és Tisiorne udvariasan elnézést kértek, majd távoztak és egyedül hagyták Calaint és Inyannát a ködös sötétségben.

— Valóban tolvaj vagy? — kérdezte Calain.

— Igen. De nem ez volt az eredeti tervem. Egy velathysi vegyesbolt tulajdonosa voltam.

— Aztán?

— Néhány csaló mindenemből kifosztott — mondta a lány — Egy fillér nélkül érkeztem Ni-moyába, szükségem volt valami munkára. Találkoztam pár tolvajjal, akik okos és szimpatikus embereknek tűntek.

— Most pedig még nagyobb tolvajok társaságába kerültél — mondta Calain. — Ez nem zavar?

— Tehát tolvajnak tartod magadat, uram?

— Csak azért vagyok magas rangban álló személyiség, mert szerencsés helyre születtem. Nem dolgozom, mindössze a bátyámnak segítek, ha megkér. A legtöbb ember képzeletét meghaladó gazdagságban élek. Nem érdemeltem meg. Láttad már a házamat?

— Elég jól ismerem. Természetesen csak kívülről.

— Szeretnéd ma éjjel belülről is látni?

Inyanna egy pillanatig a sajtkészítők utcája alatt, a meszelt falú szobácskában várakozó Sidounra gondolt.

— Nagyon — válaszolta. — Miután megtekintettem, elmesélek egy rövid történetet magamról és a Nissimorn-palotáról, meg arról, hogyan kerültem ebbe a városba.

— Bizonyára rendkívül érdekes lesz. Indulhatunk?

— Igen — mondta Inyanna. — Nem baj, ha még megállunk a Nagy Bazárnál?

— Előttünk az egész éjszaka — válaszolta Calain. — Minek sietnénk?

Megjelent a libériás vroon, és a burjánzó kerteken keresztül a kikötőbe vezette őket, ahol már várt rájuk egy hajó, ami a szárazföldre szállította őket. Onnan egy időközben iderendelt lebegő repítette őket tovább, és Inyanna hamarosan megérkezett a Pidruidi Kapu előtti térre.

— Egy pillanat lesz az egész — suttogta. Szellős, vékony ruháiban kísértetként suhant keresztül a tömegen, ami még ebben a késői órában is megtöltötte a Bazárt. Aztán leereszkedett a föld alatti rejtekhelyre. A tolvajok egy asztal körül gubbasztottak, és valamilyen, üvegzsetonokkal meg ébenfa kockákkal űzhető játékkal múlatták az időt. Pompázatos belépőjét taps és ujjongás fogadta, amire csak apró mosollyal válaszolt, és azonnal félrevonta Sidount.

— Most újra elmegyek, és ma éjjel már nem is térek vissza. Meg tudsz nekem bocsátani?

— Nem mindennapi nő az, aki felkelti a herceg kamarásának figyelmét.

— Nem a kamarásét — mondta Inyanna. — A herceg testvéréét. — Gyengéden megpuszilta Sidount. A férfi szemeiben teljes döbbenet tükröződött. — Holnap elmegyünk a csodálatos szörnyetegek parkjába. Jó, Sidoun? — Még egyszer megcsókolta, aztán a hálószobájába sietett, és előszedte a hónapokkal ezelőtt elrejtett sárkánytejes palackot a párnája alól. A központi teremben még megállt a játékosok mellett, Liloyvéhez hajolt, és megmutatta neki a kezébe szorított üveget. Liloyve szemei elkerekedtek a meglepetéstől.

— Emlékszel, milyen alkalomra tartogattam? Azt mondtad, osszam meg Calainnal, ha a Nissimorn-palotába látogatok. Most pedig…

Liloyve levegőért kapkodott. Inyanna rákacsintott, megcsókolta, aztán elsietett.

Sokkal később, amikor elővette a palackot, és megkínálta a herceg testvérét, egy pillanatra elöntötte a pánik, vajon nem tiporta-e lábbal az etikettet azzal, hogy ily módon kínált fel neki afrodiziákumot, amivel talán azt is éreztethette, tanácsos lenne élnie vele. Azonban Calain nem sértődött meg. Inkább meghatódott az ajándéktól, vagy legalábbis úgy tett; nagy felhajtást rendezett, amikor a majdnem átlátszóra csiszolt porcelánpoharakba kitöltötte a kék színű tejet. Inyannának adta az egyiket, felemelte a másikat, és a legszertartásosabb módon mondott köszöntőt. A sárkánytej idegen zamatúnak és keserűnek bizonyult, Inyanna alig bírta lenyelni. De ahogy lecsúszott a torkán, máris érezte a combjaiban lüktető melegséget. Calain mosolygott. A Nissimorn-palota Ablakcsarnokában voltak, ahonnan az arannyal futtatott üvegablakok sora háromszázhatvan fokos kilátást biztosított Ni-moya kikötőjére és a folyó távoli, déli partjára. Calain megnyomott egy kapcsolót. A hatalmas ablak átláthatatlanná vált. A padlóból egy kör alakú ágy emelkedett ki csendben. A férfi megfogta a kezét, és gyengéden a fekhelyhez vezette.

9.

A Nagy Bazár tolvaja számára már az is éppen eléggé hatalmas fegyvertény volt, hogy a herceg testvérének szeretője lett. Inyanna nem táplált illúziókat a kapcsolatuk jövőjéről. Durand Livolk egyedül a külseje miatt választotta, talán a szemének, a hajának vagy a testtartásának valamelyik jellegzetessége ragadta meg. Calain, aki először egy társadalmilag hozzá közelebb álló nőre számított, végül talált valami elragadót abban, hogy egy társadalmi ranglétra aljáról származó lánnyal került össze, így hát vele töltötte az estét a Narabal-szigeten és a Nissimorn-palotában. Szép, álomszerű közjáték volt, és reggel majd egy életre szóló emlékkel gazdagabban térhet vissza a Nagy Bazárba, ennyi az egész.

De nem így történt.

Egy percet sem aludtak az éjszaka. Inyanna nem tudta eldönteni, vajon a sárkánytej okozta, vagy Calain mindig is ilyen természetű volt; hajnalban pedig meztelenül sétálgattak ebben a csodálatos házban, és a férfi megmutathatta az összes kincsét. Amikor már a kertre néző verandán reggeliztek, Calain kirándulást javasolt istimoyi magánparkjába. Akkor ez több volt, mint egy egyéjszakás kaland. Inyanna nem tudta, küldjön-e üzenetet Sidounnak a Bazárba, hogy még aznap sem tér vissza, de erre valószínűleg magától is rá fog jönni. Tudja, mit jelent majd a lány hallgatása. Nem akart fájdalmat okozni a férfinak, másrészt azonban csak egyszerű szívességekkel tartozott neki. Éppen élete egyik nagy vállalkozásába fogott bele, és ha majd visszatér a Bazárba, azt sem Sidoun kedvéért teszi, hanem mert ez a kalandja véget ért.

Történetesen végig Calainnal töltötte a következő hat napot. Napközben vagy a férfi nagyszerű jachtjával csavarogtak a folyón, esetleg kézen fogva sétálgattak a Csodakertből származó állatokkal telizsúfolt hercegi kertben, vagy egyszerűen csak a Nissimorn-palota verandáján heverésztek, és azt figyelték, hogyan járja be a nap az égi pályáját. Éjszakánként mulatoztak, tivornyáztak vagy vacsoráztak, hol a lebegő szigetek egyikén, hol Ni-moya egyik előkelő házában, máskor pedig magában a Hercegi Palotában. A herceg kevéssé hasonlított az öccsére: sokkal magasabb volt, jóval idősebb, ezen kívül állandóan fáradtan és öregesen viselkedett. Mégis elbűvölően kedvesen viszonyult Inyannához, jóindulatúan és komolyan bánt vele, nem úgy kezelte, mint egy egyszerű kis utcalányt, akit a testvére felcsípett a Bazárban. Inyanna az álmokban tapasztalható hűvös viselkedéssel sodródott egyik ilyen eseményből a másikba. A megalázkodás primitív megoldás, az pedig még rosszabb, ha egyenlő rangúnak mutatja magát. Végül egy mérsékelt, mégsem alázatos, egyetértő, de cseppet sem arcátlan viselkedés mellett döntött, és ez láthatóan működött. Pár nap alatt hozzászokott, hogy a Kastély-hegyről nemrégiben visszatért előkelőségek mellett ül egy asztalnál, akik minden Lord Malibort és kíséretét érintő pletykát ismertek, vagy elmesélhették, hogyan űzték a vadat a most már Pontifexként uralkodó Tyeveras társaságában, még Ossier pontifikátusa alatt az északi pusztákon; esetleg éppen visszatértek a Belső Templomból, ahol magával a Sziget Úrnőjével találkoztak. Inyanna olyan magabiztossá vált a főrangok társaságában, hogy ha valaki odafordult volna hozzá, és azt kérdezi: hölgyem, mivel töltötte az elmúlt hónapokat?, akkor könnyedén azt válaszolta volna: Tolvaj voltam a Nagy Bazárban, mint azt első narabali estéjén tette. Azonban a kérdés fel sem merült: rájött, hogy a társadalom ezen szintjén senki sem kérdezősködik, csak hagyták, hogy mindenki az általa kívánt részletességgel adja elő saját történeteit.

És ezért a hetedik napon, amikor Calain közölte vele, hogy ideje visszatérnie a Bazárba, nem tett fel kérdéseket, vajon élvezte-e egyáltalán a társaságát, vagy miért unt bele a kapcsolatukba. A férfi társául választotta egy időre; ez az idő letelt és kész. Ezt a hetet soha nem felejti el.

Mégis nagy megrázkódtatás volt visszatérni a tolvajok rejtekhelyére. Egy pompázatosan feldíszített lebegő szállította a Nissimorn-palotától a Nagy Bazár Piliploki Kapujáig, és Calain egyik szolgája átnyújtotta neki az egy hét alatt ajándékba kapott kincseket tartalmazó zsákocskát. Aztán a lebegő eltűnt, Inyanna pedig aláereszkedett a Bazár izzadságszagú káoszába, mintha csak egy szokatlan, varázslatos álomból ébredne. Senki sem szólította meg, amikor végigsétált a tömött folyosókon, hiszen a Bazárban Kulibhai férfi-álruhájában ismerték, most pedig női ruhákat viselt. Csendben tört magának utat a nyüzsgő tömegben, egy ideig még az arisztokraták kisugárzása vette körül, de lassan világossá vált, hogy az álomnak vége, újra belépett a valós világba, és percről percre jobban úrrá lett rajta a lehangoltság és a hiányérzet. Calain ma éjjel a látogatóba érkezett Mazadone hercegével fog vacsorázni, holnap halászexpedícióra utazik a vendégeivel a Steiche-folyón, utána pedig… nos, arról már elképzelése sem volt, csak annyit tudott, hogy ő akkor csipkét, parfümösüvegeket, vásznakat fog lopni. Egy pillanatra könnybe lábadt a szeme. Erővel tartotta vissza a sírást, bolondság, suttogta magában, nem gyászolnia kellene a visszatérését, hanem inkább élvezni azt az egy hetet, ami részéül jutott.

A hjort Beyork és az egyik metamorf kivételével senkit sem talált a szobában. Éppen csak bólintottak feléje. A kamrájába sietett, és átöltözött Kulibhai ruhájába. De ennyire gyorsan nem tudta magát rászánni a visszatérésre. Gondosan az ágy alá rejtette Calaintől kapott, zsebét megtöltő ajándékait, az ékszereket és a különböző csecsebecséket. Ha mindezt eladná, évekre megmenekülhetne a tolvajmesterségtől, de még a legkisebb darabtól sem szándékozott megválni. Végül úgy határozott, másnap visszatér a Bazárba. Most csak lehevert a Sidounnal újból közös ágyukba, és amikor sírnia kellett, hagyta a könnyeit folyni, majd egy idő után, némileg nyugodtabban felkelt, megmosakodott, és megvárta a többieket.

Sidoun egy nemesember higgadtságával köszöntötte. Semmit sem kérdezett a kalandjairól, egyetlen haragos vagy alattomos célzást sem ejtett el: csak mosolygott, megfogta a kezét, elmondta, mennyire örül, hogy Inyanna visszatért, megkínálta egy korttyal a frissen zsákmányolt alhanroeli borból, elmesélte, mi minden történt a Bazárban, amíg távol volt. Inyanna nem tudta, vajon nem zavarja-e a férfit szeretkezés közben, hogy utoljára a herceg testvére érintette, de nem, cirógatva, habozás nélkül simított végig rajta az ágyban, örvendezve simult mellé sovány, csontos testével. A következő nap, miután a Bazárban befejezték a munkát, együtt látogattak el a Csodakertbe, ahol először láttak glayge-i gossimaulét, ezt a nagyon vékony, majdnem láthatatlan lényt, egy ideig, amíg el nem tűnt a szemük elől, még követték is, és úgy tudtak kacagni, mintha soha nem váltak volna el.

A többi tolvaj némi hódolattal kezelte Inyannát még pár napig, hiszen tudták, merre járhatott, mit csinálhatott, és mindenki érezte rajta az előkelő körökben ráragadt különleges légkört. Azonban erről csak Liloyve mert beszélni vele, és ő is csupán egyszer kérdezősködött:

— Mit láthatott benned?

— Honnan tudhatnám? Az egész annyira álomszerű volt.

— Szerintem ez az igazságszolgáltatás.

— Ezt hogy érted?

— Jogtalanul ígérték neked a Nissimorn-palotát, és így kaptál jóvátételt. Az Ég kiegyensúlyozza a jót és a gonoszat, érted? — Liloyve nevetett — Hát nem térült meg az a húsz royalod, amit kicsaltak tőled?

Tényleg így történt — Inyanna egyetértett a lánnyal. De hamarosan rá kellett jönnie, hogy az Ég még nem egyenlítette ki maradéktalanul az adósságát. A következő Csillagnapon a pénzváltók fülkéi előtt tevékenykedett, és imitt-amott elemelt egy-egy érmét, amikor valaki hirtelen megragadta a csuklóját. Kíváncsi volt, ki az a tolvaj, aki nem ismeri fel és megpróbálja elcsípni. De csak Liloyve állt mögötte. Arca kipirult, szemei tágra nyíltak.

— Gyere azonnal haza! — kiáltotta.

— Mi történt?

— Két vroon vár rád. Calain hívat, és azt mondják, csomagold össze az összes holmidat, mert többet nem térsz vissza a Nagy Bazárba.

10.

Így esett hát, hogy a korábban tolvajként tevékenykedő Velathysi Inyanna Forlana Ni-moyai Calain párjaként beköltözött a Nissimorn-palotába. Calain nem magyarázkodott, de ő sem tartott rá igényt. A férfi egyszerűen szerette volna, ha mellette van, és ezt éppen elegendő magyarázatnak vette. Az első pár hétben még várta, melyik reggel kell visszatérnie a Bazárba, de idővel lassan megfeledkezett erről a lehetőségről. Calainnal tartott mindenhova: a Zimr-mocsárba gihornavadászatra, a káprázatos Dulornba az Örökös Cirkuszba, Khyntorba a Gejzírek Ünnepére, még a titokzatos, esőáztatta Piurifayne-be is, hogy együtt fedezzék fel az alakváltók sötét otthonát. Ő, aki életének első húsz évét a kopott Velathysban töltötte, lassan egészen hozzászokott, hogy a nagy körutazásán résztvevő Napkirályként utazgat ide-oda, oldalán egy herceg öccsével; azonban nem vesztette el teljesen a józan ítélőképességét, soha nem felejtette el emlékeztetni magát ennek a különös átalakulásnak az iróniájára és szokatlanságára.

Már az sem lepte meg igazán, amikor maga a Napkirály foglalt helyet az asztala mellett. Lord Malibor állami látogatás ürügyén érkezett Ni-moyába, mert elvárták tőle, hogy nyolc- vagy tízévenként egyszer meglátogassa a nyugati kontinenst is, ezúton tudatva a zimroeliekkel, egyenrangúként kezeli őket szülőföldjével, Alhanroellel. A herceg megtartotta a kötelező bankettet, és Inyannát a főasztalhoz ültették. A Napkirály ült mellette jobbra, Calain balra, a herceg pedig a feleségével Lord Malibor távolabbi felén foglalt helyet. Inyanna az iskolában természetesen megtanulta a nagy Napkirályok neveit, Stiamot, Confalume, Prestimion, Dekkeret meg a többiek, és édesanyja is gyakran elmesélte, hogy pontosan a születése napján halt meg az öreg Ossier Pontifex, akit Lord Tyeveras követett, és bizonyos Malibort választott utódjául Bombifale várósából; végül a széles arcú, nagy szemű, vastag szemöldökű Lord Malibort ábrázoló új pénzérmék is eljutottak a tartományába. Azonban az, hogy valóban léteztek-e Pontifexek vagy Napkirályok, mindig is gondot okozott neki eddigi életében, mégis, most mindössze pár centiméterre ült Lord Malibortól, és csak egyetlen dolog nyűgözte le, hogy mennyire hasonlít ez a birodalmi zöld-arany kelmékbe öltözött termetes, súlyos ember a pénzérméken látható képre. Nem várt volna ekkora precizitást a portréktól.

Mindig is úgy gondolta, hogy a Napkirályok társalgási témái az államügyek körül foroghatnak. A valóságban Lord Malibor legfőképpen a vadászatról beszélt. Elment arra a távoli vidékre leölni azt a bizonyos ritka vadállatot, utána meg erre a másik, világtól elzárt és teljesen idegen helyre utazott egy másik ártalmas bestia fejéért. Éppen most építtet egy új szárnyat a Kastélyhoz, ahol majd nyugodtan tárolhatja a trófeáit.

— Bízom benne — mondta a Napkirály —, hogy pár éven belül Calainnal együtt felkeres majd a Kastélyban. Addigra elkészül a trófeáknak tervezett szoba. Tudom, nagy megelégedésükre fog szolgálni, ha megcsodálhatnak ennyi, kizárólag a Kastély-hegy legjobb állatkitömőivel elkészíttetett teremtményt.

Inyanna valóban várta Lord Malibor Kastélyának meglátogatását, hiszen a Napkirály hatalmas lakhelye mindenki álmában felbukkanó, legendás hely volt, és nem tudott gyönyörűbbet elképzelni, mint felkapaszkodni a gőgös Kastély-hegy tetejére, bejárni azt az évezredek súlyát nyögő épületet, vagy felderíteni ezernyi szobáját. Azonban Lord Malibor megszállott öldöklési vágya visszariasztotta. Amikor az amorfibotok, ghalvarok és sigimoinok, steetmoyok legyilkolásáról meg ezekbe a vadászatokba belefektetett hatalmas erőfeszítésekről beszélt, Inyannának mindig eszébe jutott a ni-moyai csodálatos szörnyetegek parkja, ahol valamelyik régebben élt, lágyszívű Napkirály parancsa értelmében ezeket az állatokat becsben tartották és őrizték; ez pedig a csöndes, ösztövér Sidounra emlékeztette, akivel olyan gyakran bolyongott ebben a parkban, aki annyira gyönyörűen játszott a zsebhárfán. Nem akart Sidounra gondolni, akinek semmivel sem tartozott, de mégis bűnös vonzalom fűzte hozzá, nem akart a fejüket Lord Malibor trófeagyűjteményébe ajándékozó, ritka állatok legyilkolásáról hallani. Mégis sikerült odafigyelnie a Napkirály öldökléseiről szóló mesékre, sőt, néha még pár ésszerű megjegyzést is tett.

Hajnaltájt, mikor végre visszatértek a Nissimorn-palotába, és a lefekvéshez készülődtek, Calain odafordult hozzá.

— A Napkirály következőnek tengeri sárkányra akar vadászni. Lord Kinniken egyszer több mint háromszáz láb hosszúra becsült sárkányát szeretné elejteni.

A fáradt és kedvetlen Inyanna megvonta a vállát. A tengeri sárkányok legalább nem voltak ritka állatok, és a Napkirály nem okozhat különösebb kárt, ha párat szigonyvégre kap.

— Elfér egyáltalán egy ekkora állat a trófeáknak szánt szobájában?

— Szerintem a szárnya és a feje biztosan. Nem mintha sok esélye lenne elfognia a dögöt. Ezt a sárkányt Lord Kinniken halála óta mindössze négyszer látták, és az utóbbi hetven évben egyszer sem. De ha ezt nem találja meg, levadászik majd egy másikat. Vagy vízbe fullad hatalmas igyekezetében.

— Van erre esély?

Calain bólintott.

— A sárkányvadászat veszélyes foglalatosság. Bölcsebben tenné, ha nem próbálkozna ilyesmivel. De már minden szárazföldi állatot leölt, és Napkirály még egyébként sem szállt sárkányvadász hajóra, tehát nem fog visszariadni a feladattól. A hét végén indulunk Piliplokból.

— Indulunk?

— Lord Malibor megkért, hogy kísérjem el a vadászatra — mondta, majd bánatos mosollyal hozzátette: — Igazából a hercegre számított, de a testvérem a hivatalos ügyekre hivatkozva lemondott a megtiszteltetésről. Akkor megkérdezett engem. Az ember nem könnyen utasíthat vissza efféle meghívásokat.

— Én is veled megyek? — kérdezte Inyanna.

— Nem így terveztük.

— Ó — mondta a lány csendesen. Egy pillanattal később még megkérdezte:

— Mennyi ideig leszel távol?

— A vadászat általában három hónapig tart. A déli szelek évszakában. Aztán bele kell még számolni a Piliplokig tartó utat, a hajó felszerelését, a visszatérésre szánt időt… összesen hat vagy hét hónapról lehet szó. Tavasszal újra itthon leszek.

— Aha. Értem.

Calain közelebb lépett, és átölelte.

— Ez lesz a leghosszabb távollét, amit el kell viselnünk. Ígérem.

Semmiképpen sem utasíthatod vissza? — akarta kérdezni a nő. Nem mehetnék esetleg mégis veled? Azonban tudta, mennyire hiábavaló mindez, mennyire ellentétes Calain világának etikettjével. Így hát Inyanna nem tiltakozott. Átölelte a férfit, és napkeltéig szeretkeztek.

Calain indulásának estéjén — a sárkányvadász hajók menedékébe, a piliploki kikötőbe kellett mennie először — a férfi a Nissimorn-palota legmagasabb szintjén található irodájába hívatta, és egy vastag iratcsomót nyújtott át neki, hogy írja alá.

— Mi ez? — kérdezte Inyanna, és hozzá sem ért a papírokhoz.

— A házassági szerződésünk.

— Kegyetlen tréfa ez, uram.

— Ez nem tréfa, Inyanna. Egyáltalán nem az.

— De…

— Ezen a télen akartam veled megbeszélni, csak közbejött ez az átkozott sárkányvadászat, és nem maradt időm. Így hát gyorsítottam a dolgokon egy kicsit. Ezután már nem a szeretőm vagy: ez az irat hivatalossá teszi a szerelmünket.

— Szüksége van a szerelmünknek erre?

Calain összehúzta a szemét.

— Kockázatos és vakmerő kalandra indulok, amiről reményeim szerint vissza is térek, de a tengeren más kezében lesz a sorsom. Élettársamként nem formálhatsz jogot az örökségre. Asszonyomként viszont…

Inyanna teljesen megdöbbent.

— Ha akkora a veszély, mondd le az utazást, uram!

— Tudod, hogy ez lehetetlen. Vállalnom kell a kockázatot. Gondoskodom kell rólad. írd alá, Inyanna!

Hosszú ideig meredt a hosszú oldalakat megtöltő vázlatra. Nem igazán bírt koncentrálni, és a legelegánsabb kalligráfiával írott szavakat sem tudta kivenni. Calain felesége? Ezt majdhogynem rémesnek érezte, mintha az összes érték megsemmisülne, mintha minden határt átléptek volna. És mégis… mégis…

Várt. Nem tudta elutasítani.

Reggel Calain a Napkirály kíséretével együtt elindult Piliplokba, és Inyanna egész nap zavartan bolyongott a Nissimorn-palota folyosóin meg a szobákban. Azon az éjjelen a herceg bölcsen vacsorára hívta; a következő nap Durand Livolk és hölgye kísérte ebédelni a Pidruid-szigetre, ahova új tűzesőpálmából készült bor érkezett. Ezt más meghívások követték, így eléggé elfoglalt életet élt. Hónapok teltek el. Tél közepe felé járt az idő. És ekkor érkezett a hír, hogy a Belső-tengeren egy hatalmas tengeri sárkány darabokra zúzta, majd a tenger fenekére süllyesztette Lord Malibor hajóját. Lord Malibor és kísérete meghalt. Egy bizonyos Voriaxot választottak meg Napkirálynak. Calain végakaratának értelmében özvegye, Inyanna Forlana lett a Nissimorn-palota nevű terjedelmes birtok teljes jogú tulajdonosa.

11.

Mikor a gyász időszaka letelt, és lehetősége nyílt az ügyintézésére, Inyanna magához hívatta egyik lakáját, és nagy összegű pénzajándékot küldetett az Agourmole nevű tolvajnak és egész családjának a Nagy Bazárba. Inyanna így tudatta velük: nem felejtette el őket.

— Jól jegyezd meg minden szavukat, amikor átadod nekik az erszényeket — parancsolta a lakájnak, azzal a titkos reménnyel a szívében, hogy ők majd meleg szívvel emlékeznek az együtt töltött régi szép napokra, de a jelentés szerint egyikük sem mondott semmi érdekeset, egyszerűen csak meglepődtek és hálájukat fejezték ki Lady Inyanna kedvességéért, kivéve egy Sidoun nevű férfit, aki visszautasította az ajándékot, és semmilyen unszolásra nem volt hajlandó elfogadni. Inyanna szomorúan mosolygott, majd Sidoun húsz royalját szétosztotta az utcagyerekek között. Ezután nem vette fel többé a kapcsolatot a Nagy Bazár tolvajaival, még a hely közelébe sem ment soha.

Pár évvel később éppen a Gossamer Galéria üzleteit látogatta meg, amikor két gyanús külsejű alakra lett figyelmes a sárkánycsont-faragványok boltjában. A mozgásukból és az egymással váltott pillantásaikból ítélve nyilvánvalóan tolvajok voltak, akik éppen valamilyen figyelemelterelő trükköt akartak bedobni, hogy kirabolhassák a boltot. Aztán közelebbről is megnézte őket, és rájött, hogy már találkozott velük valamikor. Egyikük egy alacsony, kövérkés ember volt, a másik pedig egy magas, bütykös arcú, sápadt férfi. Inyanna intett kísérőinek, akik csendesen a két alak mögé surrantak.

Inyanna megszólalt:

— Egyikőtök Steyg, a másikat Vezan Ormusnak hívják, bár már elfelejtettem, melyikőtök kicsoda. Másrészről még eléggé jól emlékszem találkozásunk többi részletére.

A tolvajok riadtan pillantottak egymásra. A magasabbik szólalt meg először.

— Hölgyem, bizonyára téved. Az én nevem Elakon Mirj, barátomat pedig Thanooznak hívják.

— Manapság esetleg. De amikor hosszú évekkel ezelőtt Velathysba látogattatok, még más nevet viseltetek. Ha jól látom, csalókból tolvajokká fejlődtetek, nem igaz? Áruljátok el nekem: hány örököst találtatok a Nissimorn-palotára, mielőtt meguntátok a játékot?

Most már igazi pánik lobbant a szemükben. Úgy tűnt, hogy azon töprengenek, mennyi az esélyük áttörni Inyanna emberein az ajtó felé — ez azonban meggondolatlan cselekedet lett volna. A Gossamer Galéria őreit már értesítették, és ott gyülekeztek az ajtó előtt.

Az alacsonyabbik tolvaj remegő hangon megszólalt:

— Hölgyem, mi becsületes kereskedők vagyunk, semmi több.

— Javíthatatlan gazemberek vagytok — mondta Inyanna —, nem mások. Tagadjátok csak le még egyszer, és Suvraelre küldetlek benneteket kényszermunkára!

— Hölgyem…

— Mondjátok el az igazat — parancsolt rájuk Inyanna. A magasabbik vacogva válaszolt.

— Elismerjük a vádat. De ez annyira régen történt. Ha megkárosítottunk, teljes mértékben kárpótolunk.

— Megkárosítottatok? Engem? — Inyanna felkacagott. — Inkább a létező legnagyobb szolgálatot tettétek nekem. Hálás vagyok nektek: mert tudjátok meg, hogy valaha Inyanna Forlana voltam, egykori velathysi kereskedő, akitől kicsaltatok húsz royalt, most pedig én vagyok Ni-moyai Lady Inyanna, a Nissimorn-palota úrnője. Így védelmezi a Mindenható a gyengéket, így fordítja jóra a rosszat. — Bólintott az őröknek. — Vigyétek ezt a két alakot a birodalmi felügyelőkhöz, és mondjátok meg nekik, hogy alkalomadtán én is tanúskodni fogok, de kegyelmet kérek nekik… talán a három hónapig tartó közmunka megteszi a magáét. Utána pedig szolgálatomba fogadom őket. Hitvány, de okos csavargók vagytok, az ilyeneket pedig jobb a közelben tartani, ahol rajtatok tarthatom a szememet. — Intett a kezével. A két tolvajt elvezették.

Inyanna a tulajdonoshoz fordult.

— Elnézést a kellemetlen közjátékért — mondta — Nos, lássuk ezeket a város emblémáival díszített faragványokat, amik szerinted darabonként egy tucat royalt érnek… mit szólnál harminc royalhoz az egészért? És talán még azt a kerek bilantoon-faragást is hozzácsaphatnánk, hogy kikerekítsük a dolgokat…

X. VORIAX ÉS VALENTINE

A Lélektárolóban megtapasztalt pót-életek közül talán Inyanna Forlanáé áll a legközelebb Hissune lelkéhez. Részben azért, mert modern nő, és kevésbé idegen számára, mint a lélekfestő, a hajóskapitány vagy Narabali Thesme. De a legfőbb ok, amiért Hissune rokonságot érez az egyszeri velathysi boltossal, az, hogy lényegében ő is semmivel kezdte, aztán még azt is elveszítette, mégis sikerült hatalmat meg pompás életet szereznie, ami — Hissune legalábbis eléggé így gondolja — biztosan elégedetté is tette. Aki segít magán, azt az Ég is megsegíti, mindig is így gondolta, és ebben nagyon hasonlítanak egymásra Inyannával. Természetesen szerencséje volt — sikerült magára vonni a megfelelő emberek figyelmét a megfelelő időben, és ők végig kedvesen bántak vele az utazása alatt, de hát nem mások alakítják az ember szerencséjét? Hissune, aki a megfelelő helyen volt, amikor Lord Valentine évekkel ezelőtt, vándorlása során a Labirintusba érkezett, hisz ebben. Vajon milyen meglepetéseket és örömöket tartogat még számára a szerencse? Most már sokkal hatékonyabban alakíthatja a sorsát, és hátha sikerül többet elérnie a Labirintusban, mint ez az unalmas hivatalnoksors. Tizennyolc éves, elég idős ahhoz, hogy lassan megkezdje a hatalom felé vezető utat. Azonban ilyenkor mindig eszébe jut Inyanna, aki ennyi idősen még agyagedényekkel és ruhákkal kereskedett Velathys rosszhírű részében, aztán végül megörökölte a Nissimorn-palotát. Senki sem mondhatja meg előre, mi minden várhat még rá. Maga Lord Valentine is bármikor érte küldetheti a szolgáit — a Napkirály egy héttel ezelőtt érkezett a Labirintusba, és most azokban a fényűző szobákban helyezték el, amiket a pontifikátus fővárosában megszálló uralkodónak tartanak fenn… Szóval Lord Valentine esetleg magához hívatja…

— Hissune, eleget dolgoztál ebben a koszfészekben — mondhatná neki. — Mától fogva mellettem élsz a Kastély-hegyen!

Igen, bármelyik pillanatban sor kerülhet erre. De Hissune régóta nem hallott semmit a Napkirály felől, és igazából nem is számít ilyesmire. Szép mese lenne, de nem kínozza magát hiú reményekkel. Visszatér sivár munkájához, eltöpreng mindazon, amit a Lélektárolóban megtanult, és egy vagy két nappal azután, hogy megosztotta szellemét a ni-moyai tolvaj lelkével, visszatér a Tárolóhoz, és eddigi legmerészebb vállalkozásaként átnézi a katalógust, akad-e felvétel Lord Valentine lelkéről. Tudja, mekkora arcátlanság ez, és valósággal kísérti a sorsot — Hissune meg sem lepődne, ha fények villannának, csengők csörömpölnének, és fegyveres őrök érkeznének, hogy elfogják ezt a kíváncsi, felkapaszkodott kölyköt, aki a legparányibb meghatalmazás nélkül próbál behatolni a Napkirály lelkébe és elméjébe. Még jobban meglepi azonban, ami valójában történik: az óriási gép tájékoztatja, hogy Lord Valentine-ról csupán egyetlen felvétel hozzáférhető, ami még régen, ifjúként készült róla. Hissune szégyentelen módon egy pillanatig sem habozik. Gyorsan rácsap a gombokra.

Két fekete hajú, fekete szakállú férfi — magasak és izmosak, szemük sötéten villan, válluk széles, körülöttük a tekintély könnyed aurája; és az első pillantásra bárki számára nyilvánvaló, hogy testvérek. Egyikük férfi, a másik még bizonyos értelemben csak fiú, és ez nemcsak ritkás szakálla és arca simasága alapján egyértelmű, hanem a szemében csillanó melegség, játékosság és jókedv miatt is. Az idősebb komorabb, arckifejezése szigorúbb, gőgösebb, mintha csak szörnyű felelősséget hordozna, ami rányomta a bélyegét. Bizonyos értelemben ez igaz is — hiszen ő Halanxi Voriax, Damiandane főtanácsos idősebb fia, és a Kastély-hegyen gyerekkora óta közszájon forog az a pletyka, miszerint egy napon biztosan Napkirály lesz belőle.

Természetesen akadtak olyanok is, akik ugyanezt állították Valentine-ról, a fiatalabb testvérről — hogy sokat ígérő fiú, akiben ugyanúgy megvan az adottság az uralkodásra. Azonban Valentine nem igazán hitt az efféle bókokban. Voriax nyolc évvel idősebb volt nála, és ha valamelyikük a Kastély-hegyen uralkodik, az minden kétséget kizáróan Voriax lesz. Nem mintha Voriaxnak a szóbeszéden kívül különösebb biztosítékai lettek volna. Apjuk, Damiandane, Lord Tyeveras legközelibb tanácsnokának számított, és őt is ugyanolyan széles körben a trón várományosának tekintették. Mégis, amikor Lord Tyeverasból Pontifex lett, egészen a Kastély-hegy egyik városáig, Bombifale-ig nyúlt, hogy Malibort nevezze ki utódjává. Ezt senki sem láthatta előre, hiszen Malibor mindössze egy tartományi kormányzó volt, egy faragatlan férfi, akit sokkal jobban érdekelt a vadászat és a szerencsejáték, mint a kormányzás kötöttségei. Akkoriban Valentine még meg sem született, de Voriax elmondta neki, hogy apjuk soha egy szóval nem fejezte ki csalódását vagy aggodalmát, miután messzire került a tróntól, ami talán a legjobban mutatta, mennyire helyes választás lett volna.

Valentine sokszor töprengett azon, mekkora méltósággal viselné Voriax, ha minden pletyka ellenére megtagadnák tőle a napkoronát, és a Kastély-hegy valamelyik magasabb rangú hercegének — mondjuk Morvolei Elidathnak, Tinigornnak, Stasilaine-nek vagy éppen Valentine-nak — ítélnék. A sors igazán különös fintora lenne! Valentine néha, titokban, hangosan próbálgatta a neveket: Lord Stasilaine, Lord Elidath, Lord Tunigorn. Vagy éppen Lord Valentine! De az efféle álmodozás egyszerű dőreség volt. Valentine nem kívánta elbitorolni a bátyja helyét, és ez nyilvánvalóan nem is fog bekövetkezni. Ha az ég valami elképzelhetetlen tréfája, esetleg Lord Malibor szeszélye nem intézi másképpen, Voriax lép a trónra, amikor Lord Maliborból Pontifex lesz, ez a tudat jelentős súllyal nehezedett Voriax lelkére — ami viselkedésében, életmódjában is megmutatkozott.

Az udvar bonyolult cselszövései most éppen eléggé távol álltak Valentine-tól. A bátyjával éppen a Kastély-hegy alacsonyabb lankáin vakációztak — már régóta halogatták ezt az utazást, mivel múlt évben Valentine borzalmas lábtörést szenvedett, amikor Elidath barátjával a Poroszka alatt elterülő Törpeerdőben lovagoltak, és csak nemrégiben nyerte vissza annyira az egészségét, hogy ilyen fárasztó utazásra vállalkozzon. Hatalmas és csodálatos kirándulás volt ez, lefelé a roppant Kastély-hegyen, és valószínűleg ez az utolsó, amit Valentine megtehetett, mielőtt belépne a felnőtt kötelezettségek világába. Most lett tizenhét éves, és mivel azon hercegek csoportjába tartozott, akik közül a Napkirályokat kiválasztották, rengeteg mindent meg kellett tanulnia az uralkodás fortélyairól, hogy semmilyen kihívás ne érje váratlanul.

Így hát Voriax-szal tartott, aki éppen boldogan menekült saját kötelességei elől, hiszen együtt ünnepelhette testvérével a várva-várt gyógyulást. A halanxi családi kúriából indultak Felső-Morpin örömvárosa felé, hogy meglovagolják az energia-alagutakban hömpölygő félelmetes örvényeket. Amikor Valentine mindenáron ki akarta próbálni a tükörcsúszdákat is, hogy próbára tegye felgyógyult lábát, Voriax szemében a kétség legapróbb szikrája csillant — mintha kételkedett volna benne, vajon Valentine valóban képes-e a feladatra; de tapintatosan egy szót sem szólt. Amikor kiléptek a csúszdára, Voriax zavarba ejtően védelmező mozdulattal Valentine könyöke mellé lebegett, és amikor testvére kicsit elhúzódott, követte, egészen addig, amíg Valentine meg nem fordult.

— Szerinted le fogok zuhanni, fivérem? — kérdezte.

— Ennek elég kicsi az esélye.

— Akkor miért húzódtál ilyen közel? Vagy talán te magad félsz a zuhanástól? — Valentine felnevetett. — Ha így van, cseppet se félj! Azonnal elkaplak.

— Mindig annyira figyelmes vagy — mondta Voriax. Aztán elfordultak a csúszdák, fényesen izzottak a tükrök, és nem maradt idő egymás ugratására. Valentine egy pillanatig csakugyan zavartnak érezte magát, hiszen a tükörcsúszdát nem sérülteknek tervezték, és törése nem múlt el nyomtalanul — idegesítően sántikált, ha nem is nagyon, de zavarta az összehangolt mozgásban. Azonban hamar elkapta a játék ritmusát, és könnyedén állva maradt, még a legvadabb örvényekben is meg tudta őrizni egyensúlyát, és amikor pörögve elhúzott Voriax mellett, látta, hogy testvére arcáról eltűnt a szorongás. Valentine-nak többször eszébe jutott ez az eset, miközben testvérével átutaztak a Kastély-hegyen Tentagba, a fatáncoltatók ünnepére, majd Ertsud Grandba és Minimoolba, aztán tovább, Gimkandale-n túl Furible-be, ahol megtekintették a kőmadarak násztáncát. Amikor a tükörcsúszdán vártak, Voriax aggódó, törődő őrnek tűnt, ugyanakkor kicsit leereszkedően és zsarnok módjára is viselkedett — a testvéri aggodalommal Voriax mintha a tekintélyét próbálta volna fenntartani, és ez a felnőttkor küszöbén toporgó Valentine-nak egyáltalán nem tetszett. De tudta, hogy a testvéri kapcsolat részben szeretet és részben háború, ezért megtartotta magának bosszúságát.

Furible-ból indulva átutaztak Kelet- és Nyugat-Bimbakon, és mindegyik városban elidőztek egy kicsit a mérföldnyi magas ikertornyok egyikénél, ahol még a legdölyfösebb pojáca is apró hangyának érezhette volna magát. Kelet-Bimbakot elhagyva rátértek a Poroszkába vezető útra, ahol tucatnyi vadul zubogó patak összefolyásából a Glayge-folyó született. Poroszka lejtős oldalán néhány mérföldön keresztül krétafehér, feltúrt talaj nyújtózott, és a máshol égig érő fák itt csupán szörnyűséges, eltörpült korcsok voltak, egyik sem magasabb egy embernél, és vékony, mint egy kislány csípője. Valentine ebben az erdőben került életveszélybe, amikor túl szilajul ösztökélte vágtára a hátasát az alattomos felszíni gyökerekkel benőtt részen. A ló megbotlott és ledobta a hátáról Valentine-t, akinek a lába szörnyű módon két karcsú, de hajlíthatatlan fatörzs közé feszült, aztán a kín, a szorongás hónapjai következtek, míg lassan összeforrtak a csontok, és nyomtalanul elsuhant a fiatalkor egyik pótolhatatlan éve. Miért tértek vissza ide? Voriax úgy kóborolt a fák között, mintha rejtett kincset keresne. Végül Valentine-hoz fordult.

— Olyan ez a hely, mintha elvarázsolták volna — mondta.

— Egyszerű a magyarázat. A fák gyökerei képtelenek igazán mélyre hatolni ebben a használhatatlan, szürke talajban. Ezért a legkézenfekvőbb módszert használják fel az életben maradásra, hiszen a Kastély-hegyen vagyunk, ahol minden növekszik, és a fák is sóvárognak a táplálék után, szóval…

— Igen, értem — mondta Voriax hidegen. — Nem azt mondtam, hogy a helyet elvarázsolták, hanem azt, hogy pontosan úgy néz ki. Egy csapatnyi vroon varázsló sem teremthetett volna ilyen undormányt. Mégis örülök, hogy végre láthatom. Ne lovagoljunk keresztül az erdőn?

— Milyen ravasz is vagy te, Voriax.

— Ravasz? Azt hiszem, nem értem…

— Át akarsz vágtatni az erdőn, ahol majdnem elveszítettem a lábamat.

Voriax amúgy is pirospozsgás arca még jobban elvörösödött.

— Nem hinném, hogy újra leesnél a lóról.

— Biztosan nem. De szerinted én pontosan ettől félek, és szerinted a félelmet úgy lehet legyőzni, ha szembenézünk vele. Ezért akarsz beleugratni egy újabb versenybe… Akkor talán leküzdhetem azt a hosszú ideje mardosó félelmet, amit valószínűleg ez az erdő ébresztett bennem. Látszólag ennek a teljes ellentétével próbálkoztál a tükörcsúszdánál, de lényegében ugyanarról van szó, nem?

— Egy szót sem értek az egészből — mondta Voriax. — Talán lázas vagy ma?

— Egyáltalán nem. Versenyezzünk?

— Szerintem ne.

Valentine zavarodottan a markába csapott.

— De hiszen te ajánlottad!

— Azt javasoltam, lovagoljunk egyet — válaszolta Voriax. — Azonban úgy tűnik, rejtélyes oknál fogva daccal és gyűlölettel telt meg a szíved, azzal vádolsz, hogy manipulállak és irányítalak, pedig szó sincs ilyesmiről. Ha ilyen hangulatban száguldasz keresztül az erdőn, biztosan fel fogsz bukni, és akkor biztosan eltöröd a másik lábadat is. Gyere. Poroszka felé megyünk.

— Voriax…

— Gyerünk.

— Át akarok lovagolni az erdőn. — Valentine egy pillanatra sem verte le a szemét a bátyjáról — Velem tartasz hát, vagy inkább megvársz itt?

— Azt hiszem, veled tartok.

— Most pedig figyelmeztess, hogy legyek óvatos és ügyeljek a gyökerekre.

Voriax bosszús arcán megrándult egy izom, és hosszan, elkeseredetten sóhajtott.

— Nem vagy már gyermek. Nem is látnálak el ilyen tanácsokkal. Ha esetleg úgy vélném, hogy rászorulsz, rögtön kitagadnálak, messzire űznélek magamtól, és nem lennél többet a testvérem.

Megugratta hátasát, és dühösen elvágtatott a törpefák között felsejlő keskeny ösvényen.

Pillanatnyi tétovázás után Valentine is követte. Keményen hajszolta lovát, megpróbálta csökkenteni a távolságot kettejük között. Az ösvényen rendkívül nehezen lehetett lovagolni, és imitt-amott ugyanolyan komisz akadályok bukkantak fel, mint legutóbb, mikor Elidath-tal versenyzett. Akkor felbukott — most azonban biztos lábú hátason lovagolt, és egyáltalán nem kellett meghúznia a gyeplőt. Habár emlékeiben még élénken élt a zuhanás, Valentine cseppet sem félt, mindössze az érzékei lettek élesebbek — ha ismét elbukna, sokkal kevésbé sérülne meg. Túlreagálta volna Voriax viselkedését? Talán túl ingerlékeny, érzékeny, túl hamar próbált védekezni bátyja képzelt, túlzott aggodalmai ellen. Végül is Voriaxot a világ uralkodójának nevelik — nem tehetett mást, mindenért és mindenkiért, különösen az öccséért felelősséget kell vállalnia. Valentine elhatározta, hogy ezentúl kisebb hévvel védelmezi saját függetlenségét.

Az erdőn átkelve Poroszkába jutottak, a Kastély-hegy legöregebb városainak egyikébe, a folyondárral benőtt falak és utcalabirintusok ősi birodalmába. Már tizenkétezer évvel ezelőtt is állt, amikor a Hegy, a Majipoor testéből harminc mérföld magasra sarjadó kinövés meghódítása, ez az első büszke és őrült kaland megkezdődött ezeken a kopár, légüres pusztákon. Azoknak, akik egész életüket az Ötven Város örökösen illatozó tavaszában töltötték, nehéz volt elképzelni azt az időt, amikor a Hegy még üres, lakhatatlan sziklasivatag volt — de Valentine ismerte a titáni lejtőkre felkapaszkodó pionírok történetét, akik elhozták erre a hatalmas hegyre a meleget és levegőt termelő gépeket. Az eltelt évszázadok alatt a vidék a szépség tündéri birodalmává változott, és mindezek koronája az egykori apró, barátságtalan erőd lett a csúcson, amit nyolcezer évvel ezelőtt Lord Stiamot alapított, és azóta hihetetlen átalakulásokkal a gigantikus, emberi ésszel felfoghatatlan Kastéllyá nőtte ki magát… ahol manapság Lord Malibor uralkodik. Hódolattal időztek az akkori növénytakaró határát jelölő poroszkai emlékmű előtt: Ezen a ponton túl valamikor csak kopár pusztaság nyújtózott.

A feliratos, csillogóan fekete, velathyntu-márványból faragott oszlopot csodálatos karmazsin- és aranyszínekben pompázó halatinga-liget vette körbe.

Két éjszakát és két napot töltöttek Poroszkában, aztán a Glayge völgyében, a főbb utaktól távol leereszkedtek a Ghiseldorn nevet viselő faluba. Egy sötét, sűrű erdő szélén a nagyvárosokból menekült pár ezer ember települést alapított — a folyó menti mezőkön legelésző vad blávok gyapjából készített fekete nemezsátrakban éltek, és alig érintkeztek szomszédjaikkal. Egyesek azt suttogták róluk, hogy boszorkányok meg varázslók, mások szerint állandóan emberi alakot viselő, kóbor, metamorf törzsről van szó, ami túlélte a fajuk ősidőkkel ezelőtti kiűzetését Alhanroelről. Az igazság sokkal egyszerűbb, gondolta Valentine: ezek az emberek egyszerűen nem találták a helyüket Majipoor versengő világában, ezért eljöttek ide, hogy saját közösségükben saját életüket élhessék.

A késő délután egy domb tetején érte őket, ahonnan tisztán látszott Ghiseldorn erdeje és a fekete sátrakból épített falu. Az erdő nem tűnt túl barátságosnak. Az alacsony, vastag törzsű pingla-fák rengetegében duzzadt ágak vonaglottak, és szoros boltozatot formáztak az egymásba fonódó lombok. A falu sem látszott hívogatónak. A széles terekkel elválasztott tízoldalú sátrak különös geometriájú, óriás rovaroknak tűntek, amelyek mintha csak egy pillanatra szakították volna félbe megállíthatatlan vonulásukat ezen a számukra teljesen idegen tájon. Valentine-t mindig is komolyan érdekelte Ghiseldorn, de most, hogy végre eljutott ide, megcsappant a titokfejtés vágya.

Voriaxra pillantott, és a bátyja arcán ugyanazokat a kétségeket látta.

— Mit tegyünk? — kérdezte Valentiné.

— Szerintem táborozzunk le itt az erdőben. Reggel pedig meglátogatjuk a falut, és megnézzük, hogyan fogadnak minket.

— Megtámadhatnak minket?

— Hogy megtámadnának-e? Kétlem. Szerintem még a nagy többségnél is békésebbek. De minek zavarjuk meg az életüket, ha nem látnak szívesen? Miért ne tartsuk tiszteletben az elzártságukat? — Voriax a patak mellett zöldellő, félhold alakú területre mutatott. — Mit szólnál, ha ott táboroznánk le?

Megálltak, kipányvázták lovaikat, kicsomagolták hátizsákjaikat, aztán ízletes hajtásokat szedtek vacsorára. Miközben tűzifát gyűjtöttek, Valentine hirtelen megtörte a csendet.

— Ha Lord Malibor űzne erre egy ritka vadállatot, vajon eszébe jutna egy pillanatra is a ghiseldorniak önkéntes magánya?

— Lord Malibort semmi sem tarthatja vissza a zsákmány elejtésétől.

— Pontosan. A gondolat fel sem merülne benne. Szerintem belőled sokkal jobb Napkirály lesz, mint Lord Malibor.

— Ne beszélj butaságokat!

— Ez nem butaság. Csupán egy értelmes vélemény. Abban mindenki egyetért, hogy Lord Malibor kegyetlen és oktalan. Amikor majd rád kerül a sor…

— Fejezd be, Valentine.

— Te Napkirály leszel — mondta Valentine — Miért alakoskodnánk? Biztosan így lesz, ráadásul hamarosan. Tyeveras már nagyon öreg… Lord Malibor két vagy három éven belül beköltözik a Labirintusba. És akkor biztosan téged nevez ki Napkirálynak. Nem olyan ostoba, hogy ellenálljon a tanácsosainak. És akkor…

Voriax megragadta Valentine csuklóját, és magához rántotta testvérét. Szemében fájdalom és bosszúság csillant.

— Az ilyen locsogás balszerencsét okoz. Fejezd be, kérlek!

— Mondhatok még valamit?

— Nem akarok több fejtegetést hallani arról, ki lesz a Napkirály.

Valentine bólintott.

— Ez nem fejtegetés. Egyszerű kérdés, amit testvér tesz fel a testvérnek, és ami már jó ideje foglalkoztat. Nem mondom, hogy Napkirály leszel, egyszerűen csak tudni akarom, szeretnél-e uralkodó lenni. Megkérdeztek egyáltalán? Óhajtod ezt a terhet? Csak erre válaszolj nekem, Voriax!

Voriax sokáig hallgatott.

— Ezt a terhet senki sem merné elutasítani. — szólalt meg végül.

— De akarod?

— Ha a végzet így hozza, mondhatok nemet?

— Nem válaszolsz a kérdésemre. Nézz csak végig rajtunk: fiatalok, egészségesek, boldogok vagyunk. Az udvarban ránk rótt terhek mellett, amik nem túlzottan megterhelőek, azt tehetünk, amit csak kedvünk tartja, bejárhatjuk az egész világot, legyen szó zimroeli utazásról, zarándoklatról a Szigetre, vakációról a Khyntori Határ-hegységben, vagy bármi másról. Mindezt feladni csak azért, hogy viseld a napkoronát, milliónyi törvényt írjál alá, beszédeket mondj azokon a hatalmas körmeneteken — és valamikor levonulj a Labirintus mélyébe… miért, Voriax? Miért kívánná ezt bárki? Te szeretnéd ezt csinálni?

— Még mindig gyermek vagy — mondta Voriax.

Valentine úgy hőkölt hátra, mintha arcul csapták volna. Már megint ez a leereszkedő hangsúly! Aztán rájött, hogy naiv, gyermekded kérdéseivel kiérdemelte a megjegyzést. Uralkodott a haragján, és csak ennyit mondott:

— Azt hittem, már beléptem a felnőttkorba.

— Valamennyire. De még mindig sokat kell tanulnod.

— Kétségtelenül — Kis szünetet tartott. — Rendben van, elfogadod, hogy az uralkodás terhe elkerülhetetlen, ha felkínálják ezt a lehetőséget. De akarod mindezt, Voriax, valóban sóvárogsz utána, vagy csak a származásod és a kötelességtudatod ösztönöz arra, hogy felkészítsd magadat a trónra lépésre?

— Nem a trónra készítem fel magamat — válaszolta Voriax lassan —, hanem a Majipoor kormányzatában betöltendő szerepre, amire te is készülsz, és ez valóban a származás és a kötelességtudat dolga, mivel Damiandane főtanácsos fia vagyok, ami szerintem rád ugyanúgy igaz. Ha felkínálják a trónt, büszkén elfogadom, és amennyire csak tudom, viselem e terhet. Nem sóvárgok haszontalanul az uralkodói poszt után, és még kevesebbet töprengek azon, hogy felkínálják-e vagy sem. Ezenkívül mérhetetlenül fárasztónak találom ezt a társalgást, ezért nagyon hálás lennék, ha hagynál békében tűzifát gyűjteni.

Átható pillantást vetett Valentine-ra, aztán elfordult.

Valentine agyában úgy sarjadtak egymás után a kérdések, mint az alabandinák nyáron, de mindent visszafojtott, mert látta Voriax remegő ajkát, és tudta, hogy már így is átlépett egy határvonalat. Voriax dühösen zúzta a földön heverő gallyakat, szükségtelen erővel tördelte az amúgy is száraz, törékeny ágakat. Valentine nem akarta még egyszer megsérteni bátyja lelkivilágát, pedig csak keveset tudott meg abból, amit tudni akart. Voriax védekezéséből arra következtetett, hogy testvére mégis sóvárog az uralkodás után, és minden éber pillanatában erre készíti fel magát, halványan még azt is sejtette, de valóban csak sejtette, miért vágyik rá ennyire. Saját maga, a hatalom és a dicsőség miatt? Nos, miért ne? Vagy hogy beteljesítse a végzetet, ami egyes emberekre komolyabb kötelezettségeket ró? Igen, ez is lehetséges. És kétségtelenül azért is, hogy jóvátegye azt a sértést, ami apjukat érte, amikor őt mellőzték a koronázásnál. De mégis… valaki feladja a szabadságát pusztán a világuralomért cserébe — nos, ez érthetetlennek tűnt Valentine számára, és végül úgy döntött, Voriaxnak volt igaza, és ezek mind olyan dolgok, amiket tizenhét évesen még nem érthet meg.

Elvonszolta a táborig az összegyűjtött tűzifát, és elkezdte megrakni a tábortüzet. Voriax hamarosan követte, de nem szólt semmit. A rosszkedv fagyos hidege ereszkedett a két testvér közé, és ez nagyon zavarta Valentine-t. Bárcsak bocsánatot kérhetne Voriaxtól, amiért a lelkébe gázolt, de ez lehetetlennek tűnt, hiszen ilyen dolgokban sem ő, sem bátyja nem ismert tréfát. Még mindig hitt abban, hogy egy testvér a testvérrel a legintimebb témákat is sértődés nélkül megbeszélheti. De nehezen viselte ezt a fagyos hangulatot, ami, ha hosszúra nyúlik, egész nyaralásukat megmérgezheti. Valentine azon tűnődött, hogyan állíthatná vissza a barátságot kettejük között. Pár pillanattal később azt a módszert választotta, ami fiatalabb korukban elég jól működött.

Voriaxhoz lépett, aki komoran, mogorván farigcsálta a vacsorának való húst.

— Birkóznál velem, amíg felforr a víz? — kérdezte. Voriax meglepetten pillantott fel.

— Micsoda?

— Testmozgásra van szükségem.

— Akkor másszál fel a pingla-fákra, és táncolj az ágakon.

— Gyere már! Csak pár menetről lenne szó, Voriax!

— Nem hiszem, hogy ez így helyes.

— Miért? Ha legyőznélek, még jobban aláásnám a méltóságodat?

— Vigyázz, mit beszélsz, Valentine!

— Túl sértő módon beszéltem az előbb. Bocsáss meg. — Valentine birkózóállásba helyezkedett, és kinyújtotta a kezét.

— Kérlek! Pár gyors fogás, egy kis mozgás vacsora előtt…

— Alig gyógyult meg a lábad.

— De meggyógyult, ez a lényeg. Cseppet se félj, minden erődet felhasználhatod ellenem, mint ahogy én is teszem majd.

— És ha megint eltörik a lábad, mi meg itt állunk, messze minden számításba jöhető várostól?

— Gyerünk, Voriax! — mondta Valentine türelmetlenül. — Túl sokat aggódsz! Mutasd meg, tudsz-e még birkózni! — Felkacagott, tapsolt és meghajolt, aztán megint tapsolt, majdhogynem Voriax orra elé tolta vigyorgó arcát. Lábra állította testvérét, és Voriax beadta a derekát. Egymásnak veselkedtek.

Valami nem volt rendjén. Mióta Valentine akkora lett, hogy egyenlő esélyekkel szállhatott szembe bátyjával, azóta gyakran birkóztak, és ismerte Voriax összes mozdulatát, egyensúlyozó és időzítő trükkjeit. De a férfi, akivel most küzdött, teljesen idegennek tűnt. Talán egy metamorf surrant a közelébe Voriax álcájában? Nem, nem — a lába miatt van, döbbent rá Valentine. Voriax visszafogta az erejét, szándékosan finoman és ügyetlenül küzdött, már megint csak gyámolította. Valentine meglepő dühvel előrelendült, és megragadta Voriaxot, hogy elhajítsa, aztán féltérdre kényszerítette a bátyját, pedig a harci etikett szerint ebben a korai szakaszban csak felmérni és kipróbálni szabadott az ellenfelet. Voriax döbbenten bámult. Amikor Valentine visszatartotta a lélegzetét, és erőt gyűjtött, hogy testvérét két vállal a földre fektesse, Voriax támadásba lendült, elrugaszkodott a talajtól, először mutatva ki félelmetes erejét: ettől függetlenül majdnem a földre került Valentine csapásától, de az utolsó pillanatban kiszabadult, és talpra ugrott.

Óvatosan kerülgették egymást.

— Alábecsültelek, látom — szólalt meg Voriax. — A lábad tényleg teljesen meggyógyult.

— Így igaz, mint ezt már többször meg is mondtam neked. Még sántítok ugyan egy kicsit, de ez nem számít. Gyere közelebb, Voriax… hadd kapjalak el még egyszer.

A bátyja bólintott. Újból egymásnak ugrottak, egymáshoz préselődtek, egyikük sem tudta felbillenteni a másikat. Valentine számára óráknak tűntek ezek a percek. Végül sikerült Voriaxot pár hüvelykkel hátrébb tolnia. Bátyja megvetette a lábát, és keményen ellenállt, aztán visszaszorította Valentine-t az előző pozícióba. Erőlködtek, nyögtek és izzadtak, egymás arcába vigyorogtak dulakodás közben. Valentine örömmel üdvözölte Voriax mosolyát, hiszen ez azt jelentette, hogy újra testvérek, felengedett a közéjük fagyott hidegség, és a bátyja megbocsátotta tiszteletlenségét. Most birkózás helyett legszívesebben átölelte volna Voriaxot; és ezt az ellazult pillanatot kihasználva testvére megtaszította, aztán perdült és fordult, a földre teperte Valentine-t, beletérdelt a gyomrába, és megragadta Valentine vállát, aki keményen tartotta magát, de ebben a helyzetben Voriaxnak nem lehetett sokáig ellenállni. Biztos kézzel szorította egyre és egyre lejjebb, egészen addig, míg Valentine válla a hideg, nedves talajt nem érintette.

— Győztél — lihegte Valentine. Nem bírták abbahagyni a nevetést, végül Voriax lehengeredett róla, és elnyúlt mellette a földön. — Kihívlak a következő menetre!

Milyen csodálatos érzés volt visszaszerezni bátyja szeretetét! — még egy elvesztett játszma árán is.

Valentine a közelben felhangzó tapsra kapta fel a fejét. Felült, a szürkületbe bámult, és egy éles arcvonású, különlegesen hosszú hajú nőt pillantott meg az erdő szélén. Csúfondáros, csillogó szemei, telt ajkai voltak, különös stílusú, durván összefércelt, cserzett bőrcsíkokból alkotott, alig takaró ruhát viselt. Valentine eléggé idősnek vélte, lehetett vagy harmincéves.

— Figyeltelek benneteket — mondta a nő, és elindult feléjük. A félelem legcsekélyebb jelét sem mutatta. — Először azt hittem, igazi verekedésről van szó, utána jöttem rá, hogy csak sport.

— Először veszekedésnek indult — ismerte be Voriax. — De testgyakorlásnak sem volt utolsó. Halanxi Voriax vagyok, ő pedig az öcsém, Valentine.

A nő egyikükről a másikukra pillantott.

— Igen, testvérek vagyok. Bárki láthatja. Engem Tanundának hívnak és Ghiseldornból származom. Mondjak nektek jövendőt?

— Tehát boszorkány vagy? — kérdezte Valentine.

A nő szemeiben vidámság csillant.

— Igen, igen, persze, mi más lehetnék, ha nem boszorkány?

— Rajta, mondj nekünk jövendőt! — kiáltotta Valentine.

— Várj — szólalt meg Voriax — Nincs kedvem az ilyen hókuszpókuszhoz.

— Túl józan vagy — mondta Valentiné. — Mi bajunk származhat belőle? Ha egyszer Ghiseldornba, a varázslók városába látogatunk, miért ne jósolják meg a jövendőnket? Mitől félsz? Ez nem más, Voriax, mint egy játék! — A boszorkányhoz lépett. — Velünk tartasz vacsorára?

— Valentine…

Valentine arcátlanul a testvérére pillantott, aztán felkacagott.

— Minden gonosztól megvédelmezlek, Voriax! Cseppet se félj! — Halkabban még hozzátette:

— Már elég régóta utazunk magányosan, fivérem. Társaságra vágyom!

— Így már értem — mormogta Voriax.

De a boszorkány csinos jelenség volt, Valentine pedig kellően kitartó, így hát hamarosan úgy tűnt, Voriaxot kevésbé zavarja a nő jelenléte; vágott egy harmadik adagot a húsból, a boszorkány pedig eltűnt az erdőben, és pinglagyümölcsökkel megrakodva tért vissza. Megmutatta, hogyan kell úgy megsütni őket, hogy a levük pont a húsra csorogjon, és tetszetős, füstös ízt adjon az ételnek. Valentine kis idő múlva szédülni kezdett, és kételkedett benne, hogy az a pár csepp bor okozta volna — inkább a pinglagyümölcsökre gyanakodott. Egy pillanatra arra gondolt, a nő elárulta őket, de elhessegette az ötletet, hiszen a fejében eluralkodó kellemes, kicsit izgató zavarodottság nem tűnt veszélyesnek. Voriaxra pillantott, azt várva, hogy bátyja gyanakvása egyre csak erősödni fog, míg végül elrontja az egész estét. De Voriax, ha egyáltalán érezte a gyümölcslé hatását, mindössze átszellemültebbnek tűnt; mindenen hangosan kacagott, billegett és a combját csapkodta, a boszorkányhoz hajolt, és rekedt hangon az arcába kiabált. Valentine vágott még húst. Most már közeledett az éjszaka, sötétség ereszkedett alá táborukra, hirtelen fénnyel ragyogtak fel a csillagok a vékony holdsarlótól megvilágított égen. Valentine-nak úgy tűnt, énekszót és hamis kántálást hall a távolból, bár Ghiseldorn túl messzire volt ahhoz, hogy az efféle hangok átjussanak a sűrű erdőn: biztosan a mámorító gyümölcsök okozta fantáziálás, döntötte el végül.

A tűz lassan lelohadt. Lehűlt a levegő. Valentine, Voriax és Tanunda közelebb húzódott egymáshoz, testek préselődtek testekhez, először ártatlanul, aztán már nem annyira ártatlanul. Ahogy egyre szorosabban egymásba fonódtak, Valentine elkapta Voriax pillantását, aki kacsintott, mintha csak azt üzenné, Ma éjjel mindketten férfiak vagyunk, és együtt élvezzük az élet örömeit, fivérem. Valentine olykor-olykor megosztott egy nőt Elidath-tal vagy Stasilaine-nel, és mindhárman boldogan hancúroztak egy kétszemélyes ágyban, de Voriax-szal, aki annyira tudatában volt saját rangjának, felsőbbrendűségének és magas pozíciójának, még soha, így ez a játék most különös örömet jelentett számára. A ghiseldorni boszorkány kibújt bőrruhájából, és a tűz fénye egy karcsú, hajlékony testet világított meg. Valentine attól tartott, hogy a nő, aki sokkal öregebb volt, mint ő, még Voriaxnál is idősebb pár évvel, visszataszító lesz, de most már belátta, hogy ez is a tapasztalatlanságából eredő butaság, hiszen a nő testét minden tekintetben gyönyörűnek találta. Tanunda felé nyúlt, de a derekánál Voriax kezéhez ért; játékosan rácsapott, mintha egy zümmögő bogár lenne, aztán mindketten kacagtak, mély hangjukba Tanunda kellemes kuncogása elegyedett, míg mindhárman végig nem hemperedtek a harmatos füvön.

Valentine még sohasem élt át ilyen vad éjszakát. Bármilyen kábítószert is tartalmazott a pinglagyümölcs, mindenképpen felszabadította az összes gátlását, megnövelte az energiáit, és valószínűleg Voriax is ugyanígy érzett. Valentine számára ez az éjszaka töredékes, egymáshoz nem kapcsolódó emlékképek sorozatává vált. Most éppen elterült a földön, ölében Tanunda feje, akit Voriax ölelt, és különös elégedettséggel hallgatta összevegyült zihálásukat; aztán ő szorította magához a boszorkányt, és Voriax is valahol a közelében volt, de nem tudta, hol; aztán szédülten birkóztak, és Tanunda kettejük közé került. Valahogy eljutottak a patakig, fürödtek és lubickoltak és nevettek, aztán meztelenül, vacogva a halódó tábortűzhöz rohantak, és megint szeretkeztek, Valentine Tanundával, és Tanunda Voriax-szal, Tanunda Voriax-szal és Valentine-nal, hús hatolt húsba, míg a hajnal első szürkés sugarai fel nem szakították a sötétséget.

Mikor a nap felbukkant az égen, mindhárman ébren voltak. Valentine nem emlékezett az éjszaka egyes részeire, és arra gondolt, hogy időről időre tudattalan álomba szenderült, de mostanra már teljesen kitisztult az agya, csepp álmosságot sem érzett, mintha csak dél felé járna az idő. Voriax sem változott semmit, akárcsak a közöttük heverő, meztelen, vigyorgó boszorkány.

— Most pedig — szólalt meg — következzen a jövendölés!

Voriax aggodalmasan megköszörülte a torkát, de Valentine gyorsabb volt:

— Igen! Ez az! Jósolj nekünk!

— Gyűjtsétek össze a pinglamagvakat! — parancsolta a nő.

Ezek a fényes, vörös foltokkal pettyezett fekete diók szanaszét szóródtak a tisztáson. Valentine jó tucatnyit szedett össze, és még Voriax is felmarkolt párat. Mindet odaadták Tanundának, aki szintén talált már egy maroknyit. A boszorkány a kezében rázogatta a magvakat, majd kockaként végiggurította a földön az összeset. Ezt öt alkalommal megismételte, majd összeszedte mindet, és újra dobott; utána összezárta a kezét, és kör alakban csorgatta a szemeket a talajra, a maradékot pedig a kör közepébe szórta. Sokáig szemlélte a művét, lekuporodott a mintákat tanulmányozni. Végül felpillantott. A szeszélyes bujaság eltűnt az arcáról; inkább különös mód feszültnek, nagyon komolynak és jó pár évvel idősebbnek látszott.

— Magas rangú férfiak vagytok — kezdte. — De ez már a viselkedésetekből is látszott. A magok ennél többet is elárulnak. Mindkettőtök jövőjében veszedelmet látok.

Voriax oldalra nézett, összeráncolta a homlokát, és köpött.

— Igen, szkeptikus vagy — mondta a boszorkány. — De mindkettőtöknek szembe kell néznetek a veszéllyel. Te… — Voriaxra mutatott — jobban teszed, ha óvakodsz az erdőktől, te pedig… — Egy pillantás vetett Valentine-ra. — A víztől, az óceántól. — Összehúzta a szemöldökét. — A te jövőd rendkívül titokzatos, és nem tudom világosan kiolvasni a magokból. A vonalad megszakad egy helyen… ez nem a halál, hanem valami sokkal furcsább, egy változás, hatalmas átalakulás… — Megcsóválta a fejét. — Nem igazán értem. Nem segíthetek többet.

— Óvakodj az erdőktől, az óceánoktól… a butaságtól! — csattant fel Voriax.

— Belőled király lesz — mondta Tanunda.

Voriaxnak elakadt a szava. Arca belevörösödött a dühbe, és a nő után kapott.

Valentine mosolyogva hátba veregette a bátyját.

— Látod? — kérdezte. — Na, látod?

— És belőled is király lesz — mondta a boszorkány.

— Micsoda? — Valentine teljesen zavarba jött. — Milyen ostobaság ez? Téged becsaptak a magvaid!

— Ha így történt, ez az első eset — válaszolta Tanunda. Összegyűjtötte a lehullott szemeket, gyorsan a patakba hajította mindet, aztán magára csavarta a bőrcsíkokat. — Egy király és még egy király, és nagyon élveztem veletek ezt a kis éjszakai testmozgást, jövendő hatalmasságok. Folytatjátok az utatokat Ghiseldornba?

— Nem hinném — mondta Voriax, de nem nézett a nőre.

— Akkor nem találkozunk többet. Az ég áldjon benneteket!

Gyors léptekkel elindult az erdő felé. Valentine kinyújtotta utána a kezét, de nem szólt semmit, csak a levegőt markolta hasztalanul remegő ujjaival, aztán a boszorkány már el is tűnt. Voriax felé fordult, aki dühösen rugdosta a tűz parazsát. Mintha az éjszakai dáridó összes öröme eltűnt volna.

— Igazad volt — szólalt meg Valentine. — nem lett volna szabad megengednünk, hogy a mi rovásunkra játszadozzon a jóslással. Erdők! Óceánok! És ez az őrült ötlet, hogy mindketten uralkodók leszünk!

— Mire gondolhatott? — kérdezte Voriax. — Megosztjuk a trónt, mint a testét az éjszaka?

— Ez nem fordulhat elő — mondta Valentine.

— Majipooron még soha nem uralkodtak ketten egyszerre. Ennek semmi értelme! Ez elképzelhetetlen! Ha belőlem király lesz, Valentine, hogyan lehet belőled is az?

— Nem figyelsz rám. Azt mondtam, ne törődj az egésszel, testvér! Ez a nő igazi vadember volt, aki örömöt szerzett nekünk egy részeg éjszakán. Semmi sem igaz a jövendöléseiből.

— Azt mondta, király lesz belőlem.

— Valószínűleg így is lesz. Szerencsésen ráhibázott, ennyi az egész.

— És ha nem? Ha zseniális látnok?

— Nos, akkor király leszel!

— Na és te? Ha velem kapcsolatban igazat mondott, akkor belőled is Napkirály válik egy napon, de hogyan…

— Nem — mondta Valentine. — A próféták gyakran rejtvényekben és kétértelmű kijelentésekben nyilatkoznak meg. Valószínűleg nem szó szerint gondolta, amit mondott. Belőled Napkirály lesz, Voriax, ez köztudott tény, amit meg nekem jósolt, valószínűleg teljesen mást jelent, ha egyáltalán jelent valamit.

— Ez ijesztő, Valentine.

— Ha Napkirály leszel, semmitől sem kell tartanod. Miért fintorogsz?

— Megosztani a trónt egy testvérrel… — Látszott, hogy nem megy ki a fejéből a gondolat, úgy piszkálgatta, mint egy sajgó sebet.

— Nem fog megtörténni — mondta Valentine. Felkapott a földről egy elhullajtott ruhadarabot. Voriaxé volt, odadobta hát neki. — Hallottad, mit mondtam tegnap. Egyszerűen nem tudom felfogni, miért áhítozik valaki a trón után. Egyáltalán nem jelentek rád veszélyt. — Megragadta a bátyja csuklóját. — Voriax, Voriax, milyen elborzadva tekintesz rám! Ennyire hatottak rád egy erdei boszorkány szavai? Esküszöm neked, hogy ha Napkirállyá választanak téged, a szolgád leszek, nem vetélytársad! Anyánkra esküszöm, aki a Sziget Úrnőjévé válik egy napon. És azt tanácsolom, ne vedd komolyan azt, ami itt az éjjel megtörtént.

— Talán nem — válaszolta Voriax.

— Biztosan nem — mondta Valentine. — Most már elindulhatunk?

— Azt hiszem, igen.

— Jól bánt a testével, nem igaz?

Voriax nevetett.

— Az biztos. Kicsit elszomorít, hogy soha többé nem ölelhetem át. De mozoghat bármilyen csodálatosan is a csípője, nincsen kedvem még több holdkóros jövendölést hallgatni. Elég volt belőle, és ebből a helyből is. Szerintem kerüljük el Ghiseldornt.

— Szerintem is — bólintott Valentine. — Milyen városok vannak itt a közelben a Glayge mentén?

— A következő Jerrik, ahol vroonok élnek, aztán Mitripond, és egy Gayles nevű hely. Szálljunk meg Jerrikben, és töltsünk el pár napot szerencsejátékkal.

— Hát akkor irány Jerrik.

— Igen, Jerrik. És meg ne említsd még egyszer a trónt, Valentine!

— Ígérem, egy szót sem szólok. — Felkacagott, és átölelte Voriaxot. — Fivérem! Útközben néha arra kellett gondolnom, hogy teljesen elveszítettelek, de látom, most már minden rendben, mert újra megtaláltalak!

— Soha nem veszítettük el egymást — mondta Voriax. — Egy pillanatra sem. Gyerünk, csomagold össze a holmidat, és induljunk Jerrik felé!

Soha többé nem beszéltek sem erről az éjszakáról, sem a boszorkány jövendöléséről. Öt évvel később, amikor Lord Malibor eltűnt egy tengerisárkány-vadászaton, Voriaxot választották Napkirállyá, és ezen nem lepődött meg senki. Valentine volt az első, aki hódolattal hajtott térdet előtte. Addigra gyakorlatilag már teljesen elfeledte Tanunda kellemetlen próféciáját, ha a csókjainak az ízét és testének puhaságát nem is. Mindketten Napkirályok? Hogyan is történhetne ilyesmi? Egyszerre csak egy Napkirály uralkodott. Örült, hogy bátyjából Lord Voriax lett, és teljesen elégedett volt a saját helyzetével. És amikor végre teljes egészében megértette a jövendölést, ami nem azt mondta, hogy közösen uralkodnak majd, hanem azt, hogy ő lesz a bátyja utódja, habár Majipoor történelmében még sohasem követte testvér a testvérét a trónon, akkor már nem ölelhette át Voriaxot, nem biztosíthatta szeretetéről, mert örökre elveszítette bátyját, akinek egy rosszul irányzott lövés oltotta ki az életét egy vadászat során. Valentine egyedül maradt, testvér nélkül, de körülvette a tisztelet és az ámulat, amikor Confalume trónjának lépcsőire lépett.

XI.

Hissune teljesen belekábul az utolsó, epilógusnak tekinthető mondatokba, amiket egy írnok illeszthetett a fiatal Valentine lélekfelvételéhez. Sokáig mozdulatlanul gubbaszt, aztán, mintha csak álmában tenné, feláll, és lassú léptekkel elhagyja a fülkét. Az őrült erdei éjszaka emlékképei nyüzsögnek a fejében: a vetélkedő testvérek, a csillogó szemű boszorkány, a mezítelenül hempergő testek, az uralkodást megjövendölő prófécia. Igen, két király! És Hissune életük legkényesebb pillanatait kémlelte ki! Zavarban van, ami az ő esetében nagyon szokatlan. Talán itt az ideje egy kis vakációnak, kellően távol a Lélektárolótól, gondolja: néha túl nyomasztóak mások tapasztalatai, és biztosan kell pár hónap, amíg rendbejön. Remegő kézzel lép ki az ajtón.

Egy órával ezelőtt a Lélektároló egyik ismerős tisztviselője engedte be, egy Penagorn nevű, kövérkés, kétségbeesett tekintetű emberke, aki még mindig ott ül az asztalánál, azonban áll mellette még valaki, egy magas, egyenes tartású férfi a Napkirály udvartartásának zöld és arany egyenruhájában. Komoly tekintettel méregeti Hissune-t.

— Láthatnám az iratait?

Elérkezett hát a rettegett pillanat. Rájöttek, hogy jogtalanul használja a Lélektárolót, és ez a férfi le fogja tartóztatni. Hissune átadja a kártyáját. Talán régóta tudnak az illegális tevékenységéről, csak megvárták, míg elköveti a legsúlyosabb vétséget, és belenéz a Napkirály személyes felvételeibe. A kapszula kikérésével valószínűleg riadóztatott valakit, néma jelzés figyelmeztette a Napkirály szolgáit, és most…

— Önt kerestük — mondja a zöldbe és aranyba öltözött férfi. — Kérem, kövessen!

Hissune csendben megy utána, ki a Feljegyzések Házából, keresztül a Labirintus alsóbb szintjeinek előcsarnokán, ezen a hatalmas, tátongó téren. Majd áthaladnak egy ellenőrzőponton, ahol egy lebegő várakozik. Utána lefelé mennek, egyre lejjebb, titokzatos birodalmakba jutnak, ahol még Hissune sem járt soha. Dermedten, mozdulatlanul ül. A világ összes súlya erre a pontra nehezedik; a feje fölött a Labirintus szintjei csavarodnak spirálformába. Hol járhatnak? Ez lenne a Trónok Udvara, ahol a főminiszterek uralkodnak? Hissune nem mer kérdezősködni, kísérője pedig egyetlen szót sem szól. Kapu jön kapu után, folyosók követnek folyosókat; aztán megáll a lebegő, még hat ember bukkan fel, mindegyikük Lord Valentine udvarának egyenruhájában. Egy fényesen megvilágított szobába vezetik, és felsorakoznak mellette.

Ajtó siklik vissza a keretébe, és aranyszőke, magas, széles vállú, egyszerű fehér köpenyt viselő férfi lép be. Hissune-nak elakad a lélegzete.

— Lordságod…

— Kérlek. Kérlek! Nagyon jól megvagyok az állandó hajbókolás nélkül is, Hissune. Te vagy Hissune, igaz?

— Igen, uram. Bár kicsit idősebben.

— Nyolc évvel ezelőtt történt, igaz? Igen, nyolc. Nos, azt hiszem, butaság, de most is egy fiúra számítottam. Tizennyolc éves vagy, igaz?

— Igen, uram.

— Mennyi idős voltál, amikor először belepiszkáltál a Lélektárolóba?

— Tehát tudsz róla, uram? — suttogja Hissune. Elvörösödik, és lehajtja a fejét.

— Tizennégy évesen, igaz? Azt hiszem, ezt mondták. Tudod, figyeltettelek. Három vagy négy évvel ezelőtt küldtek egy üzenetet, miszerint ügyes blöffel bejutottál a Feljegyzések Házába. Tizennégy évesen tudósnak adtad ki magad. Gondolom, sok mindent láttál, amit tizennégy éves korában ritkán lát más ember.

Hissune vörös arccal hallgat. Egy órával ezelőtt, fut át a gondolat az agyán, téged és a bátyádat néztelek, amint éppen egy ghiseldorni, hosszúhajú boszorkánnyal hancúroztok. Inkább elsüllyedne szégyenében, minthogy hangosan kimondjon bármi hasonlót. De Lord Valentine biztosan erről is tud, és a tudat megsemmisítő súllyal nehezedik rá. Nem mer felpillantani. Ez a szőke férfi nem a felvételen szereplő Valentine, akinek fekete volt a haja, és később, mint ezt mindenki tudja, kilopták a lelkét a testéből, így a Napkirály manapság más testben kénytelen élni. Azonban a lelke ugyanaz, és Hissune kémkedett utána, értelmetlen is lenne tagadni.

Hissune meg sem szólal.

— Talán vissza kellene vonnom az előbbi kijelentésemet — mondja Lord Valentine. — Mindig is koraérett voltál. A felvételek valószínűleg semmi olyat nem mutattak, amit magadtól nem vettél volna észre.

— Láttam Ni-moyát, uram — szólal meg Hissune rekedtes, alig hallható hangon. — Suvraelt, a Kastély-hegy városait, a Narabalt körülvevő őserdőt…

— Igen, különböző helyeket. Földrajz. Hasznos, ha ezeket mind tudod. De a lelkeknek is van földrajza… a magad módján erről is megtudtál pár dolgot, hmm? Nézz rám! Nem haragszom.

— Nem?

— Az utasításaim értelmében kaptál szabad hozzáférést a Tárolóhoz. Nem azért, hogy Ni-moyát bámuld, vagy szeretkező embereket lessél. De így megérthetted, valójában milyen Majipoor, megtapasztalhattad a világunk egészének egymilliomod részét. Ez volt az iskolád, Hissune. Igazam van?

— Pontosan így gondolom én is, uram. Igen. Annyi mindent meg akartam tudni.

— Sikerült mindent megismerned?

— Közelről sem. Még a milliomod részét sem.

— Kár, mivel többé nem férhetsz hozzá a felvételekhez.

— Uram… most megbüntetsz?

Lord Valentine furcsán mosolyog.

— Büntetés? Nem, ez nem a megfelelő szó. De el fogod hagyni a Labirintust, és a dolgok jelenlegi állása szerint nagyon sokáig nem is jöhetsz vissza, még akkor sem, amikor én már Pontifex leszek, ami remélhetőleg nem a közeljövőben esedékes. Kineveztelek a személyzetem tagjává, Hissune. Véget ért a felkészülési idő. Munkába akarlak állítani. Azt hiszem, elég idős vagy már hozzá. Van családod, igaz?

— Anyám, két lánytestvérem…

— Gondoskodnak róluk. Bármiről, amire szükségük van. Búcsúzz el tőlük, és csomagolj össze. Három napon belül útra tudsz kelni velem, igaz?

— Három… nap…

— Alaisorba. Újra megkezdem a nagy körmenetet. Azután a Szigetre utazunk. Most kihagyjuk Zimroelt. Remélem, hét vagy nyolc hónapon belül visszatérhetek a Hegyre. Ott kapsz egy saját lakosztályt. Részt kell venned pár formális eligazításon… ugye nem veszed zokon? Díszesebb ruhákat kell viselned. De tudtad, hogy ez egyszer bekövetkezik, ugye? Már akkor nagy dolgokat néztem ki belőled, amikor még csak egy turistákon élősködő, rongyos kis kölyök voltál, tudtad? — A Napkirály felkacag — Későre jár. Majd reggel küldetek érted. Még rengeteg megbeszélnivalónk van.

Egyszerű, nemes mozdulattal Hissune felé nyújtja a kezét, Hissune fejet hajt, és mire felpillant, a Napkirály már el is tűnt. Hát ez van. Végre beteljesednek az álmai. Nem hagyja, hogy arca elárulja érzelmeit. Mereven, komoran fordul a zöld-arany ruhás kísérők felé, és követi őket a folyosókon, aztán felviszik a Labirintus közönséges szintjeire, ahol magára hagyják. Még nem bír visszatérni a szobájába. Agya lázasan, vadul, ámultan száguldozik. Emlékei mélyéről háborogva feltör az összes jól ismert személyiség arca, Nismile és Sinnabor Lavon, Thesme, Dekkeret, Calintane, szegény meggyötört Haligome, Eremoil, Inyanna Forlana, Vismaan, Sarise. Most már részévé váltak, örökre beágyazódtak az elméjébe. Mintha felfalta volna az egész bolygót. Mi lesz belőle ezután? A Napkirály szárnysegédje? Ragyogó, új élet vár rá a Kastély-hegyen? Vakáció Felső-Morpinban és Stee-ben, és a birodalom nagyjai lesznek a társai? Talán egy szép napon még belőle is Napkirály válhat! Lord Hissune! Nevetnie kell szörnyűséges elbizakodottságán. És mégis, miért ne? Gondolta valaki, hogy Calintane Napkirály lesz? És Dekkeret? Vagy Valentine? De ilyesmiken nem szabad töprengeni, korholja magát Hissune. Dolgozni, tanulni, percenként élni meg az életet — a végzeten úgysem lehet változtatni!

Lassan tudatosul benne, hogy ő, aki tízéves korában a Labirintus legtehetségesebb idegenvezetője volt, egyszer csak eltévedt. Szédülten kóborolt szintről szintre, közben eltelt a fél éjszaka, és ötlete sincsen, merre járhat éppen. Aztán rájön, hogy a Labirintus legfelsőbb szintjén, a sivatagi oldalon, a Penge-kapu közelében jár. Tizenöt percen belül elhagyhatja a Labirintust. Általában nem szokott kimenni, de ez egy különleges éjszaka, és nem tesz semmit, amikor a lábai, szinte magától, a földalatti város kapuja felé irányítják. A Penge-kapuhoz lép, és sokáig bámulja a határvonalat jelölő ősi, rozsdás kardokat. Aztán átlép közöttük, ki a külvilág forró, száraz pusztaságába. Belép a semmibe, akárcsak Dekkeret abban a másik, sokkal rettenetesebb sivatagban, egészen addig, míg elég messzire nem távolodik a Labirintus nyüzsgő méhkasától. Aztán magányosan ácsorog a hidegen hunyorgó csillagok palástja alatt. Mennyi van belőlük! És egyikük a Vén Föld, ahonnan emberek milliárdjai rajzottak ki egykor. Hissune úgy áll, mintha transzba esett volna. Átitatja a világmindenség hosszú történelmének megsemmisítő érzése, megállíthatatlan folyóként zúdul végig rajta. A Lélektárolóban annyi felvétel van, amivel egy fél örökkévalóságon át elfoglalhatná magát, gondolja, és mégis, mindaz, amit tartalmaz, mindössze töredéke annak, ami a többi csillag többi világán valaha is létezett. Szeretné birtokba venni, elnyelni mindet, saját részévé tenni, mint ahogyan a megvizsgált életekkel is tette, de ez természetesen lehetetlen, még a puszta gondolatba is belekábul. Ezentúl fel kell adnia ezeket a vágyakat, ellen kell állnia a felvételek csábításának. Csendesen áll, megvárja, amíg elméjében elcsitul a gondolatok örvénye. Teljesen nyugodt leszek, suttogja magában. Még egy utolsó pillantást engedélyez magának, felnéz az égre, és hiábavaló kísérletet tesz arra, hogy meglelje közöttük a Vén Föld napját. Aztán vállat von, ruganyos léptekkel elindul, és lassan sétál a Penge-kapu felé. Reggel Lord Valentine újra hívatni fogja. Valamennyit nem ártana aludni előtte. Új életet kezd. A Kastély-hegyen fogok élni, gondolja magában, a Napkirály szárnysegédje leszek, és ki tudja, mi történik majd velem később? Bármi is lesz az, minden bizonnyal úgy jó, ahogy van, mint Dekkeretnek, Thesmének, Sinnabor Lavonnak, az összes léleknek — akik azóta beleolvadtak a lelkébe —, még Haligome-nak is jó volt.

Hissune még egy pillanatig a Penge-kapu előtt áll, tényleg csak egy pillanatig, és a percek megnyúlnak, a csillagok halványodni kezdenek, majd a fényes napfelkelte kaparintja markába az eget, fény csorog végig a földön. Hissune meg sem moccan. Olyasmi történik vele, ami eddigi élete során alig — Majipoor napjának melege végigsimít az arcán. A Nap… a Nap… a dicső, tüzesen ragyogó Nap… világok anyja… Kinyújtja felé a karját. Átöleli a fényt. Mosolyogva kortyolja az áldott meleget. Aztán megfordul, és még egyszer, utoljára leereszkedik a Labirintusba.

Content

Robert Silverberg
Majipoor krónikái

Prológus

I. THESME ÉS A GHAYROG

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

II. A FELPERZSELT TARTOMÁNY

III. AZ UTAZÁS ÖTÖDIK ÉVÉBEN

IV. CALINTANA MAGYARÁZKODIK

V. AZ ELLOPOTT ÁLMOK SIVATAGA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

VI. A LÉLEKFESTŐ ÉS AZ ALAKVÁLTÓ

VII. BŰN ÉS BŰNHŐDÉS

VIII. AZ ÁLOMFEJTŐK KÖZÖTT

IX. A NI-MOYAI TOLVAJ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

X. VORIAX ÉS VALENTINE

XI.