Strugackij Arkadij

Strugackij Boris

Gyvenama Sala

Arkadij Strugackij, Boris Strugackij

Gyvenama Sala

Mokslinis fantastinis romanas

Iš rusų kalbos vertė Vidas Morkūnas

Аркадий Стругацкий, Борис Стругацкий

ОБИТАЕМЫЙ ОСТРОВ

Москва, ACT, 2000

PIRMA DALIS

ROBINZONAS

Pirmas skyrius

Maksimas pravėrė dangtį, iškišo galvą ir baugščiai nužvelgė dangų. Dangus čia buvo žemas ir kažkoks kietas, be to nerūpestingo skaidrumo, paprastai primenančio apie bedugnę kosmoso gilybę ir aibes gyvenamų pasaulių, — tikrų tikriausias biblinis skliautas, lygus ir slaptingas. Šis skliautas, žinoma, rėmėsi į galingus vietinio Atlanto pečius ir tolygiai švytėjo. Maksimas zenite paieškojo laivo pramuštos skylės, bet jokios skylės ten nebuvo — tik skydo du dideli juoduliai tarsi tušo lašai vandenyje. Maksimas atvožė dangtį ir nušoko į aukštą sausą žolę.

Oras buvo karštas ir tirštas, kvepėjo dulkėmis, sena geležim, sumaigyta augmenija, gyvybe. Mirtimi irgi kvepėjo, neperprantama nuo seno. Žolė siekė juosmenį, netoliese tamsavo krūmynai, šmėkšojo niūrūs išsiklaipę medžiai. Buvo mažne šviesu, kaip skaisčios mėnesienos naktį Žemėje, trūko tik ūkanoto mėnulio žydrio, visa kas atrodė pilka, dulkėta, plokščia. Laivas stovėjo milžiniškos daubos lėkštais šlaitais dugne; vietovė pastebimai kilo išblukusio horizonto linkui, ir tatai buvo keista, nes kažkur čia pat tekėjo upė, didelė ir rami, tekėjo į vakarus, daubos šlaitu aukštyn.

Maksimas apėjo laivą, delnu braukdamas jo šaltą, kiek drėgną šoną. Smūgių žymes jis aptiko ten, kur ir tikėjosi. Gilus nemalonus įlinkis po indikatoriaus žiedu, likęs po to, kai laivą netikėtai mestelėjo ir parvertė ant šono taip, kad net įsižeidė kiberpilotas ir Maksimui teko skubiai griebtis valdjmio, bei ištrupa ties dešiniuoju vyzdžiu — atsiradusi dešimčia sekundžių vėliau, kai laivas buvo pastatytas ant nosies ir apako viena akimi. Maksimas vėl pažvelgė į zenitą. Juoduliai jau vos matyti. Meteorų atakos stratosferoje tikimybė — nulis sveikų nulis nulis… Bet juk kiekvienas galimas įvykis kada nors ima ir tampa faktu…

Maksimas prasibruko į kabiną, perjungė valdymą automatiniu remonto režimu, aktyvavo ekspres-laboratoriją ir pėsčias patraukė prie upės. Aišku, tai nuotykis, bet vis tiek — kasdienybė. Mūsiškėse LPG net nuotykiai — kasdieniai. Meteorų ataka, spindulinė ataka, avarija nusileidžiant. Avarija nusileidžiant, meteorų ataka, spindulinė ataka… Kūno nuotykiai.

Aukšta trapi žolė po kojomis šiugždėjo ir treškėjo, dygios sėklos smigo į trumpkelnes. Gaudžiai zirzdamas siūbtelėjo debesis kažkokių mašalų, pasiblaškė priešais veidą ir nulėkė sau. Solidūs suaugę žmonės į Laisvosios Paieškos Grupes nestoja. Jie turi savų solidžių suaugusių žmonių reikalų, jie žino, kad tos svetimos planetos iš esmės yra gana vienodos ir alinančios. Vienodai alinančios. Alinančiai vienodos… Žinoma, jei tau dvidešimt metų, jei nieko dorai nemoki, jeigu dorai nenutuoki, ką norėtum mokėti, jei dar nesi išmokęs branginti didžiausio savo turto — laiko, jei neturi ir neatrodo, kad turėsi kokių ypatingų talentų, jeigu sulaukus dvidešimties metų tavo esybės dominante, kaip ir prieš dešimtmetį lieka ne galva, o rankos bei kojos, jei esi toks primityvus, jog vaizduojiesi, esą nežinomose planetose galima surasti kokią nors brangenybę, neįmanomą Žemėje, jeigu, jeigu… tuomet — žinoma. Tuomet čiupk katalogą, atsiversk bet kurį puslapį, durk pirštu bet kurion eilutėn ir skrisk sau. Atrask planetą, pavadink ją savo vardu, nustatyk fizines ypatybes, kaukis su pabaisomis, jei tik tokių būtų, užmegzk kontaktus, jei tik būtų su kuo, robinzonauk sau pamažėle, jei nieko neaptiktum… Ir nepasakysi, kad viskas tuščiai. Tau padėkos, pareikš, kad prisidėjai kiek galėdamas, tave išsamiam pokalbiui pasikvies koks nors žymus specialistas… Mokinukai, ypač nepažangieji ir būtinai — žemesniųjų klasiii, žiopsos į tave pagarbiai, bet Mokytojas susitikęs tik tiek ir tepaklaus: „Tu vis dar LPG?” — ir pakreips pokalbį kita tema, o jo veidas bus paliestas kaltės bei liūdesio, nes atsakomybę už tai, kad tu vis dar LPG, Mokytojas užsikrauna sau, o tėvas burbtelės: „Hm…” — ir neužtikrintai pasiūlys tau laboranto etatą; o mama pasakys: „Maksiuk, bet juk vaikystėje tu neblogai piešei…”; ofeženė ištars: „Susipažink, štai mano vyras”. Ir visi bus teisūs, visi, išskyrus tave. Ir tu sugrįši į LPG Valdybą, ir, stengdamasis nežiūrėti į porą tokių pat stuobrių, besirausiančių kataloguose prie gretimo stelažo, imsi bet kurį tomą, aklai atsiversi puslapį ir dursi pirštu…

Prieš leisdamasis nuo skardžio į paupį, Maksimas apsidairė. Už nugaros išsitiesdama šiaušėsi jo suminta žolė, dangaus fone juodavo kumpi medžiai ir švietė mažiukas atvožto dangčio apskritimas. Viskas taip įprasta. Na, ir gerai, tarė jis pats sau. Na, ir tegul… Kad taip atradus civilizaciją — galingą, seną, išmintingą. Ir žmogišką… Jis nusiropštė prie vandens.

Upė iš tiesų didelė, lėta; plika akimi buvo matji, kaip ji leidžiasi iš rytų ir kyla į vakarus. (Betgi refrakcija čia baisinga…) Dar matyti, kad kitas krantas nuožulnus ir apaugęs tankiu krūmju, o už kilometro srove aukštyn iš vandens styro kažkokie stulpai ir kreivos sijos, persikreipusios tinklinės santvaros, gauruotos dėl jas apsivijusios augmenijos. Civilizacija, pamanė Maksimas be ypatingo azarto. Aplink juste juto daug geležies ir dar kažką nemalonaus, šutnaus; pasisėmęs rieškučias vandens Maksimas suprato, kad tai radiacija, gana stipri ir kenksminga. Upė iš rytų nešė radioaktyvias medžiagas, ir Maksimui tapo aišku, kad nieko doro iš tos civilizacijos nebus, kad vėl pasitaikė ne tai, kad su kontaktu geriau neprasidėti, reikia tik atlikti standartines analizes, kokius porą kartų nepastebimai apskristi planetą palei pusiaują ir nešdintis namolio, o Žemėje duomenis perduoti rūškaniems, daugel mačiusiems dėdėms iš Galaktinės Saugumo tarybos ir kuo skubiau viską pamiršti.

Jis bjaurėdamasis papurtė pirštus ir nusivalė juos į smėlį, paskui pritūpė, susimąstė. Pabandė įsivaizduoti šios planetos — vargu ar laimingos — gyventojus. Kažkur už miškų buvo miestas, vargu ar laimingas miestas: purvinos gamyklos, sukiužę reaktoriai, liejantys į upę radioaktjias pamazgas, negražūs, nykūs namai geležiniais stogais, daug sienų ir maža langių, prišnerkšti tarpnamiai, užversti atliekomis ir naminių gyvulių maitomis, platus griovys aplink miestą ir pakeliamieji tiltai… Nors ne, šitaip buvo dar prieš reaktorius. Ir žmonės. Jis pabandė įsivaizduoti tuos žmones, bet nesugebėjo. Tik žinojo, kad jie vilki labai daug rūbų, tiesiog supakuoti į storą šiurkščią medžiagą, ir su aukštomis baltomis apykaklėmis, trinančiomis smakrą… Ir tada jis smėlyje išvydo pėdsakus.

Tai buvo basų kojų pėdsakai. Kažkas nusiropštė nuo skardžio ir įbrido į upę. Kažkas — didelėmis plačiomis pėdomis, sunkus, šleivakojis, nerangus; jokių abejonių — humanoidas, tik kojos — šešiapirštės. Padejuodamas ir krenkšdamas nuslydo nuo skardžio, nušlubikščiavo smėliu, tėkštelėjęs paniro į radioaktyvius vandenis ir niurzgaudamas bei prunkšdamas nuplaukė į kitą krantą, į nendrynus. Nenusitraukęs aukštos baltos apykaklės…

Skaisčiai žydras blyksnis nutvieskė viską aplinkui, tarsi būtų trenkęs žaibas, ir tą pat akimirką virš skardžio sudundėjo, sušnypštė, sutraškėjo ugnimi. Maksimas pašoko. Nuo skardžio žiro sausos žemės, kažkas baugiai žviegdamas prašvilpė dangumi ir nukrito vidur upės, ištėkšdamas fontaną purslų sumišai su baltais garais. Maksimas paskubomis užsirabždino skardžiu aukštyn. Jis jau žinojo, kas nutiko, tik nesuprato kodėl ir labai nenustebo ten, kur tik ką stovėjo laivas, išvydęs kamuolinį įkaitusių dūmų stulpą, gigantišku suktuku nutįsusį į švytintį dangaus skliautą. Laivas sprogo, šviesiai violetine ugnimi pleškėjo keramitinis luobas, aplinkui smagiai degė sausa žolė, liepsnojo krūmas ir dūmijančiomis ugnelėmis pliskėjo gumbuoti medžiai. Tūžmingas karštis tvoskė į veidą, ir Maksimas, prisidengęs jį delnu, atatupstas traukėsi palei skardį — žingsnis, paskui dar vienas, paskui dar ir dar… Jis traukėsi, neatplėšdamas ašarojančių akių nuo to nepaprasto grožio kaitraus deglo, žarstančio purpiuines ir žalias žiežirbas, nuo to staiga iškilusio ugnikalnio, nuo beprasmio įsisiautėjusios energijos šėlsmo.

Ne… kodėl… — sutrikęs samprotavo jis. Atsibeldė didelė beždžionė, mato — manęs nėr, įsiropštė vidun, pakėlė denį — pats aš nežinau, kaip tai daroma, bet ji sugalvojo, galvota pasitaikė beždžionė, šešiapirštė, — pakėlė, vadinasi, denį… Kas ten, laivuose, būna po deniu? Žodžiu, surado ji akumuliaitorius, čiupo didelį akmenį ir — trinkt!.. Labai didelį akmenį, kokių trijų tonų svorio, — ir kad tvos atsivėdėjusi… Žaliūkė tokia beždžionė… Priveikė ji vis dėlto mano laivą tais savo rieduliais — du kartai stratosferoje ir štai dar čia… Neįtikėtina istorija… Šitaip, atrodo, dar nebuvo. Ko man dabar griebtis? Pasiges manęs, žinoma, greit, bet ir kai pasiges, vargu ar pamanys, kad taip įmanoma: laivas žuvo, o pilotas — sveikas gyvas… Kas dabar bus? Mama… Tėvas… Mokytojas…

Jis atgręžė gaisrui niįigarą ir nuėjo sau. Sparčiai žingsniavo palei upę; visa kas aplinkui buvo nutvieksta raudona šviesa; priešais, žolėje, susitraukdamas ir ištįsdamas blaškėsi jo šešėlis. Dešinėje prasidėjo miškas, retas, atsiduodąs plėkais; žolė čia buvo minkšta ir drėgna. Du dideli naktiniai paukščiai triukšmingai metėsi iš po kojų ir palei pat vandenį nuvasnojo kiton pusėn. Maksimui šmėstelėjo, kad ugnis gali jį pasivyti, ir tuomet tektų sprukti plaukte, menkas būtų malonumas; bet raudonoji šviesa staiga priblėso ir visai užgeso, ir vaikinukas suvokė, kad priešgaisriniai įrenginiai, skirtingai nei jis pats, visgi susigaudė, kas ir kaip, ir įprastai kruopščiai suveikė pagal paskirtį. Jis itin tikroviškai įsivaizdavo suodinus apsilydžiusius balionus, kvailai šmėksančius tarp įkaitusių nuolaužų, skleidžiančius sunkius pirofago debesis ir labai patenkintus savimi…

Ramybės, mintijo jis. Svarbiausia — be panikos. Laiko yra. Tiesą pasakius, turiu galybę laiko. Jie gali ieškoti manęs visą amžinybę: laivo nėra, ir surasti manęs neįmanoma. O kol susigaudys, kas nutiko, kol galutinai įsitikins, kol dar abejos, mamai jie nieko nepraneš… O jau aš čia ką nors sugalvosiu…

Jis perėjo nedidelę vėsią klampynę, prasibrovė per krūmus ir atsidūrė ant kelio, ant seno, sueižėjusio betoninio kelio, nusidriekiančio į mišką. Žengdamas betono plokštėmis jaunuolis priėjo skardžio kraštą ir išvydo surūdijusias, vijoklių apraizgytas santvaras, kažkokio stambaus tinklinio įrenginio liekanas, pusiau nugrimzdusias į vandenį, o anoje pusėje — kelio tęsinį, vos įžiūrimą po švytinčiu dangumi. Veikiausiai kadaise čia būta tilto. Ir veikiausiai tas tiltas kažkam trukdė, taigi jį parvertė į upę, dėl ko jis netapo nei gražesnis, nei patogesnis. Maksimas atsisėdo ant skardžio krašto ir nuleido kojas. Vidujai ištyrinėjęs pats save ir įsitikinęs, kad nepanikuoja, ėmėsi samprotauti.

Tai, kas svarbiausia, radau. Štai tau kelias. Prastas kelias, netikęs kelias ir dar senovinis kelias, bet vis dėlto kelias, o visose gyvenamose planetose keliai veda pas tuos, kurie juos tiesė. Ko man reikia? Maisto — nereikia. Tiksliau, pavalg)rti aš pavalgyčiau, bet tai tik snaudžiančių instinktų veikla, kurią mes tuojau užgniaušim. Vandens prireiks neanksčiau nei po paros. Oro užtenka, nors norėčiau, kad atmosferoje būtų mažiau anglies dioksido ir radioaktyvios taršos. Tad visi žemieji poreikiai atkrinta. O iš tikrųjų reikia nedidelio — kalbėkime tiesiai — primityvaus nulinio siųstuvo su spiraline funkcija. Kas gali būti paprasčiau už primityvų nulinį siųstuvą? Tik primityvus nulinis akumuliatorius… Maksimas užsimerkė, ir atmintyje gyvai iškilo siųstuvo su pozitroniniais spinduliuotuvais schema. Turėtų detalių — viens du ir surinktų tokį daikčiuką. Jis keletą kartų mintyse taip ir padarė, o kai atsimerkė, siųstuvo nebuvo. Nieko nebuvo. Robinzonas, pamanė jis šiek tiek net susidomėjęs. Maksimas Kruzas. Kad tave kur — nieko neturiu. Trumpkelnės be kišenių ir sportbačiai. Užtat mano sala gyvenama… O jei jau sala gyvenama, vadinasi, visuomet lieka vilties surasti primityvų nulinį siųstuvą. Jis uoliai galvojo apie nulinį siųstuvą, bet sekėsi sunkiai. Be paliovos regėjo mamą: kaip jai pranešama: „Jūsų sūnus dingo be žinios”, — koks jos veidas, kaip tėvas trinasi skruostus ir suglumęs dairosi, kaip jiems šalta ir vieniša… Ne, tarė jis sau. Apie tai galvoti draudžiama. Apie ką tik nori, tik ne apie tai, antraip nieko neišeis. Įsakau ir uždraudžiu. Įsakau negalvoti ir uždraudžiu galvoti. Viskas. Jis atsistojo ir nuėjo keliu.

Miškas, pirmiau baikštus ir retas, pamažu įsidrąsino ir stojo vis ajčiau kelio. Kai kur įžūlūs jauni medeliai pramušė betoną ir augo tiesiog vidur plento. Matyt, jis nutiestas prieš keletą dešimtmečių — bent jau keletą dešimtmečių juo nesinaudota. Miškas abipus kelio stiebėsi vis aukštesnis, vis tankesnis, vis gūdesnis, kur ne kur medžių šakos virš galvos buvo persipynusios. Sutemo; tankmėje tai dešinėje, tai kairėje aidėjo garsūs gomuriniai rikšmai. Kažkas ten krutėjo, čežėjo, trepsėjo. Kartą priekyje, už kokių dvidešimties žingsnių, kažkas susilenkęs, kresnas ir tamsus perbėgo kelią. Dūzgė mašalai. Staiga Maksimas susizgribo: kraštas toks apleistas ir sulaukėjęs, kad žmonių netoliese gali ir nepasitaikyti, kad ieškoti jų teks keletą parų. Prabudo ir vėl apsiskelbė prisnūdę instinktai. Bet Maksimas jautė, kad gyvos mėsos čia labai daug, kad dėl bado nepražūsi, kad vargu ar bus skanu, užtat bus įdomu pamedžioti, o kadangi galvoti apie tai, kas svarbiausia, pats sau uždraudė, jis nėrė į prisiminimus, kaip jie medžiojo su Olegu ir eiguliu Adolfu — plikomis rankomis, gudrumas prieš gudrumą, protas prieš instinktą, jėga prieš jėgą, nesustojant trejetą parų varji elnią per vėtralaužas, pavyti ir pargriauti, nustvėrus už ragų… Čia elnių gal ir nėra, bet kad vietinė žvėriena valgoma, galima neabejoti: pakanka nugrimzti į mintis, užsimiršti, ir mašalai ima ėsti lyg pašėlę, o juk yra žinoma: kas pats valgomas, tas svetimoje planetoje badu nemirs… Ne pro šalį būtų pasiklysti čia ir metelius kitus paklajoti miškais. Susirasčiau draugužį — vilką kokį ar mešką, trauktume kartu į medžioklę, špekučiuotumės… Aišku, galiausiai nusibostų… o ir neatrodo, kad p6 šiuos miškus būtų galima klaidžioti savo malonumui: per daug geležies aplink — kvėpuoti nėra kuo… Na, ir pirmiausia vis dėlto reikia surinkti nulinį siųstuvą…

Jis sustojo ir įsiklausė. Kažkur tankmėje monotoniškai dusliai dundėjo, ir Maksimas susivokė jau kurį laiką girdįs tą garsą, bet tik dabar atkreipęs dėmesį. Ne gyvūnas ir ne krioklys — tai mechanizmas, kažkokia barbariška mašina. Ji knerkštė, kriokčiojo, džeržgė metalu ir tvoskė nemaloniais užrūdijusiais kvapais. Be to, artinosi.

Maksimas pasilenkė, tada nenukrypdamas nuo šalikelės nubėgo garso šaltinio link ir netrukus iš inercijos vos neišpuolė į sankryžą. Kelią stačiu kampu kirto kitas — labai purvinas, su giliomis bjauriomis provėžomis, su atsiknojusiomis betoninės dangos nuolaužomis, pradvisęs ir itin itin radioaktyvus. Maksimas pritūpė ir pažvelgė kairėn. Variklio burzgesys ir metalo džeržgimas slinko iš ten. Po kojomis pradėjo krūpčioti dirva. Tai artėjo.

Po minutės a pasirodė — kažkas absurdiškai didelis, karštas, prasmirdęs, visas iš kniedyto metalo, kelią minkąs klaikiais vikšrais, apsivėlusiais purvu — ne lėkė, ne riedėjo — brovėsi, kuprotas, nevalyvas, tarškėdamas atsilupusiais geležies lakštais, prikimštas neapdoroto plutonio perpus su lantanidais, bejėgis, grėsmingas, be žmonių, bukas ir pavojingas — persigavo per kryžkelę ir nuropojo toliau, treškėdamas ir čerkšdamas traiškomu betonu, palikdamas paskui save įkaitusios šutros valktį; pagaliau pasislėpė miške ir vis urzgė, niurzgėjo, stūgčiojo, palengvėle tildamas tolumoje.

Maksimas atsikvėpė, išvaikė mašalus. Jis buvo priblokštas. Niekada gyvenime neregėjo tokio apgailėtino griozdo. Taip, pamanė jis. Pozitroninių spinduliuotuvų čia nesusiveiksi. Jis pažvelgė pabaisai įkandin ir staiga pastebėjo, kad skersinis kelias — ne šiaip kelias, o proskyna, siauras plyšys miške: virš jo medžiai nedengė dangaus kaip virš plento. Gal pasivyti tą gremėzdą? — šmėstelėjo jam. Sustabdyti, išjungti katilą… Jis įsiklausė. Miškas ūžė ir traškėjo, baisūnas malėsi po tankmę, kaip begemotas po dumblyną, o paskui variklio gausmas vėl ėmė artėti. Tai grįžo. Vėl šnopavimas, riaumojimas, dvoko banga, žvangėjimas ir plerpimas, ir štai tas geležies kalnas vėl ropoja kryžkeler braunasi ten, iš kur tik ką atsibeldęs… Ne, ištarė Maksimas. Nenoriu su juo prasidėti. Nemėgstu piktų gjrvūnų ir barbariškų mašinų… Jis luktelėjo, kol pabaisa dingo, tada išniro iš krūmų, įsibėgėjo ir vienu šuoliu liuoktelėjo per išraustą užterštą kelių sankirtą.

Kurį laiką jis žingsniavo labai sparčiai, kvėpuodamas giliai, stumdamas iš plaučių geležinio begemoto išgaras, o paskui vėl patraukė žygio žingsniu. Maksimas mąstė apie tai, ką išvydo per pirmąsias dvi valandas savojoje gyvenamoje saloje, ir bandė visas tas nesąmones bei atsitiktinumus suverti į loginę grandinę. Bet tai buvo pernelyg sudėtinga. Vaizdas vis išeidavo netikroviškas lyg iš pasakos. Pasakiškas buvo tas miškas, prikimštas senos geležies, jame mažne žmogiškais balsais ūkčiojosi pasakų būtybės; tarytum pasakoje senas apleistas kelias vedė į užburtą pilį, ir nematomi pikti burtininkai stengėsi trukdyti į šią šalį patekusiam žmogui. Vos priartėjusį, apmėtė jį meteorais, tuo nieko nepešę sudegino laivą, įviliojo žmogų į spąstus, o paskui užpjudė geležiniu drakonu. Bet šis buvo pernelyg senas ir kvailas, tad burtininkai, tikriausiai jau supratę, kad apsižioplino, dabar rezga ką nors šiuolaikiška…

Klausykite, kreipėsi į juos Maksimas. Juk aš neketinu atkerėti pilių ir žadinti iš letargo jūsų gražuolių, aš tik noriu sutikti kurį nors jūsiškį, iš protingesnių, iš tų, kurie padėtų man gauti pozitroninių spinduliuotuvų…

Bet pikti burtininkai neatlyžo. Iš pradžių jie skersai plentą numetė milžinišką išpuvusį medį, paskui prakirto betono dangą, išrausė žemėje didelę duobę ir užpylė ją pašvinkusia radioaktyvia pliurza, o kai ir tai nepadėjo, kai mašalai pailso gelti ir nusivylę pasišalino, jau paryčiais burtininkai iš miško paleido šaltą piktą rūką. Nuo rūko Maksimas sužvarbo ir, kad apšiltų, pasileido tekinas. Rūkas buvo lipnus, prisisunkęs alyvos, atsidavė drėgnu metalu bei dūlėsiais, tačiau netrukus pakvipo dūmais, ir Maksimas suprato, kad kažkur netoliese dega ugnelė.

Brėško, dangus švito rytine pilkuma, kai atokiau nuo kelio Maksimas išvydo laužą ir neaukštą akmeninį statinį, seną, apsamanojusį, įgriuvusiu stogu, tuščiomis juodomis langų skylėmis. Žmonių nesimatė, bet Maksimas jautė, kad jie kažkur netoliese, kad visai neseniai čia buvo ir, ko gero, greit grįš. Jis pasuko iš plento, peršoko pakelės griovą ir, iki kulkšnių grimzdamas į pūvančius lapus, priėjo prie laužo.

Laužas pasitiko jį gera pirmaprade šilimia, maloniai SWirginusia snaudžiančius instinktus. Viskas taip paprasta. Galima nesisveikinant atsitūpti, ištiesti rankas į ugnį ir tylomis laukti, kol šeimininkas, irgi tylomis, paduos karštą mėsos luistą ir šiltą puodelį. Tiesa, šeimininko nebuvo, bet virš laužo kabojo aprūkęs katiliukas su aštriai kvepiančiu viralu, tolėliau mėtėsi pora kažkokių šiurkščios medžiagos rudinių, purvinas pustuštis maišas su perpetėmis, didžiuliai aplamdyti skardiniai puodukai ir dar kažkokie neaiškios paskirties geležiniai daiktai.

Maksimas pasėdėjo prie laužo, pasišildė, žiūrėdamas į ugnį, paskui atsistojo ir užėjo į namą. Po teisybei, iš namo buvo likiSi tik akmeninė dėžė. Pro išlaužytas sijas virš galvos šviesavo ryto dangus, ant išpuvusių grindlenčių baisu buvo ir žengti, o kampuose kekėmis augo aviečių spalvos grybai — nuodingi, bet gerai išspirginus visai tinkami vartoti. Vis dėlto mintys apie maistą susyk išgaravo, kai tik prie sienos Maksimas prieblandoje įžiūrėjo kažkieno kaulus sumišai su išblukusiais skarmalais. Apėmė blogumas, jis nusigręžė, nulipo apgriuvusiomis pakopomis ir, sudėjęs prie burnos delnus, užriko miškui: „Ohoho, šešiapirščiai!” Aidas mažne akimoju įklimpo rūke tarp medžių, niekas neatsišaukė, tik virš galvos susijaudinę piktai sucaksėjo kažkokie paukščiukai.

Maksimas grįžo prie laužo, įmetė ugnin šakelių ir žvilgtelėjo į katiliuką. Viralas kunkuliavo. Jis apsidairė, surado kažką panašaus į šaukštą, apuostė jį, nutrynė į žolę ir vėl apuostė. Paskui atsargiai nugriebė pilkšvas nuosamas ir nupurtė jas ant žarijų. Pamaišė viralą, pasėmė iš krašto, papūtė ir ištempęs lūpas paragavo. Gana smaguringa, kažkas panašaus į putrą iš tahorgo kepeniu tik aštriau. Maksimas padėjo šaukštą, rūpestingai, abiem rankomis, nuėmė katiliuką ir pastatė į žolę. Paskui dar kartą apsidairė ir garsiai ištarė: „Pusryčiai paruošti!” Jo neapleido nuojauta, kad šeimininkai kažkur šalia, bet matė jis tik sustingusius, drėgnus nuo rūko krūmus, juodus gunktelėjusius medžių kamienus, o girdėjo tik traškantį laužą bei bruzdų paukščių susiūkčiojimą.

— Gerai jau, — pasakė jis balsu. — Jūs kaip norite, o aš užmezgu kontaktą.

Įsismagino jis labai greitai. Ar šaukštas buvo didokas, ar pašėlo snaudžiantys instinktai, bet Maksimas nė nemirktelėjęs išsrėbė trečdalį katiliuko. Tada apgailestaudamas atšlijo, pasėdėjo, gilindamasis į skonio pojūčius, kruopščiai nuvalė šaukštą, bet neištvėrė ir dar kartą, iš paties dugno, pasėmė tų gardžių, burnoje tirpstančių rudų griežinėlių, primenančių trepangus, atsitraukė visai, vėl nušluostė šaukštą ir padėjo skersai katiliią. Dabar atėjo metas numalšinti dėkingumo pojūtį.

Jis pašoko, pasirankiojo laibų vytelių ir nužingsniavo į namą. Atsargiai stodamas ant sutrūnijusių lentų ir stengdamasis nesidairji į palaikus tamsoje, ėmėsi raškji grybus ir ant vytelių verti avietines kepurėles, rinkdamasis pačias standžiausias. Kad taip jus pasūdžius, galvojo Maksimas, o dar pridėjus vos vos pipirų, bet nieko, pirmajam kontaktui bus gerai ir taip. Pakabinsim mes jus virš ugnelės, ir visa jūsų aktyvioji organika garuote išgaruos, ir būsite jūs tikras skanėstas bei pirmasis mano indėlis į šios gyvenamos salos kultūrą, o antruoju bus pozitroniniai spinduliuotuvai…

Staiga name vos vos pritemo, ir Maksimas akimirksniu pasijuto esąs stebimas. Laiku sutramdė norą staigiai atsigręžti, suskaičiavo iki dešimties, lėtai atsistojo ir neskubriai, iš anksto šypsodamasis, pasuko galvą.

Pro langą į jį žvelgė didelės liūdnos akys pailgame tamsiame veide liūdnai nusvirusiais lūpų kampučiais, žvelgė be jokio susidomėjimo, be pagiežos ir be džiaugsmo, žvelgė ne į žmogų iš kito pasaulio, o šiaip, į įkyrų naminį gyvulį, vėl įsibrovusį ten, kur jam užginta. Jie žiūrėjo vienas į kitą kelias sekundes, ir Maksimas jautė, kaip liūdesys, sklindantis iš to veido, užtvindo namą, užplūsta mišką ir visą planetą, ir visą pasaulį aplink, ir visa kas tapo pilka, liūdna bei graudulinga, visa kas jau buvo, ir buvo daugel kartų, ir dar daugel kartų bus, ir nėra kaip išsigelbėti nuo tos pilkos, liūdnos, graudulingos nuobodybės. Paskui namas dar labiau aptemo, o Maksimas atsigręžė į duris.

Ten, išžergęs tvirtas trumpas kojas, plačiais pečiais užstodamas visą tarpdurį stovėjo kresnas, visas apžėlęs rudu plauku žmogus su klaikiu languotu kombinezonu. Iš po vešlaus rudo atvašyno į Maksimą žvelgė skvarbios žydros akutės, labai įdėmios, labai negeros ir vis dėlto kažkokios linksmos — gal taip atrodė dėl kontrasto su pasauliniu liūdesiu, sklindančiu iš lango. Tas plaukuotasis žaliūkas akivaizdžiai irgi ne pirmąsyk matė ateivius iš kito pasaulio, bet buvo pratęs su tais įgrisusiais atėjūnais apsieiti greitai, griežtai ir ryžtingai — be visokių kontaktų ir kitų nereikalingų keblumų. Jam po kaklu ant odinio diržo tabalavo kuo grėsmingiausiai atrodantis storas metalinis vamzdis, ir to ginklo, skirto doroti ateivius, išmetamąją angą žaliūkas tvirta purvina ranka kreipė tiesiai Maksimui į pilvą. Iškart matyti, kad nei apie neįkainojamą žmogaus gyvybės vertę, nei apie Žmogaus Teisių Deklaraciją, nei apie kitus nuostabius aukščiausiojo humanizmo išradimus, kaip ir apie patį humanizmą, čiabuvis nė girdėt nėra girdėjęs, o jei papasakotum jam apie tokius dalykus — nepatikėtų.

Tačiau Maksimas neturėjo iš ko rinktis. Jis ištiesė vytelę su grybų kepurėlių vėriniu, dar plačiau nusišypsojo ir pabrėžtinai artikuliuodamas ištarė: „Taika! Draugystė!” Liūdnoji esybė už lango į šį šūkį atsiliepė ilga fiesuprantama fraze, o tada apleido kontakto zoną ir, sprendžiant iš garsų, ėmėsi versti į laužą sausas šakas. Išsitaršiusi ruda mėlynakio barzda sukrutėjo, ir iš varinio sąvašyno pažiro riaumojimo, kaukčiojimo, čerškėjimo nuotrupos, išsyk priminusios Maksimui geležinį drakoną sankryžoje.

— Taip! — energingai linkčiodamas ištarė Maksimas. — Žemė! Kosmosas! — Jis dūrė vytele į zenitą, ir rudabarzdis klusniai žvilgtelėjo į įlūžusias lubas. — Maksimas! — tęsė Maksimas, badydamas sau į krūtinę. — Mak-simas! Mano vardas Maksimas! — Kad būtų įtikinamiau, jis trinktelėjo sau į krūtinę lyg įniršusi gorila. — Maksimas!

— Mahh-ssimas! — užmaurojo rudabarzdis keistu akcentu. Nenuleisdamas nuo Maksimo akių jis per petį paleido visą tarškančių ir žvangančių garsų seriją, kurioje kelissyk pasikartojo žodis „Mah-simas”, o iš čia nematoma liūdnoji esybė į tai atsakė klaikiai graudžiomis fonemomis. Mėlynos rudabarzdžio akys išsprogo, atsivėrė geltondančiai žiomenys, ir jis užsikvatojo. Turbūt rudabarzdis pagaliau suprato padėties komizmą, neįkandamą Maksimui. Išsijuokęs žaliūkas laisvąja ranka nusišluostė akis, nuleido savąjį mirtiną ginklą ir mostelėjo Maksimui, kas vienaprasmiai reiškė: „Nagi, judinkis laukan!”

Maksimas mielai pakluso. Jis išėjo į prieangį ir vėl ištiesė rudabarzdžiui vytelę su grybais. Anas vytelę paėmė, ir šiaip, ir taip pasukiojo, apuostė ir numetė šalin.

– Ė, ne! — nesutiko Maksimas. — Dar pirštelius apsilaižysite…

Žemietis pasilenkė ir pakėlė vytelę. Rudabarzdis neprieštaravo. Jis patapšnojo Maksimui per nugarą, stumtelėjo jį prie laužo, o ten užsikvempė ant peties, pasodino ir ėmėsi kažką primygtinai tratėti. Bet Maksimas nesiklausė. Jis žiūrėjo į liūdnąjį. Šis sėdėjo priešais ir virš ugnies džiovino platų purviną skudurą. Viena jo koja buvo basa, ir jis be paliovos krutino pirštus, o tų pirštų turėjo penkis. Visai ne šešis, o penkis.

Antras skyrius

Sėdėdamas ant suolo kraštelio prie lango. Gajus blizgino beretės kokardą ir žvilgčiojo, kaip kapralas Varibobu tvarko jam kelionės dokumentus. Kapralo galva buvo pakreipta į šoną, akys išpūstos, kairioji ranka gulėjo ant stalo, prilaikydama blanką su raudonu apvadu, o dešinioji lėtai vedžiojo kaligrafines raides. Puikiai jam išeina, galvojo Gajus šiek tiek pavydėdamas. Mat koks senas rašalinis skrabalas: dvidešimt metų gvardijoje, ir vis raštininku. Žiūrėk tu man, kaip išsproginęs… brigados pasididžiavimas… tuojau dar ir liežuvį išleis… Taip ir yra — išleido. Ir liežuvis jo rašaluotas. Lik sveikas, Varibobu, sena rašaline, nebepasimatysim su tavim. Kažkaip liūdna išvažiuoti — vaikinai susibūrė geri, ir ponai karininkai, ir tarnyba naudinga, reikšminga… Gajus šniurkštelėjo nosinei ir pažvelgė pro langą.

Už lango plačia, lygią, be šaligatvių gatve, grįsta senomis šešiakampėmis plokštėmis, vėjas nešiojo balzganas dulkes, baltavo vienodų ilgų administracijos ir inžinerinio personalo pastatų sienos, dengdamasi nuo dulkių ir prilaikydama sijoną, žingsniavo ponia Idoj a, dama apkūni ir solidi — drąsi moteris, nepabūgusi su visais vaikais lydėti poną brigados vadą į šią pavojingą vietovę. Sargybinis prie komendantūros, iš naujokų, su nesuglamžytu dulkiniu ir berete, užtempta ant ausų, prieš damą atsistojo poza „šautuvu gerbk”. Paskui pravažiavo du sunkvežimiai su perauklėjamaisiais, reikia manyti — skiepytis… Šitaip jam, per sprandą: nesisverk per bortą, nėr ko svertis, čia tau ne bulvaras…

— Tai kaip vis dėlto tave užrašyti? — paklausė Varibobu. — Ga-alas? Ar galima paprastai — Galas?

— Nieku gyvu, — atsiliepė Gajus. — Mano pavardė — Gaalas.

— Gaila, — pratarė Varibobu, mąsliai čiulpdamas plimksną. — Jeigu būtų galima rašyti „Galas”, kaip tik tilptų į eilutę…

Rašyk rašyk, rašaline, pamanė Gajus. Nėr čia ko eilutes taupyti. Irgi mat kapralas… Sagos pažaliavusios, o kapralas. Du medalius turi, o šaudyti dorai nemoka, visi žino…

Durys atsilapojo, ir į raštinę veržliai įžengė ponas rotmistras Tootas su aukso spalvos budinčiojo raiščiu ant rankovės. Gajus pašoko ir trinktelėjo kulnais. Kapralas kilstelėjo pasturgalį, o rašyti nesiliovė, senas skrabalas. Irgi mat kapralas…

— Aha… — pratarė ponas rotmistras, su pasibjaurėjimu nusitraukdamas saugančią nuo dulkių kaukę. — Eilini Gaalai. Žinau, žinau, paliekate mus. Gaila. Bet džiaugiuosi. Tikiuosi, sostinėje tarnausite taip pat uoliai.

— Tikrai taip, pone rotmistre! — susijaudinęs atsakė Gajus. Jam net nosį sužnybo iš susižavėjimo. Jis labai mylėjo poną rotmistrą Tootą, kultūringą karininką, buvusį gimnazijos dėstytoją. Pasirodo, ir ponas rotmistras jį įsidėmėjo.

— Galite sėsti, — pasakė ponas rotmistras, eidamas prie savo stalo už pertvaros. Palįs nesėsdamas, jis greitosiomis peržvelgė popierius ir paėmė telefdno ragelį. Gajus mandagiai nusigręžė į langą. Gatvėje viskas tebebuvo taip pat. Nutapsėjo pietauti brangioji kapralija. Gajus liūdnai palydėjo juos žvilgsniu. Tuėjau jie įžengs į kantiną, kapralas Serembešas sukomanduos prieš Padėkos Žodį nusiimti beretes, trisdešimt gerklių sumauros „padėkos žodį”, o virš puodų jau garas kyla ir dubenėliai spindi, ir senasis gerasis Doga jau pasiruošęs rėžti savo seną firminį apie kareivį ir virėją… Dievaži, gaila išvažiuoti. Ir tarnauti čia pavojinga, ir klimatas nesveikas, ir valgiaraštis labai jau monotoniškas — vien konservai, o vis tiek… Čia bent jau tikrai žinai, kad esi reikalingas, kad be tavęs neapsieis, čia tu atstatai krūtinę grėsmingam spaudimui iš Pietų ir jauti tą spaudimą: vien draugų kiek palaidota — ana už gyvenvietės ištisa giraitė karčių su rūdijančiais šalmais… O kita vertus — sostinė. Tenai šiokio ar tokio nesiųs, o jeigu jau siunčia, tai tikrai ne poilsiauti… Ten, sako, iš Tėvų Rūmų visos Gvardijos pratybų aikštės matyti, taigi kiekvieną rikiuotę kuris nors iš Tėvų būtinai stebi… na, aišku, nebūtinai, bet ims staiga ir paseks. Gajų ėmė mušti karštis: nei iš šio, nei iš to jis įsivaizdavo, kad štai iškvietė jį iš rikiuotės, o jis sulig antruoju žingsniu tik slyst ir tėškėsi nosimi vadui į kojas, automatas nužvangėjo tašytų akmenų grindiniu, vėpla, o beretė nusirito galaižin kur… Jis patyliukais atsikvėpė ir apsidairė. Neduokdie… Taip, sostinė! Ten niekas pro jų akis neprasprūsta. Na, tiek to — kiti juk tarnauja. O ten Rada — sesė, sesutė ir mamytė… ir juokingasis dėdulė su savaisiais senoviniais kaulais, su vėžliais savo prieštvaniniais… Ak ir pasiilgau aš jūsų, brangieji jūs mano!..

Jis vėl žvilgtelėjo pro langą ir sutrikęs prasižiojo. Gatve į komendantūrą ėjo du žmonės. Vienas buvo pažįstamas — rudoji koserė Zefas, iš ypač pavojingųjų, šimtas trisdešimt ketvirto pionierių būrio seniūnas, mirtininkas, gyvybę sau pelnantis valydamas trasą. O antrasis — na, tikra baidyklė, ir net kraupoka. Iš pradžių Gajus palaikė jį išsigimėliu, bet tuojau pat susizgribo, kad vargu ar Zefas temptų išsigimėlį į komendantūrą. Stambus pusnuogis vyrukas, jaunas, visas nurudęs, tvirtas kaip jautis — tik jo kelnaitės kažkokios trumpos, iš blizgančios medžiagos… Zefo patranka buvo kur pridera, bet neatrodė, kad jis būtų lydėjęs tą pašalietį kaip sargybinis — ėjo jie greta vienas kito, ir pašalietis, nevykusiai mosuodamas rankomis, kažką aiškino Zefui. Tuo tarpu Zefas tik šniokštavo ir pažiūrėti atrodė visai apdujęs. Kažkoks laukinis, pamanė Gajus. Bet iš kur jis ten išdygo — trasoje? Gal meškų užaugintas? Pasitaikydavo tokių atvejų. O ir panašu: anava kokie raumenys, taip ir raibuliuoja…

Jis stebėjo, kaip ta porelė priėjo prie sargybinio, kaip Zefas, šluostydamasis prakaitą, suskato kažką aiškinti, o sargybinis — naujokas, Zefo nepažįsta ir bado automatu šiam po šonkauliu, iš visko aišku — liepia atsitraukti deramu atstumu. Nuogasis vaikinas, tai matydamas, įsiterpia į pokalbį. Taip ir mala rankomis, o veidas visai jau keistas: išraiškos niekaip neperprasi, it gyvsidabris, akys žvitrios, tamsios… Na, štai, dabar ir sargybinis suglumo. Tuojau pavojų skelbs. Gajus atsigręžė.

— Pone rotmistre, — pasakė jis, — leiskite kreiptis. Ten šimtas trisdešimt ketvirtojo seniūnas kažką atvedė. Ar neužmestumėt akies?

Ponas rotmistras priėjo prie lango ir pasižiūrėjo, jo antakiai net pašoko. Jis pastūmė rėmą, persisvėrė ir suriko, springdamas nuo įsiveržusių dulkių:

— Sargybini! Praleisti!

Gajus dar tebeuždarinėjo langą, kai koridoriuje sutrepsėjo žingsniai ir Zefas su savo keistuoju palydovu skersomis įžengė į raštinę. Iš paskos, sprausdamasis pro juos, įgriuvo sargybos viršininkas ir dar pora vaikinų iš budinčios pamainos. Zefas prispaudė rankas prie šlaunų, atsikrenkštė ir begėdiškai įsmeigęs į poną rotmistrą mėlynas akis sugergždė:

— Raportuoja šimtas trisdešimt ketvirto būrio seniūnas, perauklėjamasis Zefas. Trasoje sulaikytas štai šis žmogus. Pagal visus požymius — beprotis, pone rotmistre: ryja nuodingus grybus, nė žodžio nesupranta, kalba neaiškiai, vaikšto, kaip teikėtės pastebėti, nuogas.

Kol Zefas raportavo, sulaikytasis staigiais žvilgsniais naršė patalpą, šiurpiai ir keistai šypsodamasis visiems susirinkusiems — jo dantys buvo lygūs ir balti kaip cukrus. Ponas rotmistras, susinėręs rankas už nugaros, priėjo arčiau ir nužvelgė jį nuo galvos iki kojų.

— Kas jūs toks? — paklausė.

Sulaikytasis dar šiurpiau nusišypsojo, delnu patapšnojo sau per krūtinę ir neaiškiai ištarė kažką panašaus į „mah-simas”. Sargybos viršininkas sugageno, sargybiniai ėmė kikenti, ponas rotmistras taip pat nusišypsojo. Gajus neiškart suvokė, kas nutiko, o paskui susizgribo, kad vagių žargonu „mah-sim” reiškia „prarijau peiliuką”.

— Matyt, bus iš jūsiškių, — pasakė ponas rotmistras Zefui.

Zefas papurtė galvą, iš barzdos tankumyno išpurtydamas debesį dulkių.

— Nieku gyvu, — pasakė jis. — Mah-simas — šitaip jis vadina save, o vagių šnekos jis nesupranta. Taigi ne mūsiškis.

— Išsigimėlis tikriausiai, — spėjo sargybos viršininkas. Ponas rotmistras šaltai pažvelgė į jį. — Nuogas… — nuoširdžiai paaiškino sargybos viršininkas, atatupstas traukdamasis durų link. — Leiskite eiti, pone rotmistre? — šūktelėjo jis.

— Eikite, — leido ponas rotmistras. — Pasiųskite ką nors vadavietės gydytojo pono Zogu… Kur jį sugavote? — paklausė jis Zefo.

Zefas pranešė, kad šiąnakt jis su savo būriu šukavo kvadratą 2307, sunaikino keturis savaeigius įrenginius ir vieną nežinomos paskirties automatą, sprogimo metu prarado du žmones, viskas klojosi normaliai. Apie septintą valandą ryto priė jo laužo plentu iš miško atėjo štai šis nepažįstamasis. Jie pastebėję jį dar iš tolo, sekę iš krūmų, o paskui nutaikę tinkamą momentą ir sulaikę. Zefas iš pradžių palaikė jį bėgliu, paskui nusprendė, kad tai ne bėglys, o išsigimėlis, ir jau galutinai nutarė šauti, bet persigalvojo, nes tas žmogus… Čia Zefas, atsidūręs keblioje padėtyje, papurtė barzdą ir užbaigė:

— Nes man paaiškėjo, kad jis — ne išsigimėlis.

— Kaip jums tai paaiškėjo? — paklausė rotmistras, o sulaikytasis stovėjo nejudėdamas, sudėjęs rankas ant galingos krutinės ir žvilgčiojo tai į jį, tai į Zefą.

Zefas prisipažino, kad paaiškinti bus sunkoka. Pirmiausia, tas žmogus nieko nebijojo ir nebijo. Toliau: jis nusikabino nuo laužo katiliuką su putra ir nuvalgė lygiai trečdalį, kaip ir dera draugui, o prieš tai šaukė į mišką, turbūt kvietė jausdamas, kad mes kažkur netoliese. Toliau: jis norėjo pavaišinti mus grybais. Grybai buvo nuodingi, ir mes jų nevalgėme, ir jam nedavėme, bet jis aiškiai nėrėsi iš kailio, norėdamas mus pavaišinti, matyt, iš dėkingumo. Toliau: kaip yra gerai žinoma, joks išsigimėlis fizinėmis galiomis nepranoksta normalaus silpno žmogaus. O šitas pakeliui į čia nuvaikė mane kaip kokį berniūkštį, ėjo per išvartas it lygia žeme, per griovius šokinėjo, o paskui laukdavo manęs kitoje pusėje ir dar kažkodėl — iš šaunumo, ar ką? — kartais čiupdavo mane į glėbį ir bėgte nešdavo po du tris šimtus žingsnių…

Ponas rotmistras klausėsi Zefo, visa savo povyza spinduliuodamas atidžiausią dėmesį, bet vos tik Zefas nutilo, jis staigiai pasisuko į sulaikytąjį ir tiesiai į akis sulojo hontiškai:

— Jūsų pavardė? Laipsnis? Užduotis?

Gajų sužavėjo triuko miklumas, tačiau sulaikytasis akivaizdžiai nesuprato ir hontiškai. Jis vėl parodė savo puikiuosius dantis, paplekšnojo sau per krūtinę, ištarė: „Mah-simas”, — dūrė pirštu į šoną perauklėjamajam, ištarė: „Zefas”, — ir tada pradėjo kalbėti — lėtai, su ilgomis pauzėmis, rodydamas tai į lubas, tai į grindis arba brėždamas aplink save ratą. Gajui atrodė, kad toje kalboje užčiuopia kai kuriuos pažįstamus žodžius, bet tie žodžiai niekaip nebuvo susiję nei su situacija, nei vienas su kitu. „Louva… — kalbėjo sulaikytasis, o paskui: — Šurum-burum, šurum-burum… Samfys…” Kai jis nutilo, savo trigrašį įterpė kapralas Varibobu:

— Man atrodo, jis — mitrus šnipas, — pareiškė sena rašalinė. — Reikėtų pranešti ponui brigados vadui.

Bet ponas rotmistras nekreipė į jį dėmesio.

— Galite eiti, Zefai, — pasakė jis. — Į jūsų uolumą bus atsižvelgta.

— Nuolankiausiai dėkoju, pone rotmistre! — krioktelėjo Zefas ir jau buvo beeinąs, tik staiga sulaikytasis negarsiai šūktelėjo, pasilenkė per pertvarą ir sugriebė pluoštą švarių blankų, gulėjusių ant stalo priešais kapralą. Senas skrabalas mirtinai nusigando (irgi mat gvardietis), atšlijo ir metė plunksną į laukinį. Laukinis vikriai sugavo lekiančią plunksną ir, įsitaisęs čia pat, prie pertvaros, ėmėsi kažką braižyti blanke, nekreipdamas dėmesio į Gajų ir Zefą, sugriebusius jį iš šonų.

— Palikt! — įsakė ponas rotmistras, ir Gajus mielai pakluso: išlaikyti tą rudą meškiną buvo tas pat, kas bandyti sustabdyti tanką, pastvėrus už vikšro. Ponas rotmistras ir Zefas atsistojo abipus sulaikytojo ir žiūrėjo, ką jis ten braižo.

— Man atrodo, tai Pasaulio schema, — neužtikrintai pratarė Zefas.

— Hm… — atsiliepė ponas rotmistras.

— Na, žinoma! Štai centre jis pavaizdavo Pasaulio Šviesą, štai čia — Pasaulį… O čia, jo nuomone, esame mes.

— Bet kodėl viskas plokščia? — nepatikliai paklausė ponas rotmistras.

Zefas gūžtelėjo pečiais:

— Gal toks vaikiškas suvokimas… Infantilizmas… Štai, žiūrėkite! Va, jis parodo, kaip čionai pakliuvo.

— Taip, galbūt… Esu girdėjęs apie tokią beprotybės formą…

Gajui pagaliau pavyko prasisprausti tarp lygaus tvirto sulaikytojo peties ir dygių rudųjų Zefo atvašynų. Piešinys, kurį jis išvydo, atrodė juokingai. Šitaip vaikučiai pirmokėliai vaizduoja Pasaulį: viduryje mažas ratukas, reiškiantis Pasaulio Šviesą, aplink jį — didelis apskritimas, reiškiantis Pasaulio Sferą, o apskritime — riebus taškas, prie kurio pripiešus rankeles kojeles išeina „tai — Pasaulis, o tai — aš”. Net Pasaulio Sferos vargšas psichas nesugebėjo pavaizduoti taisyklingu apskritimu, jam išėjo kažkoks ovalas. Na, suprantama — nenormalus… Ir dar punktyru nubrėžė liniją, iš po pasaulio vedančią prie taško: štai, girdi, kaip aš čionai patekau.

Tuo tarpu sulaikytasis paėmė kitą blanką ir paskubomis priešinguose kampuose nubraižė dvi mažas Pasaulio Sferas, sujungė jas punktyrine linija ir dar pripiešė kažkokius užraitus. Zefas švilptelėjo netekęs vilties ir kreipėsi į poną rotmistrą: „Leiskite eiti?” Tačiau ponas rotmistras neleido.

– Ėė… Zefai, — tarė jis. — Kiek prisimenu, jūs darbavotės šitoje srityje… ė… — Jis sulenktu pirštu pabarbeno sau į momenį.

— Tikrai taip, — kiek padelsęs atsakė Zefas.

Ponas rotmistras žingsniais išmatavo raštinę.

— Ar negalėtumėte… ėė…,kaip pasakius… suformuluoti savo nuomonę apie šį subjektą? Profesionaliai, jei galima taip pasakyti…

— Nė nenumanau, — atsakė Zefas. — Pagal nuosprendį neturiu teisės profesinei veiklai.

— Aš suprantu, — pasakė ponas rotmistras. — Viskas teisingai. Vertinu. Bet…

Zefas, išpūtęs mėlynas akutes, stovėjo poza „ramiai”. Tuo tarpu ponas rotmistras akivaizdžiai buvo sutrikęs. Gajus puikiai suprato jį. Atvejis buvo ypatingas, valstybinės reikšmės. (O jei paaiškės, kad tas laukinis vis dėlto šnipas!) Be to, ponas vadavietės gydytojas Zogu, žinoma, puikus gvardietis, bet viso labo tik vadavietės gydytojas. Tuo tarpu rudoji koserė Zefas, prieš įklimpdamas į nusikalstamą veiklą, klasiškai išmanė savo amatą ir net buvo didelė garsenybė. Bet ir jį galima suprasti. Kiekvienas, net nusikaltėlis, net nusikaltėlis, suvokęs savo nusikaltimą, vis dėlto nori gyventi. O įstatjonas mirtininkams negailestingas: menkiausias nusižengimas — ir mirties bausmė. Čia pat. Kitaip negalima, tokie jau laikai, kada gailestingumas virsta žiaurumu ir tik žiaurumas yra tikrasis gailestingumas. Įstatymas negailestingas, bet išmintingas.

— Na, ką gi, — pasakė ponas rotmistras. — Nieko nepadarysi… O kaip žmogus… — Jis sustojo priešais Zefą. — Suprantate? Ne kaip profesionalas, o kaip žmogus — jūs tikrai manote, kad jis — pamišėlis?

Zefas vėl padelsė.

— Kaip žmogus? — pakartojo jis. — Na, žinoma, kaip žmogus: juk žmogui būdinga klysti… Tai štai, kaip žmogus, aš linkęs manyti, kad tai aštriai išreikštas asmenybės susidvejinimo atvejis, kai tikrasis „aš” išstumiamas ir pakeičiamas vaizduotės sukurtu „aš”. Vėlgi, kaip žmogus, aš, remdamasis gyvenimo patirtimi, rekomenduočiau elektros šoką ir fleopreparatus.

Kapralas Varibobu visa tai paslapčia užsirašė, bet pono rotmistro neapmulkinsi. Jis atėmė iš kapralo lapelį su užrašais ir įsidėjo frenčiaus kišenėn. Mah-simas vėl prašneko, kreipdamasis tai į poną rotmistrą, tai į Zefą, — kažko jis, bėdulis, norėjo, kažkas čia jam buvo negerai, — bet atsivėrė durys ir įėjo ponas vadavietės gydytojas, iškart matyti — atitrauktas nuo pietų stalo.

— Sveiki, Tootai, — suniurzgė jis. — Kas nutiko? Jūs, matau, gyvas ir sveikas, ir tai mane džiugina… O kas šitas tipas?

— Perauklėjamieji sugavo jį miške, — paaiškino ponas rotmistras. — Aš įtariu, kad jis pamišėlis.

— Simuliantas jis, o ne pamišėlis, — urgztelėjo ponas vadavietės gydytojas ir įsipylė vandens iš grafino. — Siųskite jį atgal į mišką, lai dirba.

— Jis ne mūsų, — paprieštaravo ponas rotmistras. — Ir mes nežinome, iš kur jis atsibastė. Manau, kadaise j į pasičiupo išsigimėliai, jis pas juos išprotėjo ir perbėgo mūsų pusėn.

— Teisingai, — niurgztelėjo ponas vadavietės gydytojas. — Reikia išprotėti, kad perbėgtum mūsų pusėn… — Jis priėjo prie sulaikytojo ir iškart suskato graibstyti šiam už vokų. Sulaikytasis klaikiai išsišiepė ir stumtelėjo gydytoją. — No no! — pratarė šis, vikriai griebdamas aną už ausies. — Stovėk lamiai, tu, eržile!..

Sulaikytasis pakluso. Ponas vadavietės gydytojas išvertė jo vokus, pasišvilpaudamas apčiupinėjo kaklą ir gerklę, sulenkė ir vėl ištiesė ranką, paskui šniokštuodamas pasilenkė ir trinktelėjo po keliais, grįžo prie grafino ir išgėrė dar vieną stiklą vandens.

— Rėmuo, — pranešė.

Gajus žvilgtelėjo į Zefą. Rudabarzdis, savąją patranką laikydamas prie kojos, stovėjo nuošaliau ir pabrėžtinai abejingai spoksojo į sieną. Ponas vadavietės gydytojas atsigėrė ir vėl griebėsi psicho. Čiupinėjo jį, barbeno, apžiūrinėjo dantis, dukart kumščiu trinktelėjo į pilvą, paskui iš kišęnės išsitraukė plokščią dėžutę, išvyniojo laidą, sujungė su lizdu iri ėmėsi dėlioti dėžutę prie įvairių laukinio kūno vietų.

— Va va, — sumurmėjo vyniodamas la „ą. — Ir dar nebylys?..

— Ne, — tarė ponas rotmistras. — Jis kaloa kažkokia meškų kalba ir tik protarpiais vartoja mūsiškus žodžius, bet smarkiai iškraipytus. Mūsų jis nesupranta. O štai jo piešiniai.

Ponas vadavietės gydytojas pažiūrėjo piešinius.

— Taip taip taip, — pasakė. — Įdomu… — Jis pagriebė kapralo rašiklį ir blanke greitai nupiešė katę, taip, kaip ją piešia vaikai, iš lazdelių ir ratukų. — Ką apie tai pasakysi, drauguži? — paklausė, atkišdamas piešinuką psichui.

Šis, nė sekundei nesusimąstęs, suskato darbuotis rašikliu, ir šalia katės atsirado keistas, vešliu kailiu apžėlęs gyvūnas sunkiu nemaloniu žvilgsniu. Tokio gyvūno Gajus nežinojo, užtat viena jis suvokė: tai jau buvo ne vaikiškas piešinukas. Nupiešta buvo puikiai, tiesiog nuostabiai. Net žiūrėti baisoka. Ponas vadavietės gydytojas ištiesė ranką paimti rašiklio, bet psichas atšlijo ir nupiešė dar vieną gyvūną, visai jau klaikų — su didžiulėmis ausimis, raukšlėta oda ir stora uodega vietoj nosies.

— Puiku! — ūktelėjo ponas vadavietės gydytojas, trinktelėjęs sau per šonus.

O psichas nerimo. Dabar jis jau piešė nebe gyvūną, o aiškiai — kažkokį aparatą, panašų į didelę permatomą miną. Jis labai mikliai pavaizdavo minos viduje sėdintį žmogų, į tą žmogų pabarbeno pirštu, o paskui tuo pačiu pirštu pastukseno sau į krūtinę ir ištarė:

— Mah-ssimas.

– Štai tą daikčiuką jis galėjo matyti prie upės, — be garso priėjęs pasakė Zefas. — Mes šiąnakt tokį sudeginome. Bet dėl pabaisų… — Jis palingavo galvą.

Ponas vadavietės gydytojas tarsi tik dabar būtų jį pastebėjęs.

— O, profesorius! — šūktelėjo jis perdėtai džiugiai. — Taigi mat ir sakau — raštinėje kažkuo dvokia. Ar nemalonėtumėte, kolega, savo išmintingą nuomonę skelbti šta-ai iš ano kampo? Būsiu labai dėkingas…

Varibobu sukikeno, o ponas rotmistras griežtai pasakė:

— Stokite prie durų, Zefai, ir neužsimirškite.

— Na, gerai, — tarė ponas vadavietės gydytojas. — Ir ką ketinate su juo daryti, Tootai?

— Tai priklauso nuo jūsų diagnozės, Zogu, — atsakė ponas rotmistras. — Jeigu jis simuliantas, perduosiu prokuratūrai, ten ir išsiaiškins. O jeigu beprotis…

— Jis — ne simuliantas, Tootai! — labai pakiliai pareiškė ponas vadavietės gydytojas. — Prokuratūroje jam visiškai nėra ką veikti. Bet aš žinau vieną vietelę, kur juo labai susidomės. Kur brigados vadas?

— Brigados vadas trasoje.

— Beje, tai nesvarbu. Juk budite jūs, Tootai? Štai ir siųskite šį ypač įdomų žaliūką šituo adresu… — Ponas vadavietės gydytojas įsitaisė prie pertvaros, prisidengdamas nuo visų pečiais ir alkūnėmis, ir kažką užrašė kitoje lapelio su paskutiniuoju piešinuku pusėje.

— O kas tai? — paklausė ponas rotmistras.

— Tai? Tai viena tokia įstaiga, kuri liks mums dėkinga, Tootai, už jūsų psichą. Pažadu.

Ponas rotmistras neužtikrintai pavartė blanką tarp pirštų, paskui nužingsniavo į tolimąjį raštinės kampą ir pamojo ponui vadavietės gydytojui prieiti. Kurį laiką jie kalbėjosi pusbalsiu, tad buvo galima išskirti tik pavienes pono Zogu replikas: „…Propagandos departamentas… Išsiųskite su patikėtiniu… Ne taipjau ir slapta!.. Aš garantuoju… Įsakysite jam pamiršti… Velniai griebtų, juk pienburnis vis tiek nieko nesupras!..”

— Gerai, — galiausiai pasakė ponas rotmistras. — Ruoškite lydraštį. Kaprale Varibobu!

Kapralas kilstelėjo pasturgalį.

— Kelionės dokumentai Gvardijos eiliniui Gaalui paruošti?

— Tikrai taip.

– Įrašykite į kelionės dokumentus su sargyba lydimą Mah-simą. Lydimas be antrankių, leidžiama važiuoti bendru vagonu… Eilini Gaalai!

Gajus trinktelėjo kulnais ir pasitempė.

— Klausau, pone rotmistre!

— Prieš prisistatydamas į naująją tarnybos vietą mūsų sostinėje, nugabensite sulaikytąjį adresu, užrašytu šiame lapelyje. Įvykdęs įsakymą lapelį atiduosite budinčiam karininkui naujojoje tarnybos vietoje. Adresą pamiršite. Tai jūsų paskutinė užduotis, Gaalai, ir jūs, žinoma, atliksite ją, kaip dera šauniam gvardiečiui.

— Bus atlikta! — išrėkė Gajus, apimtas neapsakomo susižavėjimo. Džiaugsmo, pasididžiavimo, laimės banga, karšta ištikimybės ekstazė užliejo jį, pakėlė, ėmė nešti į dangų. O, tos malonios žavingosios minutės, nepamirštamos minutės, sudrebinančios visą esybę, tos minutės, kai] išauga sparnai, švelnios paniekos visa kam grubiam, materialiam, kūniškam… Minutės, kai geidi ugnies ir įsakymo, kai trokšti, kad įsakymas susietų tave su ugnimi, sviestų tave į ugnį, prieš tūkstančius priešų, prieš atviras pabūklų žiotis, pasitikti milijonų kulkų… ir tat dar ne viskas, bus dar saldžiau, įkarštis apakins ir sudegins… O ugnie! O šlove! Įsakymas, įsakymas! Ir štai, štai!.. Jis atsistoja, tas augalotas stiprus gražuolis, brigados pasididžiavimas, mūsų kapralas Varibobu, tarsi ugnies deglas, tarsi šlovės ir ištikimybės statula, ir jis užtraukia, o mes visi pritarsime, visi kaip vienas…

Kovinga Gvardija žingsniu sunkiu

Tvirtoves trempia, skaisčiai tviska

Koviniai ordinai ir įkarštis akių

Lyg šviežias kraujas, ašmenis aptiškęs…

Ir visi dainavo. Dainavo puikusis ponas rotmistras Tootas,

Gvardijos karininko pavyzdys, pavyzdys tarp pavyzdžių, ir taip norisi už jį tučtuojau, skambant maršui, paaukoti gyvybę, sielą — viską… Ir ponas vavietės gydytojas Zogu, mielaširdingojo brolio pavyzdys, šiurkštus kaip tilaas kareivis ir švelnus kaip motinos rankos… Ir mūsų kapralas Varibobu, mūsiškis iki kaulų smegenių, senas kareiva, mūšiuose pražilęs veteranas… O, kaip tviska koviniai medaliai ant jo apsitrjoiusio ilgai tarnavusio mimduro, jam nėra nieko svarbiau už tarnybą, nieko svarbiau nei tarnauti… Ar atpažįstate mus. Nežinomi Tėvai mūsų, pakelkite iškamuotus veidus ir pažvelkite į mus, juk jūs matote viską, tad nejaugi nematote, kad mes čia, tolimame atšiauriame mūsų šalies pakrašty, su įkarščiu mirsime kančiose už Tėvynės laimę!..

Kliūtis nušluoja kumštis geležies nuožmus.

Nežinomi Tėvai mumis nenusivils!

Raudoki neraudojęs, prieše, — gailesčio nebus!

Šaunioji Gvardija atakon kils!

O Gvardija — įstatymo kovingas karde!

Ištikimi gvardiečiai — didvyriai šauniausi!

Kai mūšy jūsų kraujas verda,

Nežinomiems Tėvams nėra ko nerimauti!

Bet kas tai? Jis nedainuoja, jis stovi išsikėtęs, užsikvempęs ant pertvaros ir kraipo savo kvailą rudą galvą, ir šaudo akimis, ir vis šiepiasi, vis vaiposi… Prieš ką dantis šiepi, niekše? O, kaip norisi prieiti sunkiu žingsniu ir atsivėdėjus gvardiečio kumščiu — į tą šlykštų baltą vypsnį… Bet negalima, negalima, šitaip negvardietiška: juk jis viso labo psichas, apgailėtinas luošys, nelemtajam tikros laimės patirti, jis aklas, niekingas, menka žmogaus nuolauža… O tas rudas pašlemėkas nuo nepakeliamo skausmo susirietė kampe… Ė, ne, tai jau kas kita: jums visuomet skausmai galvas plėšo, kai mes dūstame iš įkarščio, kai mes trenkiame savo kovinį maršą ir trenkiame iki galo, nors plaučiai plyštų! Perauklėjamasis, nusikaltėlio snuki, rudas bandite, už krūtų tave, už tos bjaurios barzdos! Stok, niekše! Stovėk ramiai, kai gvardiečiai traukia savo maršą! Ir per makaulę, per makaulę, per purviną snukį, į įžūlias vėžio akutes… Štai taip, štai taip…

Gajus šveitė šalin perauklėjamąjį ir, trinktelėjęs kulnais, pasisuko į poną rotmistrą. Kaip visuomet po entuziastingo jaudulio priepuolio, ausyse spengė, o pasaulis saldžiai plaukė ir siūbavo akyse.

Kapralas Varibobu, pamėlęs tarsi nuo trūkio, laikydamasis už krūtinės, silpnai krankčiojo. Ponas vadavietės gydytojas, apsipylęs prakaitu ir išmuštas purpuro, godžiai gėrė vandenį tiesiai iš grafino ir traukė iš kišenės nosinę. Ponas rotmistras atsajai niaukstėsi, tarsi bandydamas kažką prisiminti. Prie slenksčio it purvina krūva languotų skudurų vartėsi rudasis Zefas. Jo veidas buvo sumuštas, Zefas šniurkščiojo krauju ir vos girdimai aimanavo pro sukąstus dantis. O Mah-simas nebesišypsojo. Jo veidas sustingo, virto visai įprastu žmogišku veidu; Mah-simas įsmeigęs apvalias akis, kiek prasižiojęs žiūrėjo į Gajų.

— Eilini Gaalai, — gergždžiančiu balsu pratarė ponas rotmistras. — Ėė… Ką ketinau jums sakyti… o gal jau ir pasakiau?.. Palūkėkite, Zogu, palikite ir man bent gurkšnelį vandens…

Trečias skyrius

Maksimas prabudo ir išsyk pajuto, kad galva apsunkusi. Kambaryje buvo tvanku. Naktį kažkas vėl uždarė langą. Beje, iš atidaryto irgi tiek tos naudos — miestas pernelyg arti, dieną virš jo matyti sustingusi rusva šleikščių išgarų kepurė, vėjas neša jas čionai, ir nepadeda nei atstumas, nei penktas aukštas, nei parkas apačioje. Kad taip dabar — po jęnų dušu, šmėstelėjo Maksimui, ir dar nuogutėliam iššokti į sodą! tik ne į šitą, nušašusį, nupuvusį, pilką nuo svilėsių, o į mūsiškį, kur nors prie Peterburgo, Karelijos sąsmaukoje, ir dar pabėgioti kokius penkiolika kilometrų kiek kojos neša, iš visų spėkų, ir ežerą perplaukti, o paskui kokias dvidešimt minučių pasivaikščioti dugnu, plaučius pamankštinti, palandžioti taip slidžių povandeninių riedulių… Jis pašoko, atlapojo langą, išsisvėrė į dulksną, giliai įkvėpė drėgno oro, užsikosėjo — ore buvo gausu priemaišų, o nuo lietaus lašų ant liežuvio liko metalinis prieskonis. Greitkeliu šnypšdamos ir švilpdamos lėkė mašinos. Apačioje spindėjo šlapia žolė, ant aukštos akmeninės tvoros atspindžius mėtė stiklo šukės. Parke vaikščiojo žmogelis drėgnu apsiaustu, į krūvą grėbė nukritusius lapus. Pro lietaus šydą priemiestyje neaiškiai buvo matyti plytiniai kažkokios gamyklos pastatai. Iš dviejų aukštų kaminų kaip visada tingiai šliaužė ir linko prie žemėst storos nuodingų dūmų gijos.

Dusnus pasaulis. Nelaimingas, liguistas pasaulis. Jis visas kažkoks nejaukus ir graudus kaip ta valdiška patalpa, kur žmonės su šviesiomis sagomis ir išgedusiais dantimis staiga nei iš šio, nei iš to pašėlo klykti, plyšoti iki gargimo, ir Gajus, toks simpatingas, gražus vaikinas, visiškai netikėtai ėmė iki kraujų tvatyti rudabarzdį Zefą, o tas net nesipriešino… Nelaimingas pasaulis… Radioaktyvi upė, paikas geležinis drakonas, užterštas oras ir nevalyvi keleiviai kerėpliškoje ratuotoje triaukštėje metalinėje dėžėje, leidžiančioje melsvus dūmus… Ir dar viena niūri scena — vagone, kai kažkokie šiurkštūs, kažkodėl fuzeliu dvokiantys žmonės kvatojimu ir mostais pravirkdė senyvą moterį, ir niekas jos neužtarė, vagonas sausakimšas, o visi žiūri į šalį, ir tik Gajus staiga pašoko, pabalęs iš pykčio, o gal iš baimės, kažką suriko tiems, ir anie išsinešdino… Labai daug pykčio, labai daug baimės, labai daug suirzusių… Jie čia visi suirzę ir prislėgti, tai suirzę, tai prislėgti. Gajus, akivaizdžiai geras, simpatingas žmogus, protarpiais staiga be suprantamos priežasties įniršdavo, pašėldavo rietis su kupė kaimynais, žvelgdayo į mane žvėries akimis, o paskui lygiai taip pat netikėtai puldavo į giliausią prostraciją. Ir visas vagonas elgėsi neką geriau. Valandų valandas keleiviai gana taikiai sėdėjo ar gulėjo, tyliai šnekučiuodamiesi, netgi pasikikendami, ir staiga kas nors imdavo vaidingai bambėti ant kaimyno, kaimynas nervingai atsikirsdavo, aplinkiniai, užuot juos raminę, įsiveldavo į rietenas, skandalas plėsdavosi, apimdavo visą vagoną, ir štai jau rėkia vienas ant kito, grūmoja, stumdosi, ir kažkas lipa per galvas, mosuodamas kumščiais, o kažką griebia už pakarpos, visa gerkle klykia vaikai, jiems irzliai tampomos ausys, o paskui viskas pamažu nurimsta, visi raukosi vieni prieš kitus, šnekasi nenoromis, nusigręžia… o kartais skandalas virsta kažkuo visai jau nepadoriu: akys išsprogusios, veidai išmušti raudonomis dėmėmis, balsai tiek pakelti, kad veriančiai spiegia, o kažkas isteriškai kvatoja, kažkas dainuoja, kažkas meldžiasi, virš galvos iškėlęs drebančias rankas… Beprotnamis… O už langų melancholiškai praplaukia nykūs pilki laukai, aprūkusios stotys, skurdžios gyvenvietės, kažkokie apleisti griuvėsiai; liesos, apskurusios moterys palydi traukinį įkritusių, liūdnų akių žvilgsniais…

Maksimas atsitraukė nuo lango, trumpai pastovėjo vidur ankšto kambarėlio atsipalaidavęs, jausdamas apatiją ir sielos nuovargį, paskui prisivertė susiimti į nagą ir šiek tiek pasimankštino, vietoj įrankio pasinaudojęs gremėzdišku mediniu stalu. Taip ir apkiausti galima, susirūpinęs pamanė jis. Dar dieną ar dvi aš, ko gero, ištversiu, o paskui teks sprukti, truputį paklajoti po miškus… būtų gerai pasprukus į kalnus — pažiūrėti kalnai čia nuostabūs, laukiniai… Tiesa, tolokai, per naktį nesuvaikščiosi… Kaip ten juos Gajus vadino? Zartakas… Įdomu, tai tikrinis pavadinimas ar išvis reiškia kalnus? Vis dėlto ką jau čia kalnai, ne apie kalnus man galvoti. Čia jau dešimt parų, o dar nieko nenuvei|cta…

Jis prasispraudė į dušinq ir keletą minučfų. prunkštė bei trynėsi po aštriu dirbtiniu lietučiu, tokiu pat bjauriu, kaip ir tikras, tiesa, vos vos šaltesniu, bet šiurkščiu, kalkėtu ir dar chloruotu, ir dar atitekėjusiu metaliniais vamzdžiais.

Jis nusišluostė dezinfekuotu rankšluosčiu ir viskuo nepatenkintas — ir šiuo drumzlinu rytu, ir šiuo tvankiu pasauliu, ir savo kvaila padėtimi, ir pernelyg riebiais pusryčiais, kuriuos jam dabar reikės valgyti — grįžo į kambarį pasikloti lovos, sudarkyto Renginio iš geležinio tinklo su dryžuotu tepaluotu blynu po švaria paklode.

Pusryčiai jau buvo atnešti, jie garavo ir dvokė ant stalo. Žuvis vėl uždarinėjo langą.

— Sveiki, — pasakė jai Maksimas vietine kalba. — Nereikia. Langas.

— Sveiki, — atsakė ji, spragsėdama gausiomis sklendėmis. — Reikia. Lietus. Blogai.

– Žuvie, — pasakė Maksimas rusiškai. Po teisybei, jos vardas buvo Nolu, bet Maksimas iš pat pradžių pakrikštijo ją Žuvimi — dėl bukos veido išraiškos ir šaltumo.

Ji atsisuko ir paželgė į jį nemirksinčiomis akimis. Paskui, nežinia kurį jau kartą, įrisidėjo pirštą prie nosies galiuko ir ištarė: „Moteris”, — dūrė į Maksimą: „Vyras”, — po to — į atsipykusią rudinę, kabančią ant kėdės atlošo: „Drabužiai. Reikia!” Kažkodėl ji negalėjo matyti vyriškio tik su trumpkelnėmis. Kažkodėl reikėjo jai, kad vyriškis prisidengtų nuo kojų iki kaklo.

Vyras ėmė rengtis, o ji paklojo lovą, nors Maksimas nuolat kartojo, kad darys tai pats; ji į kambario vidurį išstūmė stalą, kurį Merksimas vis nustumdavo prie sienos; ji ryžtingai atsuko šildymo rankenėlę, kurią Maksimas visada užsukdavo iki galo, ir visi vienodi Maksimo „nereikia” suduždavo į nemažiau vienodus jos „reikia”.

Rudinę prie kaklo užsisegęs vienintele perlūžusia saga, Maksimas priėjo prie stalo ir paknaibė valgį dvidante šakute. Dialogas buvo įprastas:

— Nenoriu. Nereikia.

— Reikia. Maistas. Pusryčiai.

— Nenoriu pusryčių. Neskanu.

— Reikia pusryčių. Skanu.

– žuvie, — jausmingai kreipėsi į ją Maksimas. — Žiaurus jūs žmogus. Pakliūtumėte jūs pas mane į Žemę, persiplėščiau, bet surasčiau maisto pagal jūsų skonį.

— Nesuprantu, — apgailestaudama pasakė ji. — Kas yra „žuvis”?

Su pasibjaurėjimu želėdamas riebų kąsnį, Maksimas paėmė popieriaus ir pavaizdavo karšį iš priekio. Ji įdėmiai patyrinėjo piešinį ir įsidėjo chalato kišenėn. Visa, ką tik Maksimas nupiešdavo, ji pasiimdavo ir kažkur išnešdavo. Maksimas piešė daug, mielai ir jausdamas malonumą: laisvu laiku ir naktimis, kai negalėdavo užmigti — veikti čia visiškai nebuvo ką. Jis piešė gyvūnus ir žmones, braižė lenteles ir diagramas, kūrė anatominius pjūvius. Jis vaizdavo profesorių Megu panašų į begemotą ir begemotus, panašius į profesorių Megu, jis braižė universaliąsias linkoso lenteles, mašinų schemas ir istorinių sekų diagramas, jis sunaudojo kalnus popieriaus, ir visa tai išnykdavo Žuvies kišenėje be jokių regimų pasekmių kontakto procedūrai. Profesorius Megu, kitaip — Begemotas, tiu-ėjo savo metodą ir neketino jo atsisakyti.

Universalioji linkoso lentelė, kurios studijavimu privalo prasidėti bet koks kontaktas. Begemoto nė kiek nedomino. Vietinės kalbos ateivį mokė tik Žuvis, ir tat vien tam, kad būtų patogiau bendrauti, kad užsidarinėtų langą ir nevaikščiotų be rudinės. Ekspertai išvis nebuvo įtraukti į kontaktą. Su Maksimu dirbo Begemotas, ir tik Begemotas.

Tiesa, jis turėjo gana galingą tyrinėjimo priemonę — mentoskopinę techniką, ir Maksimas stendo kėdėje praleisdavo po keturiolika šešiolika valandų per parą. Beje, mentoskopą Begemotas turėjo gerą. Jis prasismelkdavo gana giliai į prisiminimus ir buvo gana didelės skiriamosios gebos. Turint tokį prietaisą, ko gero, buvo galima kalbos ir nemokėti. Tačiau Begemotas mentoskopu naudojosi kažkaip keistai. Demonstruoti savo paties mentogramas jis atsisakydavo kategoriškai ir net šiek tiek pasipiktinęs, o Maksimo mentogramas vertino savotiškai. Maksimas specialiai buvo paruošęs visą prisiminimų programą, ir ji turėjo pakankamai išsamiai pristatyti aborigenams socialinį, ekonominį ir kultūrinį Žemės gyvenimą. Tačiau panašios mentogramos nekėlė Begemotui jokio entuziazmo. Begemotas vaipė fizionomiją, mykė, atsitraukdavo, imdavo skambinti telefonu arba, atsisėdęs už stalo, nykiai graužti asistentą, tuo pačiuis kartodamas sodrų žodelį „massarakš”. Užtat, kai Maksimas ekrane susprogdindavo ledo uolą, prispaudusią laivą, arba skorčeriu ištaškydavo šarvinį vilką, arba iš gigantiško kvailo pseudoaštuonkojo atimdavo ekspres-laboratoriją. Begemoto nė už ausų nebūdavo įmanoma atplėšti nuo mentoskopo. Jis tyliai spygaudavo, džiugiai plekšnodavo delnais sau per plikę ir rūsčiai rėkdavo ant nusikamavusio asistento, prižiūrinčio vaizdo įrašymą. Chromosferinio protuberanto vaizdas profesorių neapsakomai sužavėjo, lyg niekad gyvenime jis nebūtų matęs nieko panašaus, o dar jam laimi patiko meilės scenos, kurias Maksimas daugiausia specialiai perėmė iš kino filmų, kad aborigenai bent kiek nutuoktų apie jausminį žmonijos gyvenimą.

Toks nevykęs požiūris į medžiagą Maksimui kėlė liūdnas mintis. Atrodė, kad Begemotas — joks profesorius, o tik paprasčiausias inžinierius mentoskopininkas, ruošiantis duomenis tikrajai kontakto komisijai, su kuria Maksimui dar reikėsią susidurti, o kada tai bus — nežinia. Tokiu atveju piršosi išvada, kad Begemotas — gana primityvi asmenybė, lyg berniūkštis, kurį „Kare ir taikoje” domina vien tik batalinės scenos. Tai buvo užgaulu: Maksimas atstovavo Žemei ir — garbės žodis! — turėjo pagrindo tikėtis rimtesnio partnerio kontaktui.

Tiesa, buvo galima spėti, kad šis pasaulis įsikūręs nežinomų tarpžvaigždinių trasų sankryžoje ir ateiviai čia ne pirmiena. Tiek ne pirmiena, kad dėl kiekvieno naujai atvykusio čia jau nebeformuojamos specialios autoritetingos komisijos, o tiesiog iš jo išpimipuojama efektyviausia informacija ir tuo apsiribojama. Tokią prielaidą lyg ir pagrindė tai, kalip operatyviai žmonės su šviesiomis sagomis, akivaizdžiai — ne specialistai, susigaudė, kas ir kaip, ir be jokio blaškymosi nusiuntė ateivį ten, kur derėjo. O gal kokie nors nehumanoidai, pabuvoję čia anksčiau, taip prastai pasirodė, kad dabar aborigenai į visa, kas iš kitų planetų, žiūri su tam tikru nepasitikėjimu, o tuomet visas tas profesoriaus Begemoto bruzdesys su mentoskopu yra tik kontakto iliuzija, laiko tempimas, kol kokios nors aukštos instancijos lemia mano ateitį.

Šiaip ar taip, prasti mano popieriai, nusprendė Maksimas, galuodamasis paskutiniu kąsniu. Reikia greičiau išmokti kalbą, ir tuomet viskas paaiškės…

— Gerai, — pasakė Žuvis, paimdama jo lėkštę. — Eikime.

Maksimas atsiduso ir pakilo. Jie išėjo į koridorių. Šis buvo ilgas, purvinai žydras; ir dešinėje, ir kairėje tęsėsi virtinės uždarytų durų, lygiai tokių pat, kaip ir durys į Maksimo kambarį. Maksimas niekada nieko čia nesutiko, bet porą kartų girdėjo už durų kažkokius keistus sujaudintus balsus. Gal ten irgi buvo laikomi ateiviai, laukiantys, kaip pakryps likimas.

Žuvis plačiu vyrišku žingsniu ėjo priekyje, tiesi it lazda, ir staiga Maksimui jos labai pagailo. Šiai šaliai grožio industrija, matyt, dar tebebuvo nežinoma, ir vargšelei Žuviai beliko manytis pačiai. Su tais skystais neaiškios spalvos plaukais, styrančiais iš po baltos kepuraitės; su tomis didžiulėmis, atsikišusiomis per chalatą mentimis; su pasibaisėtinai liesomis kojomis turbūt visiškai neįmanoma pasijusti esant prideramo lygio — na, nebent šalia būtybių iš kitų planetų, be to, nehumanoidų. Profesoriaus asistentas žiūrėjo į ją iš aukšto, o pats Begemotas išvis nepastebėdavo ir kreipdavosi į ją ne kitaip, kaip: „Y-y-y…”, — kas jam veikiausiai atitiko interkosminį „Ė-ė-ė…” Maksimas prisiminė ir pats ne kažin kaip su ja elgęsis, ir pajuto sąžinės graužatį. Jis prisivijo Žuvį, paglostė kaulėtą jos petį ir tarė:

— Nolu šaunuolė, gera.

Ji atgręžė į jį perkarusį veidą ir tapo kaip niekad panaši į nustebusį karšį, žiūrint iš priekio. Tada nimietė jo ranką, suraukė vos įžiūrimus antakius ir griežtai pareiškė:

— Maksimas negeras. Vyras. Moteris. Nereikia.

Maksimas susigėdo ir vėl kiek atsiliko. Šitaip jie pasiekė koridoriaus galą. Žuvis stumtelėjo duris, ir jie atsidūrė dideliame šviesiame kambaryje, kurį Maksimas patyliukais vadino priimamuoju. Langai čia buvo neskoningai papuošti stačiakampėmis grotomis iš storų geležinių virbų; į Begemoto laboratoriją vedė aukštos, oda apkaltos durys, o prie jų nuolat kažkodėl sėdėjo du labai aukšti nejudrūs aborigenai, neatsakinėjantys į pasisveikinimą ir tarsi niekad neišnyrantys iš transo.

Žuvis kaip visuomet iškart nuėjo į laboratoriją, Maksimą palikusi priimamajame. Maksimas kaip visuomet pasisveikino, jam kaip visuomet niekas neatsakė. Durys į laboratoriją liko praviros, ten garsiai kalbėjo suirzęs Begemotas ir skardžiai spragsėjo įjungtas mentoskopas. Maksimas priėjo prie lango, kurį laiką žvelgė į ūkanotą drėgną kraštovaizdį, į miškingą lygumą, perkirstą greitkelio juostos, į aukštą metalinį bokštą, vos įžiūrimą rūke, greitai pajuto nuobodulį ir nelaukdamas, kol pakvies, įžengė į laboratoriją.

Čia, kaip įprasta, maloniai dvelkė ozonu, mirgėjo dubliuojantys ekranai, nusigalavęs plikis asistentas neįsimenamu vardu, o pravarde Toršeras, dėjosi derinąs aparatūrą, o iš tiesų smalsiai klausėsi skandalo. Laboratorijoje kaip tik ir vyko skandalas.

Begemoto kėdėje už Begemoto stalo sėdėjo nepažįstamas žmogus kvadratiniu šerpetotu veidu ir raudonomis užgriuvusiomis akimis. Begemotas stovėjo priešais jį išsižergęs, įsisprendęs į šonus ir vos vos pasilenkęs. Jis rėkė. Jo kaklas buvo pilkai pamėlęs, plikė liepsnojo saulėlydžio purpuru, iš burnos toli tiško purslai.

Stengdamasis nekristi į akis, Maksimas tylutėliai nuėjo į savo darbo vietą ir pusbalsiu pasisveikino su asistentu. Toršeras, būtybė nervinga, išdirginta, siaubo apimtas atšoko ir užkliuvo už storo kabelio. Maksimas vos spėjo sugriebti Toršerą už pečių, nelaimingasis užvertęs akis suglebo. Ir mirtinai išbalo. Keistas jis buvo žmogus, Maksimo bijojo taip, kad net traukuliai sugriebdavo. Iš kažkur be garso išdygo Žuvis su atidarytu buteliuku, kurį iškart pakišo Toršerui po nosimi. Toršeras žagtelėjo ir atsigaivelėjo. Kol vėl nenuslydo į nebūtį, Maksimas atrėmė jį į geležinę spintą ir skubiai atsitraukė.

Įsitaisęs stendo kėdėje, jis pastebėjo, kad Šerpetotasis nepažįstamasis liovėsi klausytis Begemoto ir įdėmiai apžiūrinėja jį, Maksimą. Šis draugiškai nusišypsojo. Nepažįstamasis vos vos palenkė galvą. Staiga Begemotas su klaikiu trenksmu vožė kumščiu į stalą ir čiupo telefoną. Pasinaudojęs pauze, nepažįstamasis ištarė keletą žodžių — Maksimas suprato tik „reikia” ir „nereikia”, — paėmė nuo stalo kieto melsvoko popieriaus lapelį su ryškiai žaliu apvadu ir pamosavo ore Begemotui prieš nosį. Begemotas apmaudžiai numojo ranka ir tučtuojau susfeato loti į telefono ragelį. „Reikia”, „nereikia” ir nesuprantamas „massarakš” biro kaip iš gausybės rago, o dar Maksimas išskjė žodį „langas”. Baigėsi tuo, kad suirzęs Begemotas tėškė ausines, dar kelis kartus amtelėjo ant nepažįstamojo, apspjaudydamas šį nuo galvos iki kojų, ir išturseno, trenkęs durimis.

Nepažįstamasis nusišluostė veidą nosine, pakilo nuo kėdės, atidarė ant palangės gulėjusią ilgą plokščią dėžutę ir išėmė iš jos kažkokius tamsius rūbus.

— Prieikite, — kreipėsi jis į Maksimą. — Renkitės.

Maksimas atsigręžė į Žuvį.

— Prieikite, — pasakė Žuvis. — Renkitės. Reikia.

Maksimas suvokė, kad ilgai laukęs pagaliau sulaukė likimo posūkio — kažkur kažkas kažką nusprendė. Pamiršęs Žuvies pamokymus, jis tučtuojau nusimetė tą bjaurią rudinę ir nepažįstamajam padedant apsitaisė naujuoju rūbu. Maksimo nuomone, tas rūbas nebuvo nei dailus, nei patogus, tik lygiai toks pat kaip nepažįstamojo. Netgi buvo galima spėti, kad nepažįstamasis paaukojo nuosavą atsarginį drabužį, mat puspalčio rankovės buvo trumpokos, o kelnės kabojo it maišai ir smuko. Vis dėlto visiems kitiems naujuoju drabužiu vilkinčio Maksimo išvaizda džiugino širdį. Nepažįstamasis kažką pritariamai murmėjo. Žuvis, nutaisiusi švelnesnę veido išraišką, kiek tai įmanoma kailiui, glostė Maksimui pečius ir timpčiodama taisė puspaltį, ir net Toršeras, susigūžęs už pulto, blaai šypsojosi.

— Eime, — paragino nepažįstamasis ir pasuko į duris, pro kurias išturseno įniršęs Begemotas.

— Iki pasimatymo, — pasakė Žuviai Maksimas. — Ačiū, — pridūrė jis rusiškai.

— Iki pasimatymo, — atsakė Žuvis. — Maksimas geras. Sveikas. Reikia.

Atrodo, ji susijaudino iki širdies gelmių. O gal sielojosi, kad drabužis nelabai tinkamas. Maksimas pamojo išblyškusiam Toršerui ir išskubėjo paskui nepažįstamąjį.

Jie perėjo keletą kambarių, užstatytų gremėzdiška archajiška aparatūra, tarškančiu ir čerškiančiu liftu nusileido į pirmą aukštą ir atsidūrė plačiame žemame vestibiulyje, į kurį prieš kelias dienas Gajus Maksimą ir atvedė. Ir vėl, kaip prieš kelias dienas, teko laukti, kol sutvarkys kažkokius dokumentus, kol juokingas žmogelis su paika kepure kažką pakeverzos rausvuose blankuose, o raudonaitis nepažįstamasis kažką pakeverzos žaliuose blankuose, o panelytė su optiniais akių stiprintuvais tuose blankuose įtrėkš violetinius antspaudus; o paskui visi keičiasi blankais ir antspaudais ir, beje, susipainioja, ir rėkia vieni ant kitų, ir griebiasi telefono, ir pagaliau žmogelis su paika kepure pasiima du žalius ir vieną rausvą blanką, be to, rausvąjį jis plėšia perpus ir pusę atiduoda panelytei, dėliojančiai antspaudus, o šerpetotasis nepažįstamasis gauna du rausvus blankus, mėlyną storą kartono lakštą ir dar apskritą metalinį ženklelį su įspaustu tižrašu, ir po minutės jis visa tai atiduoda augalotam žmogui su šviesiomis sagomis, stovinčiam prie išėjimo per dvidešimt žingsnių nuo žmogelio su paika kepure, ir kai jie jau atsiduria gatvėje, augalotasis staiga ima gargždžiai šaukti, ta raudonakis nepažįstamasis grįžta atgal, paaiškėja, kad jis užmiršo pasiimti mėlynąjį kartoninį kvadratėlį; jis pasiima mėlynąjį kartoninį kvadratėlį ir giliai atsidusęs susibruka jį kažkur sau į užantį. Tik tada Maksimas, jau spėjęs peršlapti, gali sėsti į neracionaliai ilgą automobilį raudonakiui iš dešinės, o šis suirzęs pūkščia ir vis kartoja Begemoto mėgstamą užkeikimą — „massarakš”.

Mašina suurzgė, lengvai pajudėjo, atitrūko nuo sustingusios kitų, tuščių ir šlapių, mašinų bandos, nuriedėjo plačia asfaltuota aikštele priešais pastatą, aplenkė didžiulę klombą su nugeibusiomis gėlėmis, palei aukštą geltoną sieną, viršuje nubertą stiklo šukėmis, jau buvo besukanti į plentą, bet staiga sustojo.

— Massarakš, — vėl sušnypštė raudonakis ir išjungė variklį.

Plentu driekėsi ilga kolona vienodų dėmėtų simkvežimių kreivai sukniedytais, aplamdytais geležiniais kėbulais. Virš bortų šmėkšojo eilės nejudančių apvalainų objektų, blizgančių metaline drėgme. Sunkvežimiai judėjo lėtai, išlaikydami vienodus tarpus, tolygiai gargdami varikliais ir skleisdami klaikią organinių degėsių smarvę.

Maksimas apžiūrėjo savosios pusės dureles, sumojo, kas ir kaip, ir pakėlė stiklą. Raudonakis, nežiūrėdamas į jį, išbėrė ilgą ir visiškai nesuprantamą frazę.

— Nesuprantu, — pasakė Maksimas.

Raudonakis pasisuko į jį nustebusia veido išraiška ir, sprendžiant iš intonacijos, kažko paklausė. Maksimas papurtė galvą.

— Nesuprantu, — pakartojo.

Raudonakis lyg ir dar labiau nustebo, įbruko ranką į kišenę, išsitraukė plokščiąją dėžutę, kimšte prikimštą ilgų baltų lazdelių, vieną jų įsidėjo į bumą, o kitas pasiūlė Maksimui. Šis iš mandagumo dėžutę paėmė ir apžiūrėjo. Dėžutė buvo kartoninė, nuo jos stipriai trenkė kažkokiais džiovintais augalais. Maksimas paėmė vieną lazdelę, atsikandol gabaliuką ir išspjovė. Tai buvo ne maistas.

— Nereikia, — pasakė jis, grąžindamas dėžutę raudonakiui. — Neskanu.

Raudonakis žiūrėjo į jį prasižiojęs. Baltoji lazdelė kabojo prilipusi jam ant lūpos. Maksimas vietiniu papročiu palietė savo nosies galii pirštu ir prisistatė: „Maksimas”. Raudonakis kažką sumarmėjo, jo rankoje staiga įsižiebė ugnelė, jis panardino į ją baltosios lazdelės galą, ir automobilį tučtuojau užtvindė vimdantys dūmai.

— Massarakš! — pasipiktinęs šūktelėjo Maksimas ir atlapojo dureles. — Nereikia!

Jis suprato, kas yra tos lazdelės. Vagone, kuriuo jie važiavo su Gajumi, mažne visi vyrai nuodijo orą tokiais pat dūmais, bet tam jie naudojo ne baltas lazdeles, o trumpus arba ilgus medinius daikčiukus, panašius į senovines vaikų švilpynes. Jie traukė į save kažkokį narkotiką — paprotys, be abejo, kuo žalingiausias, ir tada, traukinyje, Maksimas guodėsi bent tuo, kad simpatingasis Gajus, atrodo, irgi kategoriškai nusiteikęs prieš jį.

Nepažįstamasis paskubomis išmetė narkotinę lazdelę per langą ir kažkodėl delnu sumosavo sau prieš veidą. Maksimas dėl visa ko taip pat pamosavo delnu, o paskui dar kartą prisistatė. Paaiškėjo, kad raudonakis vardu Fankas, tuo pokalbis ir baigėsi. Kokias penkias minutes jie sėdėjo palankiai susižvalgydami ir vienas po kito rodydami į begalinę sunkvežimių koloną bei kartodami: ‘‘Massarakš”. Paskui begalinė virtinė baigėsi, ir Fankas išsuko į plentą.

Tikriausiai jis skubėjo. Bent jau nedelsdamas užkaukino variklį, paskui įjungė kažkokį šlykščiai žviegiantį įtaisą ir, Maksimo nuomone, nesilaikydamas jokių saugumo taisyklių nušvilpė plentu; jis lenkė koloną, vos spėdamas išvengti priešais atlekiančių mašinų.

Sunkvežimių koloną jie aplenkė; vos neišlėkdami į šalikelę išsisuko nuo plataus raudono klerkalo su vienišu, visai peršlapusiu vairuotoju; prašvilpė pro šlapio iškastinio gyvūno traukiamas medines vežėčias su klibančiais stipinuotais ratais; kaukdami suginė į griovį grupę praeivių su brezentiniais lietpalčiais; įlėkė milžiniškų kuplių medžių, lygiomis eilėmis susodintų abipus kelio, paunksnėn — Fankas važiavo vis greičiau, priešpriešinis oro srautas staugė spoileriuose, priekyje kaukimo išgąsdintos mašinos traukėsi į šalikeles, užleisdamos kelią. Fanko automobilis Maksimui atrodė pernelyg nestabilus, nepritaikytas tokiems greičiams; jam buvo nejauku.

Netrukus kelią apstojo namai — automobilis įsiveržė į miestą, ir Fankui teko gerokai sumažinti greitį. Anąsyk, su Gajumi, Maksimas iš stoties važiavo visuomeninio transporto gremėzdu, keleivių prisigrūdusiu be jokio saiko. Jo galva rėmėsi į žemas lubas, aplink bendrakeleiviai keikėsi ir dūmijo, negailestingai mindė kojas, maigė šonus kažkokiais kietais atsikišimais, be to, buvo vėlyvas vakaras, seniai neplauti stiklai užakę purvu ir dulkėmis, ir dar juose atsispindėjo blausios vidaus apšvietimo lemputės, tad miesto Maksimas taip ir nematė. Užtat pamatė dabar.

Gatvės buvo neproporcingai siauros ir sausakimšos mašinų. Fanko automobilis vos vilkosi, iš visų pusių suspaustas pačių įvairiausių ratuotų mechanizmų. Priešakyje, užgoždamas pusę dangaus, stūksojo furgono galas, visas nulebedytas įvairiaspalviais užrašais ir prastais žmonių bei gyvūnų atvaizdais. Iš kairės, nelenkdami, bet ir neatsilikdami, šliaužė du vienodi automobiliai, prisikimšę mostaguojančių vyrų ir moterų. Gražių moterų, įspūdingi ne tokių kaip Žuvis. Dar kairiau, dundėdama geležimi, vilkosi tam tikra elektrinio traukinio atmaina, nuolat žarstanti mėlynas ir žalias kibirkštis, aklinai prisimurdžiusi keleivių, kurie kekėmis sviro pro visas duris. Dešinėje buvo šaligatvis — transportui uždrausta asfalto juosta. Ja tirštu srautu plūdo žmonės šlapiais pilkų ir juodų spalvų rūbais, kliuvinėjo vieni už kitų, lenkė vieni Idtus, išsilenkinėjo, spraudėsi pečiais į priekį, sukdavo į atviras, skaisčiai apšviestas duris ir maišėsi su miniomis, knibždančiomis už didžiulių rasojančių vitrinii, o kartais staiga susiburdavo didelėmis grupėmis, sudarydami kamščius ir verpetus, tempdavo kaklus, kažk užsižiūrėdami. Čia buvo daugybė sulysusių ir blyškių veidų, labai panašių į Žuvies, beveik visi jie buvo negražūs, pernelyg, nesveikai, išdžiūvę, pernelyg išbalę, nemalonūs, kampuoti. Bet vis tiek atrodė, kad tie žmonės patenki?iti: jie dažnai ir noriai juokėsi, elgėsi laisvai, jų akys spindėjo, visur skambėjo garsūs gyvi balsai. Ko gero, šis pasaulis vis dėlto laimingas, pamanė Maksimas. Bent jau gatvės, nors ir purvinos, vis dėlto atliekomis neužverstos, o ir namai atrodo gana smagiai: beveik visuose ląng;uose — šviesa, nes diena ūkanota, vadinasi, elektros energijos jie, matyt, nestokoja. Labai linksmai spindi reklama, o tie sukritę veidai — ką gi, esant tokiam triukšmo lygiui gatvėse ir tokiai oro taršai, nieko kita tikėtis ir neverta. Skurdus, apleistas, ne itin sveikas pasaulis,, o pažiūrėti vis dėlto beveik laimingas.

Staiga gatvėje kažkas persimainė. Pasigirdo jaudulio kupini riksmai. Kažkoks žmogus užsikeberiojo į žibinto stulpą ir pakibęs ant jo ėmė energingai rėkauti, mostaguodamas laisvąja ranka. Kažkas ant šaligatvio užfiainavo. Žmonės stabčiojo, plėšė nuo galvų dangaliis, sprogino akis ir dainavo, šaukė iki užkimimo, siaurus veidus gręždami į didžiulius spalvingus užrašus, staiga plykstelėjusius skersai gatvę.

— Massarakš… — sušnypštė Pankas, o mašina suvinguriavo.

Maksimas žvelgė į jį. Pankas buvo mirtinai išblyškęs, jo veidas persikreipė. Kinkuodamas galvą, jis vargiai atplėšė ranką nuo vairo ir įsispoksojo į laikrodį. „Massarakš…” — suaimanavo jis ir ištarė dar keletą žodžių, iš kurių Maksimas atpažino tik „nesuprantu”. Paskui Pankas atsigręžė per petį, ir jo veidas persikreipė dar smarkiau. Maksimas taip pat atsigręžė, bet užnugaryje nebuvo nieko ypatinga. Ten slinko uždaras ryškiai geltonas automobilis, kvadratinis, panašus į dėžę.

Riksmai gatvėje skardeno jau visai nebepakenčiamai, bet Maksimui tai nerūpėjo. Panko sąmonė akivaizdžiai geso, o mašina tebejudėjo pirmyn; furgonas priekyje sustojo, tvykstelėjo signaliniai žibintai, išterliotas galas staiga priartėjo, pasigirdo atgrasus džeržgesys, duslus smūgis, ir sulamdytas variklio gaubtas stojo piestu.

— Fankai! — riktelėjo Maksimas. — Fankai! Nereikia!

Fankas dryksojo, ranką ir galvą nusvarinęs ant ovalaus vairo, ir garsiai, tankiai dejavo. Aplink žviegė stabdžiai, judėjimas stojo, kaukė signalai. Maksimas papurtė Fanką už peties, liovėsi, atlapojo dureles ir išsikišęs sušuko rusiškai: „Čionai! Jam bloga!” Prie automobilio jau susispietė dainuojanti, rėkianti, erzeliuojanti minia, energingai mostagavo rankos, drebėjo virš galvų iškelti kumščiai, dešimtys porų pritvinkusių, išsprogusių akių pašėlusiai vartėsi akiduobėse — Maksimas ničnieko nesuprato: ar tie žmonės piktinosi avarija, ar kažkuo beprotiškai džiaugėsi, ar kažkam grasino. Šaukti buvo beprasmiška, pats savęs neišgirstum, tad Maksimas vėl sutelkė dėmesį į Fanką. Dabar šis tysojo atsilošęs, atkraginęs veidą; ir iš visų jėgų delnais minkė smilkinius, skruostus, kiaušą, ant jo lūpų burbuliukais telkėsi seilės. Maksimas suprato, kad jį kamuoja nepakeliamas skausmas, tad tvirtai suėmė už alkūnių, paskubomis įsiręždamas, ruošdamasis tą skausmą perimti sau. Jis nebuvo tikras, kad tai pavyks su svetimos planetos būtybe, ieškojo ir negalėjo rasti nervinio ryšio, o čia dar pats Fankas, atplėšęs rankas sau nuo smilkinių, įrėmė jas Maksimui į krūtinę, iš visų menkų jėgų ėmė stumti jį šalin, ka beviltiškai murmėdamas verksmingu balsu. Maksimas suprato tik tiek: „Eikite, eikite…” Buvo aišku, kad Fankui prastai.

Čia pat durelės Fanko pusėje atsidarė, į mašiną susigrūdo du tipai įaudrintais veidais po juodomis beretėmis, blykstelėjo eilės metalinių sagų, o Maksimą daugybė tvirtų rankų tučtuojau sugriebė už pečių, šonų, kaklo, atplėšė nuo Fanko ir ištraukė iš automobilio. Jis nesipriešino — tose rankose nebuvo justi grėsmės ar piktų kėslų, veikiau jau atvirkščiai. Nustumtas į Įdegančiąminią jis matė, kaip tiedu, su beretėmis, nusiyedė palaužtą, susirietusį Fanką prie geltonojo automobilio, o dar trejetas, taip pat su beretėmis, išstumdė apli jį rankomis mosuojančius žmones. Paskui staugianti minia susitelkė aplink sumaigytą automobilį, mašina nerangiai sujudėjo, kilstelėjo, ore šmėstelėjo lėtai besisukantys guminiai ratai, ir štai ji jau guli apversta, o minią siūbteli ant jos, ir visi rėkia, dainuoja, ir visi apimti kažkokios įnirtingos, pamišusios linksmybės.

Maksimąnųstūmė prie pastato sienos, prispaudė prie drėgnos stiklinės vitrinos, ir jis, ištempęs kaklą, per galvas išvydo, kaip geltonasis automobilis, rykaudamas šaltai it žvangantis varis, pajudėjo, suspindo aibe ryškių šviesų, prasibrovė pro žmonių bei mašinų minią ir išnyko.

Ketvirtas skyrius

Vėlų vakarą Maksimas pajuto, kad persisotino šituo miestu, kad nieko daugiau nebenori matyti, tik mielai ką nors suvalgytų. Visą dieną jis nebuvo nė prisėdęs, išvydo nepaprastai daug, beveik nieko nesuprato, tiesiog nuklausydamas sužinojo keletą naujų žodžių ir tapatindamas iškabas bei afišas pažino keletą vietinių raidžių. Nelaimė su Fanku sutrikdė ir nustebino jį, bet iš esmės jaunuolis buvo netgi patenkintas, kad vėl yra paliktas savo valiai. Maksimas mėgo savarankiškumą, o kaip tik šio jam labai ir trūko visą tą laiką, kol lindėjo penkiaaukščiame prastai vėdinamame Begemoto termitje. Pagalvojęs jis nutarė laikinai pasimesti. Mandagiunas lieka mandagumu, o informacija yra informacija. Žinoma, kontakto procedūra — dalykas šventas, bet geresnės progos prisirinkti nepriklausomos informacijos tiloiausiai nepasitaikys…

Miestas stulbino. Jis spaudėsi prie žemės, visas judėjimas čia vyko arba ant žemės, arba po ja, milžiniškos erdvės tarp namų ir virš namų buvo tuščios, užleistos dūmams, lietui ir rūkui. Miestas buvo pilkas, prismilkęs, blankus, kažkoks visur vienodas — ne pastatais, kurių pasitaikydavo gana gražių, ne monotonišku minių knibždėjimu gatvėse, ne savo begaline drėgme, ne ištisinio mūro ir asfalto keista negyvastim — vienodas jis buvo kažkokia savo esme, kažkuo pačiu svarbiaĮfisiu. Jis buvo panašus į milžinišką laikrodžio mechanizmą, kuriame nėra pasikartojančių detalių, bet viskas juda, sukasi, sukimba ir atsiskiria vieningu amžinu ritmu, kurio pasikeitimas gali reikšti tik viena: gedimą, lūžį, paliovą. Gatves su aukštais mūro pastatais keitė gatvelės su mažais mediniais namukais; minių knibždėjimą keitė didinga erdvių aikščių tuštuma; pilkus, rudus ir juodus kostiumus po elegantiškais apsiaustais keitė pilkos, rudos ir juodos drapanos po nudėvėtais išblukusiais liealčiais; tolygų monotonišką gausmą staiga keitė pašėlusiai džiugus signalų kaukimas, riksmai ir dainos; ir visa tai buvo susiję tarpusavy, laio griežčiausiai sunerta, nuo seno apibrėžta kažkokiomis nežinomomis vidinėmis priklausomybėmis, ir niekas neturėjo savarankiškos reikšmės. Visi žmonės buvo it vienas, visi veikė vienodai, ir pakako įsidėmėti bei perprasti gatvių perėjimo taisykles, kad įsilietum, ištirptum tarp kitų ir galėtum minioje judėti nors tūkstantį metų, nė truputėlio nekrisdamas į akį. Tikriausiai šis pasaulis buvo pakankamai sudėtingas, ir valdė jį daugelis dėsnių, bet vieną — svarbiausią — jų Maksimas perprato iš karto: daryk tą pat. ką ir visi ir taip pat kaip visi. Pirmąkart gyvenime jis norėjo būti toks kaip visi.

Jis matė pavienių žmonių, kurie elgėsi ne taip kaip visi, ir tie žmonės kėlė jam tikrų tikriausią pasibjaurėjimą — jie brovėsi skersai srautą svirduliuodami, graibstydamiesi praeivių, klupinėdami ir griuvinėdami, nuo jų trenkė netikėtai gaižus dvokas, kiti šalinosi jų, bet nelietė, o kai kurie iš jų pasliki gulėjo lietuje palei sienas.

Taip pat kaip visi elgėsi ir Maksimas. Drauge su minia jis įgarmėdavo į aidžius visuomeninius sandėlius po purvinais stikliniais stogais, drauge su visais leisdavosi po žeme, sprausdavosi į sausakimšus elektrinius traukinius, kažkur lėkė neapsakomai dundant ir čerškiant, srauto nešamas vėl pakildavo viršun, į kažkokias kitas gatves, lygiai tokias pat, kaip ir ankstesnės, žmonių srovės išsiskirdavo, Maksimas pasirinkvo vieną iš jų ir nuplaukdavo drauge…

Paskui atėjo vakaras, įsižiebė blankūs žibintai, pakabinti aukštai ir beveik nieko neapšviečiantys, plačiose gatvėse tapo jau visai ankšta, ir nebepakeldamas tos ankštumos Maksimas atsidūrė kažkokiame pustuščiame prieblandos apsiaustame skersgatvyje.

Čia jis pajuto, kad šiai dienai paks, ir sustojo.

Maksimas išvydo tris švytinčius auksaspalvius rutulius, mirksintį mėlyną užrašą, supintą iš stiklinių dujinių vamzdelių, ir duris į pusrūsį. Jis jau žinojo, kad trys auksaspalviai rutuliai paprastai reiškia maitinimosi įstaigas. Maksimas nulipo švarplėtomis pakopomis ir pamatė salytę žemomis lubomis, dešimt staliukų, grindis, storai pakreiktas švariomis pjuvenomis, stiklinę indaują, pristatytą iš apačios apšviestų butelių su vaivorykštiniais skysčiais. Kavinėje beveik nieko nebuvo. Už nikeliuotos pertvaros palei indaują nerangiai judėjo senyva išglebusi moteris balta striuke atraitotomis rankovėmis; tolėliau už apskrito staliuko atsainia poza sėdėjo žemaūgis, bet tvirto sudėjimo vyras blyškiu kvadratiniu veidu ir vešliais juodais ūsais. Čia niekas nerėkavo, nekirbėjo, neleido narkotinių dūmų.

Maksimas įėjo, pasirinko staliuką nišoje toliau nuo indaujos ir įsitaisė. Išglebusioji moteris už pertvaros žvilgtelėjo jo pusėn ir kimiu balsu kažką garsiai pasakė. Ūsuotis tuščiomis akimis taip pat pažvelgė į Maksimą, nusigręžė, paėmė priešais stovėjusį aukštą stiklą su skaidriu skysčiu, prisikišo prie lūpų ir vėl pastatė. Kažkur trinktelėjo durys, ir salėje pasirodė jaunutė miela mergina balta nėriniuota prikyšte, žvilgsniu susirado Maksimą, priėjo, pirštais atsirėmė į staliuką ir ėmė žiūrėti klientui virš galvos. Jos oda buvo lygi ir švelni, akys — pilkos ir gražios, o viršutinė lūpa — su vos įžiūrimu pūkeliu. Maksimas galantiškai palietė pirštu savo nosies galiuką ir ištarė:

— Maksimas.

Mergina pažvelgė į jį apstulbusi, tarsi tik dabar pastebėjusi. Ji buvo tokia miela, kad Mesimas nejučia lusišypsojo iki pat ausii, ir tuomet ji irgi šyptelėjo, parodė sau į nosį ir pasakė:

— Rada.

— Gerai, — pratarė Maksimas. — Vakarienė.

Ji linktelėjo ir kažko paklausė. Maksimas dėl visa ko taip pat linktelėjo. Šypsodamasis jis nužvelgė ją pavymui — lieknutę, lengvą; malonu buvo suvokti, kad šitame pasaulyje taip pat yra gražių žmonių.

Išglebusioji tetulė išbėrė ilgą niurzgią frazę ir dingo už savosios pertvaros. Jie čia tiesiog dievina pertvaras, pamanė Maksimas. Visur pertvaros. Tarsi visa kas čia būtų aukštos įtampos… Staiga pajuto, kad įjįžiūri ūsuotis. Nemaloniai žiūri, nepalankiai. O atidžiau pažvelgus matyti, kad ir pats jis kažkoks nemalonus. Galaižin kodėl jis kelia mintis tarytum apie vilką, tarytum apie beždžionę. Na ir tegul. Neverta apie jį…

Rada sugrįžo ir padėjo prieš Maksimą lėkštę su garuojančia koše iš mėsos bei daržovių ir platų stiklinį bokalą su putotu skysčiu.,

— Gerai, — pasakė Maksimas ir kviesdamas paplekšnojo per gretimą kėdę. Vaikinukas smarkiai panoro, kad Rada pasėdėtų šalia, kol jis valgys, kad ką nors papasakotų, idant jis galėtų pasiklausyti jos balso, o ji — kad pajustų, kaip jam patinka ir kaip jam gera šalia jos.

Bet Rada tik nusišypsojo ir papurtė galvą. Ji kažką pasakė — Maksimas išskjrrė žodį „sėdėti” — ir nuėjo prie pertvaros. Gaila, pamanė. Paėmė dvidantę šakutę ir kibo valgyti, bandydamas iš trijų dešimčių jam žinomų žodžių suregzti frazę, kuri išreikštų draugiškumą, simpatiją ir poreikį bendrauti.

Nugara atsirėmusi į pertvarą, Rada stovėjo, sukryžiavusi rankas ant krūtinės, ir žvilgčiojo į jį. Kaskart susidūrus žvilgsniams, jie nusišypsodavo vienas kitam, ir Maksimą šiek tiek stebino tai, kad Rados Šypsena vis labiau blanksta, tampa vis nervingesnė. Jo paties jausmai susivėlė. Maksiinui buvo malonu žiūrėti į Radą, iiors tą jausmą lydėjo augantis nerimas. Jis yalgė su malonumu, nes patiekalais netikėtai buvo skanus ir gana maistingas. Tuo pat metu jis jautė šnairą, slegiantį ūsočiaus žvilgsnį ir neklysdamas čiuopė iš už pertvaros sklindantį glebiosios tetulės nepasitenkinimą… Maksimas atsargiai gurkštelėjo iš bokalo — tai buvo alus, šaltas, šviežias, bet, ko gero, pernelyg stiprus. Skirtas žinovui.

Ūsuotis kažką pasakė, ir Rada priėjo priėjo staliuko. Pusbalsiu jie persimetė keliais žodžiais, nesmagiais ir nedraugiškais, bet čia Maksimą užpuolė musė, ir jam teko stoti į kovą su ja. Musė buvo stipri, mėlyna, įžūli, ji puldinėjo, atrodė, iš visų pusių vienu metu, bimbė ir stūgavo, tarsi prisipažindama Maksimui meilę, ji nenorėjo lėkti šalin, ji norėjo būti čia, su juo ir jo lėkšte, vaikščioti jais, laižyti juos, ji buvo atkakli ir šneki. Baigėsi tuo, kad dėl netikusio Maksimo judesio ji tėškėsi į alų. Maksimas pasibjaurėjęs perkėlė bokalą ant kito staliuko ir nutarė užbaigti ragu. Priėjo Rada ir jau nebesišypsodama, žvelgdama į šalį, kažko paklausė.

— Taip,' — dėl visa ko ištarė Maksimas. — Rada gera.

Ji dirstelėjo į jį su neslepiamu išgąsčiu, nuėjo prie pertvaros ir tuoj pat grįžo, ant lėkštutės atnešdama mažą taurelę su rudu skysčiu.

— Skanu, — pasakė Maksimas, žiūrėdamas į merginą švelniai ir rūpestingai. — Kas blogai? Rada sėskite čia kalbėti. Reikia kalbėti. Nereikia išeiti.

Į šią kruopščiai apgalvotą kalbą Rada sureagavo netikėtai prastai. Maksimui net pasirodė, kad ji tuojau pravirks. Šiaip ar taip, jos lūpos sudrebėjo, ji kažką šnipštelėjo ir išbėgo iš salės. Tižioji moteris už pertvaros pasipiktinusi tarė keletą žodžių. Kažką aš darau nederamai, susirūpinęs pagalvojo Maksimas. Jis visiškai nenutuokė — ką. Tik suprato: nei ūsuotis, nei išglebėlė nenori, kad Rada su juo „sėdėti” ir „kalbėti”. Bet kadangi jie akivaizdžiai nebuvo administracijos atstovai ar įstatymo sargai, o jis, Maksimas, jokių įstatymų tikriausiai nepažeidė, tuomet į šių supykusių žmonių nuomonę kreipti dėmesio turbūt ir nevertėjo.

Ūsuotis kažką sušvogždė pro sukąstus dantis, negarsiai, bet jau visai bjauria intonacija, vienu ypu ištuštino savo stiklą, iš po staliuko pasičiupo storą juodą nusvidintą lazdelę, atsistojo ir neskubriai prisiartino prie Maksimo. Atsisėdo priešais, lazdelę pasidėjo skersai staliuką ir nežiūrėdamas į Maksimą, bet kreipdamasis akivaizdžiai į jį, ėmė lėtai košti sunkius žodžius, nuolat kartodamas „massarakš”; jo šneka Maksimui atrodė nuo dažno vartojimo tokia pat juoda, nusvidinta, kaip ir jo šlykšti lazdelė, toje šnekoje skambėjo juoda grėsmė ir iššūkis, ir antipatija, o visa tai kažkaip keistai gožė abejinga intonacija, abejingas veidas bei blausių sustiklėjusių akių tuštuma.

— Nesuprantu, — piktai atkirto Maksimas.

Tada ūsuotis lėtai atsuko baltą veidą, kiaurai pervėrė Maksimą žvilgsniu, lėtai, skiemenuodamas kažko paklausė ir staiga iš lazdelės vikriai ištraukė ilgą blizgantį peilį siaurais ašmenimis. Maksimas net sutriko. Nesumodamas, ką sakyti ir kaip reaguoti, jis griebė nuo stalo šakutę ir pasukiojo ją tarp pirštų. Tai paveikė ūsuotį netikėtai. Jis lengvai, neatsistodamas, bet parversdamas kėdę, atšlijo, negrabiai pritūpė ir atkišo savąjį peilį; ūsai kilstelėjo, pasirodė ilgi geltoni dantys. Suglebėlė už pertvaros kurtinamai suspiegė, Maksimas net pašoko iš netikėtumo. Staiga ūsuotasis atsidūrė visai šalia, bet tą pat akimirką iš kažkur išdygo Rada, atsistojo tarp jo ir Maksimo ir ėmė garsiai, skambiai rėkti — pirmiau ant ūsočiaus, paskui pasisukusi — ant Maksimo. Šis jau visai nieko nesuprato, o ūsuotasis staiga ėmė nemaloniai šypsotis, čiupo savo lazdelę, paslėpė joje peilį ir ramiai pasuko išėjimo link. Tarpduryje atsigręžė, tyliai išbėrė kelis žodžius ir dingo.

Rada, išblyškusi, virpančiomis lūpomis, pakėlė nuverstą kėdę, servetėle nušluostė išlietą rudąjį skystį, nunešė nešvarius indus, grįžo ir kažką pasakė Maksimui. Maksimas atsakė '*taip”, bet tai nepadėjo. Rada pakartojo tą patį, ir balsas buvo irzlus, nors Maksimas jautė, kad ji ne tiek supykusi, kiek išsigandusi. '„Ne'„, — pasakė Maksimas, ir tetiilė už pertvaros tučtuojau klaikiai užbliovė purtydama skruostus, ir tuomet Maksimas pagaliau prisipažino: „Nesuprantu”.

Tetulė iššoko iš už baijero, nė akimirkai nesiliaudama rėkti, pripuolė prie Maksimo, atsistojo priešais, įsisprendusi į šonus, ir vis klykė, o paskui griebė jį už drabužių ir ėmėsi šiurkščiai naršyti kišenėse. Apstulbintas Maksimas nesipriešino. Jis tik kartojo: „Nereikia”, — ir gailiai žvilgčiojo į Radą. Išglebėlė tetulė pastūmė Maksimą vožtelėjusi į krūtinę ir, tarsi nusprendusi kažką šiurpaus, nuskubėjo atgal už pertvaros, o ten griebė telefono ausines. Maksimas susizgribo neturįs visų tų violetiniais atspaudais pagražintų rausvų ir žalių popierėlių, be kurių čionykštėje viešumoje, matyt, geriau nė nesirodyti.

— Fankas! — ištarė jis jausmingai. — Fankas blogai! Eiti. Blogai.

Netikėtai viskas kažkaip atslūgo. Rada kažką pasakė išglebėlei, toji metė ausines, dar šiek tiek paburbuliavo ir nurimo. Rada pasodino Maksimą ten, kur jis sėdėjo anksčiau, pastatė priešais jį naują bokalą alaus ir, sukeldama neapsakomą džiaugsmą bei palengvėjimą, atsisėdo šalia. Kurį laiką viskas klostėsi labai gerai. Rada klausinėjo, Maksimas, nušvitęs iš pasitenkinimo, atsakinėjo: „Nesuprantu”, — tolėliau burbėjo išglebėlė, Maksimas, sutelkęs jėgas, surentė dar vieną sakinį ir pranešė, kad „lietus vaikšto massarakš blogai rūkas”, Rada užsikvatojo, o paskui atėjo dar viena jaunutė ir gana simpatinga mergina, su visais pasisveiMno, jiedvi su Rada pasišalino, o netrukus pastaroji grįžo jau be prijuostės, su žvilgančiu raudonu gobtuvuotu lietpalčiu ir didele languota rankine.

— Eime, — pasakė, ir Maksimas pašoko. Bet šitaip paprastai išeiti nepavyko. Išglebusi tetulė vėl pakėlė triukšmą. Vėl kažkas jai nepatiko, vėl ji kažko reikalavo. Šįsyk ji mosavo rašikliu ir popieriaus lapeliu. Kurį laiką Rada ginčijosi su ja, paskui prišoko antroji mergina, ji palaikė tetulę. Kalbama buvo apie kažką akivaizdaus, ir galiausiai Rada nusileido. Tada jos visos trys apspito Maksimą. Iš pradžių paeiliui ir choru klausė vis to paties, ko Maksimas, žinoma, nesuprato. Jis tik skėsčiojo rankomis. Paskui Rada paliepė kitoms nutilti, švelniai patapšnojo Maksimui per krutinę ir paklausė:

— Makas Simas?

— Maksimas, — pataisė šis.

— Makas? Simas?

— Maksimas. Makas — nereikia. Simas — nereikia. Maksimas.

Tuomet Rada prisidėjo prie nosytės pirštą ir ištarė:

— Rada Gaal. Maksimas…

Maksimas pagaliau suprato, kad joms kažkam prireikėjo pavardės; tai buvo keista, bet žymiai smarkiau jį nustebino kas kita.

— Gaal? — pasakė jis. — Gajus Gaalas?

Stojo tyla. Visos buvo pritrenktos.

— Gajus Gaalas, — nudžiugęs pakartojo Maksimas. — Gajus geras vyras.

Kilo triukšmas. Visos moterys prapliupo vienu metu. Rada tiesiog prilipo prie Maksimo ir kažko klausinėjo. Buvo akivaizdu, kad jai pašėlusiai įdomu, iš kur jis pažįsta Gajų. Gajus, Gajus, Gajus — šmėžavo nesuprantamų žodžių sraute. Maksimo pavardės problema buvo pamiršta.

— Massarakš! — pagaliau išsprūdo suglebėlei tetulei, ir ji nusikvatojo, merginos taip pat ėmė juoktis, paskui Rada įteikė Maksimui savo languotąją rankinę, ir jie išėjo į lietų.

Pasiekę tos prastai apšviestos gatvelės galą jie pasuko į dar tamsesnį skersgatvį su mediniais suklypusiais namais abipus purvino grindinio, nelygiai iškloto tašytais akmenimis; po to pasuko dar kartą; kreivos gatvelės buvo tuščios, jie nesutiko nė vieno žmogaus tik kitapus pusaklių langiūkščių su užuolaidėlėmis švietė įvairiaspalviai lempų gaubtai, protarpiais neaiškiai pasigirsdavo muzika — chorai, dainuojantys nedarniais balsais.

Iš pradžių Rada linksmai plepėjo, nuolat kartodama Gajaus vardą, o Maksimas vis kartojo, kad Gajus — geras, bet rusiškai pri-: durdavo, jog negalima talžyti žmonėms veido, kad tai keista ir kad jis, Maksimas, šito nesuprantąs. Tačiau kuo siauresnės ir tamsesnės, kuo labiau pažliugusios buvo gatvės, tuo dažniau nutrukdavo Rados šneka. Kartais ji sustodavo ir įsiklausydavo; Maksimui atrodė, kad ji renkasi sausesnį kelią, bet ji ieškojo tamsoje kažko kitko, nes balų nematė ir Maksimui tekdavo vis timptelėti Radą į saųsesnius plotelius, o ten, kur tokių nebūdavo, jis pasisprausdavo merginą po pažastimi ir pemešdavo — tai jai patiko, kassyk Rada apmirdavo iš malonimio, bet tučtuojau tai ir pamiršdavo, nes kažko bijojo.

Kuo labiau jie tolo nuo kavinės, tuo labiau mergina baiminosi. Iš pradžių Maksimas bandė užmegzti nervinį ryšį, kad galėtų perteikti merginai šiek tiek žvalumo ir pasitikėjimo savimi, bet jam nesisekė, kaip ir su Fanku, o kai jie išėjo iš lūšnynų ir atsidūrė visiš* kai purviname, negrįstame kelyje, kurio dešinėje tęsėsi begalinė šlapia tvora, viršuje apraizgyta surūdijusia spygliuota viela, b kairėje plytėjo aklinai juoda prasmirdusi dykvietė be menkiausio žiburėlio, tuomet jau Ra visai nuvyto, vos neverkė, ir Maksimas, kad bent kiek praskaidrintų nuotaiką, ėmėsi visa gerkle vieną po kitos plėšti pačias linksmiausias dainas, kokias tik žinojo, ir tai padėjo, bet neilgam, tik kol baigėsi tvora; toliau vėl rikiavosi namai, ilgi, geltoni, dviaukščiai, tamsiais langais, jie trenkė vėstančiu metalu, organiniais tepalais, dar kažkuo šutniu ir kvaitinančiu, apsiblausę švietė reti žibintai. O kai tolumoje pasirodė po kažkokia beprasme apleista arka rymantys niūrūs peršlapę žmonės, Rada sustojo.

Ji įsikirto Maksimui į ranką ir ėmė trūksmingai šnabždėti, ją užliejo baimė dėl savęs, o labiausiai — dėl jo. Šnibždėdama ji tempė jį atgal, ir iš pradžių jis nesipriešino manydamas, kad dėl to jai bus geriau, bet paskui suvokė, jog tai tiesiog veiksmas be nuovokos, iš nevilties, ir užsispyrė. „Eikime, — pasakė jis švelniai. — Eikime, Rada. Blogai nėra. Gerai”. Ji pakluso lyg kūdikis. Jis nusivedė ją, nors nežinojo kelio; staiga supratęs, kad ji bijo tų peršlapusių žmogystų, labai nustebo — jie nebuvo nei baisūs, nei grėsmingi — paprasčiausi po lietum susirietę aborigenai, drebantys nuo drėgmės. Iš pradžių jie buvo dviese, paskui iš kažkur išdygo trečias ir ketvirtas su narkotinių pagaliukų ugnelėmis.

Tuščia gatve tarp geltonų namų Maksimas ėjo tiesiai į tuos tipus, o Rada vis labiau spaudėsi prie jo, ir jis apkabino ją per pečius. Staiga jam šmėstelėjo, kad klysta, kad Rada dreba ne iš baimės, o paprasčiausiai nuo šalčio. Peršlapę žmonės buvo visiškai negrėsmingi; porelė praėjo pro juos — susikūprinusius ilgaveidžius, sužvarbusius, giliai į kišenes susigrūdusius rankas, trepsinčius, kad sušiltų, apgailėtinus, apnuodytus narkotiko, — o jie tarsi net nepastebėjo praeivių, net akių nepakėlė, nors šie praėjo taip arti, kad girdėjo anų liguistą, trūksmingą kvėpavimą. Jis manė, kad Rada bent dabar nusiramins, jie jau buvo po arka, — ir staiga priekyje, lyg iš po žemių, lyg atitrūkę nuo geltonų sienų išdygo ir skersai kelią stojo dar keturi, tokie pat peršlapę ir apgailėtini, bet vienas jų turėjo ilgą storą lazdelę, ir Maksimas atpažino jį.

Po aptrupėjusiu absurdiškos arkos kupolu skersvėjis blaškė pliką lemputę, suskeldėjusias sienas dengė pelėsiai, kojos mynė sueižėjusi purviną cementą su daugelio batų pėdsakais ir padangų vėžėmis. Užnugaryje aidžiai sukaukšėjo, Maksimas atsigręžė — vijosi anie keturi, trūksmingai ir nelygiai kvėpuodami, rankas tebelaikydami kišenėse, spjaudydami iš bumų šlykščiąsias narkotines lazdeles… Rada slopiai riktelėjo, paleido jo ranką, ir po arka staiga tapo ankšta. Glaudžiu pusračiu susispietę žmonės prispaudė Maksimą prie sienos, jie jo nelietė, jie laikė rankas kišenėse, jie net nežiūrėjo į jį, tik stovėjo ir neleido jam net krustelėti, o per jų galvas jis išvydo, kad du jų laiko Radą už rankų, o ūsuotis priėjo prie jos, lėtai perėmė lazdą kairiąja ranka, o dešiniąja taip pat lėtai ir tingiai trenkė merginai per skruostą…

Taip buvo klaiku ir taip neįtikėtina, kad Maksimas liovėsi jautęs tikrovę. Kažkas jo pasąmonėje krustelėjo. Aborigenai išnyko. Žmonės čia buvo tik du — jis ir Rada, o kiti išnyko. Vietoj jų nerangiai ir šiurpiai po purvą trypčiojo siaubingi ir pavojingi gyvuliai. Nebeliko miesto, nebeliko nei arkos, nei lemputės virš galvos — tik neįveikiamų kalnų kraštas. Ozo Šalis Pandoroje, urvas, žabangos, niekšiškai paspęstos plikų dėmėtų beždžionių, o į urvą abejingai spokso pasklidas geltonas mėnulis, ir reikia grumtis, kad išgyventum. Ir jis ėmė grumtis, kaip grūmėsi tada. Pandoroje.

Laikas klusniai sustojo, sekundės tapo ilgos ilgos, per kiekvieną iš jų buvo galima atlikti labai daug įvairių judesių, kirsti daug smūgių ir matyti viską iš karto. Jos buvo nerangios, tos beždžionės, įpratusios susidurti su kitokiu grobiu, jos turbūt paprasčiausiai nespėjo susigaudyti, kad suklydo, kad geriausia joms būtų buvę bėgti, užuot taip pat mėginus grumtis… Maksimas griebdavo eilinį žvėrį už apatinio žandikaulio, trūktelėjęs atlauždavo nuolankią galvą ir skiausčia plaštaka kirsdavo per blyškų pulsuojantį kaklą, tada akimoju atsisukdavo į kitą, griebdavo, atlauždavo, kirsdavo ir vėl griebdavo, atlauždavo, kirsdavo — smirdinčiame grobuoniško alsavimo debesyje, gaudžioje urvo tyloje, geltonoje rasojančioje prieblandoje, — purvini nagai kibo jam į kaklą ir nuslydo, geltonos iltys gviešėsi giliai įsisiurbti į petį ir taip pat nuslydo… Aplink jau nieko nebebuvo, tik urvo angos link skubėjo vedlys su vėzdu, nes jo, kaip ir visų vedlių, reakcija buvo staigiausia ir jis pirmas suprato, kur link viskas krypsta; Maksimui probėgšmais net pagailo jo — kokia lėta ta staigioji vedlio reakcija, — sekundės vis labiau tįso, eiklusis vedlys jau vos kilnojo kojas, o Maksimas, praslydęs tarp sekundžių, pasivijo jį, nukirto bėgantį ir iškart sustojo… Laikas vėl ėmė tekėti normaliai, urvas atvirto arka, mėnulis — lempute, o Ozo Šalis Pandoroje vėl virto neperprantamu miestu svetimoje planetoje, dar svetimesnėje netgi nei Pandora…

Maksimas stovėjo ilsėdamasis, nuleidęs perštinčias rankas. Prie kojų vis dar krutėjo ūsuotasis vedlys. Iš sužeisto peties Maksimui sudėsi kraujas, bet čia Rada suspaudė jo ranką ir sukūkčiojusi jo delnu perbraukę savo drėgną veidą. Jis apsidairė. Ant purvinų cementinių grindti it maišai drybsojo kūnai. Jis nesąmoningai suskaičiavo juos — su vedliu šeši — ir jam dingtelėjo, kad du spėjo pabėgti. Rados prisilietimas jam buvo neapsakomai malonus, ir jis žinojo, kad pasielgė taip, kaip privalėjo, kad padarė tai, ką privalėjo — nei kruopelyte daugiau, nei kruopelyte mažiau. Tie, kurie spėjo pabėgti — pabėgo, jis nesivijo jiĮ, nors galėjo pasivyti — net dabar tebegirdėjo, kaip paniškai kaukši jų batai tunelio gale. O tie, kurie nespėjo, tie guli, vieni jų mirs, kiti jau mirę, ir tik dabar Maksimas suprato, kad vis dėlto jie — žmonės, ne beždžionės ir ne šarviniai vilkai, nors jų alsavimas dvokė, prisilietimas teršė, o kėslai buvo plėšrūs ir bjaurūs. Ir vis dėlto jis jautė kažkokį gailestį ir netektį, tarsi būtų praradęs grynumą, tarsi būtų pametęs neatskiriamą ankstesniojo Maksimo sielos dalelę, ir žinojo, kad ankstesnysis Maksimas išnyko amžiams; dėl to jam buvo truputį skaudu, bet drauge tai žadino ir kažkokį nepatirtą išdidumą…

— Eime, Maksimai, — tylutėliai pratarė Rada.

Ir jis klusniai nuėjo paskui ją.

„Jūs PALEIDOTE Jl.

Trumpiau tariant, jūs paleidote ji…

Aš nieko negalėjau padaryti… Jūs pats žinote, kaip būna…

Velniai griebtų, Pankai! Jums ir nereikėjo nieko daryti. Būtų pakakę drauge pasiimti vairuotoją.

Žinau, esu kaltas. Bet kas galėjo pamanyti,.

Gana apie tai. Ko ėmėtės?

Kai tik mane išleido, paskambinau Megu, Megu nieko nežino, Jeigu jis grįš, Megu iškart praneš man,. Toliau nurodžiau stebėti visus pamišėlių namus… Jis negali nubėgti toli, paprasčiausiai niekas jam neleis, jis pernelyg krinta į akis…

Toliau.

Sukėliau ant kojų savo žmones policijoje, Įsakiau sekti visus tvarkos pažeidimo atvejus,, neišskiriant ir eismo taisyklių pažeidimų, Jis neturi dokumentų. Nurodžiau pranešinėti man apie visus, sulaikytus be dokumentų… Jis neturi nė menkiausios galimybės pasislėpti, net jei norėtų… Manau, tai užtruks dvi tris dienas… Užduotis paprasta.

Paprasta… Kas galėjo būti paprasčiau: reikėjo sėsti į mašiną, nuvažiuoti į telecentrą ir atvežti čionai žmogų… Bet jūs vis tiek nesusidorojote.

Kaltas. Bet taip jau susiklostė aplinkybės…

Jau sakiau, apie aplinkybes pakaks. Ar jis tikrai panašus į beprotį?

Sunku pasakyti… Ko gero, labiausiai jis panašus į laukinį. Į kaip reikiant nupraustą ir prižiūrėtą kalnietį. Bet man nesunku įsivaizduoti aplinkybes, kuriomis jis atrodo kaip beprotis… Ir dar ta amžina idiotiška šypsena, paikas vapaliojimas vietoj normalios kalbos… Ir visas jis kažkoks kvailys…

Aišku. Pritariu jūsų veiksmų planui… Ir štai dar kas. Pankai… Susisiekite su pogrindžiu.

Ką?

Jeigu nerasite jo artimiausiomis dienomis, jis būtinai apsireikš pogrindyje.

Nesuprantu, ką laukinis veiktų pogrindyje.

Pogrindyje daug laukinių. Ir neklausinėkite kvailų dalykų, o darykite, kas jums sakoma. Jei pražiopsosite jį dar kartą, aš jus atleisiu.

Antrą kartą jis man nebeišsprūs. Aš jumis patenkintas… Kas dar? įdomus gandas apie Pūslę, Apie Pūslę? Kas konkrečiai?

Atsiprašau, Keliauninke,. Jei leisite, apie tai būčiau linkęs kalbėti pašnibždomis, i ausį,.

ANTRA DALIS

GVARDIETIS

Penktas skyrius

Baigęs instruktuoti, ponas rotmistras Čaču paliepė:

— Kaprale Gaalai, pasilikite. Kiti laisvi.

Kai kiti sekcijų vadai žąsele išėjo, ponas rotmistras, siūbuodamas su kėde ir švilpaudamas seną kareivišką dainą „Nurimk, motuše”, kurį laiką dar apžiūrinėjo Gajų. Ponas rotmistras Čaču buvo visiškai nepanašus į poną rotmistrą Tootą. Kresnas, tamsiaveidis, su plačia plike, jis buvo gerokai vyresnis už Tootą, dar neseniai — mūšio lauko karininkas, tankistas, aštuonių pajūrio incidentų dalyvis. Ugninio Kryžiaus ir trijų ženklelių „Už įkarštį ugnyje” savininkas; žmonės kalbėjo apie jo fantastišką dvikovą su baltuoju povandeniniu laivu, kai pono rotmistro Čaču tankas buvo padegtas tiesiuoju pataikymu, o jis pats nesiliovė šaudęs, kol neteko sąmonės dėl šiurpių nudegimų; kalbėta, kad visame jo kūne nėra sveiko lopinėlio, oda — ištisai svetima, persodinta, o kairiajai plaštakai trūko trijų pirštų. Jis buvo tiesmukas ir šiurkštus, tikras kareiva, ir, priešingai nei santūrusis ponas rotmistras Tootas, niekada nemanė, kad nuo pavaldinių ar vyresnybės derėtų slėpti savo nuotaikas. Jei jis buvo linksmas, visa brigada žinojo, kad štai šiandien ponas rotmistras Čaču linksmas, bet jeigu jau buvo nusiteikęs prastai ir švilpavo „Nurimk, motuše”…

Statutiniu žvilgsniu žiūrint jam į akis. Gajų apėmė neviltis vien nuo minties, kad kažkaip, kol kas dar nesuprantamai, sugebėjo nuliūdinti ir supykinti šį puikų žmogų. Gajus mintyse paskubomis apmetė savo paties ir savo sekcijos gvardiečių pražangas, bet nepajėgė prisiminti nieko, į ką nebūtų atsainiai nimiota bepiršte ranka ir palydėta kimiu, niurzgiu: „Gerai jau, nebūtų Gvardija. Nusispjaut…”

Ponas rotmistras liovėsi švilpavęs ir siūbavęs.

— Nemėgstu plepalų ir rašliavos, kaprale, — tarė jis. — Arba tu rekomenduoji kandidatą Simą, arba tu jo nerekomenduoji. Konkrečiai?

— Tikrai taip, rekomenduoju, pone rotmistre, — skubiai atsakė Gajus. — Bet…

— Jokių „bet”, kaprale! Rekomenduoji arba nerekomenduoji?

— Tikrai taip, rekomenduoju.

— Tuomet kaip man derėtų suprasti šiuos du popiergalius? — Iš krūtinės kišenės ponas rotmistras nekantriu judesiu išsitraukė sulankstytus popierius ir išskleidė juos ant stalo, prilaikydamas sudarkytąja ranka. — Skaitau: „Rekomenduoju aukščiau minėtam Makui Simui, kaip ištikimam ir gabiam…” — N-na, čia visokie plepalai… — „patvirtinti aukštą kandidato į Kovingosios Gvardijos eilinius laipsnį”. O štai antrasis tavo raštelis, kaprale: „…atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta anksčiau, laikau savo pareiga atkreipti vadovybės dėmesį į būtinybę kruopščiai patikrinti minėto kandidato į Kovingosios Gvardijos eilinius M. Simo praeitį”. Massarakš! Tai ko tau galų gale reikia, kaprale?

— Pone rotmistre! — susijaudinęs atsakė Gajus. — Bet aš tikrai atsidūriau keblioje padėtyje! Pažįstu kandidatą Simą, kaip gabų ir Gvardijos tikslams ištikimą pilietį. Esu įsitikinęs, kad jis bus labai naudingas. Tačiau iš tikrųjų nežinau jo praeities! Maža to, jis ir pats jos neprisimena. Manydamas, kad Gvardijai tinka tik krištolo tyrumo…

— Taip, taip! — nekantriai nutraukė ponas rotmistras. — Krištolo tyrumo, be atodairos ištikimi, iki paskutinio lašo, visa siela… Trumpiau, kaprale, štai kas. Vieną iš tų popierėlių tu tuojau pat atsiimsi ir suplėšysi. Galvoti reikia. Negaliu aš prisistatyti brigados vadui su dviem popjiergaliais. Arba taip, arba ne. Mes Gvardijoje, o ne filosofijos fakultete, kaprale! Dvi minutės apsvarstji.

Ponas rotmistras paėmė iš stalčiaus storą aplanką su bylomis ir pasibjaurėjęs nimietė jį priešais save. Gajus paniuręs žvilgtelėjo į laikrodį. Pasirinkti buvo pašėlusiai sunku. Slėpti nuo vadovybės, kad nepakankamai žinai apie tą, kurį pats ir rekomenduoji, net jeigu jis — Maksimas, būtų nesąžininga ir negvardietiška. Bet, kita vertus, nesąžininga ir negvardietiška vengti atsakomybės, sprendimą užkraunant ponui rotmistrui, kuris Maksimą matė tik du kartus, ir tik kuopos rikiuotėje. Na, gerai. Dar kartą. Už: karštai ir visa širdimi pritarė Gvardijos tikslams likviduojant karo pasekmes ir potencialaus agresoriaus agentus; kaip iš pypkės praėjo apžiūrą Visuomenės sveikatos departamente; pono rotmistro Tooto ir pono vadavietės gydytojo Zogu pasiųstas į kažkokią slaptą įstaigą, matyt, patikrinimui, tą patikrinimą išlaikė. (Tiesa, taip sako pats Maksimas, dokumentus jis pametė, bet kaip kitaip jis būtų likęs be priežiūros?) Pagaliau narsus, apsigimęs kovotojas — vienas pats susidorojo su Žiurkėgaudžio gauja, — simpatingas, lengvai bendraujantis, geraširdis, visiškai nesavanaudis. Ir iš viso jis — nepaprastų gabumų žmogus. Prieš: visiškai nežinoma, kas jis ir iš kur; apie savo praeitį arba nieko neprisimena, arba nenori skelbtis… ir neturi jokių dokumentų. Bet ar visa tai tikrai įtartina? Vyriausybė kontroliuoja tik sienas ir centrinį regioną. Du trečdaliai šalies teritorijos iki šiol nugrimzdę į anarchiją, ten siaučia badas, epidemijos, liaudis bėga iš ten, ir visi be dokumentų, o jaunimas išvis nežino, kas yra tie dokumentai. Ir kiek tarp tų žmonių ligoniii, praradusiųjų atmintį, net išsigimėlių… Galų gale svarbiausia — Maksimas ne išsigimėlis…

— Na, kaprale? — pratarė ponas rotmistras, vartydamas dokumentus.

— Tikrai taip, pone rotmistre, — nevilties kupinu balsu išbėrė Gajus. — Leiskite…

Jis paėmė savo raportą apie būtinybę patikrinti Maksimą ir lėtai suplėšė.

— Te-eisingas sprendimas! — riktelėjo ponas rotmistras. — Štai tai jau gvardietiška! Popieriai, rašalas, patikrinimai… Viską patikrins mūšis. Kai sėsime į mašinas ir patrauksime atominių gaudyklių zonon, tada iškart ir pamatysime, kas mūsiškis, o kas — ne.

— Tikrai taip, — ne itin tvirtai atsiliepė Gajus. Jis gerai suprato senąjį kareivą, bet taip pat aiškiai matė, kad karo veteranas ir pajūrio incidentų didvyris truputį klysta, kaip ir visi veteranai bei visi didvyriai. Mūšis yra mūšis, o reputacija yra reputacija. Na, Maksimas čia niekuo dėtas. Maksimas juk nesusitepęs.

— Massarakš! — iškošė ponas rotmistras. — Sveikatos departamentas jį praleido, o visa kita — jau mūsų reikalas. — Tardamas šią mįslingą frazę, jis piktai pažvelgė į Gajų ir pridūrė: — Gvardietis draugu pasitiki visiškai, o jeigu nepasitiki, vadinasi, anas nėra draugas, tokį — už pakarpos ir lauk. Nustebinai tu mane, kaprale. Gerai jau, žengte marš į savo sekciją. Laiko liko nedaug… Operacijos metu aš pats paglobosiu tą kandidatą.

Gajus trinktelėjo kulnais ir išėjo. Už durų jis leido sau šyptelėti. Vis dėlto neištvėrė senas kareiva ir pats užsikrovė atsakomybę. Kas gerai, tai gerai. Dabar ramia sąžine galima laikyti Maksimą savo draugu. Maką Simą. Tikroji jo pavardė nė neištariama. Gal jis ją susigalvojo, kol kliedėjo, o gal vis dėlto tikrai kilęs iš tų kalniečių… Koks ten buvo jų senovės valdovo vardas… Zaremčičakbešmusaraijis… Gajus išėjo į pratybų aikštę ir žvilgsniu susirado savąją sekciją. Nenuilstantis Pandis vaikė vyrukus per triaukščio pastato maketo viršutinį langą. Vaikinai supluko, ir tai buvo negerai, nes iki operacijos liko vos valanda.

— Pa-ali-ikt! — jau iš tolo riktelėjo Gajus.

— Pa-likt! — sumaurojo Pandis. — Rikiuok!

Sekcija skubiai išsirikiavo. Pandis sukomandavo „ramiai”, rikiuotės žingsniu priėjo prie Gajaus ir pranešė:

— Pone kaprale, sekcija įveikia šturmuojamo miestelio kliūtis.

— Stokite į rikiuotę, — įsakė Gajus, stengdamasis intonacija išreikšti nepasitenkinimą, ką puikiai sugebėdavo kapralas Serembešas. Gajus, susidėjęs rankas už nugaros, perėjo rikiuotę, įsižiūrėdamas į pažįstamus veidus.

Kiekvieną jo judesį sekė pilkos, žydros ir mėlynos akys, kupinos ryžto įvykdyti bet kokį įsakymą ir todėl šiek tiek išplėstos. Gajus pajuto, kokie artimi ir brangūs jam tie dvylika tvirtų vyrukų — šešetas tikrųjų Gvardijos eilinių dešiniajame sparne ir šešetas kandidatų į eilinius — kairiajame, visi su dailiais juodais kombinezonais nušveistomis sagomis, visi su žvilgančiais batais trumpais aulais, visi su beretėmis, šauniai užsmauktomis ant dešiniojo antakio… Ne, ne visi. Rikiuotės viduryje, dešiniajame kandidatų gretos krašte, it bokštas stūkso kandidatas Makas Simas, labai vykęs vyrukas, numylėtinis, kad ir kaip apmaudu, kai vadas turi numylėtinių, bet… hm… Tai, kad jo keistos rudos akys neišplėstos — dar nieko tokio. Bėgant laikui išmoks. Bet štai… hm…

Gajus priėjo prie Maksimo ir užsegė šiam viršutinę sagą. Paskui pasistiebė ant pirštų galų ir pataisė beretę. Atrodo, viskas… Vėl jis rikiuotėjeišsišiepęs iki ausų… Tiek to. Atpras. Visgi kandidatas, sekcijoje pats jauniausias…

Dėl kompanijos Gajus Maksimo kaimynui pataisė sagtį, nors to visai nereikėjo. Paskui atsitraukė per tris žingsnius ir sukomandavo „laisvai”. Sekcija sustojo „laisvai” — visi šiek tiek atkišo dešiniąją koją ir susidėjo rankas už nugaros.

— Gvardiečiai, — kreipėsi Gajus. — Šiandien mes kartu su visa kuopa dalyvaujame eilinėje operacijoje, tikslas nukenksminti potencialaus priešo agentus. Operacijos schema — trisdešimt trys. Ponai tikrieji eiliniai, neabejoju, prisimena savo pareigas šioje schemoje, tuo tarpu ponams kandidatams, pamirštantiems užsisegti sagas, laikau naudinga priminti. Sekcijai priskiriamas vienas įėjimas. Sekcija dalijama į keturias grupes: po tris vyrus ir išorės rezervas. Trejetai, kurių sudėtyje po du tikruosius eilinius ir vieną kandidatą, be triukšmo nuosekliai apeina butus. Įžengęs į butą, trejetas veikia šitaip: kandidatas budi prie pagrindinių durų, antrasis eilinis niekur kitur neblaškydamas dėmesio saugo užpakalines duris, vyresnysis apžiūri patalpas. Rezervas iš trijų kandidatų, kuriems vadovauja sekcijos vadas — šiuo atveju aš, — lieka apačioje, įėjime; rezervo paskirtis: pirma, kol vyksta operacija, nieko neišleisti, antra, nedelsiant suteikti pagalbą tam trejetui, kuriam jos prireiks. Trejetų ir rezervo sudėtis jums žinoma… Dėmesio! — pridūrė jis, atsitraukdamas dar per žingsnį. — Į trejetus ir rezervą — pasiskirstyk!

Kilo trumpas daugialypis sujudimas. Sekcija pasiskirstė. Niekas nesupainiojo savo vietos, niekas nesusikabino automatais, niekas nepaslydo ir nepametė beretės, kaip tai nutikdavo ankstesnėse pratybose. Dešiniajame rezervo krašte virš visų kyšojo Maksimas ir plačiai šypsojosi visa burna. Gajui staiga šmėstelėjo absurdiška mintis, kad, Maksimo požiūriu, visa tai yra smagus žaidimas. Žinoma, buvo ne taip, šitaip tiesiog negalėjo būti. Be abejonės, viskas per tą paiką šypsenėlę…

— Nepeiktinai, — sumurmėjo Gajus, pamėgdžiodamas kapralą Serembešą, ir palankiai žvilgtelėjo į Pandį. Šaunuolis senis, išmuštravo vaikinus. — Dėmesio! — šūktelėjo. — Sekcija, rikiuok!

Vėl trumpas daugialypis sujudimas, nuostabiai tikslus ir nepriekaištingas, ir vėl sekcija stojo prieš jį viena greta. Gerai! Tiesiog puikiai! Net vėsa pasklido po kūną. Gajus vėl susidėjo rankas už nugaros ir ėmė žingsniuoti pirmyn atgal.

— Gvardiečiai! — kreipėsi jis. — Šiuo sunkiu metu mes esame valstybės ramstis ir vienintelė viltis. Tik mumis savo didinguose darbuose gali be atodairos pasikliauti Nežinomi Tėvai. — Jis sakė tiesą, tikrą tiesą, ir buvo jo žodžiuose žavesio bei užsimiršimo. — Chaosas, pagimdytas nusikalstamo karo, šiaip ne taip išsivadėjo, bet sunkias jo pasekmes jaučiame po šiai dienai. Gvardiečiai, broliai! Turime tik vieną užduotį: su šaknimis išrauti viską, kas tempia mus atgal, į chaosą. Priešas palei mūsų sienas nesnaudžia, ne kartą, tiesa, nesėkmingai jis bandė įvelti mus į dar vieną karą sausumoje ir jūroje, ir tik dėl mūsų brolių karių drąsos ir tvirtybės šalis gali mėgautis taika bei ramybe. Bet jokių armijos pastangų neužteks pasiekti tikslą, jei nebus palaužtas vidinis priešas. Palaužti vidinį priešą — tik mūsų užduotis, gvardiečiai. Vardan jos mes daug ką aukojame, mes trikdome savo motinų, brolių ir vaikų ramybę, mes neleidžiame pelnytai ilsėtis doram darbininkui, doram valdininkui, doram prekybininkui ir pramonininkui. Jie žino, kodėl esame priversti brautis į jų namus, ir sutinka mus kaip savo geriausius draugus, kaip gynėjus. Atminkite tai ir neleiskite sau užsimiršti, apimti tauraus įkarščio žūtbūt atlikti užduotį. Draugas yra draugas, o priešas yra priešas… Klausimų bus?

— Ne! — sumaurojo sekcija dvylika gerklių.

— Lais-svai! Trisdešimt minučių pailsėti ir pasitikrinti ekipuotei. Iš-šsiskirstyk!

Sekcija iškriko, o paskui gvardiečiai grupelėmis po du ir po tris pasuko kareivinių link. Gajus neskubriai nuėjo iš paskos, jausdamas malonią vidinę tuštumą. Maksimas, iš anksto šypsodamasis, laukėjo atokiau.

— Imkim ir pažaiskim žodžius, — pasiūlė jis.

Gajus mintyse sudejavo. Subarti jį reikėtų, subarti! Kas gali būti nenormaliau už kandidatą, vaikėzą, likus pusvalandžiui iki operacijos pradžios, kuo familiariausiai kimbantį prie kapralo!

— Dabar ne metas, — kiek galėdamas sausiau atsakė Gajus.

— Jaudiniesi? — užjausdamas paklausė Maksimas.

Gajus sustojo ir užvertė akis į dangų. Ir ką daryti, ką daryti? Pasirodo, tokio štai geraširdžio naivaus milžino, o dar tavo paties sesers išgelbėtojo, o dar — ką čia slėpti — žmogaus, kuris visa kuo, išskyrus statutą, už tave gerokai aukštesnis, visiškai neįmanoma vainoti… Gajus apsidairė ir prašyte paprašė:

— Paklausyk, Makai, per tave atsiduriu keblioje padėtyje. Kai esame kareivinėse, aš — tavo kapralas, viršininkas, aš įsakau — tu paklūsti. Jau šimtą sykiiį kartojau…

— Bet juk aš ir esu pasiruošęs paklusti, įsakyk! — patikino Maksimas. — Aš žinau, kas yra disciplina. Įsakyk.

— Jau įsakiau. Imkis tvarkyti ekipuotę.

— Ne, atsiprašau. Gajau, tu įsakei ne taip. Tu įsakei ilsėtis ir tvarkytis ekipuotę, pamiršai? Ekipuotę aš susitvarkiau, dabar ilsiuosi. Pažaiskim, aš sugalvojau gerą žodį…

— Makai, suprask: pavaldinys turi teisę kreiptis į viršesnįjį, pirma, tik nustatyta forma, antra, vien tik tarnybos reikalais.

— Taip, aš prisimenu. Devintas paragrafas… Bet jxik šitaip dera tarnybos metu. O dabar mes su tavimi ilsimės…

— Iš kur ištraukei, kad aš ilsiuosi? — paklausė Gajus. Jie stovėjo už tvoros, apraizgytos spygliuota viela, maketo, ir čia jų, ačiū Dievui, niekas nematė: niekas nemato, kaip tas bokštas pečiu atsišliejo į tvorą ir vis gviešiasi griebti savo kapralui už sagos. — Aš ilsiuosi tik namie, tačiau netgi namie jokiam pavaldiniui neleisčiau… Klausyk, paleisk mano sagą ir užsisek savąją…

Maksimas užsisegė ir pasakė:

— Tarnyboje vienaip, namie kitaip. Kodėl?

— Apie tai geriau nekalbėkime. Man įgriso nuolat kartoti tau tą patį… Beje, kada liausies šypsojęsis rikiuotėje?

— Statute apie tai nieko nepasakyta, — tuoj pat atrėžė Maksimas. — O dėl to kartojimo pasakysiu štai ką. Neįsižeisk, Gajau, aš žinau: tu ne šnekalius… ne kalbūnas…

— Kas?

— Tu — ne tas žmogus, kuris moka gražiai kalbėti.

— Oratorius?

— Oratorius… Taip, ne oratorius. Bet. Šiandien kreipeisi į mus su prakalba. Žodžiai teisingi, geri. Bet kai namie kalbėjai man apie Gvardijos tikslus ir šalies padėtį, buvo labai įdomu. Labai artima tau. O čia tu septintą kartą kartoji tą patį, ir tai tau visąi nėra artima. Labai teisinga. Labai vienoda. Labai nuobodu. A? Neįsižeidei?

Gajus neįsižeidė. Tiksliau, kažkokia šalta adatėlė savimeilę jam vis dėlto bakstelėjo — iki šiol jam atrodė, kad kalba jis taip pat įtaigiai ir sklandžiai kaip kapralas Serembešas ar net ponas rotmistras Tootas. Bet, kai susimąstai, kapralas Serembešas ir ponas rotmistras trejus metus irgi kartojo vis tą patį. Ir nieko čia keista, juo labiau gėdinga — juk per tuos trejus metus nei vidinė, nei išorinė padėtis labai nepasikeitė…

— O kurioje statuto dalyje pasakyta, — nusišaipė Gajus, — kad pavaldinys gali reikšti pastabas savo viršininkui?

— Ten pasakyta atvirkščiai, — atsidusęs pripažino Maksimas. — Man atrodo, tai neteisinga. Juk tu išklausai mano patarimiĮ, kai sprendi balistikos uždavinius, ir išklausai mano pastabų, kai suklysti apskaičiuodamas.

— Tai namie! — nuoširdžiai tarė Gajus. — Namie viskas galima.

— O jeigu šaudymo pratybose tu mums neteisingai nustatai taikymosi trajektoriją? Suklydai atsižvelgdamas į paklaidą dėl vėjo. A?

— Jokiu atveju, — tvirtai pareiškė Gajus.

— Reikės šaudyti neteisingai? — apstulbo Maksimas.

– Šaudyti, kaip įsakyta, — griežtai atsakė Gajus. — Per tas dešimt minučių, Makai, tu prisikalbėjai sau karcerio kokioms penkiasdešimčiai parų. Supranti?

— Ne, nesuprantu… O jei mūšyje?

— Ką — mūšyje?

— Tu neteisingai nustatai taikymosi trajektoriją. A?

— Hm… — numykė Gajus, kuris mūšyje dar niekada nevadovavo. Staiga jis prisiminė, kaip kartą žvalgyboje mūšiu kapralas Bahtu susipainiojo žemėlapyje, pakišo sekciją artimai gretimos kuopos ugniai, pats liko ten ir pusę sekcijos išguldė, o juk mes žinojome, kad jis susipainiojo, bet niekas nė nemanė taisyti jo klaidos.

Viešpatie, staiga suvokė Gajus, o juk mums nė mintis nebūtų šovusi — kad galima jį taisyti. Vado įsakymas — įstatymas, ir net daugiau nei įstatymas — vis dėlto įstatymai kartais apsvarstomi, o įsakymo svarstyti negalima, svarstyti įsakymą — absurdiška, žalinga, pagaliau tiesiog pavojinga… O Makas šito nesupranta, ką ten nesupranta — čia ir suprasti nėra ką, — paprasčiausiai nepripažįsta. Kiek kartų jau taip buvo: ima akivaizdžiausią dalyką ir atmeta jį, ir niekaip neįtikinsi, netgi atvirkščiai — pats pradedi abejoti, galva susisuka, visai suglumsti… Ne, vis dėlto jis nepaprastas žmogus… retas, neregėtas žmogus… Kalbą išmoko per mėnesį. Raštą įveikė per dvi dienas. Dar per dvi perskaitė viską, ką tik pas mane rado. Matematiką ir mechaniką išmano geriau už ponus dėstytojus, o juk mūsų kursuose dėsto tikri specialistai. Arba štai dėdulė Kaanas…

Pastaruoju metu senukas su visais savo užstalės monologais kreipdavosi vien tik į Maksimą. Maža to, jis jau ne kartą prasitarė, kad Maksimas mūsų sunkiais laikais yra, ko gero, vienintelis toks gabus ir taip besidomįs iškastiniais gyvūnais žmogus. Jis popieriuje piešdavo Maksimui kažkokius baisius žvėris, Maksimas popieriuje piešdavo jam kažkokiuą dar baisesnius žvėris, ir jiedu ginčydavosi, kuris iš tų žvėrių senesiiis, kuris iš kurio kilęs ir kodėl taip atsitikę; būdavo, dėdulė griebiasi mokslinių knygų iš savo bibliotekos, bet vis tiek atsitikdavo taip, kad Maksimas senukui nė prasižioti neleisdavo, tuo tarpu Gajus su Rada išvis nė žodžio nesuprasdavo, o dėdulė tai šaukdavo iki užkimimo, tai plėšydavo piešinius į skutelius ir trypdavo juos kojomis, vadindamas Maksimą neišmanėliu, žioplesniu už kvailį Šapšu, tai staiga pašėldavo įnirtingai, abiem rankomis, kasjis retučius žilus plaukus ant pakaušio ir murmėdavo su priblokšto žmogaus šypsena: „Drąsu, massarakš, drąsu… Turite vaizduotę, jaunuoli!” Ypač Gajui įsiminė vienas vakaras, kai seneliūkštį lyg griausmas trenkė Maksimo pareiškimas, esą kai kurie iš tų prieštvaninių padarų vaikščiojo užpakalinėmis kojomis, o šitoks teiginys, matyt, savaime ir labai paprastai vertė niekais kokį nors ilgą dar prieškario laikų ginčą…

Matematiką jis išmano, mechaniką jis išmano, karinę chemiją jis išmano puikiai, paleontologiją — Viešpatie, ir kas mūsų laikais yra girdėjęs apie paleontologiją! — paleontologiją jis taip pat išmano… Piešia kaip dailininkas, dainuoja kaip artistas… ir yra geras, nenormaliai geras. Išvaikė ir išdaužė banditus, vienas pats — aštuonis, plikomis rankomis, kitas juo dėtas vaikščiotų pasipūtęs kaip gaidys, į visus spjaudytų, o jis — kankinosi, naktimis nemiegojo, skandinosi, kai jį gyrė ir dėkojo, o kartą ėmė ir pratrūko: išbalo visas ir riktelėjo, kad tai negarbinga — girti už žmogžudystę… Viešpatie, ir kaip simku buvo įkalbėti jį stoti į Gvardiją! Viską suprantąs, su viskuo sutinkąs, norįs, bet juk ten, sako, teks šaudyti. Į žmones. Aš jam aiškinu: į išsigimėlius, o ne į žmones, į padugnes, baisesnius už banditus… Sutarėme, ačiū Dievui, kad iš pradžių, kol įpras, tik nuginkluos… Ir juokinga, ir kažkaip baisu. Ne, ne šiaip sau jis nuolat prasitaria atkeliavęs iš kito pasaulio. Žinau aš tą kitą pasaulį. Dėdulė net knygą apie tai turi. „Ūkanotoji Zartako Šalis”. Plyti, girdi, rytuose tarp kalnų Zartako slėnis, kur gyvena laimingi žmonės… Iš aprašymo — jie ten visi tokie kaip Maksimas. Ir štai kas nuostabu: jei kuris iš jų palieka slėnį, tai iškart pamiršta, iš kur kilęs ir kas jam nutiko anksčiau, prisimena tik tiek, kad yra iš kito pasaulio… Tiesa, dėdulė sako, kad jokio tokio slėnio nė būt nėra, visa tai esanti išmonė, yra tik Zartako kalnagūbris, o paskui, sako jis, per aną karą, mostelėta į tą kalnagūbrį superbombų ir tenykščiams kalniečiams visam gyvenimui atmintį atkratė…

— Ko tyli? — paklausė Maksimas. — Apie mane galvoji?

Gajus nukreipė žvilgsnį į šalį.

— Tu štai ką… — tarė jis. — Aš tavęs tik vieno dalyko prašau: dėl disciplinos niekada neišsiduok, kad daugiau už mane išmanai. Žiūrėk, kaip kiti elgiasi, ir elkis lygiai taip pat.

— Aš stengiuosi, — liūdnai prisipažino Maksimas. Jis trumpai pagalvojo ir pridūrė: — Sunku įprasti. Mūsuose viskas kitaip.

— O kaip tavo žaizda? — paklausė Gajus, keisdamas temą.

— Mano žaizdos užgyja greitai, — atsajai pasakė Maksimas. — Klausyk, Gajau, po operacijos važiuolim tiesiai namo. Na, ko taip žiūri? Aš labai pasiilgau Rados. O tu ne? Vaikinus užvešim į kareivines, o paskui sunkvežimiu važiuosime namo. Vairuotoją paleisime…

Gajus įkvėpė kuo daugiau oro, bet čia beveik virš pat jų galvų suurzgė sidabrinė garsiakalbio dėžė, ir brigados budinčiojo balsas sukomandavo:

– Šeštoji kuopa, pratybų aikštėje rikiuok! Dėmesio, šeštoji kuopa…

Ir Gajus tik užriko:

— Kandidate Simai! Liautis šnekėjus, į rikiuotę žengte marš! — Maksimas metėsi šalin, bet Gajus pastvėrė jam už automato vamzdžio. — Labai tavęs prašau, — pasakė jis. — Kaip visi! Elkis kaip visi! Šiandien pats rotmistras tave stebės…

Kuopa išsirikiavo per tris minutes. Sutemo, virš pratybų aikštės plykstelėjo prožektoriai. Už rikiuotės švelniai urzgavo sunkvežimių varikliai. Kaip visuomet prieš operaciją, ponas brigados vadas, lydimas pono rotmistro Čaču, tylomis apėjo gretą, nužvelgdamas kiekvieną gvardietį. Jis buvo ramus, akys primerktos, lūpų kampučiai draugingai užsirietę. Paskui, taip nieko ir nepasakęs, jis kinktelėjo ponui rotmistrui ir pasišalino. Ponas rotmistras, krypuliuodamas ir mosuodamas suluošintąja ranka, žengė priešais rikiuotę ir atsuko į gvardiečius tamsų, kone juodą, veidą.

— Gvardiečiai! — karktelėjo jis tokiu balsu, kad Gajui skruzdės nubėgo oda. — Mums iškeltas tikslas. Pasiekime jį deramai… Dėmesio, kuopa! I mašinas! Kaprale Gaalai, pas mane!

Kai Gajus pribėgo ir pasitempė prieš jį, ponas rotmistras tyliai pasakė:

— Jūsų sekcijai skiriama speciali užduotis. Nuvykus į paskirties vietą iš mašinos nelipti. Vadovausiu aš pats.

Šeštas skyrius

Simkvežimio amortizatoriai buvo klaikūs, ir tai puikiausiai buvo justi važiuojant kauburiuotu grindiniu. Kandidatas Maksimas, tarp kelių suspaudęs automatą, rūpestingai prilaikė Gajų už diržo manydamas, kad kapralui, kuris šitaip rūpinasi autoritetu, nepritinka šokinėti virš suoliukų kaip kokiam kandidatui Zoizai. Gajus neprieštaravo, o gal visai ir nepastebėjo savo pavaldinio paslaugumo. Po pašnekesio su rotmistru Gajus kažko smarkiai nerimavo, ir Maksimas džiaugėsi, kad paskirstymas suvedėjuos draugėn: jei prisireiktų, jis galėsiąs padėti.

Sunkvežimiai pravažiavo Centrinį teatrą, ilgai riedėjo palei dvokiantį Naujo Gyvenimo kanalą, po to pasuko ilga, tokiu metu tuščia Gamyklos gatve ir ėmė kreivoti darbininkų priemiesčio skersgatviukais, kur Maksimas dar niekada nebuvojo. O pastaruoju metu jis pabuvojo daug kur ir miestą pažino iš esmės, kaip šeimininkas. Per tas daugiau nei keturiasdešimt dienų jis išvis sužinojo daug ir pagaliau perprato padėtį. Situacija paaiškėjo esanti kur kas prastesnė ir įmantresnė, nei jis manė anksčiau.

Jis dar tebeplušo mokydamasis abėcėlę, kai Gajus prikibo su klausimu, iš kur jis, Maksimas, išdygęs. Piešiniai nepadėjo. Gajus žiūrėjo įjuos su kažkokia keista šypsena ir nesiliovė kartojęs vis to paties klausimo: „Iš kur tu?” Tuomet suerzintas Maksimas dūrė pirštu į lubas ir atrėžė: „Iš dangaus”. Maksimo nuostabai, Gajui tai pasirodė visai normalu, jis klausiama intonacija berte bėrė kažkokius žodžius, kuriuos anas iš pradžių palaikė vietinės sistemos planetų pavadinimais. Bet Gajus paklojo pasaulio žemėlapį, sudarytą Merkatoriaus projekcijos principu, ir paaiškėjo, kad tai visai ne planetų, o šalių-antipodų pavadinimai. Maksimas gūžtelėjo pečiais, ištarė visus jam žinomus neiginius ir ėmėsi studijuoti žemėlapį, taigi laikinai pokalbis tuo ir baigėsi.

Po kokių dviejų dienų, vakare, Maksimas ir Rada žiūrėjo televizorių. Buvo rodoma kažkokia labai keista laida, kažkas panašaus į filmą be pradžios ir pabaigos, be konkretaus siužeto, su begale veikiančiųjų asmenų — gana šiurpių asmemi, besielgiančių, bet kurio humanoido požiūriu, gana klaikiai. Rada žiūrėjo susidomėjusi, šūkčiojo, graibstė Maksimui už rankovės, du kartus virktelėjo, o Maksimui greitai nusibodo ir jis jau buvo beužsnūstąs, akompanuojant liūdnai grėsmingai muzikai, tik staiga ekrane šmėstelėjo kažkas pažįstama. Jis net akis pasitrynė. Ekrane rodė Pandorą, niaurus tahorgas kiūtino per džiungles, traiškydamas medžius, ir staiga pasirodė Olegas su medžiotojo dūdele rankose, labai susikaupęs ir rimtas, jis traukėsi atatupstas, suklupo užkliuvęs už kerplėšos ir atbulas nulėkė į pelkę. Neapsakomai priblokštas Maksimas atpažino savo paties mentogramą, o paskui dar vieną ir dar, bet niekas nieko nekomentavo, skambėjo vis ta pati muzika, ir Pandora išnyko, užleidusi ekraną aklam perdžiūvusiam žmogui, kuris šliaužė lubomis, aptrauktomis storu dulkėtu voratinklių sluoksniu. „Kas tai?” — paklausė Maksimas, badydamas pirštu į ekraną. „Laida, — nekantriai atsakė Rada. — Įdomu. Žiūrėk”. Jis nieko taip ir neišsiaiškino, ir į galvą šovė mintis apie dešimčių dešimtis įvairiausių ateivių, sąžiningai prisimenančių savuosius pasaulius. Bet greitai jis tą mintį atmetė: pasauliai buvo pernelyg siaubingi ir vienodi — apleisti troškūs kambariūkščiai, begaliniai koridoriai, pristatyti baldų, kurie staiga apaugdavo milžiniškais dygliais; spiraliniai laiptai, besileidžiantys į neperregimą siaurų šulinių tamsą; dotuoti rūsiai, sausakimši beprasmiškai knibždančių kūnų, tarp kurių šmėstelėdavo liguistai nejudrūs veidai, kaip Jeronimo Boscho drobėse, — tai labiau priminė kliedinčios vaizduotės kūrinius negu realius pasaulius. Tokių reginių fone Maksimo mentogramos tiesiog spindėjo realizmu, dėl jo temperamento virstančiu romantiniu natūralizmu. Tokios laidos būdavo kartojamos mažne kasdien, jos vadinosi „Stebuklinga kelionė”, bet Maksimas galutinai taip ir neperprato jų esmės. Į jo klausimus Gajus ir Rada atsakydavo nustebę gūžčiodami pečiais: „Laida. Kad būtų įdomu. Stebiinga kelionė. Pasaka. Tu žiūrėk, žiūrėk! Būna juokinga, būna baisu”. Ir Maksimui kilo kuo rimčiausių abejonių, ar profesoriaus Begemoto tyrinėjimų tikslas buvo kontaktas ir ar tie tyrinėjimai išvis buvo tyrinėjimai.

Ši intuityvi išvada pasitvirtino dar po dešimties dienų, kai Gajus per konkursą įstojo į neakivaizdinę pretendentų mokyklą pirmajam karininko laipsniui pelnyti ir ėmėsi kalti matematiką bei mechaniką. Elementariojo balistikos kurso schemos ir formulės suglumino Maksimą. Jis prikibo prie Gajaus, šis iš pradžių nesuprato, ko Maksimas nori, o paskui, atlaidžiai šypsodamasis, paaiškino savojo pasaulio kosmografiją. Ir tuomet paaiškėjo, kad gjrvenama sala — ne rutulys, ne geoidas ir išvis ne planeta.

Gyvenama sala buvo Pasaulis, vienintelis pasaulis Visatoje. Aborigenų kojos mynė tvirtą Pasaulio Sferos paviršių. Virš galvos aborigenų pasaulį supo gigantiškas, tačiau baigtinės apimties dujų rutulys, kol kas nežinomos sudėties ir kol kas ne visai aiškių fizinių savybių. Egzistavo teorija, neva dujų tankis sparčiai auga pūslės centro layptimi ir ten vyksta kažkokie paslaptingi procesai, sukeliantys reguliariilis vadinamosios Pasaulio Šviesos ryškumo pokyčius, lemiantys dienos bei nakties kaitą. Be trumpalaikių, paros trukmės. Pasaulio Šviesos būvio pasikeitimų, egzistavo ir ilgalaikiai, sukeliantys sezoninius temperatūros svyravimus ir metų laikų kaitą. Traukos jėga veikė nuo Pasaulio Sferos centro statmenai jos paviršiui. Trumpiau sakant, gyvenama sala egzistavo ant vidinio milžiniško burbulo paviršiaus begaliniame skliaute, užpildančiame visą likusią Visatą.

Maksimas, visiškai suglumęs iš netikėtumo, dar bandė veltis į ginčą, tačiau labai greitai paaiškėjo, kad jie su Gajumi kalba skirtingomis kalbomis ir suprasti vienam kitą jiems žymiai sunkiau nei tvirtų įsitikinimų kopemikiečiui ir tvirtų pažiūrų Ptolemėjo šalininkui. Esmė glūdėjo nepaprastose šios planetos atmosferos savybėse. Pirma, neįtikėtinai stipri refirakcija baisiausiai užrietė horizontą ir nuo amžių aborigenai buvo tikinami, kad jų žemė ne plokščia ir bent jau ne išgaubta — ji įgaubta. „Atsistokite ant jūros kranto, — rekomendavo mokykliniai vadovėliai, — ir stebėkite, kaip juda laivas, atsišvartavęs nuo prieplaukos. Iš pradžių jis judės tarsi plokštuma, bet kuo toliau nuplauks, tuo aukščiau kils, kol dings atmosferos rūkanoje, dengiančioje likusią Pasaulio dalį”. Antra, atmosfera buvo labai tanki ir fosforescavo dieną ir naktį, taigi čia niekas niekada neregėjo žvaigždėto dangaus, o Saulės stebėjimo atvejai buvo užrašyti kronikose ir virto pagrindu begaliniams bandymams sukurti Pasaulio Šviesos teoriją.

Maksimas suprato, kad atsidūrė milžiniškuose spąstuose ir kontaktas taps įmanomas tik tada, kai jam pavyks vos ne tiesiogine prasme sugriauti natūralius vaizdinius, kurie formavosi dešimtmečiais. Veikiausiai tai jau band) darji, sprendžiant iš paplitusio keiksmo „massarakš”, kas pažodžiui reiškė „pasaulis išvirkščiai”; be to. Gajus pasakojo apie visiškai abstrakčią matematinę teoriją, pateikiančią Pasaulį kitaip. Ši teorija, atsiradusi dar priešistoriniais laikais, kažkada buvo persekiojama oficialiosios religijos, turėjo savus kankinius, o matematinės damos jai suteikė praėjusio amžiaus genialių matematikų darbai, bet ji taip ir liko visiškai abstrakti, nors, kaip ir dauguma abstrakčiųjų teorijų, visai neseniai pagaliau buvo pritaikyta praktiškai, sukūrus ypač toliašaudžius balistinius pabūklus.

Apgalvojęs ir sugretinęs visa, ką sužinojo, Maksimas suprato, kad, pirma, visą laiką čia atrodė kaip beprotis — neveltui jo mentogramos pateko į šizoidinę „Stebuklingą kelionę”. Antra, jis suvokė, kad jei nenori grįžti pas Begemotą, iki tinkamos akimirkos privalo slėpti savo, kaip ateivio iš kitos planetos, kilmę. Tai reiškė, kad iš gyvenamos salos pagalbos tikėtis neverta, kad pasikliauti jis gali tik savimi, kad nulinio siųstuvo konstravimas atidedamas neribotam laikui, o jis pats įstrigo čia veikiausiai ilgam, galbūt, massarakš, visiems laikams. Beviltiška padėtis vos neišmušė jo iš pusiausvyros, bet jis sukando dantis ir prisivertė mąstyti vien logiškai, Mamai teks išgyventi baisų metą. Jai bus be galo sunku, ir jau vien ši mintis atgraso nuo bet kokio noro mąstyti logiškai. Kad jį devynios, tą nevykusį uždarą pasaulį!.. Bet aš turiu tik dvi išeitis: arba ilgėtis to, kas neįmanoma, ir bejėgiškai graužtis, arba susitvardyti ir gyventi. Gyventi iš tikrųjų, kaip kad troškau visada — mylėti draugus, siekti tikslo, grumtis, nugalėti, pralaimėti, gauti per nosį, duoti grąžos — visaip, kaip tik pageidauji, tik negrąžant rankų… Jis liovėsi kalbėjęs apie Visatos struktūrą ir ėmė klausinėti Gajaus apie savosios gyvenamos salos istoriją ir socialinę santvarką.

Istorijos reikalai buvo nekokie. Gajus žinojo tik jos nuotrupas, o rimtų knygų neturėjo. Paaiškėjo, kad miesto bibliotekoje tokių knygų taip pat nėra. Tačiau pakžo duomenų suprasti, jog Maksimą priglaudusi šalis iki pat paskutinio pražūtingo karo buvo gerokai didesnė, o valdė ją saujelė nevykėlių finansininkų ir degeneravusių aristokratų, kurie nustekeno liaudį iki skurdo, valstybinį aparatą apnuodijo korupcija ir galiausiai įsivėlė į kaimynų sukurstytą didžiulį kolonijinį karą. Į tą karą įsitraukė visas pasaulis, žuvo milijonų milijonai, buvo sugriauta tūkstančiai miestų, dešimtys mažų valstybių nušluotos nuo žemės paviršiaus, pasaulyje ir šalyje įsivyravo chaosas. Užėjo nuožmaus bado ir epidemijų dienos. Liaudies bandymus sukilti išnaudotojų saujelė malšino branduoliniais sprogmenimis. Šalis ir pasaulis slydo į pražūtį. Išgelbėjo Nežinomi Tėvai. Sprendžiant iš visko, tai buvo anoniminė grupė jaunų generalinės vadavietės karininkų, kurie vieną gražią dieną, disponuodami' viso labo dviem divizijomis, labai nepatenkintomis tuo, kad jas siunčia į atominę mėsmalę, surengė perversmą ir užgrobė valdžią. Tai nutiko prieš dvidešimt ketverius metus. Nuo to laiko padėtis esmingai stabilizavosi, ir karas užgeso kažkaip savaime, nors taikos niekas neskelbė. Energingi anoniminiai valdovai iš dalies įvedė tvarką, griežtomis priemonėmis atgaivino ekonomiką — bent jau centriniuose rajonuose, — ir šalis tapo tokia, kokia yra dabar. Gyvenimo lygis gerokai pakilo, buitis nusistovėjo taikingoje vagoje, visuomenės moralė pasiekė neregėtas istorijoje aukštumas — žodžiu, viskas buvo gerai. Maksimas suprato, kad politinė šalies sistema toli gražu ne ideali, kad tai — kažkokia karinės diktatūros atmaina. Tačiau buvo aišku, kad Nežinomi Tėvai yra ypač populiarūs, ir, beje, visuose visuomenės sluoksniuose. Ekonominio tokio populiarumo pagrindo Maksimas taip ir nesuprato: ką ir sakyti, pusė šalies tebėra griuvėsiai, karinės išlaidos — milžiniškos, didžioji gyventojų dalis gyvena daugiau nei kukliai… Bet veikiausiai priežastis buvo tai, kad karinės viršūnės sugebėjo sutramdyti pramonininkų apetitą ir tuo pelnė populiarumą tarp darbininkų bei sutramdė pačius darbininkus, ir tuo pelnė populiarumą tarp pramonininkų. Vis dėlto tai buvo tik prielaidos. Pavyzdžiui, Gajui taip kelti klausimą išvis atrodė keista: jam visuomenė buvo vieningas organizmas, trinties tarp socialinių grupių jis negalėjo net įsivaizduoti…

Padėtis išorėje ir toliau liko be galo įtempta. Į šiaurę nuo šalies plytėjo dvi didelės valstybės — Hontis ir Pandėja, — buvusios lyg ir provincijos, lyg ir kolonijos. Apie šias šalis niekas nieko nežinojo, išskyrus tai, kad jos abi puoselėja pačius agresyviausius ketinimus, be paliovos siuntinėja diversantus bei šnipus, kursto incidentus pasieniuose ir kėsinasi kariauti. To karo tikslas Gajui buvo neaiškus, o niekada jis juo ir nesidomėjo. Šiaurėje spietėsi priešai, su jų agentais jis grūmėsi žūtbūtinai, ir to jam visiškai pakako.

Pietuose, už pasienio miškii, driekėsi branduolinių sprogimų išdeginta dykuma, susiformavusi vietoj ištisos grupės šalių, aktyviausiai dalyvavusių kariųiuose veiksmuose. Kas dedasi tuose milijonuose kvadratinių kilometrų, taip pat niekas nieko nežinojo, o ir nesidomėjo. Pietines sienas nuolatos puldinėjo milžiniškos puslaukinių išsigimėlių rujos, įsiveisusios miškuose už Žydrosios Gyvatės upės. Pietinių sienų problema buvo laikoma bene svarbiausia. Ten padėtis buvo labai sudėtinga ir kaip tik ten buvo sutelkti rinktiniai Kovingosios Gvardijos daliniai. Gajus Pietuose ištarnavo trejus metus ir papasakodavo neįtikėtinų dalykų.

Piečiau dykumos, kitame vienintelio planetos žemyno krašte, taip pat galėjo išlikti kokių nors valstybių, bet apie jas nieko nebuvo girdėti. Užtat nuolat ir nemaloniai apsireikšdavo vadinamoji Salų Imperija, įsikūrusi dviejuose didžiuliuose kito pusrutulio archipelaguose. Pasaulinis Okeanas priklausė jai. Radioaktyvius vandenis vagojo milžiniškas povandeninis laivynas: laivai, įžūliai išdažyti balta it sniegas spalva, aprūpinti moderniausia naikinimo technika, o jų įgulos — specialiai dresuotų galvažudžių gaujos. Šiurpūs lyg vaiduokliai baltieji povandeniniai laivai niekuo neišprovokuotais apšaudymais ir piratų desantais palaikė siaubingą įtampą pajūrio rajonuose. Šiai baltajai grėsmei taip pat priešinosi Gvardija.

Pasaulinio chaoso ir griūties reginys pribloškė Maksimą. Tai buvo planeta-kapinynas, planeta, kurioje protinga gyvybė vos vos teruseno, ir tat kėsinosi bet kurią akimirką užgniaužti pati save.

Maksimas klausydavosi Rados, jos ramių ir kraupių pasakojimų apie tai, kaip motiną pasiekė žinia apie tėvo žūtį (tėvas, gydytojas epidemiologas, atsisakė išvykti iš maro apimto rajono, o valstybė anuomet neturėjo nei laiko, nei galimybių kovoti su maru, taigi rajonas buvo paprasčiausiai subombarduotas); apie tai, kaip prieš dešimtį metų prie sostinės priartėjo maištininkai, prasidėjo evakuacija, minia, šturmuojanti traukinį, sutrypė senelę, tėvo motiną, o po dešimties dienų nuo dizenterijos mirė jaunesnis broliukas; apie tai, kaip po motinos mirties tam, kad išmaitintų mažąjį Gajų ir visiškai bejėgį dėdulę Kaaną, ji po aštuoniolika valandų per parą plovė indus persiuntimo punkte, vėliau dirbo valytoja prabangioje spekuliantų landynėje, vėliau dalyvavo „moterų lenktynėse su totalizatoriumi”, paskui sėdėjo kalėjime, tiesa, neilgai, bet dėl to kalėjimo liko be darbo ir kelis mėnesius elgetavo…

Maksimas klausydavosi dėdulės Kaano, kadaise žymaus mokslininko, pasakojimų apie tai, kaip pačiais pirmaisiais karo metais buvo panaikinta Mokslų Akademija ir suburtas Jo Imperatoriškosios Didenybės Akademijos batalionas; kaip badmečiu išprotėjo ir pasikorė evoliucijos teorijos kūrėjas; kaip virdavo srėbalą iš klijiĮ, nugremžtų nuo sienų apmušalų; kaip alkana minia nusiaubė zoologijos muziejų ir maistui išgrobstė spirite laikytus preparatus…

Maksimas klausydavosi Gajaus, jo atvirų pasakojimų apie priešbalistinės gynybos bokštų statybą pietiniame pasienyje, apie tai, kaip naktimis žmogėdros prisėlina prie statybos aikštelių ir pagrobia darbininkus perauklėjamuosius ir sargybinius gvardiečius; kaip tamsoje negirdimi lyg vaiduokliai puola negailestingi vampyrai, pusiau žmonės, pusiau meškos, pusiau šunys; klausydavosi, kaip jis sužavėtas liaupsina PBG sistemą, kurtą paskutiniaisiais karo metais neįtikėtinų nepriteklių kaina; ši sistema iš esmės ir nutraukė karinius veiksmus, apgindama šalį iš oro, ji ir dabar yra vienintelė saugumo nuo agresijos iš šiaurės garantija… O tie niekšai rengia antpuolius prieš atkirčio bokštus — parsidavusi šunauja, moterų ir vaikų žudikąi, papirkti nešvariais Hončio ir Pandėjos pinigais, išsigimėliai, bjaurybės, baisesni už bet kokį Žiurkėgaudį… Nervingą Gajaus veidą iškreipdavo neapykanta. Tai svarbiausia priežastis, sakydavo jis, kumščiu bilsnodamas į stalą, dėl kurios stojau į Gvardiją, ne į gamyklą, ne į laukus, ne į biurą ėjau — į Kovingąją Gvardiją, kuri dabar atsakinga už viską…

Maksimas klausydavosi godžiai, kaip baisios, neįmanomos pasakos, juo baisesnės, juo labiau neįmanomos, kad visa tai buvo iš tiknŲų, kad daug kas, labai daug kas tęsėsi ir toliau, o patys baisiausi, užvis labiausiai neįmanomi, dalykai bet kurią minutę galėjo vėl nutikti. Dabar jam atrodė juokinga ir gėda galvoti apie savo nesėkmes, visai sumenko savos problemos — koks jau ten kontaktas, nulinis siųstuvas, namų ilgesys, rankų grąžymas…

Simkvežimis staigiai pasuko į siauroką gatvę, apstatytą plytiniais daugiaaukščiais, ir Pandis ištarė: „Atvažiavome”. Praeiviai šaligatvyje šūstelėjo prie sienų, dangstydamiesi nuo žibintų šviesos. Sunkvežimis sustojo, virš kabinos išniro ilga teleskopinė antena.

— Lipk! — vienu balsu riktelėjo antrosios ir trečiosios sekcijų vadai, ir gvardiečiai pabiro per bortus.

— Pirmoji sekcija lieka! — sukomandavo Gajus.

Jau pašokę Pandis ir Maksimas vėl atsisėdo.

– Į trejetus išsiskirstyk! — rėkavo kapralai šaligatvyje. — Antroji sekcija, pirmyn! Trečioji sekcija, paskui mane!

Nutrinksėjo kaustyti batai, spygtelėjo sužavėta moteris, kažkas viršutiniame aukšte veriančiai suklykė:

— Ponai! Kovingoji Gvardija!..

— Tegyvuoja Kovingoji Gvardija!

— Valio! — ėmė šaukti išblyškę žmonės, prisispaudę prie sienų, kad nesipainiotų po kojomis. Atrodė, kad praeiviai tik ir laukė gvardiečiii, o dabar, sulaukę, džiaugėsi jais kaip geriausiais draugais.

Maksimo dešinėje sėdėjęs kandidatas Zoiza, visai dar berniūkštis, aukštas, laibas it kartis, su balzganu pūkeliu ant skruostų, smaila alkūne bakstelėjo kaimynui į šoną ir džiugiai pamerkė. Maksimas atsakydamas nusišypsojo. Sekcijos jau dingo įėjimuose, prie durų liko stovėti tik kapralai — tvirti, patikimi, sustingusiais veidais po beretėmis, nusmauktomis ant šono. Trinktelėjo kabinos durelės, ir rotmistras Čaču sukarkė:

— Pirmoji sekcija, lipk, rikiuokis!

Maksimas stryktelėjo per bortą. Kai sekcija išsirikiavo, rotmistras mostelėdamas ranka sustabdė Gajų, prišokusį raportuoti, priėjo prie pat rikiuotės ir įsakė:

– Šalmus užsidėk!

Tikrieji eiliniai tarsi laukė šio įsakymo, o kandidatai kiek užgaišo. Rotmistras, nekantriai stuksendamas kulnu, luktelėjo, kol Zoiza įveiks pasmakrės dirželį, sukomandavo „dešinėn” ir „bėgte marš”. Jis pats nubėgo pirmas, nerangiai vikrus, smarkiai mosuodamas suluošintąja ranka, vesdamas sekciją po tamsia arka, pro geležinius bakus su pūvančiomis atmatomis, į siaurą ir niūrų tarsi šulinys kiemą, apstatytą malkų rietuvėmis, pasuko po kita arka, tokia pat tamsia ir dvokiančia, ir sustojo priešais apsilaupiusias duris po blausia lempute.

— Dėmesio! — karktelėjo jis. — Pirmoji sekcija ir kandidatas Simas eina su manimi. Kiti lieka čia. Kaprale Gaalai, po švilpuko antrąjį trejetą — pas mane, į viršiį į ketvirtą aukštą. Nieko neišleisti, imti gyvus, šaudyti tik kraštutiniu atveju. Pirmasis trejete ir kandidate Simai, paskui mane!

Jis stumtelėjo aptrintas duris ir išnyko. Maksimas, aplenkęs

Pandį, puolė iš paskos. Už durų buvo statūs akmeniniai laiptai su lipniais geležiniais turėklais, siauri ir purvini, nutvieksti kažkokios liguistos pūlingos šviesos. Rotmistras žvaliai, žengdamas per tris pakopas, skubėjo viršun. Maksimas pasivijo jį ir išvydo rotmistro rankoje pistoletą. Tada nesustodamas nusikabino nuo kaklo automatą; akimirkai jį supykino nuo minties, kad tuojau galbūt teks šaudyti į žmones, bet jis tą mintį nuvijo — jie buvo ne žmonės, jie buvo gyvuliai, bjauresni už ūsuotį Žiurkėgaudį, bjauresni už dėmėtąsias beždžiones — šlykšti purvynė po kojomis, pūlinga šviesa; apskrepliuotos sienos tą jausmą tik sustiprino, neleido išsivadėti.

Antras aukštas. Slogus virtuvės tvaikas, pravirų durų, aptaisytų nudriskusiais plaušais, plyšyje — išgąsdintos senės veidas. Miauuu — šasteli iš po kojų iškvaišusi katė. Trečias aukštas. Kažkoks mulkis vidur laiptų aikštelės paliko kibirą su paplavomis. Rotmistras parverčia kibirą, paplavos išsilieją į laiptų tarpą. „Massarakš…” — žemiau suurzgia Pandis. Vaikinas ir mergina apsikabinę spraudžiasi į tamsų kampą, jų veidai išgąstingai džiugūs. „Šalin, į apačią!” — bėgdamas karkteli rotmistras. Ketvirtas aukštas. Prastos rudos durys nusilaupiusiais aliejiniais dažais, apibraižja skardinė plokštelė su užrašu: „Gobbis, dantų gydytojas. Priima bet kuriuo metu”. Už durų kažkas pratisai rėkia. Rotmistras sustoja ir švogždžia: „Užraktą!” Juodu jo veidu ritasi prakaito lašai. Maksimas nesupranta. Pribėgęs Pandis atstumia jį, prie durų, po rankena, prikiša automato vamzdį if suvaro seriją. Žyra kibirkštys, lekia skiedros ir tučtuojau, lyg atsakydami, už durų dusliai, pramaišiui su pratisu riksmu supokši šūviai, vėl traškėdamos lekia skiedros, kažkas karštas, kietas, šlykščiai žviegdamas prašvilpia Maksimui virš galvos. Rotmistras atlapoja duris, ten tamsu, geltoni šūvių blyksniai nušviečia tumulus dūmų. „Paskui mane!” — gergždžia rotmistras ir stačia galva neria pasitikti blyksnių, Maksimas ir Pandis puola paskui jį, durys siauros, suspaustas Pandis kažką trumpai karkteli. Koridorius, šutra, parako dūmai. Iš kairės — pavojus. Maksimas mosteli ranka, griebia karštą vamzdį, plėšte plėšia ginklą nuo savęs ir aukštyn. Tyliai, bet siaubingai aiškiai treška kažkieno išsukti sąnariai, krisdamas apmiršta stambus, minkštas kūnas. Priekyje, dūmuose, krankteli rotmistras: „Nešaudji! Imti gyvus!” Maksimas meta automatą ir įsiveržia į didelį apšviestą kambarį. Čia labai daug knygų ir paveikslų ir šaudyti nėra į ką. Ant grindų raičiojasi du vyrai. Vienas jų ištisai rėkia, jau ir užkimo, bet vis rėkia. Krėsle, atlošusi galvą, apalpusi guli moteris — tokia išblyškusi, kad atrodo perregima. Kambaryje tvyro skausmas. Rotmistras stovi prie rėkiančio žmogaus ir, brukdamas pistoletą į dėklą, dairosi. Stipriai pastūmęs Maksimą, į kambarį įgriūna Pandis, paskui jį gvardiečiai velka stambų šaudžiusiojo kūną. Kandidatas Zoiza, suplukęs ir susijaudinęs, be šypsenos ištiesia Maksimui šio numestą automatą. Rotmistras atgręžia įjuos savo baisų juodą veidą. „O kur dar vienas?” — gargia jis, ir tą pat akimirką krinta mėlyna užuolaida, nuo palangės sunkiai nušoka aukštas liesas žmogus baltu dėmėtu chalatu. Jis lyg aklas žengia tiesiai į rotmistrą, į stiklėjančių nuo skausmo akių lygį lėtai keldamas du didžiulius pistoletus. „Oi!” — šaukia Zoiza…

Maksimas stovėjo pasisukęs šonu ir laiko atsigręžti jau neturėjo. Jis iš visų jėgų šoko, bet tas žmogus vis dėlto spėjo vieną kartą nuspausti gaidukus. Maksimui apsvilino veidą, parako išdagos tiesiog užkimšo bumą, bet jo pirštai tuoj pat susigniaužė ant baltojo chalato riešų, ir pistoletai trenkėsi į grindis. Žmogus susmuko ant kelių, galva nusviro, ir, kai Maksimas jį paleido, minkštai nugriuvo kniūpsčias.

— Na na na, — pratarė rotmistras neperprantama intonacija. — Guldykite ir šitą čionai, — įsakė jis Pandžiui. — O tu, — kreipėsi į išblyškusį ir šlapią Zoizą, — bėk žemyn ir pranešk sekcijų vadams, kur aš. Tegul raportuoja, kaip sekasi jiems. — Zoiza trinktelėjo kulnais ir šoko prie durų. — Dar! Perduok Gaalui, kad liptų čionai… Liaukis bliovęs, bjaurybe! — aprėkė jis dejuojantį vyriškį ir nesmarkiai stuktelėjo bato galu jam į šoną. — Ė, bergždžia. Nupiepęs pašlemėkas, šiukšlė… Apieškoti! — įsakė jis Pandžiui. — Ir suguldykite juos visus eile. Čia pat, ant grindų. Bobą irgi, o tai išsipleikė vieninteliame krėsle…

Maksimas priėjo prie moters, atsargiai pakėlė ją ir pernešė ant lovos. Nerimas graužė jo sielą. Ne šito jis tikėjosi. O ko tikėjosi, dabar ir pats nežinojo — galbūt geltonų, neapykantos iššieptų ilčių, tūžmingo staugimo, žvėriškų žūtbūtinių kautynių… Savo jausmų jis neturėjo su kuo palyginti, bet kažkodėl prisiminė, kaip sykį pašovė tahorgą, ir tas didžiulis, pažiūrėti grėsmingas ir, pasak gandų, negailestingas gyvūnas, įgriuvęs peršautu stuburu į milžinišką duobę, tyliai, gailiai verkė ir kažką murmėjo — mirtinai liūdnai, mažne suprantamai…

— Kandidate Simai! — sugargė rotmistras. — Aš įsakiau — ant grindų!

Jis dėbsojo į Maksimą savo baisiomis skaidriomis akimis, lūpos buvo tarsi mėšlungio sutrauktos, ir Maksimas suprato: ne jam čia teisti ir spręsti, kas teisinga ir kas neteisinga. Jis tebėra pašalietis, jis dar nepažįsta jų neapykantos ir jų meilės… Jis vėl pakėlė moterį it paguldė ją šalia apkūniojo, kuris šaudė koridoriuje. Pandis ir antrasis gvardietis šniokštuodami naršė suimtųjų kišenes. Suimtieji tysojo be sąmonės. Visi penki.

Rotmistras įsitaisė krėsle, numetė ant stalo kepurę, užsirūkė ir pirštu pamojo Maksimui prieiti. Maksimas priėjo ir šaimiai sumušė kulnais.

— Kodėl numetei automatą? — negarsiai paklausė rotmistras.

— Jūs įsakėte nešaudyti.

— Pone rotmistre.

— Tikrai taip. Jūs įsakėte nešaudyti, pone rotmistre.

Rotmistras prisimerkęs pūtė dūmus į lubas.

— Vadinasi, jeigu aš įsakyčiau nekalbėti, tu nusikąstum liežuvį?

Maksimas nutylėjo. Pokalbis jam nepatiko, bet jis gerai prisiminė Gajaus pamokymus.

— Kas tėvas? — paklausė rotmistras.

— Branduolinės fizikos specialistas, pone rotmistre.

— Gyvas?

— Tikrai taip, pone rotmistre.

Rotmistras išsiėmė iš burnos cigaretę ir pažvelgė į Maksimą.

— Kur jis?

Maksimas supratu leptelėjęs. Dabar reikėjo išsisukti.

— Nežinau, pone rotmistre. Tiksliau, neprisimenu.

— Bet tai, kad jis branduolinininkas, tu prisimeni… O ką dar prisimeni?

— Nežinau, pone rotmistre. Prisimenu daug ką, bet kapralas Gaalas mano, kad tai — apgaulinga atmintis.

Koridoriuje pasigirdo skubrūs žingsniai, į kambarį įėjo Gajus ir išsitempė prieš rotmistrą.

— Imkis tų puslavonių, kaprale, — pasakė rotmistras. — Antrankių nepritrūks?

Gajus per petį žvilgtelėjo į suimtuosius:

— Jums leidus, pone rotmistre, vieną porą reikės paimti iš antrosios sekcijos.

— Veik.

Gajus išbėgo, o koridoriuje jau vėl kaukšėjo batai, pasirodė sekcijų vadai ir pranešė, kad operacija vyksta sėkmingai, du įtartini tipai jau suimti, gyventojai kaip visada aktjrviai padeda. Rotmistras įsakė greičiau viską baigti, o paskui į vadavietę perduoti slaptažodį „Drimba”. Kai sekcijų vadai išėjo, jis prisidegė naują cigaretę ir kurį laiką tylėjo žiūrėtinas, kaip gvardiečiai ima iš lentynų knygas, perverčia jas ir meta ant lovos.

— Pandi, — tyliai kreipėsi jis, — imkis paveikslų. Tik su štai tuo atsargiau, neapgadink, aš pasiimsiu jį sau… — Paskui jis vėl atsigręžė į Maksimą: — Kaip jis tau? — paklausė.

Maksimas pasižiūrėjo. Paveiksle buvo nutapytas jūros krantas, aukštas vandens tolis be horizonto, prieblanda ir moteris, brendanti iš jūros. Vėjas. Gaivuma. Moteriai šalta.

— Geras paveikslas, pone rotmistre, — pasakė Maksimas.

— Atpažįsti vietovę?

— Tikrai ne. Šitos jūros niekada nesu matęs.

— O kokią esi matęs?

— Visai kitą, pone rotmistre. Bet tai apgaulinga atmintis.

— Niekai. Tai ta pati jūra. Tik tu žiūrėjai ne nuo kranto, o iš tiltelio, po tavimi buvo baltas denis, o už tavęs, laivūgalyje, buvo dar vienas tiltelis, tik žemiau. O krante buvo ne šita boba, o tankas, ir tu taikei po bokšteliu… Ar žinai, šunyti, kas būna, kai gelžgalis pataiko po bokšteliu? Massarakš… — sušnypštė jis ir sumaigė nuorūką į stalviršį.

— Nesuprantu, — šaltai pasakė Maksimas. — Niekada gyvenime niekuo niekur netaikiau.

— Kaip gali tai žinoti? Juk tu nieko neprisimeni, kandidate Simai!

— Aš prisimenu, kad netaikiau.

— Pone rotmistre!

— Prisimenu, kad netaikiau, pone rotmistre. Ir nesuprantu, apie ką kalbate.

Įėjo dviejų kandidatų lydimas Gajus. Jie suskato kaustyti suimtuosius sunkiais antrankiais.

— O juk irgi žmonės, — pasakė rotmistras. — Turi žmonas, vaikų. Kažką mylėjo, kažkas mylėjo juos…

Jis kalbėjo, akivaizdžiai tyčiodamasis, bet Maksimas pasakė tai, ką galvojo:

— Taip, pone rotmistre. Pasirodo, jie irgi žmonės.

— Nesitikėjai?

— Ne, pone rotmistre. Aš tikėjausi kažko kitko.

Akies krašteliu jis matė, kaip išgąstingai žiūri Gajus. Bet Maksimąjau pykino nuo melo, ir jis pridūrė:

— Aš maniau, kad jie iš tikrųjų išsigimėliai. Panašūs į nuogus, dėmėtus… gyvūnus.

— Nuogas dėmėtas kvailys, — svariai atrėžė rotmistras. — Kaimas. Tu ne Pietuose… Čia jie atrodo kaip žmonės. Puikūs mieli žmonės, kuriems smarkiai susijaudinus pašėlusiai skauda galvytę. Paukštį iš balso pažinsi. O tau galvytės neskauda, kai jaudiniesi? — staiga paklausė jis.

— Man niekada nieko neskauda, pone rotmistre, — atsakė Maksimas. — O jums?

— Ką-ą?

— Jūs kalbate taip irzliai, pone rotmistre, — pasakė Maksimas, — kad aš pamaniau…

— Pone rotmistre! — kažkokiu plerpiančiu balsu riktelėjo Gajus.

— Leiskite pranešti… Suimtieji atsikvošėjo.

Rotmistras pažvelgė į jį ir išsiviepė:

— Nesijaudink, kaprale. Tavo draugužis šiandien pademonstravo esąs tikras gvardietis. Jeigu ne jis, rotmistras Čaču dabar voliotųsi su kulka makaulėje… — Jis prisidegė trečią cigaretę, užvertė akis į lubas ir išpūtė tirštų dūmų debesį. — Tavo uoslė patikima, kaprale. Nors tuojau pat pakeičiau šį žaliūką į tikruosius eilinius… Massarakš, pakeičiau jį į karininkus! Jo užmojai — tarsi brigados vado, labai jau jis mėgsta kamantinėti karininkus… Bet dabar aš labai gerai suprantu tave, kaprale. Tavo raportas buvo visiškai pagrįstas. Taigi… kol kias neskubėkime jo aukštinti. — Rotmistras atsistojo, sunkiai žengdamas apėjo stalą ir sustojo priešais Maksimą.

— Kol kas netgi nekelsime jo į tikruosius eilinius. Jis — geras karys, bet dar pienburnis, kaimas… Imsimės jį auklėti… Dėmesio! — staiga sumaurojo jis. — Kaprale Gaalai, išvesti suimtuosius! Eilini Pandi ir kandidate Simai, paimti mano paveikslą ir visa, kas čia yra iš popieriaus! Viską nešti į mano mašiną!

Jis pasisuko ir išėjo iš kambario. Gajus priekaištingai pažvelgė į Maksimą, bet nieko nesakė. Gvardiečiai spyriais ir niuksais statė ant kojų sulaikytuosius ir vedė prie durų. Sulaikytieji nesipriešino. Jie buvo tarsi iš vatos, svirduliavo, jų kojos linko. Apkūnusis, šaudęs koridoriuje, garsiai dejavo ir pašnibždomis keikėsi. Moteris be garso krutino lūpas. Jos akys keistai švytėjo.

— Ei, Makai, — kreipėsi Pandis, — čiupk tą apklotą nuo lovos, susuk į jį knygeles, o jei nepakaks — paimk dar ir paklodę. Kai sudėsi — tempk viską apačion, o aš nešiu paveikslą… Ir automato nepamiršk, paikši tu! Kaip manai, ko rotmistras tave užsipuolė? Automatą numetei. Argi galima ginklą mėtyti? Ir dar mūšyje… Et, kaimas…

— Liaukis plepėjęs, Pandi, — piktai atsiliepė Gajus, — imk paveikslą ir eik.

Tarpduryje jis atsigręžė į Maksimą, pirštu pastukseno sau į kaktą ir dingo. Girdėjosi, kaip Pandis, lipdamas laiptais, visa gerkle plėšia „Nurimk, motuše”. Maksimas atsiduso, automatą pasidėjo ant stalo ir priėjo prie šūsnies knygų, suverstų ant lovos ir ant grindų. Staiga jis suvokė dar niekur čia nematęs tiek knygų, nebent bibliotekoje. Žinoma, knygynuose jų irgi būdavo daugiau, bet tik kiekiu, o ne pavadinimais.

Knygos buvo senos, pageltusiais lapais. Kai kurios vos vos apsvilusios, o kai kurios, Maksimo nuostabai, juntamai radioaktyvios. Kaip reikiant apžiūrėti jas nebuvo laiko. Maksimas ant išskleistos antklodės paskubomis dėjo tvarkingas krūveles ir skaitė tik pavadinimus. Taip, čia nebuvo „Kolicu Felša, arba Beprotiškai narsus brigados vadas, atliekantis žygdarbius priešo užnugaryje”, nebuvo romano „Burtininko meilė ir ištikimybė”, nebuvo putnios poemos „Liepsnojanti moters širdis” ir populiarios brošiūros „Socialinės higienos tikslai”. Čia Maksimas išvydo storus rimtų veikalų tomus: „Evoliucijos teorija”, „Darbininkų judėjimo problemos”, „Finansų politika ir ekonomiškai sveika valstybė”, „Badas: stimulas ar kliūtis?”… kažkokias „Kritikas”, „Kursus”, „Pagrindus”, lydimus terminų, kurių Maksimas nežinojo. Čia buvo hontiečių viduramžių poezijos rinkinių, Maksimui nežinomų tautų pasakų ir baladžių, kažkokio T. Kuuro raštų keturtomis ir daug beletristikos: „Audra ir žolė”, „Žmogus, kuris buvo Pasaulio Šviesa”, „Salos be žydrynės”… ir dar daug knygų nežinomomis kalbomis, ir vėl matematikos, fizikos, biologijos knygos, ir vėl beletristika…

Maksimas supakavo du ryšulius ir keletą sekundžių pastovėjo dairydamasis po kambarį. Tuščios persikreipusios lentynos, tamsios dėmės — ten, kur kabėjo paveikslai, patys paveikslai, nuplėšti nuo rėmų, sutrypti… ir nė pėdsako stomatologinės įrangos… Jis paėmė ryšulius ir pasuko prie durų, bet susizgribo ir grįžo automato. Ant stalo po stiklu gulėjo dvi nuotraukos. Vienoje — ta pati perregima moteris, jai ant kelių kokių ketverių metų berniukas, prasižiojęs iš nuostabos, o moteris — jauna, patenkinta, išdidi… Kitoje nuotraukoje — gražus kalnų kraštovaizdis, tamsūs medžių guotai, apgriuvęs senovinis bokštas… Maksimas persimetė automatą per petį ir grįžo prie ryšulių.

Septintas skyrius

Rytais po pusryčių brigada išsirikiuodavo pratybų aikštėje išklausyti įsakymų ir pasiskirstyti į užsiėmimus. Be vakarinių patikrinimų, Maksimui tai buvo pati slogiausia procedūra. Bet kokių įsakymų skaitymas kaskart baigdavosi tikru priepuoliu — kažkokio aklo, beprasmio, nenatūralaus, niekuo nepagrįsto ir todėl pašaliniam žmogui keliančio itin nemalonų įspūdį entuziazmo. Maksimas prisiversdavo tramdyti savyje nevalingą pasibjaurėjimą ta staigia beprotybe, kuri apimdavo visą brigadą, nuo vado iki paskutinio kandidato; jis tvirtindavo sau, kad tiesiog nesupranta tokio aistringo gvardiečių dėmesio brigados raštinės veiklai; jis bardavo save už pašalinio ir svetimžemio skepticizmą, stengdavosi pats pajusti įkvėpimą, mintyse kalė sau į galvą, kad sudėtingomis sąlygomis tokie masinio entuziazmo sprogimai byloja tik apie žmonių sutelktumą, apie jų vienybę bei ryžtą pasiaukoti vardan bendro tikslo. Tačiau vaikinui buvo labai sunku.

Nuo vaikystės mokytas santūriai ironiškos savivokos, nepakantumo skambiems žoiams — iš viso — ir choru iškilmingai plėšiamiems maršams — konkrečiai, jis kone tūžo ant rikiuotės draugų, gerų, atviraširdžių, šiaip jau puikių vaikinų, kai išgirdę įsakymą, kuriuo kandidatas toks ir toks baudžiamas trimis paromis karcerio už kivirčą su tikruoju, eiliniu tokiu ir tokiu, jie staiga išsižiodavo, netekdavo būdingo gerumo bei humoro jausmo ir imdavo sužavėti šaukti „valio”, o paskui apsiašaroję užtraukdavo „Kovingosios Gvardijos maršą” ir kartodavo jį dusyk, trissyk, o neretai ir keturissyk. Mažą to, iš brigados virtuvės atskubėdavo net virėjai ir su įkarščiu pritardavo, pašėlusiai mosuodami samčiais ir peiliais, juo labiau kad rikiuotėje nestovėdavo. Nepamiršdamas, kad šitame pasaulyje reikia būti tokiam kaip visi, Maksimas irgi dainuodavo ir taip pat stengdavosi netekti humoro jausmo, ir tai jam pavykdavo, bet būdavo šlykštu, nes pats jis nejausdavo jokio entuziazmo, tik slogų kartėlį.

Šįsyk įkarščio protrūkis ištiko, perskaičius 127-ąjį įsakymą apie tikrojo eilinio Dimbos paaukštinimą kapralu, 128-ąjįįsa]qmią apie padėką kandidatui į tikruosius eilinius Simui už drąsą operacijos metu ir 129-ąjį įsakymą apie ketvirtosios kuopos kareivinių remontą. Vos brigados adjutantas spėjo sudėti įsakmų blankus į odinę planšetę, brigados vadas, nusiplėšęs nuo galvos kepurę, giliai įkvėpė ir girgždančiu falcetu suriko: „Kovinga!.. Gvardija!.. Žingsniu!..” Ir prasidėjo, ir prasidėjo… Šiandien Maksimas jautėsi ypač bjauriai, nes pastebėjo, kaip tamsiais rotmistro Čaču skruostais rieda ašaros. Gvardiečiai maurojo it jaučiai, buožėmis mušdami taktą į masyvias diržų sagtis. Maksimas kuo stipriau užsimerkė, kad nieko nematytų ir negirdėtų, ir užriaumojo lyg įsikarščiavęs tahorgas; jo balsas užgožė visus kitus balsus — bent jau jam taip atrodė. „Pirmyn, bebaimiai!..” — kriokė jis, daugiau nieko negirdėdamas, tik save. Tai bent idiotiškas tekstas… Turbūt koks kapralas sukūrė. Reikia labai jau mėgti savo amatą, kad su tokiais žodžiais lūpose eitum į mūšį. Jis atsimerkė ir išvydo būrį juodų paukščių, neramiai ir be garso besiblaškančių virš pratybų aikštės… „Ir nepadės tau šarvai deimantiniai, o prieše!..”

Paskui viskas baigėsi taip pat staiga, kaip ir prasidėjo. Brigados vadas tižiu žvilgsniu nudelbė rikiuotę, prisiminė, kur esąs, ir prarėktu apyverksniu balsu sukomandavo: „Ponai karininkai išskirsto kuopas į užsiėmimus!” Vaikinai, kinkuodami galvomis, sutrikę šnairavo vieni į kitus. Atrodė visai apduję, ir rotmistrui Čaču teko dusyk surikti: „Lygiuoot!” — kol gretos deramai sustojo. Po to kuopą nuvedė prie kareiviniiĮ, ir rotmistras įsakė:

— Pirmoji sekcija siunčiama į sargybą. Kitos pradeda užsiėmimus pagal tvarkaraštį. Iš-šsiskirstyk!

Išsiskirstė. Gajus surikiavo savąją sekciją ir nurodė postus. Maksimui su tikruoju eiliniu Pandžiu teko postas tardymo kameroje. Gajus greitosiomis paaiškino Maksimui jo priedermes: iš dešinės už suimtojo stovėti laikysena „ramiai”, suimtajam bent pabandžius atsikelti nuo suolo — sutrukdji tam jėga, laikytis tiesioginio pavaldumo brigados vadui, vyresnysis — eilinis Pandis… Trumpiau tariant, žiūrėk į Pandį ir elkis kaip jis. Aš tavęs nieku gyvu nebūčiau skyręs į šį postą, kandidatui nepriklauso, bet ponas rotmistras įsakė…

— Tu, Makai, būk apdairus. Kažko nesuprantu aš pono rotmistro. Galbūt nori tave kuo greičiau paaukštinti — labai jau patikai jam per operaciją; vakar ją nagrinėjant su sekcijų vadais, jis gerai atsiliepė apie tave, o ir įsakymas… O gal tikrina tave. Kodėl šitaip — nežinau. Gal kaltas aš su savo raportu, o gal ir tu pats — su savo šnekomis… — Jis susirūpinęs nužvelgė Maksimą. — Imk ir nusiblizgink dar kartą batus, pasitempk diržą ir užsimauk paradines pirštines… Tiesa, neturi, kandidatams nepriklauso… Gerai jau, lėk į sandėlį, tik gyviau, po trisdešimties minučių išeiname.

Sandėlyje Maksimas susidūrė su Pandžiu, kuris keitė įskilusią kokardą.

— Va, kaprale! — pasakė Pandis, kreipdamasis į sandėlio viršininką ir tapšnodamas Maksimui per petį. — Matai koks? Vaikinas devinta diena Gvardijoje, o jau padėka. Į kamerą jį kartu su manim siunčia… Greičiausiai baltų pirštinių atskuodė? Išduok jam, kaprale, geras pirštines, nusipelnė. Vyrukas — pažiba!

Kapralas nepatenkintas suniurzgė, nulindo tarp lentynų, užverstų aprangos atsargomis, numetė ant išdavimo stalo priešais Maksimą keletą porų baltų siūlinių pirštinių ir paniekinančiai subambėjo:

— Pažiba… Čia, su apdujėliais kariaudami, jūs — pažibos. Kurgi ne, kai jam iš skausmo visi viduriai sproginėja — priėjai ir dėk tokį į maišą. Taip ir mano senelis pažiba būtų. Be rankų, be kojų…

Pandis įsižeidė.

— Tavo senelis be rankų, be kojų blakstienomis būtų autus nešęs, — pasakė jis, — jei ant jo štai taip su dviem pistoletais šoktų… Aš jau spėjau pamanyti — baigtas kriukis ponui rotmistrui…

— Kriukis, kriukis… — niurnėjo kapralas. — Va, po pusmečio nutrenks jus į pietinį pasienį — tada pažiūrėsim, kas blakstienom pasiremdamas lakstys…

Kai jie išėjo iš sandėlio, Maksimas kuo pagarbiausiai paklausė (draugužis Pandis pagarbą mėgo):

— Pone Pandi, kodėl tuos išsigimėlius apninka tokie skausmai? Ir dar visus iš karto! Kaip čia yra?

— Iš baimės, — atsakė Pandis žemesniu balsu, kad reikšmingiau skambėtų. — Išsigimėliai, supranti? Skaityti tau reikėtų daugiau, Makai. Yra tokia brošiūra „Išsigimėliai, kas jie ir iš kur”. Perskaityk, antraip koks esi kaimas, toks ir liksi. Vien drąsa toli nevažiuosi… — Jis patylėjo. — Štai, pavyzdžiui, mes jaudinamės, pykstame, sakykim, ar išsigąstame — ir nieko, nebent prakaitas išpila arba, tarkime, kinkos dreba. O jų organizmai nenormalūs, išsigimę. Ar pyksta jis ant ko nors, ar, pavyzdžiui, pabūgo ko, ar išvis… išsyk stiprūs skausmai galvoje ir visame kūne. Iki sąmonės netekimo, supranti? Iš to mes juos atpažįstame ir, žinoma, sulaikome… griebiame… O pirštinėlės — geros, kaip tik man. Kaip manai?

— Mažokos jos man, pone Pandi, — pasiskundė Maksimas. — Gal pasikeiskime: jūs imkite šitas, o man savas duokite, padėvėtas.

Pandis buvo labai patenkintas. Ir Maksimas buvo labai patenkintas. Staiga jis prisiminė Fanką, kaip šis mašinoje tampėsi, raičiojosi iš skausmo… ir kaip jį suėmė patruliuojantys gvardiečiai…

Tiktai ko Fankas galėjo išsigąsti? Ir ant ko jis galėjo pykti? Juk jis nesijaudino, ramiai sau vairavo, švilpavo, kažko labai norėjo… tikriausiai rūkyti… Vis dėlto juk jis atsigręžė, pamatė patrulinę mašiną… ar tai buvo vėliau? Taip, jis labai skubėjo, o furgonas buvo užtvėręs kelią… gal ir supyko?.. Na ne, ką aš čia išsigalvoju? Ar maža kokie priepuoliai gali ištikti žmones… O sulaikė jį dėl avarijos. Įdomu vis dėlto, kur jis mane vežė ir kas jis toks? Fanką reikėtų susirasti…

Jis nusiblizgino batus, idealiai susitvarkė priešais didelį veidrodį, pasikabino ant kaklo automatą, vėl nužvelgė save veidrodyje, o čia ir Gajus įsakė rikiuotis.

Visus priekabiai apžiūrėjęs ir patikrinęs, ar žino priedermes. Gajus nuskubėjo į kuopos raštinę raportuoti.

Kol jo nebuvo, gvardiečiai sužaidė „muilą”, buvo papasakotos trys kareiviško gyvenimo istorijos, kurių Maksimas nesuprato, nes nežinojo tam tikrų specifinių posakiiĮ, paskui tarnybos draugai priskreto prie Maksimo, kad šis papasakotų, iš kur jis, toks stambuolis, atsiradęs — tai jau buvo sekcijoje įprasti juokai, — ir išprašė atminčiai vamzdeliu sulankstyti porą monetų. Paskui iš raštinės išėjo Gajaus lydimas rotmistras Čaču. Jis taip pat priekabiai visus apžiūrėjo, Gajui pasakęs: „Vesk sekciją, kaprale”, — atsitraukė šalin, ir sekcija nužygiavo vadavietės link.

Vadavietėje rotmistras įsakė tikrajam eiliniui Pandžiui ir kandidatui Simui eiti paskui jį, o Gajus nusivedė kitus. Rotmistras, Pandis ir Maksimas suėjo į nedidelį kambarėlį su aklinai užtrauktomis užuolaidomis, prakvipusį tabaku ir odekolonu. Tolimajame gale stovėjo didžiulis tuščias stalas, aplink jį — minkštos kėdės, o ant sienos kabojo pajuodęs paveikslas, vaizduojantis senovės kautynes: arkliai, aptempti mundurai, kardai ir gausūs baltų dūmų tumulaiPer dešimt žingsnių nuo stalo ir dešiniau durų Maksimas pamatė geležinę taburetę skylėta sėdyne. Taburetės kojelė stambiais varžtais buvo prisukta prie grindų.

– Į vietas, — sukomandavo rotmistras, nuėjo ir atsisėdo prie stalo.

Pandis rūpestingai pastatė Maksimą dešinėje už taburetės, pats atsistojo kairėje ir sušnabždėjo įsakymą „ramiai”. Abu sustingo. Rotmistras sėdėjo užsimetęs koją ant kojos, traukė dūmą ir apatiškai nužiūrinėjo gvardiečius. Atrodė apsnūdęs ir viskam abejingas, tačiau Maksimas aiškiai jautė, kad rotmistras kuo įdėmiausiai stebi tik jį.

Pandžiui už nugaros atsidarė durys. Pandis akimoju žengė du žingsnius pirmyn, žingsnį dešinėn ir pasisuko kairėn. Maksimas irgi buvo besuskumbąs pasitraukti, tačiau susizgribo, kad kelio niekam neužstoja ir jam judintis neprivalu, todėl tik išpūtė akis. Vis dėlto šis suaugusių žmonių žaidimas kažkuo masino, nepaisant to, kad buvo primit)s ir rėžė akį, atsižvelgus į vargingą gyvenamos salos būklę.

Rotmistras, peleninėje gesindamas cigaretę, atsistojo ir vos trinktelėjęs kulnais pasveikino prie stalo ateinančius brigados vadą, kažkokį nepažįstamą civilį ir brigados adjutantą su storu aplanku po pažastimi. Brigados vadas atsisėdo už stalo per patį vidurį, jo veido išraiška buvo rūgšti, nepatenkinta, jis užsikišo pirštą už išsiuvinėtos apykaklės, patampė ją ir pasukiojo galvą. Civilis, neišvaizdus mažo ūgio žmogelis, nešvariai nusiskutęs, suglebusiu gelstelėjusiu veidu, be garso įsitaisė šalia. Brigados adjutantas nesėsdamas atvožė aplanką ir ėmėsi sklaidyti dokumentus, kai kuriuos paduodamas brigados vadui.

Pandis šiek tiek pastovėjo, tarsi neapsispręsdamas, paskui tokiais pat tiksliais judesiais grįžo atgal. Už stalo vyko negarsus pokalbis. „Tu šiandien dalyvausi susirinkime, Čaču?” — paklausė brigados vadas. „Turiu reikalų”, — atpoškino rotmistras, prisidegęs naują cigaretę. „O gaila. Šiandien disputas”. — „Per vėlai susigriebė. Aš ta tema jau esu pasisakęs”. — „Ne per geriausiai, — švelniai pastebėjo civilis. — B to, keičiasi aplinkybės — keičiasi nuomonės”. — „Pas mus. Gvardijoje, ne taip”, — sausai tarstelėjo rotmistras. „Iš tiesų, ponai, — aikštingu balsu pasakė brigados vadas, — vis dėlto pasimatome šiandien susirinkime…” — „Girdėjau, atvežė šviežių krevečių”, — rausdamasis dokumentuose pranešė adjutantas. „Su alumi, ką? Rotmistre!” — pritarė jam civilis. „Ne, ponai, — atkirto rotmistras. — Nuomonę turiu tik vieną, ir ją jau sakiau. O dėl alaus…” Rotmistras Čaču kažką neaiškiai pridūrė, visa kompanija nusikvatojo, o jis pats patenkintas atsilošė kėdėje. Adjutantas paliovė raustis popieriuose, pasilenkė prie brigados vado ir kažką šnipštelėjo. Brigados vadas sulinksėjo. Adjutantas atsisėdo ir kreipėsi lyg ir į geležinę taburetę:

— Nolė Renadu.

Pandis pastūmė duris, išlindo pro jas ir garsiai pakartojo koridoriui:

— Nolė Renadu.

Iš koridoriaus atsklido garsai, ir į kambarį įžengė senyvas, gerai apsirengęs, bet kažkoks suglamžytas ir aptaršytas vyriškis. Jam vos vos pynėsi kojos. Pandis paėmė jį už alkūnės ir pasodino ant taburetės. Užsidarydamos spragtelėjo durys. Vyriškis garsiai atsikosėjo, rankomis įsirėmė į išskėstus kelius ir išdidžiai pakėlė galvą.

— Ta-aip… — nutęsė brigados vadas, peržvelgdamas dokumentus, ir staiga pratrūko greitakalbe: — Nolė Renadu, penkiasdešimt šešerių, namų savininkas, magistratūros narys… Ta-aip… Klubo „Veteranas” narys, nario bilieto numeris toks ir toks… (Civilis, prisidengęs delnu bumą, nusižiovavo, išsitraukė iš kišenės spalvingą žurnalą, pasidėjo ant kelių ir įniko sklaidyti.) Sulaikytas tada ir tada ten ir ten… per kratą paimta… ta-aip… Ką jūs veikėte aštuntajame Trimitininkų gatvės name?

— Aš — to namo savininkas, — oriai pareiškė Renadu. — Tariausi su savo valdytoju.

— Dokumentai patikrinti? — brigados vadas kreipėsi į adjutantą.

— Tikrai taip. Viskas gera}.

— Ta-aip, — tarė brigados vadas. — Sakykite, pone Renadu, ar pažįstate kurį nors iš suimtųjų?

— Ne, — atsakė Renadu. Jis energingai papurtė galvą. — Iš kur?.. Vis dėlto vieno iš jų pavardė… Ketšefas… Man atrodo, mano name gyvena kažkoks Ketšefas… o vis dėlto neprisimenu. Galbūt aš klystu, o gal jis gyvena ne šitame mano name. Aš turiu dar du namus, vienas iš jų…

— Atsiprašau, — pertraukė civilis, nepakeldamas akių nuo žurnalo. — O neatkreipėte dėmesio, apie ką kameroje kalbėjo kiti suimtieji?

– Ėėė… — nutęsė Renadu. — Turiu pasakyti… Ten pas jus… ėėė… vabzdžiai… Taigi daugiausia mes apie juos… Kažkas kampe šnibždėjosi, bet man, prisipažinsiu, ne tai rūpėjo… Be to, tie žmonės man ypač nemalonūs, aš — veteranas… Tiesą sakant, buvau linkęs bendrauti su vabzdžiais, che che!

— Suprantama, — pritarė brigados vadas. — Na ką gi, mes atsiprašome, pone Renadu. Štai jūsų dokumentai, jūs laisvas… Sargybos viršininką! — garsiau ištarė jis.

Pandis atidarė duris ir riktelėjo:

— Sargybos viršininką pas brigados vadą!

— Jokių atsiprašymų, — reikšmingai pasakė Renadu. — Kaltas aš, tik aš… Ir netgi ne aš, o prakeiktas paveldimumas… Ar galėčiau? — kreipėsi jis į Maksimą, rodydamas į stalą, ant kurio gulėjo dokumentai.

— Sėdėti, — negarsiai ištarė Pandis.

Įėjo Gajus. Brigados vadas padavėjam dokumentus, įsakė grąžinti ponui Renadu atimtus daiktus, ir ponas Renadu buvo paleistas.

— Aiju provincijoje, — susimąstęs pasakė civilis, — yra paprotys: iš kiekvieno sulaik}o išsigimėlio — turiu galvoje legaliuosius išsigimėlius — imamas mokestis… savanoriškas indėlis Gvardijos reikmėms.

— Mūsuose taip nedaroma, — šaltai atsakė brigados vadas. — Manau, tai prieštarauja įstatymams… Kitą, — paliepė jis.

— Rašė Musajis, — geležinei taburetei tarė adjutantas.

— Rašė Musajis, — pakartojo Pandis atviroms durims.

Rašė Musajis buvo liesas, visiškai nukamuotas žmogelis su nuskurusiu naminiu chalatu ir tik vienu batu. Vos jam atsisėdus, brigados vadas kraujo pritvinkusiu veidu užbaubė: „Slapstaisi, niekše?” — o Rašė Musajis ėmėsi ištęstai ir painiai aiškinti, kad jis visai nesislapsto, kad turi ligotą žmoną ir trejetą vaikų, kad nesumokėta už butą, kad jau dukart buvęs sulaikytas ir paleistas, kad dirba jis fabrike baldžiumi, kad niekuo nenusikalto; Maksimas jau manė, kad ir jį paleis, bet brigados vadas staiga atsistojo ir paskelbė, kad Rašė Musajis, keturiasdešimt dvejų metų amžiaus, vedęs, darbininkas, iki šiol dukart suimtas, pažeidęs ištrėmimo nutartį, pagal profilaktikos įstatymą nuteisiamas septyneriems metams katorgos darbų, vėliau lįždraudžiant gyventi centriniuose rajonuose. Kokios minutės Rašė Musajui prireikė suvokti tokiam nuosprendžiui, o paskesnis reginys buvo siaubingas. Nelaimingasis baldžius raudojo, nerišliai meldė pasigailėjimo, bandė pulti ant kelių ir nesiliovė rėkęs bei verkęs, kol Pandis tempė jį į koridorių. O Maksimas vėl pajuto įsmeigtą įdėmų rotmistro Čaču žvilgsnį.

— Kivis Popšu, — ištarė adjutantas.

Pro duris buvo įstumtas petingas vyrukas kažkokios odos ligos subjaurotu veidu. Tas vaikinas buvo butų vagis, recidyvistas, sučiuptas nusikaltimo metu, ir elgėsi jis įžūliai pataikaujamai. Tai meldė ponus viršininkus neatiduoti jo į nuožmios mirties nagus, tai staiga prapliupdavo isteriškai kikenti, laidė sąmojus ir vis gviešėsi pasakoti istorijas iš savo gyvenimo, ir visos jos prasidėdavo vienodai: „Užeinu aš kartą į tokius namus…” Šnekėti jis neleido niekam. Brigados vadas, kelissyk nesėkmingai pabandęs kažko paklausti, atsilošė kėdėje ir pasipiktinęs pažvelgė į dešinę ir į kairę. Rotmistras Čaču ramiai ištarė:

— Kandidate Simai, užčiaupk jam srėbtuvę.

Maksimas nežinojo, kaip užčiaupiamos srėbtuvės, todėl paprasčiausiai suspaudė Kiviui Popšu petį ir porą kartų papurtė. Kivio Popšu žandikauliai čerkštelėjo, jis prikando liežuvį ir nutilo. Tuomet civilis, kuris jau seniai susidomėjęs stebėjo areštuotąjį, pasakė: „Šitą aš paimsiu. Pravers”. „Puiku!” — tarė brigados vadas ir įsakė siųsti Kivį Popšu atgal į kamerą. Kai vyruką išvedė, adjutantas pareiškė:

— Smulkmės tiek. Dabar grupės eilė.

— Pradėkite tiesiog nuo vadeivos, — patarė civilis. — Kaip jį ten — Ketšefas?

Adjutantas užmetė akį į popierius ir geležinei taburetei pasakė:

— Gėlas Ketšefas.

Įvedė jau pažįstamą — žmogų baltu chalatu. Jis buvo su antrankiais, todėl rankas laikė nenatūraliai atkišęs. Akys buvo gražios, veidas pabrinkęs. Jis atsisėdo ir užsižiūrėjo į paveikslą brigados vadui virš galvos.

— Jūs esate Gėlas Ketšefas? — paklausė brigados vadas.

— Taip.

— Dantų gydytojas?

— Buvęs. \

— Kokie jūsų santykiai su dantų gydytoju Gobbiu?

— Pirkau iš jo praktiką.

— Tuomet kodėl nesiverčiate?

— Pardaviau kabinetą.

— Kodėl?

— Varginga padėtis, — atsakė Ketšefas.

— Kokie jūsų santykiai su Orde Tader?

— Ji mano žmona.

— Vaikų turite?

— Turėjome. Sūnų.

— Kur jis?

— Nežinau.

— Ką veikėte per karą?

— Kariavau.

— Kur? Kuo?

— Pietvakariuose. Iš pradžių lauko ligoninės vedėju, paskui — pėstininkų kuopos vadu.

— Sužeidimai? Ordinai?

— Buvo visko.

— Kodėl nusprendėte imtis antivalstybinės veiklos?

— Todėl, kad pasaulio istorijoje nėra buvę šlykštesnės valstybės, — atsakė Ketšefas. — Todėl, kad mylėjau savo žmoną ir vaiką. Todėl, kad jūs išžudėte mano draugus ir išprievartavote mano tautą. Todėl, kad visuomet neapkenčiau jūsų. Pakanka?

— Pakanka, — ramiai atsakė brigados vadas. — Daugiau, nei pakanka. Geriau pasakykite mums, kiek jums moka hontiečiai? O gal jums moka Pandėja?

Žmogus baltu chalatu nusijuokė. Kraupus buvo tas juokas, taip galėtų juoktis nimiirėlis.

— Baikit tą komediją, brigados vade, — pasakė jis. — Kam jums to reikia?

— Jūs — grupės vadas?

— Taip. Buvęs.

— Ką iš organizacijos narių galite įvardyti?

— Nieko.

— Jūs įsitikinęs? — staiga paklausė civilis.

— Taip.

— Suprantate, Ketšefai, — švelniai tarė civilis, — jūsų padėtis itin kebli. Apie jūsų grupę mes žinome viską. Mes netgi šį tą žinome apie jūsų grupės ryšius. Turėtumėte suprasti, kad tą informaciją mums bus suteikęs kažkoks asmuo, ir dabar tik nuo mūsų priklauso, kokia bus to asmens pavardė — Ketšefas ar kokia kita…

Ketšefas nuleidus galvą tylėjo.

— Jūs! — karktelėjo rotmistras Čaču. — Jūs — buvęs karo lauko karininkas! Jūs suprantate, kas jums siūloma? Ne gyvybė, massarakš! Garbė!

Ketšefas vėl nusijuokė, užsikosėjo, bet nieko nesakė. Maksimas jautė, kad šis žmogus nebijo nieko. Nei mirties, nei gėdos. Jis jau patyrė viską. Jis laiko save mirusiu ir apterštu… Brigados vadas pažvelgė į civilį. Šis palingavo galvą. Brigados vadas gūžtelėjo pečiais, atsistojo ir paskelbė, kad Gėlas Ketšefas, penkiasdešimties metų amžiaus, vedęs, dantų gydytojas, pagal visuomenės sveikatos apsaugos įstatymą nuteisiamas sunaikinti. Nuosprendžio įvykdymo terminas — keturiasdešimt aštuonios valandos. Nuosprendis gali būti pakeistas tuo atveju, jei nuteistasis sutiktų liudyti.

Kai Ketšefą išvedė, brigados vadas nepatenkintas kreipėsi į civilį: „Nesuprantu tavęs. Man atrodo, jis kalbėjo gana noriai. Tipiškas plepys — kaip patys kad klasifikuojate. Nesuprantu…” Civilis ėmė juoktis: „Štai todėl, drauguži, tu vadovauji brigadai, o aš… o aš — savo…” — „Vis vien, — įsižeidęs pasakė brigados vadas. — Grupės vadas… linkęs pafilosofuoti… Nesuprantu”. — „Drauguži, — tarė civilis, — ar kada matei filosofuojantį lavoną?” — „Et, paistalai…” — „O vis dėlto?” — „Gal pats matei?” — paklausė brigados vadas. „Taip, tik ką, — svariai pareiškė civilis. — Ir, įsidėmėk, ne pirmą kartą… Aš gyvas, miręs jis, ir apie ką kalbėti mums? Rodos, taip rašė Verlibenas?..” Rotmistras Čaču staiga atsistojo, priėjo prie pat Maksimo ir iš apačios sušnypštė jam į veidą: „Kaip stovi, kandidate? Kur žiūri? Ram-miai! Žvilgsnis tiesus! Akimis nešaudyti!” Kelias sekundes jis, triukšmingai kvėpuodamas, dėbsojo į Maksimą — vyzdžiai pašėlusiai siaurėjo ir plėtėsi, — paskui grįžo į savo vietą ir užsirūkė.

— Taip, — pratarė adjutantas. — Liko: Ordė Tader, Memo Gramenu ir dar du, kurie prisistatyti atsisakė.

– Štai nuo jų ir pradėkime, — pasiūlė civilis. — Kvieskite.

— Numeris septyniasdešimt trys-trylika, — pasakė adjutantas.

Numeris sept5aiiasdešimt trys-trylika įėjo ir atsisėdo ant taburetės. Jis taip pat buvo su antrankiais, nors ir su protezu vietoj vienos rankos — liesas padžiūvęs žmogus nenormaliai storomis, nuo įkandžių sutinusiomis lūpomis.

— Jūsų pavardė? — paklausė brigados vadas.

— Kuri? — linksmai paklausė vienarankis. Maksimas net krūptelėjo: jis neabejojo, kad suimtasis tylės.

— Daug jų turite? Tuomet pasakykite tikrąją.

— Tikroji mano pavardė — numeris septyniasdešimt trys-trylika.

— Ta-aip… Ką veikėte Ketšefo bute?

— Gulėjau apalpęs. Žinokite, aš tai moku labai gerai. Norite, parodysiu?

— Nesivarginkite, — atsakė civilis. Jis buvo smarkiai įpykęs. — Jums to sugebėjimo dar prireiks.

Staiga vienarankis užsikvatojo. Jis juokėsi garsiai, skambiai, lyg jaunuolis, ir Maksimas pasibaisėjęs suvokė, kad tas žmoguj juokiasi nuoširdžiai. Žmonės užstalėje tylomis, it suakmenėję, klausėsi to juoko.

— Massarakš! — pagaliau prašneko vienarankis, petimi šluostydamasis ašaras. — Tai bent grasinimas!.. Beje, jūs dar jaunas… Po perversmo visi archyvai sudegė, ir jūs net nežinote, kokia esate smulkmė… Tai buvo rimta klaida — išnaikinti senuosius kadrus: jie būtų išmokę jus ramaus požiūrio į savo pareigas. Jūs pernelyg jausmingi. Jūs pernelyg smarkiai neapkenčiate. Tuo tarpu jūsų darbą reikia atlikti kiek galima sausiau, valdiškai — už pinigus. Tardomajam tai sukelia didžiulį įspūdį. Kraupu, kai tave kankina ne priešas, o valdininkas. Štai pažvelkite į mano kairiąją ranką. Man ją nupjovė senoje geroje prieškario daboklėje, trimis etapais, ir kiekvieną jų lydėjo smulki apskaita… Budelių darbas buvo sunkus, neapsimokantis, jie nuobodžiavo, pjaustė mano ranką ir keikė elgetiškus uždarbius. Ir man buvo baisu. Tik didžiulėmis valios pastangomis tada ištvėriau neplepėjęs. O dabar… Aš juk matau, kaip manęs neapkenčiate. Jūs — manęs, aš — jūsų. Nuostabu!.. Bet jūs manęs neapkenčiate mažiau nei dvidešimt metų, o aš jūsų — daugiau nei trisdešimt. Jūs tada dar po stalu ropinėj ote ir kates kankinote, jaunuoli…

— Aišku, — pasakė civilis. — Sena varna. Darbininkų draugas. Maniau, jūs jau visi iškapoti.

— Nė nesitikėkite, — atšovė vienarankis. — Derėtų vis dėlto susigaudyti pasaulyje, kuriame gyvenate… o jūs įsikalėte į galvas, kad seną istoriją panaikinote ir pradėjote naują… Siaubingas neišmanymas, nėr apie ką su jumis kalbėti…

— Man atrodo, pakaks, — tarė brigados vadas, kreipdamasis į civilį.

Tas kažką skubiai brūkštelėjo žurnalo paraštėje ir pakišo brigados vadui perskaityti. Pastarasis labai nustebo, pirštais pabarbeno į smakrą ir abejodamas žvilgtelėjo į civilį. Civilis šypsojosi. Tuomet brigados vadas gūžtelėjo pečiais, pasvarstė ir kreipėsi į rotmistrą:

— Liudininke Čaču, kaip kaltinamasis elgėsi suimamas?

— Voliojosi užvertęs kanopas, — niauriai atsakė rotmistras.

— Tai yra jis nesipriešino… Ta-aip… — Brigados vadas dar truputį pagalvojo, atsistojo ir paskelbė nuosprendį: — Kaltinamasis numeris septyniasdešimt trys-trylika nuteisiamas mirties bausme, nuosprendžio įvykdymo terminas nenustatomas, kol nuosprendis bus įvykdytas, kaltinamajam skiriami perauklėjimo darbai.

Rotmistro Čaču veide atsispindėjo paniekinanti nuostaba, o vienarankis vedamas lauk patyliukais juokėsi ir purtė galvą, lyg sakytų: „Tai bent!..”

Paskui įvedė numerį septyniasdešimt trys-keturiolika. Jis buvo tas pats žmogus, kuris tąsyk rėkė raitydamasis ant grindų. Buvo persmelktas baimės, bet elgėsi atžariai. Tiesiog nuo slenksčio jis sušuko, kad į klausimus neatsakinės ir malonių nepageidauja. Jis iš tiesų tylėjo ir neatsakė nė į vieną klausimą, netgi tada, kai civilis paklausė, ar neturįs skundų dėl blogo elgesio. Baigėsi tuo, kad brigados vadas pažvelgė į civilį ir klausiamai sumykė. Civilis linktelėjo ir pratarė: „Taip, pas mane”. Jis atrodė labai patenkintas.

Paskui brigados vadas pervertė likusius dokumentus ir pasakė: „Eime, ponai, pavalgysime. Nebeįmanoma…” Teismas pasišalino, o Maksimui ir Pandžiui buvo leista stovėti laisvai. Kai išėjo ir rotmistras, Pandis prabilo:

— Matei, kokie bjaurybės? Baisesni už gyvates, dievaži. O juk svarbiausia — kas? Neskaudėtų jiems galvos, ir kaip tuomet sužinotum, kad išsigimėliai? Net pagalvoti baisu, kas tada būtų…

Maksimas nutylėjo. Neturėjo jokio noro kalbėti. Pasaulio vaizdinys, dar prieš parą atrodęs toks logiškas ir aiškus, dabar išskydo, neteko kontūrų. Beje, Pandis atsakymo ir nelaukė. Nusitraukęs, kad neišteptų, pirštines, jis išsiėmė iš kišenės maišelį su ledinukais, pavaišino Maksimą ir leidosi postringauti, kaip nepakenčiąs šio posto. Pirmiausia bijojęs užsikrėsti nuo išsigimėlių. Antra, kai kurie iš jų, kaip tas vienarankis, elgęsi jau taip įžūliai, jau taip įžūliai, kad pasiutusiai norėjęsi užvažiuoti per sprandą. Kartą jis taip kentėjo kentėjo, o paskui ir užvažiavo — tai vos iki kandidatų nenužeminę. Dėkui rotmistrui, apgynė. Tik dvidešimčiai parų uždarė ir dar keturiasdešimt parų teko apsieiti be laisvadienių…

Maksimas čiulpė ledinuką, viena ausimi klausėsi ir tylėjo. Neapykanta, mąstė jis. Tie neapkenčia anų, anie neapkenčia tų. Už ką? Pati šlykščiausią valstybė… Kodėl? Iš ko jis taip nusprendė?.. Išprievartavote tautą… Kaip? Ką tai galėtų reikšti?.. Ir tas civilis… Negali būti, kad jis užsiminė apie kankinimus. Juk tai buvo taip seniai, viduramžiais… Vis dėlto… fašizmas… Taip, galima prisiminti ne tik viduramžius. Galbūt tai fašistinė valstybė? Massarakš, kas yra tas fašizmas? Agresija, rasių teorija… Hilteris… ne, Hilmeris… Taip, taip — rasinio grynumo teorija, masinis naikinimas, genocidas, pasaulio užkariavimas… melas, išaukštintas kaip politikos principas, valstybinis melas — tai aš gerai prisimenu, tai mane pribloškė labiausiai. Bet, man atrodo, čia šito nėra. Gajus — fašistas? Ir Rada? Ne, čia kas kita — karo pasekmės, o akivaizdus papročių žiaurumas — sudėtingos padėties išdava. Dauguma stengiasi užgniaužti mažumos balsą. Mirties bausmė, katorga… Man tai šlykštu, bet ką daryti?.. O kuo, tiesą sakant, pasireiškia tas mažumos pasipriešinimas? Taip, jie neapkenčia esamos santvarkos. Tačiau ką jie daro konkrečiai? Apie tai nebuvo ištarta nė žodžio. Keista… Lyg teisėjai būtų iš anksto susitarę su kaltinamaisiais, ir šie neprieštaravo… O ką, netgi labai panašu. Kaltinamieji bando sunaikinti priešbalistinės gynybos sistemą, teisėjai apie tai puikiausiai žino, ir kaltinamieji žino, kad teisėjai puikiausiai žino, visų pažiūros lieka, kokios buvusios, kalbėti nėra apie ką, ir bereikia tik oficialiai įforminti susiklosčiusius santykius. Vieną sunaikinti, kitą — „peraxiklėjimui”, trečią… trečią kažkodėl sau pasiima tas civilis… Dabar būtų gerai perprasti, koks ryšys egzistuoja tarp galvos skausmo ir polinkio į opoziciją. Kodėl PBG sistemą siekia sugriauti tik išsigimėliai? Ir tat dar ne visi išsigimėliai?

— Pone Pandi, — kreipėsi jis, — o hontiečiai — ar visi išsigimėliai, gal teko girdėti?

Pandis giliai susimąstė.

— Kaip tau… supranti… — prašneko jis pagaliau. — Mes daugiau vidaus reikalų žiūrime, vietinių išsigimėlių, tiek miestiečių, tiek ir laukinių, kurie Pietuose. O kaip yra ten, Hontyje ar, sakykime, dar kur nors — tokių dalykų tikriausiai mokomi kareiviai. Svarbiausia, ką tu privalai žinoti — kad hontiečiai yra pikčiausi išoriniai mūsų valstybės priešai. Prieš karą jie buvo mūsų pavaldiniai, o dabar tulžingai keršija… O išsigimėliai — vidaus priešai. Štai ir viskas. Supratai?

— Daugmaž, — atsakė Maksimas, ir Pandis tuojau pat sukurpė jam papeikimą: Gvardijoje taip atsakyti nedera. Gvardijoje atsakoma „tikrai taip” arba „tikrai ne”, o „daugmaž” — posakis civilinis, šitaip gali atsakinėti kapralo sesutei, o čia tarnyba, čia taip negalima…

Veikiausiai būtų dar ilgai postringavęs, tema buvo palanki, artima jo sielai, o ir klausytojas — atidus, pagarbus, bet grįžo ponai karininkai. Pandis nutilo vidury žodžio, sušnabždėjo „ramiai” ir, atlikęs būtinus manevrus tarp stalo ir geležinės taburetės, sustingo. Sustingo ir Maksimas.

Ponai karininkai buvo puikiai nusiteikę. Rotmistras Čaču pasipūtėlio povyza garsiai pasakojo, kaip aštuoniasdešimt ketvirtaisiais jie pasikepdavo duonos, tiesiai ant įkaitusio šarvo lipdydami žalią tešlą, ir d pirštelius apsilaižydavo. Brigados vadas ir civilis užginčijo, esą Gvardijos dvasia yra Gvardijos dvasia, bet Gvardijos virtuvė turi būti deramo lygio, ir kiio mažiau konservų, tuo geriau. Adjutantas pusiau prisimerkęs staiga ėmė cituoti kažkokią kulinarijos knygą — visi nutilo ir gana ilgai jo klausėsi su keistu grauduliu veiduose. Paskui adjutantas paspringo seilėmis ir užsikosėjo, o brigados vadas atsidusęs tarė:

— Taip, ponai… Bet reikia vis dėlto užbaigti.

Adjutantas tebekosėdamas atsivertė aplanką, pasirausė popieriuose ir prislopintu balsu ištarė:

— Ordė Tader.

Įėjo moteris, tokia pat išblyškusi ir kone perregima, kaip ir vakar, tarsi vis dar tebebūtų apalpusi, bet kai Pandis įprastai ištiesė ranką, norėdamas paimti ją už alkūnės ir pasodinti, moteris staigiai atšlijo lyg nuo šlykštynės, ir Maksimui pasivaideno, kad ji štai smogs Pandžiui. Ji nesmogė, rankos buvo surakintos, tik aiškiai ištarė: „Neliesk manęs, padlaižy!” — apėjo Pandį ir atsisėdo ant taburetės.

Brigados vadas pateikėjai įprastus klausimus. Ji neatsakė. Civilis priminėjai apie vaiką, apie vyrą, bet ji ir jam neatsakė. Moteris sėdėjo tiesi, jos veido Maksimas nematė, tik įtemptą liesą kaklą po išsi(kaikiusiais šviesiais plaukais. Paskui ji staiga prašneko ramiu žemu balsu:

— Jūs visi — apmulkinti mulkiai. Žmogžudžiai. Jūs visi mirsite. Tu, brigados vade, aš tavęs nepažįstu, aš tave matau pirmą ir paskutinį kartą. Tu mirsi šuniška mirtimi. Ne nuo mano rankos, deja, bet labai labai šuniška mirtimi. Ir tu, pašlemėke iš daboklės. Du tokius kaip tu aš pati nugalabijau. Nužudyčiau dabar ir tave, pakliūtum į mano nagus, jei ne tie padlaižiai man už nugaros… — Ji atsikvėpė. — Ir tu, juodasnuki, patrankų mėsa, budeli, tu dar atsidursi mūsų rankose. Bet mirsi paprastai. Gėlas nepataikė, bet aš pažįstu žmonių, kurie pataikys. Jūs visi padvėsite gerokai prieš mums išvartant jūsų prakeiktus bokštus, ir gerai, meldžiu Dievą, kad nepergyventumėte savo bokštų, nes dar ateisite į protą, ir tiems, kurie gyvens po mūsų, bus gaila jus žudyti.

Jie jos nepertraukinėjo, jie įdėmiai klausėsi. Galėjai pamanyti, kad yra pasiryžę klausytis valandų valandas, o ji staiga pakilo ir žingtelėjo prie stalo, bet Pandis sugavo ją už peties ir nubloškė atgal ant taburetės. Tada ji iš visų jėgų spjovė, tačiau spjaudalas stalo nepasiekė; moteris netikėtai suglebo ir pravirko. Kurį laiką jie žiūrėjo, kaip ji verkia. Paskui brigados vadas atsistojo ir nuteisė ją sunaikinti per keturiasdešimt aštuonias valandas, Pandis sugriebė už alkūnės ir išmetė už durų, o civilis pasitrynė rankas, nusišypsojo ir pasakė brigados vadui: „Tai sėkmė. Puiki priedanga”. O brigados vadas jam atsakė: „Dėkok rotmistrui”. O rotmistras Čaču tik burbtelėjo: „Liežuvius”, — ir visi nutilo.

Paskui adjutantas iškvietė Memo Gramenu, ir su juo jie visai jau nesiterliojo. Jis buvo tas žmogus, kuris šaudė koridoriuje. Čia viskas buvo aišku: suimamas pasipriešino ginklu, tad jo net netardė. Jis sėdėjo ant taburetės apsunkęs, susikūprinęs ir, kol brigados vadas skelbė mirties nuosprendį, abejingai žvelgė į lubas, kairiąja ranka sūpuodamas dešiniąją, kurios išnarinti pirštai buvo apvynioti skuduru. Maksimas nesugebėjo susivokti savo jausmuose, bet jam pasivaideno, kad suimtasis kažkoks nenatūraliai ramus, kažkoks dalykiškai pasitikintis savimi, šaltai abejingas tam, kas dedasi…

Gramenu dar nespėjo išvesti, o lengviau atsikvėpęs adjutantas jau dėjo į aplanką dokumentus, brigados vadas su civiliu užmezgė pokalbį apie laipsnių suteikimo tvarką, o rotmistras Čaču priėjo prie Pandžio bei Maksimo ir juos atleido. Jo skaidriose akyse Maksimas aiškiausiai įžiūrėjo patyčią ir grasinimą, bet nenorėjo apie tai galvoti. Kažkaip atsajai smalsiai ir užjausdamas jis mąstė apie tą žmogii, kuriam teks nužudyti moterį. Tai buvo pasibaisėtina, tai buvo neįtikėtina, bet per artimiausias keturiasdešimt aštuonias valandas kažkieno laukė kaip tik toks darbas.

Aštuntas skyrius

Gajus apsivilko pižamą, mundurą pasikabino į spintą ir atsigręžė į Maksimą. Kandidatas Simas sėdėjo ant savo sudedamosios lovos, kurią Rada jam pastatė laisvajame kampe, vieną batą jis jau buvo nusitraukęs ir laikė rankoje, o kito dar nelietė. Jo akys buvo įsmeigtos į sieną, burna pravira. Gajus pritykino iš šono ir spragtelėjo Maksimui į nosį. Ir kaip visada nepataikė — paskutinę akimirr ką Makas truktelėjo galvą į šalį.

— Apie ką susimąstei? — žaismingai paklausė Gajus. — Kankiniesi, kad Rados nėra? Čia jau tau, brolau, nepasisekė — jai dieninė pamaina.

Makas vos vos šyptelėjo ir ėmėsi antrojo bato.

— Kodėl — nėra? — išsiblaškęs paklausė jis. — Manęs neapgausi… — Jis vėl apmirė. — Gajau, — kreipėsi, — tu visuomet sakydavai, kad jie dirba už pinigus…

— Kas? Išsigimėliai?

— Taip. Daug kartų šitaip sakei — ir man, ir vaikinams… Apmokami hontiečių agentai… Ir rotmistras nuolat tai kala, kiekvieną dieną tą patį…

— O argi kitaip? — atsiliepė Gajus. Jis pamanė, kad Makas vėl ima kalbėti apie monotoniją. — Vis dėlto tu tikra keistenybė, Makai. Iš kur mes ištrauksime kokių nors naujų žodžių, jei visa kita lieka po senovei? Išsigimėliai kaip buvo, taip ir liko išsigimėliai. Kaip gaudavo pinigus iš priešo, taip ir gauna. Štai, pavyzdžiui, praėjusiais metais nutvėrėme užmiestyje vieną kompaniją — pas juos visas rūsys buvo užverstas pinigų maišais. Iš kur doras žmogus gali turėti šitiek pinigų? Jie ne pramonininkai, ne bankininkai… juk dabar ir bankininkai tiek pinigų nebeturi, jei yra tikri patriotai…

Makas rūpestingai pastatė batus prie sienos, atsistojo ir ėmė atsiseginėti kombinezoną.

— Gajau, — vėl prašneko jis, — o tau būna taip, kad klausaisi, kas sakoma apie kokį nors žmogų, paskui žiūri į tą žmogų ir jauti: to negali būti? Klaida. Makalynė.

— Būna, — atsakė Gajus susiraukęs. — Bet jeigu tu apie išsigimėlius…

— Taip, būtent apie juos. Žiūrėjau aš šiandien įjuos. Žmonės kaip žmonės: įvairūs, geresni ir blogesni, drąsūs ir bailūs, ir visai ne žvėrys, kaip kad maniau… ir kaip jūs visi manote… Palauk, nepertraukinėk. Ir nežinau, pavojingos tokios mintys ar ne, tai yra, sprendžiant iš visko, pavojingos, bet aš netikiu, kad jie parsidavę.

— Kaip suprasti — netiki? — paklausė Gajus dar labiau susiraukdamas. — Na, tarkime, manimi tu gali netikėti, aš — žmogus mažas. O ponu rotmistru? O brigados vadu? Pagaliau — radiju? Kaip galima netikėti Tėvais? Jie niekada nemeluoja.

Maksimas nusimetė kombinezoną, priėjo prie lango ir užsižiūrėjo į gatvę, kaktą prispaudęs prie stiklo, abiem rankomis įsirėmęs staktos.

— Kodėl būtinai turi meluoti? — pagaliau pratarė jis. — Gal jie klysta?

— Klysta… — suglumęs pakartojo Gajus, žiūrėdamas į nuogą draugo nugarą. — Kas klysta? Tėvai? Tai keistuolis… Tėvai niekada neklysta!

— Na, tegul, — tarė Makas atsisukdamas. — Dabar ne apie Tėvus kalbame. Kalbame apie išsigimėlius. Štai, pavyzdžiui, tu… Tu, jei reikės, mirsi dėl savosios idėjos?

— Mirsiu, — atsakė Gajus. — Ir tu mirsi.

— Teisingai! Mirsime. Bet juk dėl idėjos mirsime — ne dėl gvardietiško maisto porcijos ir ne dėl pinigų. Duokit man jūsų popierėliais nors milijardą, nesutiksiu aš dėl jo mirti!.. Nejau pats sutiktum?

— Aišku, ne, — atsakė Gajus. Tas Makas — tikras keistenybių maišas, būtinai ką nors išsigalvos…

— Na?

— Kas — na?

— Na, ir kas išeina? — nekantriai pasakė Makas. — Tu dėl pinigų mirti nesutinki. Aš dėl pinigų mirti nesutinku. O jau išsigimėliai, vadinasi, sutinka! Kažkokia nesąmonė!

— Juk jie — išsigimėliai! — nuoširdžiai atsakė Gajus. — Todėl jie ir išsigimėliai! Jiems pinigai svarbiau už viską, nieko jiems nėra šventa. Jiems nieko nereiškia vaiką pasmaugti — yra taip buvę… Suprask, jei žmogus stengiasi sunaikinti PBG sistemą, koks jis gali būti žmogus? Juk jis tik šaltakraujis žmogžudys!

— Nežinau, nežinau, — atsiliepė Makas. — Štai šiandien juos tardė. Jei būtų įvardiją bendrininkus, galėjo likti gyvi, atsipirkti katorga… Bet jie nieko neišdavė! Vadinasi, bendrininkai jiems brangesni už pinigus? Brangesni už gyvybę?

— Dar nežinia, — nesutiko Gajus. — Pagal įstatymą jie visi nuteisti mirti be jokio teismo, juk matai, kaip juos teisia. O jeigu kai kuriuos ir siunčia į darbus, tai žinai kodėl? Pietuose žmonių trūksta… o, pasakysiu aš tau, perauklėjimas — dar blogiau už mirtį…

Jis žiūrėjo į Maką ir matė, kad bičiulis dvejoja, sutrikęs, gera jo širdis, žalias dar, nesupranta, jog žiaiuiai elgtis su priešu būtina, jog gerumas dabar blogiau už vagystę… Reikėtų trinktelėti kumščiu į stalą ir užrikti, kad tylėtų, neplepėtų tuščiai, nemaltų liežuviu, o klausytų vyresnių, kol pats dar nesusigaudo. Bet juk Makas ne koks nors tamsus bukagalvis, jeigu kaip reikiant paaiškinsi, jis ir supras…

— Ne! — nenusileido Makas. — Neapkęsti už pinigus neįmanoma. O jie neapkenčia… taip neapkenčia mūsų, aš net nežinojau, kad žmonės šitaip gali. Tujų neapkenti ne taip smarkiai, kaip jie tavęs. Štai aš ir norėčiau žinoti: už ką?

— Na, paklausyk, — tarė Gajus. — Aiškinu dar kartą. Pirma, jie — išsigimėliai. Jie neapkenčia visų normalių žmonių. Jie iš prigimties pagiežingi lyg žiurkės. O dar — mes jiems trukdome! Jie norėtų atlikti, ką reikia, pasiimti pinigėlius ir gyventi sau be vargo. O mes jiems sakome: stokite! Rankas už galvos! Ar už tai jie turėtų mus mylėti?

— Jeigu jie visi pagiežingi lyg žiurkės, tuomet kodėl tas… namų savininkas… nepagiežingas? Kodėl jį paleido, jeigu jie visi papirkti?

Gajus nusijuokė:

— Namų savininkas — bailys. Tokių irgi pakanka. Neapkenčia mūsų, bet bijosi. Naudingi išsigimėliai, legalūs. Jiems parankiau gyventi draugaujant su mumis… Be to, jis — namų savininkas, turtingas žmogus, jo taip lengvai nepapirksi. Tai tau ne dantų gydytojas… Juokingas tu, Makai, lyg kūdikis! Juk nebūna vienodų žmonių — ir išsigimėlių nebūna vienodų…

— Tai aš jau žinau, — nekantriai pertraukė Makas. — Beje, apie dantų gydytoją. Galvą guldau, kad jis — nepaperkamas. Negaliu tau šito įrodyti, aš tiesiog jaučiu. Jis labai drąsus ir geras žmogus…

— Išsigimėlis!

— Gerai. Jis — drąsus ir geras išsigimėlis. Mačiau jo biblioteką. Jis tikrai daug išmano. Išsilavinęs tūkstantį kartų geriau nei tu ar rotmistras… Kodėl jis — prieš mus? Jeigu mūsų idėja teisinga, kodėl jis to nesupranta — būdamas išsilavinęs, kultūringas? Kodėl jis, stovėdamas ant mirties slenksčio, žeria mums į veidus, kad jis — už tautą ir prieš mus?

— Išsilavinęs išsigimėlis — dvigubas išsigimėlis, — pamokomai tarė Gajus. — Kaip išsigimėlis, jis mūsų neapkenčia. O išsilavinimas padeda jam tą neapykantą pagrįsti ir skleisti. Išsilavinimas, drauguži, ne visada yra gėris. Jis kaip automatas — nelygu kieno rankose atsidūrė…

— Išsilavinimas — visada gėris, — įsitikinęs atrėžė Makas.

— Na jau ne. Neprieštaraučiau, jei visi hontiečiai būtų tamsuoliai. Tuomet bent jau galėtume gyventi kaip žmonės, o ne nuolat laukti branduolinio smūgio. Greitai juos sutramdytume.

— Taip, — burbtelėjo Makas neperprantama intonacija. — Tramdyti mes mokame. Žiaurumo mums netrūksta.

— Ir vėl tu kaip koks kūdikis. Ne mes žiaurūs, o metas žiaurus. Mes tik džiaugtumės, jei pakaktų įkalbinėjimo — šitaip ir pigiau, ir be kraujo praliejimo apsieitume. O ką įsakysi? Jeigu jų neįmanoma perkalbėti…

— Vadinasi, jie įsitikinę? — nutraukė jį Makas. — Vadinasi, įsitikinę? O jeigu išmanantis žmogus įsitikinęs, tuomet kuo čia dėti hontiečių pinigai…

Gajui nusibodo. Jis jau norėjo griebtis paskutinės priemonės — citatos iš Tėvų Kodekso — ir užbaigti šį begalinį kvailą ginčą, tik staiga Makas pertraukė pats save, numojo ranka ir sušuko:

— Rada! Gana miegoti! Gvardiečiai išalko ir ilgisi moters draugijos!

Didžiulei Gajaus nuostabai, iš už širmos pasigirdo Rados balsas:

— Aš jau seniai nebemiegu. Jūs čia įsirėkavote, ponai gvardiečiai, lyg savojoje pratybų aikštėje.

— O kodėl tu namie? — šūktelėjo Gajus.

Susisiautusi chalatėliu, Rada išniro iš už pertvarėlės.

— Mane atleido, — pranešė ji. — Mamulė Tei gavo palikimą, uždarė savo užeigėlę ir ketina išvažiuoti į kaimą. Bet ji mane jau rekomendavo į padorų darbą… Makai, kodėl visi tavo daiktai išmėtyti? Susidėk į spintą. Berniukai, juk prašiau į kambarį su batais neiti! Kur tavo batai. Gajau?.. Denkite stalą, tuojau pietausime… Makai, tu sublogai. Ką jie ten tau daro?

— Na jau, na jau! — įsikišo Gajus. — Šnekas baigti! Nešk pietus…

Ji parodė jam liežuvį ir išėjo. Gajus žvilgtelėjo į Maką. Šis žvelgė merginai įkandin su įprasta malonia išraiška veide.

— Ką, graži mergaitė? — paklausė Gajus ir nusigando: Mako veidas staiga suakmenėjo. — Tu ką?

— Paklausyk, — tarė Makas. — Viskas galima. Tikriausiai galima net kankinti. Jūs geriau žinote. Bet šaudyti moteris… kankinti moteris… — Jis griebė savo batus ir išėjo iš kambario.

Gajus myktelėjo, abiem rankomis gyvai pasikasė pakaušį ir ėmėsi dengti stalą. Po pašnekesio jam liko nemalonios nuosėdos. Kažkoks dvilypumas. Žinoma, Makas dar žalias ir ne šio pasaulio jis paukštis. Bet vėl jam viskas išėjo kažkaip stebėtinai sklandžiai. Logikas jis, štai kas yra, puikus logikas. Štai ir dabar — juk niekus tauškė, o kaip viskas logiškai išsirikiavo! Gajus buvo priverstas pripažinti, kad jei ne šis pokalbis, jam pačiam vargu ar būtų šovusi iš esmės labai paprasta mintis: svarbiausias išsigimėlių bruožas yra tai, kad jie išsigimėliai. Atimk iš jų šią savybę, ir visi kiti kaltinimai — išdavystė, kanibalizmas ir panašiai — virs grynais niekais. Taii, esmė tokia: jie — išsigimėliai ir neapkenčia visko, kas normalu. To pakanka, ir galima apsieiti be hontiečių aukso… Vadinasi, hontiečiai — irgi išsigimėliai? To mums niekas nesakė. O jeigu jie ne išsigimėliai, tuomet mūsų išsigimėliai turi neapkęsti jų taip pat, kaip ir mūsų… Et, massarakš! Kad ją kur galas, tą logiką!.. Kai Makas grįžo. Gajus jį užsipuolė:

— Iš kur tu žinojai, kad Rada namie?

— Kaip — iš kur? Žinojau, ir tiek…

— O jeigu žinojai, massarakš, kodėl manęs neperspėjai? Ir kodėl tu, massarakš, laidai liežuvį pašaliniams girdint? Trisdešimt triskart massarakš…

Makas irgi įpyko:

— Kas čia tas pašalinis? Rąda? Tai jūs su savo rotmistru man labiau pašaliniai negu Rada!

— Massarakš! Kas statute pasakyta apie tarnybinę paslaptį?

— Massarakš ir massarakš! Ko priskretai prie manęs? Aš juk nežinojau, kad tu nežinai, jog ji namie! Maniau, tik apsimeti! Ir… apie kokias tarnybines paslaptis mes kalbėjome?

— Visa, kas susiję su tarnyba…

— Prasmekite jūs su savo tarnyba, kurią reikia slėpti nuo tikros sesers! Ir išvis nuo bet ko, massarakš! Priveisė visuose kampuose paslapčių, nepasisuksi, neprasižiosi!

— O tu ant manęs dar ir staugi! Aš tave, kvailį, mokau, o tu ant manęs staugi!..

Bet Mako pyktis jau išblėso. Staiga jis žaibiškai atsidūrė šalia Gajaus, šis nespėjo nė krustelėti, o stiprios rankos jau suspaudė jam šonus, kambarys akyse ėmė suktis, akimoju priartėjo lubos. Gajus tyliai aiktelėjo, o Makas, ištiestomis rankomis iškėlęs bičiulį virš galvos, nunešė prie lango ir paklausė:

— Na, kur tave dėti su visomis paslaptimis? Nori už lango?

— Kokie čia kvaili juokai, massarakš! — suriko Gajus, rankomis konvulsyviai graibstydamasis atramos.

— Už lango nenori? Gerai jau, lik čia…

Jis nunešė Gajų prie širmos ir įvertė į Rados lovą. Šis atsisėdo, pasitaisė nusmukusią pižamą ir suniurnėjo: „Tai bent žaliūkas kipšas…” Jis taip pat nebepyko. O ir pykti nebuvo ant ko, nebent ant išsigimėlių…

Jie padengė stalą; netrukus grįžo Rada su sriubos puodu, o paskui merginą atšlepsėjo dėdulė Kaanas su savo numylėtąja gertuve, kuri vienintelė, kaip kad jis tvirtino, gelbėjo nuo slogos ir kitų senatvės ligų. Visi susėdo, įniko į sriubą. Dėdulė išlenkė taurelę, truktelėjo nosimi ir pratrūko pasakoti apie savo priešą, kolegą Šapšu, kuris vėl parašęs straipsnį apie tokio ir tokio senovinio driežo tokio ir tokio kaulo funkciją, ir visas straipsnis — kvailystės nuo pradžios iki galo, nieko daugiau, be kvailumo, jame nesą ir skirtas jis tik kvailiams…

Dėdulė Kaanas kvailiais laikė visus. Kolegos katedroje — kvailiai, tik vieni uolūs, kiti aptingę. Asistentai — mulkiai iš prigimties, tokiems tik gyvulius kalnuose ganyti, ir tat, tiesą sakant, neaišku, ar sugebėtų. O dėl studentų, tai jaunimą išvis lyg kas būtų pakeitęs, be to, studijuoti eina rinktiniai minkštapročiai, kuriems rūpestingas įmonininkas prie staklių nė prieiti neleido, o sumanus vadas neėmė į kareivius. Taigi mokslo apie iškastinius gjrvus likimas nulemtas… Gajus dėl to nelabai sielojosi, bala jų nematė, tų iškastinių, ne jie dabar rūpi, ir išvis neaišku, kam ir kodėl to mokslo kada nors gali prisireikti. Bet Rada dėdulę labai mylėjo ir visuomet drauge su juo baisėdavosi kolegos Šapšu kvailumu bei sielvartaudavo dėl to, kad Universiteto vadovybė neskiria ekspedicijoms būtinų lėšų…

Beje, šiandien kalba pakrypo apie ką kita. Rada, kuri, massarakš, gulėdama už širmos vis dėlto viską girdėjo, staiga paklausė dėdulės, kuo išsigimėliai skiriasi nuo paprastų žmonių. Gajus grėsmingai žvilgtelėjo į Maką ir pasiūlė Radai negadinti giminėms bei artimiesiems apetito, o verčiau skaityti literatūrą. Tačiau dėdulė pareiškė, kad ta literatūra rašyta kvailiausiems iš pusgalvių; kad Visuomenės švietimo departamente įsivaizduojama, jog visi yra tokie pat nemokšos kaip jie patys; kad išsigimėlių problema visai nėra tokia paprasta ir menka, kaip ją bandoma pateikti siekiant sukurti tam tikrą visuotinę nuomonę; ir dar — arba mes būsime kultūringi žmonės, arba tokie pat kaip mūsų šaunūs, bet — deja! — mažamoksliai karininkai kareivinėse. Makas pasiūlė dėl įvairovės pabūti kultūringais žmonėmis. Dėdulė išlenkė dar vieną taurelę ir suskato dėstyti mokslo sluoksniuose šiuo metu cirkuliuojančią teoriją apie išsigimėlius, kurie esą ne kas kita, o nauja biologinė rūšis. Pasaulio veide atsiradusi kaip radioakt3rvaus apšvitinimo pasekmė. Išsigimėliai, be abejonės, pavojingi, teigė dėdulė, iškėlęs pirštą. Jie netgi žymiai pavojingesni, nei vaizduojama tavosiose. Gajau, pigiose brošiūrėlėse, kvailių rašytose kvailiams. Išsigimėliai pavojingi ne kaip socialinis ir politinis reiškinys, išsigimėliai pavojingi biologiškai, nes jie kovoja ne prieš kurią vieną tautelę, jie kovoja prieš visas tautas, tautybes ir rases vienu metu. Jie kaunasi dėl vietos šiame pasaulyje, už savosios rūšies egzistenciją, ši kova nepriklauso nuo jokių socialinių sąlygų ir baigsis ji tik tada, kai nuo biologinės istorijos arenos nužengs arba paskutinysis žmogus, arba paskutinysis išsigimėlis-mutantas… Hontiečių auksas — paistalai! — šaukė įsismarkavęs profesorius. Diversijos prieš PBG sistemą — nesąmonė! Pažvelkite į pietus, mano ponai! Į Pietus! Už Žydrosios Gyvatės! Štai iš kur atslenka tikrasis pavojus! Štai iš kur traukia prisidauginusios žmogaus pavidalo siaubūnų kolonos, kad sutryptų mus ir nušluotų nuo Pasaulio paviršiaus. Tu — aklas, Gajau. Ir tavo vadai — akli. Jūs nesuvokiate mūsų šalies tikrosios didingosios paskirties ir istorinio Nežinomų Tėvų žygdarbio! Išgelbėti žmoniją! Išgelbėti civiliza: iją! Ne kurią nors vieną tautą, ne vien tik mūsų motinas ir vaikus, bet visutėlę žmoniją!..

Gajus supyko ir pareiškė, kad žmonijos likimas jį menkai tedomina. Jis tais kabinetų kliedesiais netikįs. Ir jei jį kas įtikintų, kad galima laukiniais išsigimėliais užsiundyti Hontį, nekliudant mūsų šalies, jis tokiam tikslui paskirtų visą gyvenimą. Profesorius vėl padūko ir vėl išvadino jį aJdu neregiu. Pasakė, kad Nežinomi Tėvai — didvyrių didvyriai: jiems iš tiesų tenka kovoti nelygiomis jėgomis, jei teturi tik tokių apgailėtinų, aklų vykdytojų, kaip Gajus. Gajus nutarė su juo nesiginčyti. Dėdulė apie politiką nieko neišmanė ir pats tam tikra prasme buvo iškastinis gyvūnas. Makas pabandė įsiterpti ir pradėjo pasakoti apie išsigimėlį, kuris dar prieš karą kovojo su valdžia, bet Gajus tokiems kėslams pagarsinti tarnybinę paslaptį užkirto kelią, liepdamas Radai patiekti antrąjį patiekalą. Tuo tarpu Makui įsakė įjungti televizorių. Per daug jau šiandien tų kalbų, pareiškė jis. Leiskite kareiviui bent laisvadienį pailsėti…

Tačiau jo vaizduotė buvo įaudrinta, televizija rodė kažkokias kvailystes, ir Gajus neištvėręs ėmė pasakoti apie laukinius išsigimėlius. Jis apie juos šį tą žinojo — ačiū Dievui, trejus metus prieš juos kariavo, o ne tupėjo užnugaryje kaip kai kurie filosofai… Rada įsižeidė dėl senuko ir išvadino Gajų pagyrūnu, bet dėdulė ir Makas kažkodėl jį užtarė ir ėmė prašyti, kad pasakotų toliau. Gajus pareiškė daugiau neištarsiąs nė žodžio. Pirma, jis iš tikrųjų kiek užsigavo, o antra, pasirausęs atmintyje nesugebėjo aptikti ten nieko, kas paneigtų senojo girtuoklio pramanus. Išsigimėliai Pietuose iš tiesų buvo padarai šiurpūs ir negailestingi. Tokie nedvejodami, o gal ir su malonumu pirmai progai pasitaikius išnaikintų visą žmonių giminę. Bet paskui Gajui tarsi akys nušvito — jis prisiminė, ką sykį pasakojo šimtas trisdešimt ketvirtosios mirtininkų grupės seniūnas Zefas, ir mielai persakė tą teoriją dėdulei. Rudoji koserė Zefas sakydavo, jog išsigimėliai vis labiau šėlsta todėl, kad juos pačius iš pietų spaudžia radioaktyvi dykuma ir tiems bėdžiams nebėra kur dėtis — tik bandyti jėga prasiveržti į šiaurę, į neradioaldyvius rajonus. „Kas tau tai papasakojo? — paniekinančiai paklausė dėdė. — Kokiam kietakakčiui galėjo ateiti į galvą tokia primityvi mintis?” Gajus su piktdžiuga pažvelgė į jį ir svariai atsakė; „Šios nuomonės laikosi toks Aliu Zefas, imperatoriaus premijos laureatas, žymiausias mūsų gydytojas psichiatras”. „Kurgi tu jį buvai sutikęs? — dar labiau paniekinančiai pasiteiravo dėdulė. — Ar tik ne kuopos virtuvėje?” Įsikarščiavęs Gajus jau ketino pasakyti, kur buvo jį sutikęs, tačiau prikando liežuvį, nutaisė reikšmingą veido išraišką ir pabrėžtinai dėmesingai ėmė klausytis televizijos diktoriaus, skaitančio orų prognozę.

Ir tuomet į pokalbį, massarakš, vėl įkišo trigrašį tas Makas. Aš sutinku pripažinti, pareiškė jis, kad tie pabaisos pietuose yra kažkokia nauja žmonių veislė, bet ką bendra jie turi, pavyzdžiui, su namų savininku Renadu? Renadu taip pat laikomas išsigimėliu, bet jį akivaizdžiai derėtų priskirti ne naujai, o, būkime atviri, labai senai žmonių veislei… Gajus apie tai niekada negalvojo, todėl labai apsidžiaugė, kai atsakyti į klausimą šokosi dėdulė. Išvadinęs Maką apsamanojusiu kelmu, dėdulė įniko aiškinti, kad slaptieji — arba kitaip miesto išsigimėliai — esą ne kas kita, kaip kovoje už būvį išgyvenę naujosios veislės likučiai, veislės, dar lopšyje beveik visiškai išnaikintos mūsų centriniuose rajonuose… Aš dar prisimenu tas baisenybes: juos žudydavo vos gimusius, kartais drauge su motinomis… Išgyveno tik tie, kuriems išoriškai niekaip nepasireiškė naujieji rūšiniai požymiai… Dėdė Kaanas išmetė penktą burnelę, įsišėlo ir išplėtojo tikslų visuotinio totalinio gyventojų medicininio patikrinimo planą, kurį anksčiau ar vėliau, ir geriau anksčiau nei vėliau, neišvengiamai reikės įgyvendinti. Ir jokių legaliųjų išsigimėlių! Jokio nuolaidžiavimo! Pijctžolės turi būti išravėtos negailestingai…

Tuo pietūs ir baigėsi. Rada ėmėsi plauti indus, dėdė, nesulaukęs prieštaravimų, visus pergalingai nužvelgė, užkimšo gertuvę ir drauge su ja pasišalino suburblenęs, kad eina rašyti atsakymo tam kvailiui Šapšu. Tuo pačiu jis kažkodėl pasiėmė ir taurelę. Gajus nužvelgė jį pavymui — nuzulintą švarkelį, senas lopytas kelnes, užadytas kojines ir iškleiptus batus — ir apgailėjo senuką. Prakeiktas karas! Aaksčiau dėdei priklausė visas šis butas, jis laikė tarnų, turėjo žmoną, turėjo sūniĮ, turėjo prašmatnių indų, daug pinigiĮ, kažkur turėjo netgi dvarą, o dabar — dulkėtas, knygų prikimštas kabinetas, tuo pačiu ir miegamasis, ir visa kita, sudėvėti rūbai, vienatvė, užmarštis… Taip. Vienintelį fotelį Gajus prisitraukė arčiau televizoriaus, išsitiesė ir mieguistas įsmeigė akis į ekraną. Makas truputį pasėdėjo šalia, paskui akimirksniu ir be garselio, kaip tik jis ir sugebėdavo, atsidūrė jau kitame kambario gale. Jis pasirausė kuklioje Gajaus bibliotekėlėje, išsirinko kažkokį vadovėlį ir ėmė jį sklaidyti stačiomis, petimi atsišliejęs į rūbų spintą. Rada atsisėdo šalia

Gajaus ir pasiėmė mezginį, retkarčiais žvilgtelėdama į ekraną. Namuose įsiviešpatavo ramybė, santaika, pasitenkinimas. Gajus užsnūdo.

Susapnavo jis tikrą nesąmonę: kažkokiame geležiniame tunelyje sučiupo du išsigimėlius, pradėjo juos kvosti, ir staiga paaiškėjo, kad vienas tų išsigimėlių — Makas, o antrasis ir sako Gajui, švelniai, geraširdiškai šypsodamasis: „Tu visada klydai, tau reikia būti su mumis, o rotmistras — paprasčiausias profesionalus žudikas, nerūpi jam nei koks patriotizmas, nei ištikimybė, jam tiesiog patinka žudyti, kaip kad tau patinka krevečių sriuba…” Ir staiga Gajų apniko slogi abejonė, jis pajuto, kad štai tuojau viską galutinai perpras, dar sekundė — ir daugiau nebeliks nė vieno neatsakyto klausimo. Ta neįprasta būsena buvo tokia skausminga, kad sustojo širdis ir jis prabudo.

Makas ir Rada tylutėliai kalbėjosi apie kažkokius niekniekius — apie maudynes jūroje, apie smėlį, apie kriaukleles… Jis jų nesiklausė. Galvoje staiga gimė mintis: nejau jį galėtų apnikti kokios nors abejonės, dvejonės, silpnumas? Bet juk sapne jis abejojo… Ar tai reiškia, kad ir būdraudamas, atsidūręs tokioje pat padėtyje, sudvejotų? Kurį laiką Gajus stengėsi prisiminti sapną iki menkiausios smulkmenos, bet sapnas slydo šalin kaip šlapias muilas iš šlapių delnų, skydo ir galiausiai tapo jau visai neįtikimas, ir Gajus su palengvėjimu pagalvojo, kad visa tai niekai. O kai Rada pastebėjusi, jog brolis nemiega, paklausė, kas, jo nuomone, geriau — jūra ar upė, jis atsakė kareiviškai, draugužio Dogo stiliumi: „Nieko nėra geriau už gerą pirtį”.

Televizija transliavo „Marginius”. Nuobodybė. Gajus pasiūlė išgerti alaus, Rada nuėjo į virtuvę ir paėmė iš šaldytuvo du butelius. Gurkšnodami kalbėjosi apie šį bei tą, ir lyg tarp kitko paaiškėjo, kad Makas per pastarąjį pusvalandį įveikė geopolitikos vadovėlį. Rada buvo sužavėta. Gajus nepatikėjo. Jis pareiškė, kad per tiek laiko vadovėlį galima perversti, gal net perskaityti, bet tik mechaniškai, nieko nesuprantant. Makas pareikalavo egzamino. Gajus pareikalavo vadovėlio. Jie susilažino: pralaimėtojui teksią eiti pas dėdulę Kaaną ir pareikšti šiam, kad kolega Šapšu — protingas žmogus ir puikus mokslininkas. Gajus aklai atsivertė vadovėlį, skyriaus pabaigoje susirado kontrolinius klausimus ir paklausė: „Kuo mūsų valstybės ekspansija į šiaurę yra tauriai dorovinga?” Makas atsakė savais žodžiais, bet nė kiek nenutoldamas nuo teksto, įr pridūrė, kad, jo nuomone, taurus dorovingumas čia niekuo dėtas, kalbėti reikėtų, kaip jis supranta, apie Hončio ir Pandėjos režimų agresyvumą, ir išvis ši vadovėlio dalis prieštarauja pagrindinėms pirmo skyriaus tezėms apie kiekvienos tautos, pasiekusios valstybingumo lygį, teisę į suverenumą. Gajus abiem rankomis pasikasė pakaušį, lyžtelėjo pirštą, permetė akimis keletą puslapių ir paklausė: „Koks vidutinis varpinių kultūrų derlius šiaurės vakarų rajonuose?” Makas nusijuokė ir atsakė, kad duomenys apie šiaurės vakarų rajonus nepateikti. Nustverti jo gudraujant nepavyko, smarkiai nudžiugusi Rada iškišo Gajui liežuvį. „O koks lyginamasis demografinis slėgis Žydrosios Gyvatės žiotyse?” — paklausė Gajus. Makas pasakė skaičių, paklaidą ir nepraleido progos pastebėti, kad demografinio slėgio sąvoka jam atrodo miglota. Bent jau jis nesuprantąs, ką ji reiškia. Gąjus jau ketino paaiškinti, kad demografinis slėgis yra agresyvumo matas, bet įsikišo Rada. Ji pareiškė, kad Gajus išsisukinėja nuo tolesnio egzaminavimo, nes supranta, jog jo popieriai prasti.

Gajus siaubingai nenorėjo eiti pas dėdulę Kaaną, tad tempdamas laiką ėmė ginčytis. Makas iš pradžių dar klausėsi, o paskui staiga nei iš šio, nei iš to pasakė, kad Radai jokiu būdu nederėtų vėl eiti dirbti padavėja; jai reikia mokytis, tarė jis. Gajus, nudžiugintas pasikeitusios temos, šūktelėjo jau tūkstantį kartų sakęs jai tą patį ir siūlęsis pasirūpinti, kad ją priimtų į Gvardijos moterų korpusą, kur iš Rados nulipdytų išties naudingą žmogų. Bet pokalbis apie tai neužsimezgė. Makas tik palingavo galvą, o Rada, kaip ir anksčiau. Gvardijos moterų korpusą įvertino kuo nepagarbiausiais žodžiais.

Gajus nešoko ginčytis. Jis atidėjo vadovėlį, spintoje susirado gitarą ir ėmėsi ją derinti. Rada ir Maksimas tučtuojau atitraukė stalą ir atsistojo vienas priešais kitą, pasiruošę sutrenkti „taip-taip, ne-ne”. Gajus skėlė jiems „taip-taip, ne-ne”, su pabilsnojimais ir perbėgimais stygomis. Jis žiūrėjo, kaip jie šoka, ir galvojo apie tai, kad pora susitiko ypatinga, tik štai gyventi nėra kur, ir jeigu jie susituoktų, jam tektų išvis kraustytis į kareivines. Ką gi, daugelis kapralų gyvena kareivinėse… Vis dėlto iš Mako elgesio neatrodo, kad jis ketintų vesti. Jis elgiasi su Rada greičiau kaip su drauge, tik švelniau ir pagarbiau, o Rada, reikia manyti, įklimpusi iki ausų. Žiū, kaip akys žvilga… O ir kaip neįklimpsi tokį vaikiną pamačiusi! Netgi ponia Go, juk sena ragana, septintą dešimtį eina, o ir ta, kai Makas pasirodo koridoriuje, duris atsidaro, kiaušą savo iškiša ir vypso. Vis dėlto velniai žino, Maką visas namas myli, ir vaikinai jį myli, štai tik pono rotmistro požiūris į jį keistas… bet ir jis neneigia, kad vyrukas — ugnis.

Porelė prisišoko tiek, kad kone virto nuo kojų; Maka$ atėmė iš Gajaus gitarą, juokingai, saviškai perderino ir ėmė skambinti savo keistąsias kalnietiškas dainas. Tūkstančius dainų, ir nė vienos žinomos. Ir kaskart — ką nors nauja. Štai kas keista: nė žodžio nesupranti, o klausaisi ir — tai verkti norisi, tai netveri juoku… Kai kurias dainas Rada jau spėjo įsiminti ir dabar bandė pritarti. Jai ypač patiko juokinga daina (Makas išvertė) apie merginą, kuri sėdi ant kalvos ir laukia savo draugužio, o draugužis niekaip negali pas ją nueiti — tai šis jam trukdo, tai tas… Grodami ir dainuodami jie neišgirdo skambučio prie laukujų durų. Pasigirdo beldimas, ir į kambarį įgriuvo pono rotmistro Čaču pasiuntinys.

— Pone kaprale, leiskite kreiptis! — užmaurojo jis, šnairuodamas į Radą. Makas liovėsi grojęs. Gajus ištarė: „Kreipkitės”. — Ponas rotmistras įsakė jums ir kandidatui Simui skubiai prisistatji į kuopos raštinę. Mašina laukia apačioje.

Gajus pašoko.

— Eikite, — pasakė jis. — Palaukite mašinoje, mes tuojau. Renkis, greičiau, — tarstelėjo Maksimui. Rada it kūdikį paėmė gitarą ant rankų ir atsistojusi prie lango nusisuko.

Gajus ir Makas paskubomis rengėsi.

— Kaip manai ko? — paklausė Makas.

— Iš kur aš žinosiu? — suniurzgė Gajus. — Gal bus skelbiamas mokomasis pavojus…

— Nepatinka man tai, — tarstelėjo Makas.

Gajus pažvelgė į jį ir dėl visa ko įjungė radiją. Transliavo kasdienius „Dykus veiklių moterų pokalbius”.

Jie apsirengė, susiveržė diržus, ir Gajus tarė:

— Rada, mes išeiname.

— Eikite, — atsiliepė Rada neatsisukdama.

— Eime, Makai, — tarstelėjo Gajus, užsimaukšlindamas beretę.

— Paskambinkite, — paprašė Rada. — Jei užtruksite, būtinai paskambinkite… — Ji taip ir neatsigręžė.

Pasiuntinys prieš Gajų paslaugiai atlapojo dureles. Susėdo, pajudėjo. Reikalas, matyt, buvo skubus: vairuotojas, įjungęs sireną, spaudė rezervine juosta. Gajus, šiek tiek apgailestaudamas, pagalvojo: štai ir pražuvo vakaras, retas, puikus vakaras, jaukus, šeimyniškas, nerūpestingas. Bet toks jau gvardiečio gyvenimas! Tuojau įsakys, sėsi į tanką ir šaudysi — iškart po butelio alaus, po jaukios pižamos, po dainelių pritariant gitara. Toks tas nuostabus gvardiečio gyvenimas, geriausias iš visų įmanomų. Ir nereikia mums nei draugių, nei žmonų, ir teisingai Makas elgiasi, kad nesiveržia vesti Rados, nors ir gaila, žinoma, sesutės… Nieko, palauks. Jeigu myli — palauks…

Mašina įskriejo pratybų aikštėn ir sustojo prie įėjimo į kareivines. Gajus iššoko, užbėgo laipteliais. Prieš raštinės duris jis stabtelėjo, pasitikrino beretę, sagtį, greitosiomis nužvelgė Maką, užsegė šiam apykaklės sagą — massarakš, amžinai atsisegęs! — ir pasibeldė. „Įeikite!” — karktelėjo pažįstamas balsas. Gajus įėjo ir prisistatė. Ponas rotmistras Čaču su berankoviu gelumbės apsiaustu ir kepure sėdėjo už savo stalo. Jis rūkė ir gėrė kavą, sviedinio tūta priešais jį buvo prikimšta nuorūkų. Šalia gulėjo du automatai. Ponas rotmistras lėtai atsistojo, abiem rankomis svariai atsirėmė į stalą ir, įsmeigęs akis į Maksimą, prabilo:

— Kandidate Simai. Tu atsiskleidei kaip neeilinis karys ir ištikimas draugas kovoje. Aš kreipiausi į brigados vadą, prašydamas anksčiau termino paaukštinti tave Kovingosios Gvardijos tikruoju eiliniu. Egzaminą ugnimi tu išlaikei labai sėkmingai. Liko paskutinis egzaminas — krauju…

Gajui iš džiaugsmo suspurdo širdis. Jis nesitikėjo, kad viskas įvyks taip greitai. Šaunuolis rotmistras! Štai ką reiškia — senas karo vilkas! O aš, kvailys, prisigalvojau, kad jis Makui duobę kasa… Gajus pažvelgė į Maįą, ir džiaugsmas kiek priblėso. Mako veidas buvo tarsi sumedėjęs, akys išpūstos, viskas kaip dera pagal statutą, bet būtent dabar taip griežtai laikytis įstatų ir nebūtina.

– Įteikiu tau įsakymą, kandidate Simai, — tęsė ponas rotmistras, ištiesdamas Makui popieriaus lakštą. — Tai pirmas įsakymas raštu, skirtas asmeniškai tau. Tikiuosi, ne paskutinis. Perskaityk ir pasirašyk.

Makas paėmė įsakymą ir perbėgo jį akimis. Gajui vėl suplastėjo širdis, tik jau nebe iš džiaugsmo, o dėl kažkokios slogios nuojautos. Mako veidas tebebuvo sustingęs, ir atrodė, kad viskas lyg ir gerai, bet, prieš imdamas plunksnakotį ir pasirašydamas, jis vos vos padelsė. Ponas rotmistras apžiūrėjo parašą ir įsidėjo lakštą į planšetę.

— Kaprale Gaalai, — kreipėsi jis, imdamas nuo stalo užantspauduotą voką. — Eik į sargybinę ir atvesk nuteistuosius. Paimk automatą… ne, štai tą — kraštinį.

Gajus paėmė voką, persimetė automato diržą per petį, apsisuko ir žengė prie durų. Dar spėjo išgirsti, kaip ponas rotmistras pasakė Makui: „Nieko čia tokio, kandidate, nesibaugink. Baisu būna tik pirmą kartą…” Gajus per pratybų aikštę bėgte nubėgo į brigados kalėjimo pastatą, įteikė sargybos viršininkui voką, pasirašė, kur pridera, pats gavo būtinus kvitus, tada jam atvedė nuteistuosius. Jie buvo andainykščiai sąmokslininkai — storasis dėdžius, kuriam Makas išnarino pirštus, ir moteris. Massarakš, tik šito ir trūko! Moteris — tai jau per daug… Tai jau ne Makui… Jis išsivedė suimtuosius į pratybų aikštę ir pavarė juos kareivinių link. Vyriškis bindzino, vos vilkdamas kojas, ir vis čiūčiavo savo ranką, o moteris ėjo tiesi it kartis, giliai susibrukusi rankas į liemenės kišenes, atrodė, nieko nematydama ir negirdėdama. Massarakš, o iš tiesų — kodėl ne Makui? Kurių galų! Ta boba tokia pat bjaurybė, kaip ir tas kuilys. Kodėl turėtume suteikti jai kokių nors lengvatų? Ir kodėl, massarakš, kokių nors lengvatų reikėtų suteikti kandidatui Simui? Tegul pratinasi, massarakš ir massarakš!..

Ponas rotmistras ir Makas jau sėdėjo mašinoje. Ponas rotmistras — už vairo, Makas, tarp kelių suspaudęs automatą, — ant galinės sėdynės. Jis atidarė dureles, ir nuteistieji sulipo vidun. „Ant grindų!” — sukomandavo Gajus. Jie klusniai susėdo ant geležinių grindų, o Gajus — ant sėdynės, priešais Maką. Jis pabandė sugauti Mako žvilgsnį, bet šis žiūrėjo į nuteistuosius. Ne, jis žiūrėjo į tą bobą, susigūžusią ant grindų, rankomis apsiglėbusią kelius. Ponas rotmistras neatsigręždamas paklausė: „Pasiruošę?” — ir mašina pajudėjo.

Važiavo tylėdami. Ponas rotmistras mašiną varė beprotišku greičiu — matyt, norėjo viską užbaigti dar iki sutemų, o ir ko delsti… Makas nuolat žiūrėjo į moterį, tarsi gaudė jos žvilgsnį, o Gajus vis gaudė Mako žvilgsnį. Nuteistieji, įsikibdami vienas kito, vartaliojosi ant grindų, storulis bandė užkalbinti bobą, bet Gajus riktelėjimu jį nutildė. Mašina išlėkė už miesto, pravažiavo pietinę užkardą ir iškart pasuko į apleistą vieškelį, labai gerai pažįstamą vieškelį, vedantį prie Rausvųjų Urvų. Mašina šokčiojo visais keturiais ratais, laikytis buvo nepatogu, Makas nė akių nepakėlė, o čia dar tie puslavoniai nuolat graibstė už kelių, gelbėdamiesi nuo negailestingo kratymo. Galiausiai Gajus neištvėrė ir batu vožė storajam bjaurybei po šonkauliais, bet tai nepadėjo — anas graibstė ir toliau. Ponas rotmistras dar kartą pasuko, staigiai pristabdė, ir mašina lėtai, atsargiai įvažiavo į karjerą. Ponas rotmistras išjungė variklį ir sukomandavo: „Išlipk!”

Jau buvo maždaug aštuoniolikta valanda, kaijere telkėsi silpnas vakarinis rūkas, sudūlėję akmens šlaitai žėrėjo rausvai. Kadaise čia kasdavo marmurą, o kam jis reikalingas dabar, tas marmuras?..

Artinosi atomazga. Makas vis dar elgėsi kaip idealus kareivis: nė vieno nereikalingo judesio, veidas abejingas, it medinis, akys, laukiant įsakymo, įsmeigtos į vyresnybę. Storulis laikėsi deranlai, oriai. Su juo bėdos, matyt, nebus. O štai boba į pabaigą sukiužo. Ji spazmingai gniaužė kumščius, spaudė juos prie krūtinės ir vėl nuleisdavo, ir Gajus nusprendė, kad isterija neišvengiama, bet vilkti nuteistosios į bausmės vietą ant rankų vis dėlto, atrodo, nereikės.

Ponas rotmistras užsirūkė, pažvelgė į dangų ir tarė Makui:

— Vesk juos tuo takeliu. Prieisi urvus — pats pamatysi, kur juos statyti. Po visko būtinai patikrink ir, esant būtinybei, pribaik kontroliniu šūviu. Kas yra kontrolinis šūvis — žinai?

— Tikrai taip, — mediniu balsu pratarė Makas.

— Meluoji, nežinai. Į galvą. Veik, kandidate. Čia grįši jau būdamas tikrasis eilinis.

Staiga moteris prašneko:

— Jei tarp jūsų yra bent vienas žmogus… praneškite mano motinai… Ančių gyvenvietė, antras namas… čia pat… Jos pavardė…

— Nesižemink, — sududeno apkūnusis.

— Jos pavardė Ulė Tader…

— Nesižemink, — pakartojo apkūnusis šiek tiek pakeltu balsu, ir ponas rotmistras neatsivėdėdamas dūrė kumščiu jam į veidą. Apkūnusis, griebęsis už skruosto, nutilo ir su neapykanta žvilgtelėjo į poną rotmistrą.

— Veik, kandidate, — pakartojo ponas rotmistras.

Makas pasisuko į nuteistuosius ir mostelėjo automatu. Nuteistieji nuėjo takeliu. Moteris atsigręžė ir dar sykį šūktelėjo:

— Ančių gyvenvietė, antras namas. Ulė Tader!

Makas, atkišęs automatą, lėtai žingsniavo paskui juos. Ponas rotmistras atidarė dureles, atsisėdo šonu į vairą, ištiesė kojas ir pasakė:

— Na štai. Ketvirtį valandžiukės palūkėsime.

— Tikrai taip, pone rotmistre, — nesąmoningai atsiliepė Gajus. Jis žiūrėjo Makui įkandin, žiūrėjo, kol visa grupelė dingo už rausvos atbrailos. Grįžtant reikės nusipirkti degtinės, pamanė jis. Tegul nusigeria. Kai kam padeda.

— Gali užsirūkyti, kaprale, — pasiūlė ponas rotmistras.

— Dėkoju, pone rotmistre, aš nerūkau.

Ponas rotmistras pro dantis toli nusispjovė.

— Nebijai nusivilti savo bičiuliu?

— Tikrai ne… — neryžtingai atsakė Gajus. — Nors, jums leidus, man labai gaila, kad jam teko moteris. Jis — kalnietis, o jiems ten…

— Jis toks pat kalnietis kaip mes su tavimi, — pasakė ponas rotmistras. — Ir moterys čia niekuo dėtos… Vis dėlto matysime. Ką jūs veikėte, kai iškvietė?

— Dainavome choru, pone rotmistre.

— Ir ką jūs dainavote?

— Kalniečių dainas, pone rotmistre. Jis moka labai daug dainų.

Ponas rotmistras išlipo iš mašinos ir ėmė vaikštinėti pirmyn atgal takeliu. Jis nebekalbėjo, o po kokių dešimties minučių pradėjo švilpiniuoti „Gvardiečių maršą”. Gajus vis laukė šūvių, bet šūvių nebuvo girdėti, ir jis pradėjo nerimauti. Jis ir pats nežinojo, ko nerimauja. Pabėgti nuo Mako neįmanoma. Jį nuginkluoti — dar labiau neįmanoma. Bet tuomet kodėl jis nešaudo? Gal nuvedė juos toliau nuo įprastos vietos?.. Įprastoje vietoje pernelyg stipriai dvokia, tie maitrausiai užkasa negiliai, o Mako uoslė labai jautri… jis vien iš pasibjaurėjimo gali nueiti penkiais kilometrais daugiau, nei reikia…

— N-na, taip… — numykė ponas rotmistras sustodamas. — Štai ir viskas, kaprale Gaalai. Manau, kad nesulauksime mes tavojo draugužio. Ir manau, kad šiandien paskutinį kartą esi vadinamas kapralu.

Gajus apstulbęs pažvelgė į jį. Ponas rotmistras šaipėsi.

— Na, ko žiūri? Ko vėpsai lyg kiaulė į kumpį? Tavo bičiulis pabėgo, dezertyravo, jis bailys ir išdavikas! Aišku, eilini Gaalai?

Gajus buvo priblokštas. Ir ne tiek pono rotmistro žodžių, kiek jo intonacijos. Ponas rotmistras džiūgavo. Ponas rotmistras triumfavo. Ponas rotmistras atrodė taip, lyg būtų laimėjęs stambias lažybas. Gajus nesąmoningai pažvelgė gilyn į karjerą ir staiga išvydo Maką. Makas atgal žingsniavo vienas, automatą nešėsi laikydamas už diržo.

— Massarakš! — sugargė ponas rotmistras. Jis taip pat išvydo Maką ir pažiūrėti tarsi apdujo.

Jie nebekalbėjo, tik žiūrėjo, kaip Makas neskubriai artinasi, lengvai žengdamas akmens žvirgždu, žiūrėjo į jo ramų, gerą veidą su keistomis akimis, o Gajaus galvoje tvyrojo sumaištis: juk šūvių nebuvo girdėti… nejau jis pasmaugė juos… ar užmušė buože… jis,

Makas — moterį? Tai jau ne, nesąmonė… Bet juk šūvių nebuvo girdėti!..

Per penkis žingsnius nuo jų Makas sustojo ir, žiūrėdamas ponui rotmistrui į veidą, tėškė automatą jam po kojomis.

— Sudie, pone rotmistre, — pasakė jis. — Tuos nelaimėlius aš paleidau, noriu išeiti ir pats. Štai jūsų ginklas, štai rūbai… — Jis pasisuko į Gajų ir atsisegdamas diržą tarė: — Gajau, tai — nedora. Jie mus apgavo, Gajau…

Jis nusitraukė batus ir kombinezoną, viską susuko į ritinį ir liko toks, kokį Gajus išvydo jį patį pirmą kartą pietiniame pasienyje — beveik nuogas, dabar net be apavo, vien tik su sidabro atspalvio trumpikėmis. Jaunuolis priėjo prie mašinos ir padėjo ryšulėlį ant radiatoriaus. Gajus nusigando. Jis pažvelgė į poną rotmistrą ir nusigando dar labiau.

— Pone rotmistre! — suriko. — Nereikia! Jis išprotėjo! Jis vėl…

— Kandidate Simai! — karktelėjo ponas rotmistras, laikydamas ranką ant dėklo. — Nedelsiant sėskite į mašiną! Jūs suimtas.

— Ne, — tarė Makas. — Jums taip tik atrodo. Aš laisvas. Aš atėjau Gajaus. Gajau, eime! Jie tave apmulkino. Jie — nedori žmonės. Anksčiau aš dar abejojau, o dabar nebe. Eime.

Gajus papurtė galvą. Jis norėjo kažką pasakji, kažką paaiškinti, bet nebuvo laiko, nebuvo žodžių. Ponas rotmistras išsitraukė pistoletą.

— Kandidate Simail Į mašiną! — sukriokė jis.

— Eini? — paklausė Makas.

Gajus vėl papurtė galvą. Jis žvelgė į pistoletą pono rotmistro rankoje ir galvojo tik apie viena, ir žinojo tik viena: tuojau Makas bus nužudytas. Ir jis nežinojo, kaip reikėtų elgtis.

— Gerai jau, — pasakė Makas. — Aš tave susirasiu. Viską išsiaiškinsiu ir susirasiu. Tau čia ne vieta… Pabučiuok Radą, iki pasimatymo.

Jis apsigręžė ir nuėjo, basomis kojomis taip pat lengvai žengdamas akmens žvirgždu, kaip ir su batais, o Gajus lyg karštinės krečiamas tylomis žvelgė į plačią trikampę bičiulio nugarą, laukdamas šūvio ir juodos skylutės po kairiąja mentimi.

— Kandidate Simai, — pasakė ponas rotmistras, nekeldamas balso, — įsakau grįžti. Šausiu.

Makas sustojo ir atsigręžė į jį.

– Šausite? — paklausė jis. — Į mane? Už ką? Bet tai nesvarbu… Duokite šen pistoletą.

Ponas rotmistras, laikydamas pistoletą prie šlaunies, nusitaikė į Maką.

— Skaičiuoju iki trijų, — užbaubė jis. — Sėsk į mašiną, kandidate. Vienas!

— Nagi, duokite šen pistoletą, — ramiai ištarė Makas, tiesdamas ranką ir eidamas prie pono rotmistro.

— Du! — šūktelėjo šis.

— Nereikia! — riktelėjo Gajus.

Ponas rotmistras iššovė. Makas buvo jau visai arti. Gajus matė, kaip kulka pataikė jam į petį ir kaip jis atšlijo, lyg atsitrenkęs į kliūtį.

— Kvaily, — tarė Makas. — Duokite šen pistoletą, pagiežingas kvaily…

Jis nesustojo, ėjo tiesiai į poną rotmistrą, ištiesęs ranką ginklui paimti, o iš skylutės petyje staiga pliūpsniu ištiško kraujas. Ponas rotmistras, išleidęs keistą girgždantį garsą, ėmė trauktis atatupstas ir labai greitai triskart iš eilės iššovė tiesiai į plačią rudą krūtinę. Makas bloškėsi atbulas, nugriuvo ant nugaros, tučtuojau pašoko, vėl griuvo, kilstelėjo, ir ponas rotmistras, iš įtampos net pritūpęs, suvarė į jį dar tris kulkas. Makas persivertė ant pilvo ir sustingo.

Gajui sutavaravo akyse, ir jis susmuko ant mašinos laiptelio. Kojos jo nebelaikė. Ausyse tebeskambėjo šlykštus sodrus gurgždesys, su kuriuo kulkos smigo į to keisto ir mylimo žmogaus kūną. Paskui jis atsikvošėjo, bet dar kurį laiką sėdėjo nesiryždamas atsistoti.

Rudas Mako kūnas gulėjo tarp balkšvai rausvų akmenų ir pats buvo nejudrus lyg akmuo. Ponas rotmistras tebestovėjo toje pačioje vietoje ir, laikydamas pistoletą paruoštą, rūkė, godžiai įtraukdamas dūmą. I Gajų jis nežiūrėjo. Surūkęs cigaretę iki pat galiuko ir apsideginęs lūpas, jis numetė nuorūką ir žengė du žingsnius nužudytojo link. Bet jau antrasis žingsnis buvo visai trumputis. Ponas rotmistras Čaču taip ir nesiryžo prieiti prie pat kūno. Kontrolinį šūvį jis paleido iš dešimties žingsnių atstumo. Nepataikė. Gajus matė, kaip akmens dulkės trykštelėjo prie pat Mako galvos.

— Massarakš, — sušnypštė ponas rotmistras ir ėmė brukti pistoletą į dėklą. Bruko ilgai, o paskui niekaip negalėjo dėklo užsegti, po to priėjo prie Gajaus, suluošintąja ranka sugriebė jam už munduro ties krūtine, vienu ypu pastatė ant kojų ir garsiai alsuodamas į veidą sušvogždė, tęsdamas žodžius lyg girtas:

— Gerai jau, kapralu liksi. Bet Gvardijoje tau nėra ką veikti… Parašysi prašymą pervesti į armiją. Lįsk mašinon.

‘‘KAŽKAIP BJAURIAI ČIA DVOKIA… „

Kažkaip bjauriai čia dvokia, — pasakė Tėtis.

Tikrai? — atsiliepė Šešuras. — O aš neužuodžiu.

Dvokia, dvokia, — suniurzgė Dieveris. — Kažkuo pašvinkusiu. Kaip šiukšlyne…

Matyt, sienos bus supuvusios, — nusprendė Tėtis.

Vakar mačiau naująjį tanką, — pasakė Uošvis. — Vampyrą*'. Hermetiką ideali. Terminis barjeras — iki tūkstančio laipsnių…

Jos tikriausiai supuvo dar velionio imperatoriaus laikais, — tarė Tėtis, — o po perversmo niekas neremontavo…

Patvirtinai? — Uošvio pasiteiravo Svainis.

Patvirtinau, — ištarė Uošvis.

O kada ant konvejerio? — paklausė Svainis.

Jau, — atsiliepė Šešuras. — Dešimt mašinų per parą.

Per jūsų tankus greitai be kelnių liksime, — suniurzgė Dieveris.

Geriau be kelnių negu be tankų, — paprieštaravo Uošvis.

Kaip buvai pulkininkas, — valdingai pasakė jam Dieveris, — taip ir likai. Tau kad tik tankais pažaidus…

Kažko man dantį vis maudžia, — mąsliai pratarė Tėtis. — Keliauninke, nejau taip sudėtinga išrasti beskausmį dantų gydymo būdą?

Galima pagalvoti, — atsakė Keliauninkas.

Tu verčiau pagalvok apie sunkiąsias sistemas, — piktai mestelėjo Svainis.

Galima pagalvoti ir apie sunkiąsias sistemas, — tarė Keliauninkas.

Imkime ir nekalbėkime šiandien apie sunkiąsias sistemas, — pasiūlė Tėtis. — Imkime ir laikykime, kad tai — nešiuolaikiška.

O man atrodo, labai šiuolaikiška, — nesutiko Svainis. — Pandėjiečiai prie Hončio sienos permetė dar vieną diviziją.

Kas tau darbo dėl to? — suniurzgė Dieveris.

O tas, — atsakė Svainis. — Aš buvau numatęs tokį variantą: pandėjiečiai įsimaišo į Hončio košę, greitutėliai pasodina ten savą žmogų, ir mes turime jungtinį frontą — penkiasdešimt milijonų su mūsų keturiasdešimčia.

Didelius pinigus paaukočiau, kad tik jie įsimaišytų į Hončio košę, — pasakė Dieveris. — Jūs vis kalatės į galvas, kad jei košė išvirta — tai jau ir valgyti galima… O aš sakau: kas Hontį palies, tas ir praloš.

Nelygų kaip liesi, — tyliai atsiliepė Šešuras, — Jei delikačiai, nedidelėmis pajėgomis ir neįklimpdamas — palietei ir atšokai, kai tik jie ten liausis kivirčijęsi… o dar jei suspėjus anksčiau už pandėjiečius…

Ko mums galų gale reikia? — tarė Uošvis. — Arba suvienytų hontiečių be tos pilietinės košės, arba mūsiškių hontiečių, arba negyvų hontiečių… Kad ir kaip būtų, be įsiveržimo neapsieisime. Susitarsime dėl įsiveržimo, o visa kita — smulkmenos… Kiekvienam variantui jau paruoštas atskiras planas.

Būtinai nori mus be kelnių palikti, — tarė Dieveris. — Tau — nors ir be kelnių, kad tik su ordinais… Kam tau suvienytas Hontis, jei galima laimėti išvienytą Pandėją?

Detektyvinių kliedesių priepuolis, — pastebėjo Svainis, į nieką nesikreipdamas.

Nejuokinga, — atsiliepė Dieveris. — Aš nerealių variantų nesiūlau. Jei sakau, vadinasi, turiu priežasčių.

Kažin ar tu gali turėti rimtų priežasčių, — švelniai pasakė Šešuras. — Paprasčiausiai tave gundo pigus sprendimo būdas, aš tave suprantu, bet šiaurinės problemos kukliomis priemonėmis įveikti neįmanoma. Ten nei pučų, nei perversmų nepakaks. Dieveris, kuris buvo tavo pirmtakas, suskaldė Hontį, o dabar mums tenka vėl jį vienyti… Pučai lieka pučais, o šitaip galima ir iki revoliucijos prisižaisti. Ten, pas juos, juk viskas ne taip kaip mūsuose.

O ko tu tyli. Gudragalvi? — paklausė Tėtis. — Tu juk mūsų gudragalvis.

Kai kalba tėvai, apdairiems vaikams verčiau patylėti, — šypsodamasis atsakė Gudragalvis.

Na, sakyk, sakyk, gana jau.

Aš ne politikas, — tarė Gudragalvis. Visi nusijuokė. Uošvis net paspringo. — Iš tiesų, ponai, čia nėra nieko juokinga… Mano specializacija tikrai siaura. O jei taip, galiu pranešti tik tiek, kad, mano turimais duomenimis, armijos karininkija nusiteikusi kariauti…

Štai kaip? — pratarė Tėtis, įdėmiai žiūrėdamas į jį. — Ir tu tą pačią giesmelę trauki?

Atleisk, Tėti, — su įkarščiu pasakė Gudragalvis. — Bet dabar, man atrodo, labai palankus momentas įsiveržti: armijos perginklavimas baigiamas…

GeraU gerai, — maloniai tarė Tėtis. — Paskui aš su tavimi apie tai pasišnekėsiu.

Nėra jokios būtinybės šnekėtis su juo paskui, — nesutiko Šešuras, — Čia visi savi, o specialistas privalo pareikšti savo nuomonę. Tam mes ji ir laikome.

Beje, apie specialistus, — pasakė Tėtis. — Kodėl aš nematau Griežliuko?

Griežliukas tikrina gynybinį kalnų ruožą, — atsakė Uošvis. — Bet jo nuomonė ir šiaip žinoma. Jis baiminasi dėl armijos, lyg ta armija būtų j o nuosava…

Taip, — pasakė Tėtis. — Kalnai — tai rimta… Svaini, tu man sakei, kad Gvardijoje aptiktas kalniečių šnipas? Taip, mano ponai. Šiaurė yra Šiaurė, rytuose virš mūsų dar kabo kalnai, o už kalnų ' vandenynas,. Su Šiaure mes dar kaip nors susitvarkysime., norite kariauti — ką gi, galima ir pakariauti, nors,. Kiek laiko ištversime. Keliauninke?

Kokias dešimt dienų, — atsakė Keliauninkas, Ką gi, kokias penkias šešias dienas galima pakariauti,. Gilaus įsiveržimo plane, — pasakė Uošvis, — numatyta sutriuškinti Hontį per aštuonias paras.

Geras planas, — pritarė Tėtis, — Taip ir nutarsime,. Tu, atrodo, prieštarauji. Keliauninke?

Tai ne mano reikalas, — atsakė Keliauninkas, Gerai, — pasakėiTėtis, — Paprieštarauk,, Ką gi. Dieveri, dėsimės prie daugumos?

Et! — pasibjaurėjęs pratarė Dieveris, — Elkitės, kaip išmanote… Revoliucijos jis mat išsigando…

Tėti! — iškilmingai pareiškė Šešuras. — Aš žinojau, kad būsi su mumis!

O kaipgi! — atsiliepė Tėtis. — Kur aš be jūsų dėsiuos? Prisimenu, turėjau Hončio generalgubernijoje kažkokių rūdynų,, vario,, įdomu, kaip jie ten laikosi? Tiesa, Gudragalvi! Ko gero, reikės deramai suformuoti visuomenės nuomonę. Tu tikriausiai ką nors jau sumanei, juk tu mūsų gudragalvis.

Žinoma, Tėti, — atsakė Gudragalvis. — Viskas paruošta. Koks nors pasikėsinimas? Ar bokštų užpuolimas? Eik ir išsyk griebkis darbo, paruošk man medžiagą iki nakties, o mes čia tuo tarpu aptarsime terminus…

Kai durys paskui Gudragalvį užsivėrė. Tėtis paklausė: Norėjai kažką pasakyti mums apie Pūslę, Keliauninke?

TREČIA DALIS TERORISTAS

Devintas skyrius

Palydovas tyliai pratarė: „Laukite čia”, — ir nuėjo, dingo tarp krūmų ir už medžių. Maksimas atsisėdo ant kelmelio vidur laukymės, susigrūdo rankas giliai į brezentinių kelnių kišenes ir ėmė laukti. Miškas buvo senas, apleistas, jį smaugė pomiškis, persenę raukšlėti kamienai atsidavė trūnėsiais. Buvo drėgna. Maksimas gūžėsi kęsdamas šleikštulį, jam norėjosi pasėdėti saulutėje, pasikaitinti petį. Netoliese krūmuose kažkas tūnojo, bet Maksimas nekreipė dėmesio — jį sekė nuo pat gyvenvietės, ir tai jo neerzino. Būtų keista, jei jie būtų patikėję išsyk.

Pašalyje į laukymę išniro maža mergaitė didžiuliu sulopytu megztiniu, su pintinėle rankoje. Mergaitė įsistebeilijo į Maksimą; ji praėjo pro šalį, taip ir neatitraukdama smalsaus žvilgsnio, klupdama ir painiodamasi žolėje. Tarp krūmų šmėstelėjo kažkoks žvėrelis, panašus į voveraitę, užlėkė į medį, žvilgtelėjo žemyn, išsigando ir dingo. Buvo tylu, tik kažkur toli nelygiai stukseno mašina — kirto ežere nendres.

Žmogus krūmuose nesitraukė — gręžė nugarą negeru žvilgsniu. Nemalonu, bet teks įprasti. Nuo šiol taip bus visada. Gyvenama sala paskelbė jam karą: į jį šaudė, sekė jį, juo netikėjo. Maksimas prisnūdo. Pastaruoju metu jis dažnai prisnūsdavo pačiais netinkamiausiais momentais. Užmigdavo, pabusdavo, vėl užmigdavo. Kovoti jis nebandė: taip norėjo organizmas, o šis išmano geriau. Tai praeis, tik nereikia priešintis.

Sučiužėjo žingsniai, ir palydovas ištarė: „Eikite paskui mane”. Maksimas pakilo, tebelaikydamas rankas kišenėse, ir nužingsniavo palydovui iš paskos, žiūrėdamas į jo kojas, apautas minkštais šlapiais batais. Atsidūrę miško gilumoje jie ėmė sukiotis ratais ir sudėtingomis kilpomis, pamažu artėdami prie kažkokio būsto, kuris tiesia linija būtų visai arti laukymės. Galiausiai palydovas nutarė, kad Maksimą suklaidino jau pakankamai, ir ėmė brautis tiesiog per išvartas; būdamas miestietis, jis, beje, kėlė tiek triukšmo, jog Maksimas net nebegirdėjo sėlinančiojo iš paskos žingsnių.

Įveikęs išvartas, Maksimas už medžių išvydo pievelę ir pakrypusį ręstinį namą užkaltais langais. Pievelė buvo apžėlusi aukšta žole, bet Maksimas matė, kad čia vaikščiota — ir anksčiau, ir visai neseniai. Vaikščiota atsargiai, stengiantis prie namo prieiti kaskart kitu keliu. Palydovas atidarė cypiančias duris ir jie įžengė į tamsią suplėkusią priemenę. Žmogus, ėjęs iš paskos, liko lauke. Palydovas atvertė rūsio dangtį ir pakvietė: „Čionai, atsargiau…” Jis prastai matė tamsoje. Maksimas nulipo mediniais laipteliais.

Šiltame, sausame rūsyje buvo žmonių, jie sėdėjo aplink medinį stalą ir juokingai sprogino akis, bandydami įžiūrėti Maksimą. Kvepėjo tik ką užpūsta žvake. Tikriausiai jie nenorėjo, kad Maksimas pamatytų veidus. Maksimas pažino tik du: Orę, senosios Ulės Tader dukrą, ir storulį Memo Gramenu, su kulkosvaidžiu sėdintį prie pat laiptelių. Viršuje sunkiai dunkstelėjo angos dangtis, ir kažkas ištarė:

— Kas jūs toks? Papasakokite apie save.

— Ar galima atsisėsti? — paklausė Maksimas.

— Taip, žinoma. Eikite čionai, mano balso kryptimi. Užkliūsite už suolo.

Maksimas atsisėdo ir nužvelgė stalo kaimynus. Jų buvo keturi. Tamsoje jie atrodė pilki ir plokšti tarytum senovinėje nuotraukoje. Iš dešinės sėdėjo Ordė, o kalbėjo tvirtas plačiapetis žmogus, sėdėjęs priešais. Jis buvo nemaloniai panašus į rotmistrą Čaču.

— Pasakokite, — pakartojo jis.

Maksimas atsiduso. Jįs labai nenorėjo, vos užmezgęs pažintį, pradėti nuo melo, bet nebuvo kas darą.

— Savo praeities aš nežinau, — prašneko jis. — Sakoma, kad esu kalnietis. Gali būti. Neprisimenu… Mano vardas Maksimas, pavardė — Kamereris. Gvardijoje mane vadino Maku Simu. Save prisimenu nuo tos akimirkos, kai buvau sulaikytas miške prie Žydrosios Gyvatės…

Toliau galima buvo nebemeluoti, taigi ėjosi kiek lengviau. Vaikinas pasakojo, stengdamasis kalbėti trumpai ir tuo pat metu nepraleisti to, kas jam atrodė svarbu.

— …aš nuvedžiau juos kuo giliau į karjerą, liepiau bėgti, o pats neskubėdamas grįžau. Tada rotmistras mane sušaudė. Naktį aš atsipeikėjau, išsikrapščiau iš karjero ir netrukus priėjau ganyklą. Dienomis slapstydavausi krūmuose ir miegodavau, o naktimis slinkdavau prie karvių ir gerdavau pieną. Po kelių dienų pasijutau geriau. Gavau iš piemenų kažkokių skarmalų, pasiekiau Ančių gyvenvietę ir susiradau Ulę Tader. Visa kita jūs žinote.

Visi kiek patylėjo. Paskui kaimietiškos išvaizdos vyriškis ilgais, iki pečių, plaukais pasakė:

— Nesuprantu, kaip jis neprisimena ankstesnio gyvenimo. Man atrodo, taip nebūna. Štai tegul Gydytojas pasako.

— Būna, — tarstelėjo Gydytojas. Jis buvo liesas, nusikamavęs, rankoje vartė pypkę. Matyt, labai norėjo rūkyti.

— Kodėl nebėgote drauge su nuteistaisiais? — paklausė plačiapetis.

— Ten liko Gajus, — atsakė Maksimas. — Tikėjausi, kad Gajus eis su manimi… — Jis nutilo, prisiminęs išblyškusį sutrikusio Gajaus veidą ir klaikias rotmistro akis, ir karštus trinksnius į krūtinę bei pilvą, ir bejėgiškumo bei apmaudo pojūtį. — Žinoma, tai buvo kvailystė, — pridūrė jis. — Bet tada aš šito nesupratau.

— Jūs dalyvavote operacijose? — už nugaros paklausė apkūnusis Memo.

— Jau pasakojau.

— Pakartokite!

— Dalyvavau vienoje operacijoje, kai buvo suimti Ketšefas, Ordė, jūs ir dar du, neprisistatę. Vienas jų buvo su dirbtine ranka, profesionalus revoliucionierius.

— Kaip paaiškinsite tokią jūsų rotmistro skubą? Tam, kad kandidatas pelnytų teisę į išbandymą krauju, jam pirmiau juk reikia daIjauti mažiausiai trijose operacijose.

— Nežinau. Žinau tik tiek, kad jis manimi nepasitikėjo. Aš pats nesuprantu, kodėl jis pasiuntė mane sušaudyti…

— O kodėl jis šaudė į jus?

— Manau, jis išsigando. Aš norėjau atimti iš jo pistoletą…

— Nesuprantu aš, — įsiterpė ilgaplaukis. — Na, nepasitikėjo jis jumis. Na, patikrinimo dėlei pasiuntė vykdyti bausmės…

— Luktelkite, Eiguly, — tarė Memo. — Visa tai tik kalbos. Gydytojau, jumis dėtas aš jį apžiūrėčiau. Kažko nelabai aš tikiu ta istorija su rotmistru.

— Aš negaliu apžiūrinėti tamsoje, — suirzęs atšovė Gydytojas.

— O jūs įsižiebkite šviesą, — patarė Maksimas. — Vis tiek aš jus matau.

Stojo tyla.

— Kaip suprasti — matote? — paklausė plačiapetis.

Maksimas gūžtelėjo pečiais.

— Matau, — tarė jis.

— Kokia nesąmonė, — tarstelėjo Memo. — Na, ką aš dabar darau, jei jau matote?

Maksimas atsisuko:

— Jūs nukreipėte į mane… tiksliau, jums tik atrodo, kad į mane, o iš tikrųjų — į Gydytoją… rankinį kulkosvaidį. Jūs — Memo Gramenu, aš jus pažįstu. Ant jūsų dešiniojo skruosto — įdrėskimas, anksčiau jo nebuvo.

— Noktalopija, — niurgztelėjo Gyd5l: ojas. — Žiebkite šviesą. Kvaila. Jis mus mato, o mes jo nematome. — Jis užčiuopė priešais save degtukus ir ėmė brėžti vieną po kito. Šie lūžinėjo.

— Taip, — pasakė Memo. — Žinoma, kvaila. Iš čia jis arba išeis jau mūsiškis, arba visai nebeišeis.

— Gal galėčiau… — Maksimas ištiesė ranką, atėmė iš Gydytojo degtukus ir uždegė žvakę.

Visi prisimerkė, ėmė dangstytis akis delnais. Gydytojas tučtuojau užsirūkė.

— Renkitės, — pasakė jis, papsėdamas pypkę.

Maksimas per galvą nusitraukė brezentinius marškinius. Visi sužiuro į jo krūtinę. Gydytojas išsirangė iš už stalo, priėjo prie Maksimo ir ėmėsi į visas puses jį sukioti, čiupinėdamas tvirtais šaltais pirštais. Tvyrojo tyla. Paslmi ilgaplaukis kažkaip apgailestaudamas pratarė:

— Gražus berniukas. Turėjau sūnų… irgi…

Jam niekas neatsakė, ilgaplaukis nerangiai atsistojo, panaršė kampe, sunkiai pakelė ir pastatė ant stalo didelę krežinę. Paskui padėjo tris puodelius.

— Galima — paeiliui, — paaiškino jis. — Jei kas nori užkąsti, sūrio surasime. Ir svogūnų…

— Neskubėkite, Eiguly, — suerzintas burbtelėjo plačiapetis. — Patraukite butelį, aš per j į nieko nematau… Na, ką. Gydytojau?

Gydytojas dar kartą perminkė Maksimą šaltais pirštais, apsisiautė dūmu ir atsisėdo.

– Įpilk tu man, Eiguly, — pasakė. — Tokias aplinkybes priklauso užgerti… Renkitės, — tarstelėjo jis Maksimui. — Ir nesišypsokite kaip rožė gegužyje. Turėsiu jums keletą klausimų.

Maksimas apsirengė. Gydytojas siurbtelėjo iš puodelio, susiraukė ir paklausė:

— Kada, sakote, į jus šaudė?

— Prieš keturiasdešimt sept3aiias dienas.

— Iš ko, sakote, šaudė?

— Iš pistoleto. Iš kariško pistoleto.

Gydytojas vėl sriūbtelėjo, vėl susiraukė ir suniurnėjo, kreipdamasis į plačiapetį:

— Duočiau galvą nukirsti, kad į šį žaliūką tikrai šaudė iš kariško pistoleto, ir dar iš labai arti, bet ne prieš keturiasdešimt septynias dienas, o mažiausiai prieš šimtą keturiasdešimt septynias… Kur kulkos? — staiga paklausė jis Maksimo.

— Jos išėjo, ir aš išmečiau.

— Klausykite, kuo jūs… Makai! Jūs meluojate. Prisipažinkite, kaip jums tai atliko?

Maksimas pakandžiojo lūpą.

— Aš sakau tiesą. Tiesiog jūs nežinote, kaip sparčiai gyja mūsų žaizdos. Aš nemeluoju. — Jis patylėjo. — Beje, nesimku mane patikrinti. Perpjaukite man ranką. Jei pjūvis bus negilus, aš užtrauksiu jį per dešimt penkiolika minučių.

— Tai tiesa, — įsiterpė Ordė. Ji prašneko pirmą kartą per visą tą laiką. — Aš pati mačiau. Jis skuto bulves ir įsipjovė pirštą. Po pusvalandžio bebuvo tik baltas randas, o kitą dieną išvis nebeliko jokios žymės. Manau, jis iš tikrųjų kalnietis. Gėlas pasakodavo apie senovinę kalniečių mediciną, jie sugeba užkalbėti žaizdas.

— Ak, kalniečių medicina… — ištarė Gydytojas, vėl apsisiausdamas dūmu. — Ką gi, sakykime, taip ir yra. Tiesa, įsipjautas pirštas — tai viena, o septynios kulkos iš arti — visai kas kita, bet — sakykime… Tai, kad žaizdos šitaip greitai užgijo — ne pats keisčiausias dalykas. Norėčiau, kad man kas nors paaiškintų ką kita. Jaunuolio kūne — septynios skylės. Ir jeigu tos skylės iš tiesų — nuo tikrų pistoleto kulkų, tuomet bent jau keturios iš jų — atkreipkite dėmesį, kiekviena atskirai! — buvo mirtinos.

Eigulys suvaitojo ir sudėjo rankas lyg maldai.

— Kokia čia velniava? — tarstelėjo plačiapetis.

— Galite manimi tikėti, — pasakė Gydytojas. — Kulka širdyje, kulka stubure ir dvi kulkos kepenyse. Ir dar — bendras nukraujavimas. Ir dar — neišvengiamas kraujo užkrėtimas. Ir dar — jokių, bent menkiausių, kvalifikuotos gydytojų pagalbos pėdsakų. Massarakš, turėjo užtekti ir vienos kulkos į širdį!

— Ką pasakysite jūs? — plačiapetis paklausė Maksimo.

— Jis klysta, — atsakė šis. — Jis viską teisingai nustatė, bet klysta. Mums tokios žaizdos nėra mirtinos. Štai jeigu rotmistras būtų, pataikęs man į galvą… bet jis nepataikė… Suprantate, Gydytojau, jūs negalite net įsivaizduoti, kokie gajūs šitie organai — širdis, kepenys — juk jie pilni kraujo…

— N-taip, — pratarė Gydytojas.

— Viena man aišku, — tarstelėjo plačiapetis. — Vargu ar jie būtų bandę pakišti mums tokią grubią klastotę. Juk žino, kad mes turime gydytojų.

Stojo ilga tyla. Maksimas kantriai laukė. O aš ar patikėčiau? — galvojo jis. Tikriausiai patikėčiau. Bet, atrodo, šitame pasaulyje aš išvis esu pernelyg lengvatikis. Nors jau ir nebe toks lengvatikis kaip anksčiau. Pavyzdžiui, man nepatinka Memo. Jis nuolat kažko bijo. Sėdi tarp saviškių su kulkosvaidžiu ir kažko bijo. Keista. Vis dėlto tikriausiai manęs. Turbūt baiminasi, kad atimsiu iš jo kulkosvaidį ir vėl išnarinsiu pirštus. Ką gi, gal jis ir teisus. Aš jau nebesileisiu šaudomas. Pernelyg bjauru, kai į tave šaudo… Jis prisiminė ledinę naktį kaijere, negyvą fosforinį dangų, šaltą lipnią balą, kurioje gulėjo. Ne, gana. Man užteks… Dabar geriau jau šaudysiu pats…

— Aš juo tikiu, — staiga prabilo Ordė. — Šneka padrikai, bet tik todėl, kad žmogus jis keistas. Tokios istorijos neįmanoma sugalvoti, tai būtų pernelyg absurdiška. Jei aš juo netikėčiau, vos išklausiusi jo pasakojimą iškart nušaučiau. Juk jis griozdina vieną nesąmonę ant kitos. Tokių provokatorių nebūna, draugai… Galbūt jis beprotis. Šitaip gali būti… Bet ne provokatorius… Aš už jį, — pridūrė ji po pauzės.

— Gerai, Paukšte, — pasakė plačiapetis. — Kol kas patylėk… Jus tikrino Visuomenės peikatos departamento komisija? — paklausė jis Maksimo.

— Taip.

— Pripažino tinkamą tarnybai?

– Žinoma.

— Be apribojimų?

— Kortelėje buvo paprasčiausiai įrašyta: „Tinkamas”.

— Ką manote apie Kovingąją Gvardiją?

— Dabar manau, kad ji — besmegenis ginklas kažkieno rankose. Greičiausiai — tų pagarsėjusių Nežinomų Tėvų. Bet aš dar daug ko nesuprantu.

— O ką jūs manote apie Nežinomus Tėvus?

— Manau, kad jie — viršutinis karinės diktatūros sluoksnis. Tai, ką aš apie juos žinau — labai prieštaringa. Gali būti, kad jų tikslai netgi taurūs, bet būdai… — Maksimas palingavo galvą.

— Ką manote apie išsigimėlius?

— Manau, kad terminas prilipdytas nevykusiai. Manau, kad jūs — sąmokslininkai. Apie jūsų tikslus nutuokiu gana miglotai. Bet man patiko žmonės, kuriuos mačiau pats. Visi jie man pasirodė sąžiningi ir… kaip geriau pasakius… neapkvailinti, veikiantys sąmoningai.

— Taip, — sumurmėjo plačiapetis. — Būna, kad jums skauda?

— Galvą? Ne, nebūna.

— Kam klausti? — įsiterpė Eigulys. — Jei skaudėtų, jo čia nebūtų.

– Štai aš ir noriu suprasti, kodėl jis čia, — tarė plačiapetis. — Kodėl atėjote pas mus? Norite kovoti drauge su mumis?

Maksimas papurtė galvą:

– Šitaip aš nesakyčiau. Tai būtų netiesa. Aš noriu išsiaiškinti. Dabar aš greičiau jau su jumis nei su jais, bet juk ir apie jus žinau pernelyg mažai.

Visi susižvalgė.

— Mūsuose taip nesielgiama, mielasis, — pasakė Eigulys. — Mūsuose įprasta taip: arba tu — mūsiškis, tuomet še tau ginklą ir eik kariauti. Arba tu, vadinasi, ne mūsiškis, ir tada jau atleisk, tada jau mes tave… pats supranti… kur tau — į galvą, ar ne?

Vėl stojo tyla. Gydytojas simkiai atsiduso ir daužydamas į suolą iškratė pypkę.

— Retas ir sudėtingas atvejis, — paskelbė jis. — Turiu pasiūlymą. Tegul jis mūsų paklausinėja… Juk jūs turite ko paklausti, ar ne, Makai?

— Taip, aš atėjau klausti, — atsiliepė Maksimas.

— Klausimų jis tiesiog pritvinkęs, — patvirtino Ordė šypsodamasi. — Jis ir motinai galvą kvaršino visokiausiais klausimais. O ir prie manęs kibo.

— Klauskite, — tarė plačiapetis. — Jūs, Gydytojau, atsakinėsite. O mes paklausysime.

— Kas yra tie Nežinomi Tėvai ir ko jie nori? — pradėjo Maksimas.

Visi sujudo, akivaizdžiai nesitikėję tokio klausimo.

— Nežinomi Tėvai, — pradėjo aiškinti Gydytojas, — tai anoniminė itin patyrusių intrigantų grupė, pučistų partijos likučiai, išgyvenę po dvidešimties metų kovos dėl valdžios tarp kariškių, finansininkų ir politikų. Jie turi du tikslus: pagrindinį ir svarbiausią. Pagrindinis — išsilaikyti valdžioje. Svarbiausias — maksimaliai pasitenkinti ta valdžia. Yra tarp jų ir neblogų žmonių juos patenkina suvokimas, kad jie — liaudies geradariai. Bet dauguma jų — glemžikai, sibaritai, sadistai ir visi iki vieno ištroškę valdžios… Jūs patenkintas?

— Ne, — atsakė Maksimas. — Jūs man tiesiog pranešėte, kad jie — tironai. Šitai aš ir šiaip įtariau… Jų ekonominė programa? Jų ideologija? Bazė, kuria jie remiasi?..

Visi vėl susižvalgė. Eigulys prasižiojęs dėbsojo į Maksimą.

— Ekonominė programa… — nutęsė Gydytojas. — Jūs per daug iš mūsų norite. Mes ne teoretikai, mes — praktikai… O štai kuo jie remiasi, pasakyti jums galiu. Durtuvais. Neišprusimu. Tautos nuovargiu. Teisinės visuomenės jie nesukurs, jie apie tai nė girdėti nenori… O ekonominės programos jie neturi jokios, nieko jie neturi, išskyrus durtuvus, ir nieko jie nenori, išskyrus valdžią… O štai kas svarbiausia mums: jie gviešiasi mus sunaikinti. Tiesą sakant, mes kovojame dėl savo gyvybių… — Jis kibo irzliai kimštis pypkę.

— Aš nieko nenorėjau įžeisti, — tarė Maksimas. — Tiesiog noriu išsiaiškinti. Tironija, valdžios troškimas… Savaime tai dar mažai ką tereiškia. — Jis mielai būtų išdėstęs Gyd)ojui istorinio nuoseklumo teorijos pagrindus, bet trūko žinomų žodžių. Ir šiaip protarpiais tekdavo įterpti rusiškų. — Gerai. Bet štai jūs minėjote — teisinė visuomenė. Kas tai yra? Ir ko norite jūs? Ko siekiate, be gyvybės išsaugojimo? Ir kas jūs esate?

Gydytojo pypkė šiušėjo ir papsėjo, po visą rūsį skleisdama slogų tvaiką.

— Leiskite man, — staiga įsikišo Eigulys. — Leiskite, aš jam pasakysiu… Man leiskite… Tu, balandėli, šitą… Nežinau, kaip ten jūsų kalnuose, o čia, mūsuose, žmonėms patinka gyventi. Sakai, ko dar, be gyvybės, mes siekiame? O man gal be jos daugiau nieko ir nereikia!.. Ar tau atrodo — to maža? Žiūrėk tu man; koks narsuolis išdygo! O tu pagyvenk rūsy, kai turi namus, žmoną, šeimą, tik visi tavęs išsižadėję… Taip kad baik čia!..

— Palūkėkite, Eiguly, — įsiterpė plačiapetis.

— Ne, tai jis tegul laukia! Žiūrėk tu man, koks išdygo! Visuomenę jam duok, bazę kažkokią…

— Palauk, dėde, — nutraukė jį Gydytojas. — Nepyk. Matai, žmogus nieko nesupranta.. Žinote, — kreipėsi jis į Maksimą, — mūsų judėjimas labai daugialypis. Kokios nors vieningos politinės programos mes neturime, o ir negalime turėti: visi mes žudome, nes žudo ir mus. Tai jums derėtų suprasti. Suprasite. Visi mes — mirtininkai, galimybių išgyventi turime nedaug. Ir visą mūsų politiką iš esmės nustelbia biologija. Išgyventi — štai kas svarbiausia. Kokios jau ten bazės! Taigi jei jūs atsinešėte kokią nors socialinę programą, nieko jums neišeis.

— Tad kur esmė? — paklausė Maksimas.

— Mus laiko išsigimėliais. Nuo ko tai prasidėjo — dabar jau niekas ir neprisimintų. Bet šiuo metu Nežinomiems Tėvams paranku mus pjudyti, tai atitraukia tautą nuo vidaus problemų, nuo finansininkų, šluojančių pinigus iš karinių užsakymų ir bokštų statybos, korupcijos. Jei mūsų nebūtų. Tėvai mus išrastų…

— Tai jau šis tas, — pasakė Maksimas. — Vadinasi, vėl viskaą pagrįsta pinigais. Vadinasi, Tėvai tarnauja pinigams. Ką jie dar dangsto?

— Tėvai niekam netarnauja. Jie patys yra pinigai. Jie yra viskas. Ir dar jie, beje, yra niekas, nes jie — anonimai ir nuolat ryja vieni kitus… Jam reikėtų pasikalbėti su Šernu, — tarstelėjo jis plačiapečiui. — Jie turėtų apie ką pasišnekėti.

— Gerai, apie Tėvus aš pakalbėsiu su Šernu. O dabar…

— Su Šernu jūs jau nepasikalbėsite, — tulžingai mestelėjo Memo. — Šerną sušaudė.

— Tai tas vienarankis, prisimenate? — paaiškino Ordė. — Turite prisiminti…

— Prisimenu, — tarė Maksimas. — Bet jo nesušaudė. Jam priteisė katorgą.

— Negali būti, — atsiliepė plačiapetis. — Šernui? Katorgą?

— Taip, — tarė Maksimas. — Gelui Ketšefui mirties bausmė. Šernui katorga, o dar vieną, kuris neprisistatė, pasiėmė civilis. Veikiausiai į kontržvalgybą.

Ir vėl visi nutilo. Gydytojas gurkštelėjo iš puodelio. Plačiapetis sėdėjo, pasirėmęs rankomis galvą. Eigulys skausmingai kriokuodamas gailiai žvelgė į Ordę. Ši suspaudusi lūpas žiūrėjo į stalą. Tai buvo nelaimė, ir Maksimas gailėjosi prašnekęs apie tai. Tai buvo tikra nelaimė, ir tik kamputyje įsitaisęs Memo ne tiek sielojosi, kiek bijojo… Tokiems kulkosvaidžio patikėti negalima, šmėstelėjo Maksimui. Jis čia visus mus iššaudys.

— Na, gerai, — prabilo plačiapetis. — Ar dar norite ko paklausti?

— Klausimų turiu daug, — lėtai atsiliepė Maksimas. — Bet, ko gero, jie visi vienaip ar kitaip netaktiški.

— Ką gi, klauskite netaktiškai.

— Gerai, paskutinis klausimas. Kuo čia dėti PBG bokštai? Kuo jie jums trukdo?

Visi ėmė nemaloniai juoktis.

— Na ir kvailas, — pasakė Eigulys. — O dar — bazę jam duok…

— Tai ne PBG, — atsakė Gydytojas. — Tai mūsų prakeiksmas. Jie išrado spinduliavimą, kurio dėka sukūrė išsigimėlio sąvoką. Dauguma žmonių — štai kad ir jūs — to spinduliavimo nejaučia, lyg jo nė nebūtų. O mažumai nelaimėlių dėl kažkokių organizmo savybių spinduliuotė sukelia pragariškus skausmus. Kai kurie iš mūsų — tokių yra vienetai — tą skausmą gali ištverti, kiti neištveria, rėkia, treti netenka sąmonės, o ketvirti išprotėja ir miršta… O bokštai — jokia priešbalistinė gynyba, tokia gynyba išvis neorganizuojama, ji nereikalinga, nes nei Hontis, nei Pandėja neturi balistinių pabūklų, aviacijos ar raketų… jiems išvis ne tai rūpi, ten jau ketvirtus metus tęsiasi pilietinis karas… Tad štai, tie bokštai — spinduliuotuvai. Jie įjungiami visoje šalyje dukart per parą — ir mus išgaudo, kol voliojamės skausmuose netekę jėgų. O dar vietinio poveikio įranga ant patrulinių automobilių… o dar savaeigiai spinduliuotuvai… dar nereguliarūs spinduliniai smūgiai naktimis… Mes neturime kur pasislėpti, apsauginių ekranų nėra, mes einame iš proto, išsišaudome, iš nevilties prikrečiame kvailysčių, išmirštame…

Gydytojas nutilo, griebė puoduką ir vienu ypu jį ištuštino. Tada ėmėsi įnirtingai pypkiuoti, jo veidas trūkčiojo.

— Ta-aip, linksmai gyvenome — ilgai nepasenome, — ilgesingai numykė Eigulys. — Bjaurybės, — pridūrė patylėjęs.

— Beprasmiškajam tai pasakoti, — staiga tarė Memo. — Jis juk nežino, kas tai yra. Jis net nenutuokia, ką tai reiškia — kiekvieną dieną laukti eilinio seanso…

— Gerai, — pasakė plačiapetis. — Nenutuokia — vadinasi, ir kalbėti nėra apie ką. Paukštė pasisakė už jį. Kas dar — „už”, o kas — „prieš”?

Eigulys jau buvo besižiojąs, bet Ordė jį aplenkė:

— Noriu paaiškinti, kodėl aš — „už”. Pirma, aš juo tikiu. Tą jau sakiau ir tai galbūt nelabai svarbu, tai tik mano vienos reikalas. Bet šitas žmogus turi savybių, kurios gali būti naudingos visiems. Jis sugeba užgydyti ne tik savas, bet ir svetimas žaizdas… Žymiai geriau už jus, Gydytojau, tik neįsižeiskite…

— Koks aš gydytojas, — atsiliepė Gydytojas. — Ąš tik šiaip — teismo medicina…

— Bet ir tai dar ne viskas, — tęsė Ordė. — Jis sugeba numalšinti skausmą.

— Kaip suprasti? — paklausė Eigulys.

— Nežinau, kaip jis tai daro. Jis masažuoja smilkinius, kažką šnibžda, ir skausmas praeina. Pas motiną du kartus buvau suriesta skausmo, ir abukart jis man padėjo. Pirmąjį kartą dar nelabai, bet vis dėlto sąmonės, kaip įprasta, nebuvau praradusi. O antrąjį kartą skausmo išvis nejaučiau…

Ir viskas akimirksniu pasikeitė. Tik ką jie buvo teisėjai, tik ką jie sprendė, kaip jiems patiems atrodė, jo gyvybės ir mirties klausimą, o dabar teisėjai dingo, liko tik iškankinti, pasmerkti žmonės, staiga pajutę viltį. Jie žvelgė į jį taip, tarsi lauktų, kad štai jis tuojau pat, nedelsdamas išblaškys jų košmarą, graužusįjuos kiekvieną minutę, kiekvieną dieną ir kiekvieną naktį, daugelį metų… Ką gi, pamanė Maksimas, čia aš bent jau būsiu reikalingas ne žudyti, o gydyti… Bet kažkodėl ši mintis jam visai nebuvo maloni. Bokštai, galvojo jis. Kokia šlykštynė… Ir sugalvok man šitaip! Nebent bepročiui, nebent sadistui gali ateiti į galvą toie dalykai…

— Jūs iš tikrųjų tai sugebate? — paklausė Gydytojas.

— Ką?

— Numalšinti skausmą…

— Numalšinti skausmą… Taip.

— Kaip?

— Negaliu jums paaiškinti. Man nepakaks žodžių, o jums nepakaks žinių… Aš nesuprantu, argi jūs neturite vaistų, kokių nors nuskausminančiųjų preparatų?

— Nuo šio skausmo nepadeda jokie vaistai. Nebent mirtina dozė.

— Paklausykite, — kalbėjo Maksimas. — Aš, žinoma, esu pasiryžęs malšinti skausmą… aš pasistengsiu… Bet juk tai ne išeitis! Reikia ieškoti kokio nors masinio būdo… Ar turite chemikų?

— Turime visko, — pasakė plačiapetis, — bet šis uždavinys neišsprendžiamas, Makai. Jeigu jis būtų išsprendžiamas, valstybės prokuroras nesigaluotų skausmu, kaip ir mes. Jau jis tai tikrai prasimanytų vaistų. O dabar jis prieš kiekvieną reguliarųjį seansą nusigeria ir šutinasi karštoje vonioje.

— Valstybės prokuroras — išsigimėlis? — sumišęs paklausė Maksimas.

— Anot gandų — taip, — sausai burbtelėjo plačiapetis. — Bet mes nuklydome į šalį. Paukšte, tu baigei? Kas dar turi ką pasakyti?

— Luktelėk, Generole, — tarė Eigulys. — Kaip čia išeina? Bene jis — mūsų geradaris? Ar ir man gali numalšinti skausmą?.. Juk šis žmogus neįkainojamas, aš jo iš rūsio neišleisiu, juk aš, atsiprašau, tokius skausmus kenčiu, kad nebeįmanoma… O gal jis ir miltelius sugalvos? Juk sugalvosi, a?.. Ne, mano ponai, draugai, tokį žmogų reikia saugoti…

— Tai yra tu — „už”, — pasakė Generolas.

— Tai yra aš taip „už”, kad jei kas jį palies…

— Aišku. Jūs, Gydytojau?

— Aš ir šiaip būčiau „už”, — suniurnėjo Gydytojas, pukšėdamas pypke. — Man įspūdis susidarė toks pat, kaip ir Paukštei. Kol kas jis dar ne mūsiškis, bet taps mūsiškiu, kitaip ir būti negali. Bent jau jiems jis niekaip netinka. Pernelyg protingas.

— Gerai, — pratarė Generolas. — Jūs, Kanopa?

— Aš — „už”, — atsakė Memo. — Naudingas žmogus.

— Ką gi, — tarė Generolas. — Aš taip pat — „už”. Džiaugiuosi dėl jūsų, Makai. Jūs — simpatingas vyrukas, ir man būtų gaila jus žudyti… — Jis žvilgtelėjo į laikrodį. — Pavalgykime, — pasakė. — Netrukus seansas, ir Makas pademonstruos mums savo meną. Įpilkite jam alaus, Eiguly, ir dėkite ant stalo savo išgirtąjį sūrį… Kanopa, eikite ir pakeiskite Žaliąjį — jis nuo pat ryto nevalgęs.

Dešimtas skyrius

Paskutiniajam pasitarimui prieš operaciją Generolas visus sukvietė į Dvigalvio Arklio pilį. Tai buvo per karą sugriautas užmiesčio muziejus, apaugęs gebenėmis ir užžėlęs žole — nuošalus, gūdus užkampis, miestiečiai jaine nesilankė, nes čia pat telkšojo maliarijos židinys — pelkė, o tarp vietinių gyventojų muziejus buvo pagarsėjęs kaip vagių ir banditų lindynė. Maksimas atėjo pėsčiomis drauge su Orde. Žaliasis atvažiavo motociklu ir atvežė Eigulį. Generolas ir Memo-Kanopa jau laukėjų sename kanalizacijos vamzdyje, išnyrančiame tiesiai į pelkę. Generolas rūkė, o paniurėlis Memo aromatine lazdele įnirtingai vaikė uodus.

— Atvežei? — paklausė jis Eigulio.

— Savaime aišku, — atsakė šis ir ištraukė iš kišenės repelento tūr telę. Visi pasitepė, ir Generolas pradėjo pasitarimą.

Memo paklojo schemą ir dar sykį pakartojo operacijos eigą. Ją visi jau mokėjo atmintinai. Pirmą valandą nakties grupė iš keturių pusių prišliaužia prie vielinės tvoros ir padeda pailgintus užtaisus. Eigulys ir Memo veikia pavieniui — atitinkamai iš šiaurės ir iš vakarų. Generolo ir Ordės pora — iš rytų, Maksimas drauge su Žaliuoju — iš pietų. Sprogdinama vienu metu lygiai pirmą valandą nakties, ir tuojau pat Generolas, Žaliasis, Memo ir Eigulys įsiveržia pro atsivėrusias angas, bėga iki kaponieriaus ir apmėto jį granatomis. Kai tik ugnis iš kaponieriaus liausis ar susilpnės, Maksimas ir Ordė su magnetinėmis minomis bėga prie bokšto ir parengia sprogimą, prieš tai dėl visa ko dar įmetę į kaponierių po dvi granatas. Paskui įjungia sprogdiklius, paima sužeistuosius — tik sužeistuosius! — ir per mišką pasitraukia į rytus, į vieškelį, kur prie ribostulpio lauks Mažylis su motociklu. Sunkiai sužeistieji guldomi į motociklą, lengvai sužeistieji ir sveikieji eina pėsčiomis. Susitikimo vieta — Eigulio namukas. Susitikimo vietoje laukti neilgiau kaip dvi valandas, paskui trauktis įprasta tvarka. Klausimų yra? Nėra? Aš baigiau.

Generolas numetė nuorūką, įsibruko ranką užantin ir išėmė buteliuką su geltonomis tabletėmis.

— Dėmesio, — paskelbė jis. — Vadavietės sprendimu operacijos planas šiek tiek keičiamas. Operijos pradžia — dvidešimt dvi nulis nulis…

— Massarakš! — nustebo Memo. — Tai bent naujienos!

— Nepertraukinėkite, — tarė Generolas. — Lygiai dvidešimt antrą prasideda vakarinis seansas. Iki jo likus kelioms sekundėms kiekvienas iš mūsų išgers po dvi tokias tabletes. Toliau viskas vyksta pagal ankstesnį planą su viena išimtimi: Paukštė eina mėtyti granatų kartu su manim. Visas minas pasiims Makas, bokštą sprogdina jis vienas.

— Kaipgi šitaip? — mąsliai pratarė Eigulys, apžiūrinėdamas schemą. — Šitaip aš nieko nesuprantu. Dvidešimt antra valanda — juk tai vakarinis seansas… Juk aš, atsiprašau, kai atsigulsiu, tai ir neatsistosiu, paslikas gulėsiu… Manęs, atsiprašau, su kuolu niekas nepakels…

— fvlinutėlę, — pertraukė Generolas. — Dar sykį kartoju: likus dešimčiai sekundžių iki dešimtos valandos visi išgers šių skausmą malšinančiųjų. Suprantate, Eiguly? Skausmą malšinančiųjų išgersite. Taigi dešimtą valandą…

— Aš tas piliules žinau, — tarė Eigulys. — Dviem minutėms palengvės, o paskui visai suries į ragą… tėvo motinos nepažinsi… žinome, ragavome.

— Tai naujos piliulės, — kantriai aiškino Generolas. — Jų poveikis tęsiasi iki penkių minučių. Nubėgti iki kaponieriaus ir įmesti granatas mes spėsime, o visa kita atliks Makas.

Stojo tyla. Visi susimąstė. Galvoti negreitas Eigulys, atvipusia apatine lūpa, abejodamas krapštinėjosi plaukuose. Aiškiai buvo matyti, kad idėja į jo galvą smelkiasi lėtai, jis tankiai sumirksėjo, paliko ramybėje ševeliūrą, apžvelgė visus nušvitusiu žvilgsniu ir atkutęs pliaukštelėjo sau per kelius.

Nuostabus dėdulė, geruolis, gyvenimo nučaižytas nuo kojų iki galvos, bet nieko apie tą gyvenimą taip ir nesužinojęs. Nieko jam nereikėjo ir nieko jis nenorėjo, tik kad paliktąjį ramybėje, leistų grįžti pas šeimą ir auginti burokus. Prieš karą tais burokais jis gerą pinigą užkaldavo, tvirtai stovėjo ant kojų, nors ir jaunas, o visą karą praleido apkasuose ir drūčiau nei atominių sviedinių bijojo savo kapralo, tokio pat kaimiečio, bet gudraus ir neeilinio niekšo. Maksimą jis labai pamilo, amžiams liko dėkingas už tai, kad šis jam seną piktžaizdę blauzdoje išgydė, ir nuo to laiko įtikėjo, kad kol Maksimas čia, nieko bloga jiems nutikti negali. Visą tą mėnesį Maksimas nakvojo jo rūsyje, ir kaskart einant gulti Eigulys sekdavo Maksimui pasaką, visuomet tą pačią, tik pabaigos būdavo skirtingos: „Gyveno antai pelkėje rupūžė, labai jau kvaila buvo, stačiai neįtikėtinai, ir įjimko antai ji, kvailė…” Niekaip negalėjo Maksimas įsivaizduoti jo kruvina veikla užsiėmusio, nors jam jau pasakojo, kad Eigulys — karys įgudęs ir negailestingas.

— Naujasis planas parankus štai kuo, — kalbėjo Generolas. — Pirma, tokiu metu mūsų niekas nelauks. Netikėtumo veiksnys. Antra, ankstesnis planas parengtas jau seniai, ir tikimybė, kad priešui jis žinomas, yra grėsmingai didelė. Dabar mes priešą aplenkiame. Mums gali pasisekti… Į

Žaliasis pritardamas nuolat linkčiojo. Plėšrus jo veidas švietė piktdžiugišku pasitenkinimu, miklūs pirštai susigniauždavo ir atsileisdavo. Jis mėgo visokias staigmenas — labai jau buvo linkęs į riziką. Jo praeitis skendėjo tamsoje. Jis buvo vagis ir, atrodo, žmogžudys, pokario juodojo meto vaisius, našlaitis, padugnė, vagių auklėtas, vagių išmaitintas, vagių išpuoselėtas, sėdėjo kalėjime, pabėgo — įžūliai, netikėtai, kaip darė viską, — bandė grįžti į savą, vagių, lizdą, bet laikai pasikeitė, sėbrai išsigimėlio nepakentė, norėjo jį išduoti, bet jis atsigynė ir vėl pabėgo, slapstėsi kaimuose, kol aptiko jį nūnai velionis Gėlas Ketšefas. Jis buvo gudročius, fantazuotojas, žemę tarė esant plokščią, dangų — kietą, ir kaip tik dėl savo tamsumo, audringos vaizduotės penimo, gyvenamoje saloje buvo vienintelis žmogus, kuris, atrodo, įtarė Maksimą esant ne kokį kalnietį („Mačiau aš tų kalniečių, visokių matmenų mačiau”), ne keistą prigimties pokštą („Mes iš prigimties visi visur vienodi: ar tau kalėjime, ar tau laisvėje”), o stačiai ateivį iš neįmanomų vietų. kad ir iš dangaus skliauto. Atvirai jis Maksimui to niekada nesakė, bet užuominų pametėdavo ir gerbė jį taip, kad jau beveik padlaižiavo. „Tu mūsų Tėveliu būsi, — sakydavo jis. — Va tada aš po tavo sparnu pasireikšiu…” Kaip ir kur jis ketino pasireikšti, buvo visiškai nesuprantama, bet viena abejonių nekėlė: rizikingus žygius Žaliasis labai mėgo, o darbo negalėjo pakęsti jokio. Maksimui nepatiko ir laukinis, pirmapradis jo žiaurumas. Žaliasis buvo tokia pat dėmėtoji beždžionė, tik prijaukinta, išdresuota medžioti šarvinius vilkus.

— Man tai nepatinka, — niūriai pareiškė Memo. — Tai avantiūra. Nepasiruošus, nepasitikrinus… Ne, man tai nepatinka.

Jam niekada niekas nepatikdavo, tam Memo Gramenu, pravarde Mirties Kanopa. Jis niekada nelikdavo kuo nors patenkintas ir visada ko nors bijojo. Jo praeitis buvo slepiama, nes iš pradžių pogrindyje jo postas buvo labai aukštas. Paskui jis pakliuvo į kontržvalgybos letenas ir išgyveno tik per stebuklą — subjaurotą kankinimų, pabėgdami jį išsitempė kartu kameros kaimynai. Po to, laikantis pogrindžio įstatymų, iš vadavietės jis buvo išprašytas, nors jokių įtarimų nekėlė. Buvo paskirtas Gelo Ketšefo padėjėju, dukart dalyvavo puolant bokštus, asmeniškai sunaikino keletą patrulinių mašinų, susekįHr pats nušovė vjenos iš Gvardijos brigadų vadą, pagarsėjo kaip fanatiškai drąsus žmogus ir puikus kulkosvaidininkas. Jau ketinta paskirti jį grupės vadu kažkokiame miestelyje pietvakariuose, bet staiga ėmė ir įkliuvo Gelo grupė. Kanopa ir toliau nebuvo įtariamas, jį net paskyrė naujos grupės vadu, bet tikriausiai jis nuolat jautė šnairus žvilgsnius, kuriais, tiesa, jo niekas nevarstė, nors galėjo: pogrindyje niekas nemėgo žmonių, kuriems pernelyg gerai sekėsi. Jis buvo nekalbus, kliautingas, gerai išmanė konspiracijos mokslą ir reikalavo besąlygiškai laikytis visų jo taisyklių, net pačių nereikšmingiausių. Bendromis temomis niekada su niekuo nekalbėdavo, buvo užsiėmęs tik su grupe susijusia veikla ir pasiekė, kad grupė turėtų visko — ir ginklų, ir produktų, ir pinigų, ir patikimą slaptabučių tinklą, net motociklą. Maksimo jis nemėgo. Maksimas tai jautė, tik nežinojo — kodėl, o klausti nenorėjo: Memo buvo ne iš tų, su kuriais malonu atvirauti. Gal priežastis buvo tai, kad Maksimas vienintelis jautė amžiną jo baimę — kitiems nėt galvą nešaudavo, kad rūstusis Mirties Kanopa, ramiausiai kalbantis su bet kuriuo vadavietės atstovu, vienas iš pogrindžio pradininkų, teroristas iki kaulų smegenų, gali ko nors bijoti.

— Man nesuprantami vadavietės akstinai, — tęsė Memo, su pasibjaurėjimu terliodamas kaklą dar viena porcija repelento. — Žinau šį planą šimtą metų. Šimtą kartų norėjome jį išbandyti ir šimtą kartų atsisakėme, nes tai beveik garantuota pražūtis. Kol spinduliavimas neįjungtas, mes nesėkmės atveju dar bent galime pasprukti ir kitą kartą bandyti smogti kitur. O dabar — viena nesėkmė, ir mes visi žuvę.

— Tu ne visai teisus, Kanopa, — paprieštaravo Ordė. — Dabar mes turime Maką. Jei kas ir nepavyks, jis sugebės mus iš ten ištraukti ir galbūt sugebės net susprogdinti bokštą.

Moteris tingiai rūkė, žvelgdama į tolumą, pelkėn — šalta, rami, niekuo nesistebinti ir viskam pasiruošusi. Žmonėms šalia jos būdavo baugu, nes ji juos laikė tik geriau ar prasčiau tinkamais naikinimo mechanizmais. Ordė visa buvo kaip ant delno — be tamsių ir neaiškių dėmių praeityje, dabartyje, ateityje. Kilusi iš inteligentų šeimos, tėvas žuvo per karą, motina dar įr dabar dirbo mok)1:oja Ančių gyvenvietėje; pati Ordė irgi dirbo mokytoja, kol ją išvijo iš mokyklos kaip išsigimėlę. Ji slapstėsi, bandė pabėgti į Hontį, pasienyje sutiko Gelą, gabenusį ginklus, ir jis įtraukė ją į terorizmą. Iš pradžių jos paskatos buvo vien idėjinės — ji kovėsi dėl teisinės visuomenės, kur kiekvienam valia galvoti ir daryti tai, ką jis nori ir gali, bet prieš septynerius metus kontržvalgyba ją susekė ir įkaitu paėmė jos vaiką, kad Ordė išsiduotų pati ir išduotų savo vyrą. Vadavietė jai išsiduoti neleido, ji per daug žinojo. Apie vaiką ji nieko nebeišgirdo, laikė jį žuVusiu, nors slapčiomis tuo netikėjo, ir štai jau septynerius metus ją skatino pirmiausia neapykanta. Pirmiausia neapykanta, o jau paskui — gerokai priblėsusi svajonė apie teisinę visuomenę. Vyro netektį j i ištvėrė stebėtinai ramiai, nors labai jį mylėjo. Tikriausiai dar gerokai prieš suėmimą ji apsiprato su mintimi, kad šiame pasaulyje nieko nereikia laikytis įsikibus pernelyg stipriai. Dabar ji buvo tokia, kaip Gėlas teisme — gyva numirėlė, tik labai pavojinga numirėlė.

— Makas — naujokas, — niauriai pratarė Memo. — Kas garantuos, kad jis nesutriks, likęs vienas? To tikėtis juokinga. Juokinga atsisakyti seno, gerai apgalvoto, plano vien dėl to, kad turime naujoką Maką. Sykį jau sakiau ir kartoju: tai avantiūra.

— Baik jau, viršininke, — prašneko Žaliasis. — Toks mūsų darbas. Mano galva, ar senasis planas, ar naujasis planas — viskas yra avantiūra. O kaip kitaip? Be rizikos negalima, o su tomis piliulėmis rizikos mažiau. Juk anie ten, po bokštu, apaks, kai mes dešimtą valandą ant jų užšoksime. Dešimtą valandą jie ten, rasi, degtinę geria ir dainas kriokia, o čia mes užšokame, jų gal nė automatai neužtaisyti, o patys girti guli… Man patinka. Ar ne tiesą sakau, Makai?

— Aš, šitą aną, irgi… — prabilo Eigulys. — Aš kaip galvoju? Jeigu toks planas net man atrodo keistas, tai jau tiems gvardiečiams juolab. Teisingai Žaliasis sako, apaks jie… Kita vertus, penkias minutėles viršaus nereikės kankintis, o dar, žiūrėk, Makas bokštą parvers, ir tada visai bus gerai… Ir dar kaip gerai! — staiga ištarė jis, lyg dingtelėjus naujai minčiai. — Juk prieš mus dar niekas bokštų nevertė, visi tik gyrėsi, o mes pirmieji būsime… O iš kitos pusės — kol jie tą bokštą sutaisys, kiek laiko praeis! Nors mėnesį pagyvensim kaip žmonės… be tų pragaro priepuolių…

— Manau, kad jūs. Kanopa, manęs nesupratote, — pasakė Generolas. — Planas nesikeičia, mes tik užpuolame netikėtai, sustipriname antpuolį Paukšte ir truputį keičiame atsitraukimo tvarką.

— O jeigu tu sielojies, kad Makas visų mūsų gali ir neištempti, — vis taip pat tingiai prašneko Ordė, žvelgdama į pelkę, — tai nepamiršk, kad tempti jam reikės vieną žmogų, daugiausia — kokius du, o berniukas jis tvirtas.

— Taip, — pritarė Generolas, žiūrėdamas į ją. — Tai tiesa…

Generolas buvo įsimylėjęs Ordę. Niekas, išskyrus Maksimą, to nematė, o šis žinojo, kad ta meilė — sena, beviltiška; užsimezgė ji dar Gelui gyvam esant, o dabar tapo dar beviltiškesnė, jei tai išvis įmanoma Generolas buvo ne generolas. Prieš karą jis dirbo konvejerio darbininku, paskui pateko jaunesniųjų vadų mokyklon, karą pradėjęs kapralu, užbaigė rotmistru. Jis gerai pažinojo rotmistrą Čaču, turėjo su juo sąskaitų (tuojau po karo kažkuriame pulke būta kažkokių neramumų) ir seniai bei nesėkmingai jį medžiojo. Jis buvo pogrindžio vadavietės darbuotojas, tačiau dažnai dalyvaudavo praktinėse operacijose, buvo geras kariauninkas, sumanus vadas. Dirbti pogrindyje jam patiko, tačiau kas bus nugalėjus, jis vargiai nutuokė. Beje, pergale jis ir netikėjo. Apsigimęs kareivis, jis lengvai prisitaikydavo prie bet kokių sąlygų ir niekada neplanuodavo daugiau nei artimiausias dešimt dvylika dienų. Savų idėjų Generolas neturėjo, šio to buvo prisigraibęs iš vienarankio, šį tą perėmęs iš Ketšefo, dar šį tą jam įteigė vadavietėje, bet svarbiausia jo sąmonės dalis buvo tai, ką jam įkalė jaunesniųjų vadų mokykloje. Todėl, dėstydamas teorijas, jis pateikdavo keistą pažiūrų mišinį: turtingųų valdžią priguli nuversti (tai iš Šerno, kuris, matyt, buvo lyg ir socialistas arba komunistas), valstybės vairą dera atiduoti inžinieriams ir technikams (tai iš Ketšefo), miestus nugriauti, o patiems gyventi vienybėje su gamta (iš kokio nors vadavietės mąstytojo bukolininko), ir viso šito esą įmanoma pasiekti tik besąlygiškai vykdant vyresniųjų vadų įsakymus ir kuo mažiau plepant abstrakčiomis temomis. Porą kartų Maksimas su juo susikibo. Buvo visiškai nesuprantama, kam griauti bokštus, dėl to prarandant narsius draugus, eikvojant laiką, lėšas, ginklus — per dešimt dvylika dienų bokštas vis tiek bus atstatytas, ir viskas vėl tekės sena vaga, tik aplinkinių kaimų gyventojai jau bus savo akimis išvydę, kokie šlykštūs velniai yra tie išsigimėliai. Generolas taip ir nesugebėjo dorai paaiškinti Maksimui, kokia yra diversinės veiklos prasmė. Gal jis kažką slėpė, gal ir pats nesuprato, kam to reikia, bet kassyk kartodavo tą patį: įsakymai neaptarinėjami, kiekvienas bokšto antpuolis — smūgis priešui, negalima tramdyti aktyvios žmonių veiklos, antraip jų neapykanta ištiš, ir tuomet visai nebeliks dėl ko gyventi… „Reikia ieškoti centro! — atkakliai tvirtino Maksimas. — Reikia iš karto smogti centrui, visomis pajėgomis vienu metu! Kokios ten jūsų vadavietėje galvos, jei nesupranta tokio paprasto dalyko?” „Vadavietė žino, ką daro, — svariai atsakydavo Generolas, atkišdanias smakrą ir aukštai kilsteldamas antakius. — Mūsų sąlygomis disciplina — visų svarbiausia, ir apsieikime be valstietiškos savivalės, Makai, viskam savas metas, bus tau tas centras, jei tik išgyvensi…” Vis dėlto! Maksimą jis gerbė ir Eigulio rūsyje užkluptas spindulinių smūgių mielai naudodavosi jo paslaugomis…

— Vis tiek aš nesutinku, — užsispyręs pareiškė Memo. — O jeigu mus išguldys ugnimi? O jeigu per penkias minutes nespėsime ir prisireiks šešių? Planas beprotiškas. Ir visada jis buvo beprotiškas.

— Pailgintus užtaisus naudosime pirmą kartą, — pasakė Generolas, vos atplėšdamas žvilgsnį nuo Ordės. — Bet jeigu pavyzdžiu imtume ankstesnius įsibrovimo per tvorą būdus, tai operacijos eigą nulemia vidutiniškai trys keturios minutės. Jeigu užklupsime juos nelauktai, atsargai mums dar liks viena ar netgi dvi minutės.

— Dvi minutės — ilgas laiko tarpas, — pasakė Eigulys. — Per dvi minutes aš ten juos visus plikomis rankomis išsmaugsiu. Kad tik pavyktų nubėgti.

— Nubėgti… ta-aip… — kažkaip pikta lemiančiai it tuo pat metu svajingai nutęsė Žaliasis. — Teisingai, Makai?

— Tu nieko nenori pasakyti, Makai? — paklausė Generolas.

— Aš jau sakiau, — atsiliepė Maksimas. — Naujasis planas už senąjį geresnis, bet vis tiek blogas. Leiskite, aš viską padarysiu vienas pats. Surizikuokite.

— Apie tai nekalbėsime, — suirzęs atsakė Generolas. — Apie tai — baigta šneka. Dalykinių pastabų turi?

— Ne, — ištarė Maksimas. Jis jau gailėjosi vėl prašnekęs apie tai.

— Iš kur atsirado tos tabletės? — staiga paklausė Memo.

— Tai senosios tabletės, — atsakė Generolas. — Makui pavyko jas šiek tiek pagerinti.

— Ak, Makui… Vadinasi, tai jo idėja?

Kanopa ištarė tai tokia intonacija, kad visi pasijuto nejaukiai. Jo žodžius buvo galima suprasti taip: naujokas, ir dar ne visai mūsiškis, ir dar atėjęs iš anos pusės — o ar nedvelkia čia pasala, taip jau yra buvę…

— Ne, — griežtai atkirto Generolas. — Tai — vadavietės idėja. Ir malonėk paklusti. Kanopa.

— Aš paklustu, — tarė Memo, gūžtelėdamas pečiais. — Aš — prieš, bet paklūstu. Ką darysi…

Maksimas liūdnai žiūrėjo įjuos. Jie sėdėjo priešais jį, tokie skirtingi — įprastomis aplinkybėmis ir į galvą nešautų, kad jie galėtų susiburti draugėn: buvęs fermeris, buvęs kriminalinis nusikaltėlis, buvusi mokytoja… Juos siejo tik viena — jie buvo apšaukti visuomenės priešais, dėl kažkokios idiotiškos priežasties visi jų neapkentė ir visas milžiniškas valstybinis tramdymo aparatas buvo nusitaikęs įjuos. Tai, ką jie ruošėsi nuveikti, buvo beprasmiška; praslinks kelios valandos, ir dauguma jų jau bus negyvi, o pasaulyje niekas nepasikeis, ir tiems, kurie liks gyvi, taip pat niekas nepasikeis — geriausiu atveju jie galės dešimtį dienų atsikvėpti nuo pragariškų skausnĄ, bet bus žaizdoti, iškamuoti bėgimo, juos pjudys šunimis, jiems teks slėptis pradvisusiuose urvuose, o paskui viskas prasidės iš naujo. Veikti išvien su jais buvo kvaila, bet palikti juos būtų niekšiška, ir teko rinktis kvailystę. O gal šitame pasaulyje kitaip išvis neįmanoma, ir jeigu nori kažką nuveikti, tenka susitaikyti su kvailyste, su beprasmiu kraujo praliejimu, o galbūt teks ir su niekšybe susitaikyti. Apgailėtinas žmogus… kvailas žmogus… niekšingas žmogus… O ko dar galima tikėtis iš žmogaus šitame apgailėtiname, kvailame ir niekšingame pasaulyje? Reikia tik nepamiršti, kad kvailybė yra bejėgiškumo pasekmė, o bejėgiškumą subrandina tamsumas, teisingo kelio nežinojimas… bet juk negali šitaip būti, kad tarp tūkstančio kelių — nė vieno teisingo! Vienu keliu aš jau ėjau, galvojo Maksimas, ir tai buvo klaidingas kelias. Dabar reikia eiti šiuo keliu, nors jau iš karto matyti, kad tai irgi klaidingas kelias. Ir galbūt man dar ne kartą teks vaikščioti klaidingais keliais ir atsidurti aklavietėse. O kam aš teisinuosi? — pamanė jis. Ir dėl ko? Jie man patinka, galiu jiems padėti, štai ir viskas, ką man reikia žinoti šiandien…

— Tuojau išsiskirstysime, — pasakė Generolas. — Kanopa eina su Eiguliu, Makas — su Žaliuoju, aš — su Paukšte. Susitikimas devintą nulis nulis prie ribostulpio, eiti tik mišku, ne keliais. Poroms neišsiskirti, kiekvienas atsakingas už antrąjį. Eikite. Pirmieji išeina Memo ir Eigulys. — Jis surinko nuorūkas ant popieriaus lapelio, susuko ir įsidėjo į kišenę.

Eigulys pasitrynė kelius.

— Kaulus gelia, — pranešė jis. — Lauk lietučio. Gera šįsyk bus naktis, tamsi…

Vienuoliktas skyrius

Nuo pamiškės iki vielinės užtvaros reikėjo šliaužti. Pirmas šliaužė Žaliasis, jis tempė kartį su pailgintu užtaisu ir vos girdimai keiksnojo į rankas smingančius dyglius. Maksimas, prilaikydamas maišą su magnetinėmis minomis, šliaužė iš paskos. Dangus niaukstėsi, dulksnojo. Žolė buvo šlapia, ir jie iš karto permirko iki paskutinio siūlelio. Diilksnoje nieko nesimatė, Žaliasis šliaužė pagal kompasą ir nė karto nenuklydo — patyręs buvo žmogus, tas Žaliasis. Paskui aštriai pakvipo drėgnomis rūdimis, ir Maksimas išvydo trigubą vielinę užtvarą, o už vielų — blankų grotuotą milžiną bokštą; kilstelėjęs galvą įžiūrėjo ties bokšto pagrindu žemą, stačiakampių kontūrų statinį. Tai buvo kaponierius, ten sėdėjo trejetas gvardiečių su kulkosvaidžiu. Lietaus šnarėjimas stelbė neišskiriamus balsus, paskui kažkas ten užžiebė degtuką, ir ilga ambrazūra nutvisko blankiai geltona šviesa.

Žaliasis, pašnibždomis velniuodamasis, kišo kartį po vielos tinklu. „Jau, — sukuždėjo jis. — Šliaužk šalin”. Jie nušliaužė apie dešimtį žingsnių ir ėmė laukti. Žaliasis, kumštyje sugniaužęs detonatoriaus virvelę, žiūrėjo į šviečiančias laikrodžio rodykles. Jis drebėjo, Maksimas girdėjo, kaip kalena dantimis ir slopiai alsuoja. Pats Maksimas taip pat drebėjo. Jis įbruko ranką į maišą ir palietė minas; šios buvo grublėtos, šaltos. Lietus stiprėjo, lašų čežėjimas jau gožė visus kitus garsus. Žaliasis kilstelėjo ir atsistojo keturpėsčias.

Jis ištisai kažką šnabždėjo, gal meldėsi, o gal keikėsi. „Na, bjaurybės!” — staiga ištarė garsiai ir mostelėjo dešiniąja ranka. Pasigirdo pistono pykštelėjimas, šn)T)štimas, priekyje iš po žemių driokstelėjo raudonos liepsnos drobulė; plati drobulė išsiskleidė ir toli kairėje, užgulė ausis, pažiro karštos drėgnos žemės grumstai, smilkstančios žolės skivytai, kažkokios įkaitusios skeveldros. Žaliasis šoko į priekį, šaukdamas nesavu balsu, ir staiga viskas nušvito lyg dieną, šviesiau nei dieną, plykstelėjo akinanti šviesa. Maksimas užsimerkė ir pajuto viduriuose šaltį, o galvoje šmėstelėjo mintis: „Viskas baigta”, — bet niekas nešaudė, ir toliau buvo tylu, nieko nesigirdėjo, tik čežėjimas bei šnypštimas.

Atsimerkęs Maksimas akinančioje šviesoje išvydo pilką kaponierių, plačią angą vielinėje užtvaroje ir kažkokius žmones, visai mažyčius ir vienišus didžiulėje tuščioje erdvėje aplink bokštą — jie kiek įkabindami skuodė prie kaponieriaus, tylomis, be garselio, klupo, krito, vėl kėlėsi ir bėgo. Paskui pasigirdo gaili aimana, ir Maksimas pamatė Žaliąjį, kuris niekur nebėgo, o siūbuodamas sėdėjo ant žemės tuojau už tvoros, rankomis apglėbęs galvą, Maksimas puolė priėjo, atplėšė jo plaštakas nuo veido, išvydo išverstas akis ir seilių burbuliukus ant lūpų, o šūvių vis dar nesigirdėjo, praslinko ištisa amžinybė, o kaponierius tylėjo, ir staiga ten sugriaudėjo pažįstamas kovinis maršas.

Maksimas pargriovė tą ištižėlį aukštielninką, viena ranka naršydamas kišenę ir džiaugdamasis, kad Generolas toks nepatiklus, taigi ir Maksimui dėl visa ko davė piliulių nuo skausmo. Jis atkragino mėšlungio sutrauktą Žaliojo bumą ir giliai į gargiančią juodą gerklę subruko piliules. Paskui griebė Žaliojo automatą ir atsigręžė pažiūrėti, iš kur sklinda šviesa, kodėl taip šviesu, neturi būti taip šviesu… Šūvių vis dar nesigirdėjo, tebebėgo vienišieji žmonės, vienas jau buvo visai netoli kaponieriaus, kitas šiek tiek atsiliko, o trečias, bėgęs dešinėje, staiga griuvo ir persivertė per galvą. „Kai mūšy jūsų kraujas verda…” — staugė kaponieriuje, o šviesa plieskė iš viršaus, iš kokių dešimties metrų aukščio, turbūt iš bokšto, kuris dabar tapo neįžiūrimas. Penki ar šeši akinantys baltai mėlyni diskai — Maksimas kilstelėjo automatą ir nuspaudė gaiduką, savadarbis automatas, mažas, nepatogus, neįprastas, suspurdėjo jo rankose, lyg atsakydami kaponieriaus ambrazūroje sublyksėjo raudoni pliūpsniai, staiga automatas išsprūdo Maksimui iš rankų — jis dar nespėjo pataikyti nė į vieną iš akinančių diskų, o Žaliasis jau išplėšė automatą ir puolė pirmyn, ir tučtuojau krito, suklupęs ant lygios* žemės…

Tada Maksimas atsigulė ir nušliaužė atgal, prie savojo maišo. Už nugaros springdami tratėjo automatai, aidžiai ir šiurpiai kaleno kulkosvaidis, ir štai — pagaliau! — pokštelėjo granata, paskui kita, paskui dvi iš karto, ir kulkosvaidis nutilo, tik automatai tratėjo, ir vėl nugriaudėjo sprogimai, kažkas suklykė nežmonišku balsu, ir viskas nutyko. Maksimas griebė maišą ir pasileido bėgti.

Virš kaponieriaus stulpu stiebėsi dūmai, dvelkė svilėsiais ir paraku, o aplink buvo šviesu ir tuščia, tik juodas susikūprinęs žmogus dūlino palei pat kaponieriii, prisilaikydamas sienos, pasiekė ambrazūrą, kažką metė į ją ir nugriuvo. Ambrazūra nušvito raudonai, pasigirdo pokštelėjimas, ir vėl viskas nutilo…

Maksimas suklupo ir vos nepargriuyo. Po kelių žingsnių jis vėl kluptelėjo ir tik tada pastebėjo, kad iš žemės kyšo smaigteliai, stori trumpi smaigteliai, paslėpti žolėje… Štai kaip… štai kaip čia yra… Jeigu Generolas būtų paleidęs mane vieną, būčiau išsyk susiknežinęs abi kojas ir dabar be sąmonės voliočiausi ant tų bjaurių geliančių smaigtelių… pagyrūnas… neišmanėlis… Bokštas stūksojo prieš pat nosį. Maksimas bėgo ir žiūrėjo po kojomis, jis buvo jau visai čia pat. Jis bėgo ir žiūrėjo po kojomis, jis buvo vienas ir visai nenorėjo galvoti apie kitus.

Jis pribėgo milžinišką geležinę leteną, numetė maišą. Baisiai norėjosi čia pat prie drėgnos geležies ir prilipdyti sunkų grublėtą paplotėlį, bet dar buvo kaponierius… Geležinės durys pravertos, pro jas tingiai kyščiojo liepsnos liežuviai, ant laiptelių gulėjo gvardietis — čia viskas baigta. Maksimas nuslinko palei kaponierių ir aptiko Generolą. Šis sėdėjo, atsišliejęs į betoninę sieną, jo akys buvo bereikšmės, ir Maksimas suprato, kad tablečių poveikis išsivadėjo. Jis apsidairė, paėmė Generolą ant rankų ir nunešė toliau nuo bokšto. Už kokių dvidešimties žingsnių žolėje gulėjo Ordė su granata rankoje. Ji gulėjo kniūpsčia, ir Maksimas iš karto suvokė, kad moteris nebegjrva. Jis ėmė ieškoti kitų ir surado Eigulį, taip pat nebegyvą. Užmuštas buvo ir Žaliasis, ir nebuvo su kuo paguldyti gyvo Generolo.

Maksimas ėjo per lauką, mesdamas didelį juodą šešėlį, apdujęs nuo visų tų mirčių, nors dar prieš minutę manė, kad yra joms pasiruošęs; jis netvėrė savame kailyje, trokšdamas grįžti ir susprogdinti bokštą, užbaigti tai, ką pradėjo jie, bet pirmiau reikėjo išsiaiškinti, kas nutiko Kanopai. Memo jis rado šalia pat vielinės užtvaros. Šis buvo sužeistas ir, matj, šliaužė tvoros link, kol krito be sąmonės. Maksimas paguldė Generolą šalia ir vėl nubėgo prie bokšto. Keista buvo žinoti, kad tuos nelaimingus du šimtus metrų galima ramiai nueiti, nieko nebijant.

Jis paskubomis dėliojo minas prie atramų, po dvi kiekvienai, kad būtų tikriau; laiko turėjo, tačiau Generolas plūdo kraujais ir Memo plūdo kraujais, o kažkur plentu jau lekia sunkvežimiai su gvardiečiais, ir Gajus, prikeltas iš patalo, dabar kratosi akmeniniu grindiniu šalia Pandžio, ir žmonės aplinkiniuose kaimuose jau sukilo — vyrai graibosi šautuvų bei kirvių, vaikai verkia, o moterys siunčia praikeiksmus kruviniesiems šnipams, per kuriuos visai nėra ramybės. Maksimas jautė, kaip dulksnojanti tamsa aplink jį atgyja, sukrunta, virsta rūsčia ir pavojinga…

Sprogdikliai buvo nustatyti penkioms minutėms, jis paeiliui įjungė juos visus ir nubėgo atgal, pas Generolą ir Memo. Kažkas Maksimą trikdė, jis sustojo, apsidairė ir suprato: Ordė. Bėgte, žiūrėdamas po kojomis, kad nesukluptų, jis grįžo, užsimetė ant peties lengvą jos kūną ir vėl bėgte, žiūrėdamas po kojomis, kad nesukluptų, pasileido užtvaros link, prie šiaurinės angos, kur kankinosi Generolas ir Memo, bet kankynė nebetruks ilgai. Maksimas sustojo prie jų ir atsigręžė į bokštą.

Ir štai išsipildė ta beprasmė pogrindininkų svajonė. Tankiai, viena po kitos, supokšėjo minos, bokšto pagrindą apsiautė dūmai, o paskui užgeso akinantys žiburiai, stojo neperregima tamsa, kažkas joje sudžeržgė, sudundėjo, supurtė žemę, su žvangesiu šoktelėjo ir vėl supurtė žemę.

Maksimas žvilgtelėjo į laikrodį. Buvo septyniolika minučių po dešimtos. Akys tamsoje apsiprato, jis vėl pamatė išsukiotas vielas — ir pamatė bokštą. Šis gulėjo atokiau nuo tebedegančio kaponieriaus, išskėtęs sprogimų sumaitotas atramas.

— Kas čia? — sugergždė Generolas krustelėdamas.

— Aš, — ištarė Maksimas. Jis pasilenkė. — Metas trauktis. Kur jums pataikė? Eiti galite?

— Palūkėk, — pratarė Generolas. — Kaip bokštas?

— Bokštas sutvarkytas, — pasakė Maksimas. Ordė sviro jam per petį, ir jis nežinojo, kaip pasakyti apie ją.

— Negali būti, — tarė Generolas pasikeldamas. — Massarakš! Nejaugi?.. — Jis nusijuokė ir vėl atsigulė. — Klausyk, Makai, aš visai nesusivokiu… Kiek valandų?

— Dvidešimt po dešimtos.

— Vadinasi, viskas teisingai… Mes jį pribaigėme… Šaunuolis, Makai… Palūkėk, o ka? čia, šalia?

— Kanopa, — atsakė Maksimas.

— Kvėpuoja, — tarė Generolas. — Palauk, o kas dar gyvas? Ką tu čia laikai?

— Ordę, — vargiai išspaudė Maksimas.

Keletą sekundžių Generolas tylėjo.

— Ordę… — neryžtingai pakartojo jis ir svirduliuodamas pakilo. — Ordę, — vėl pakartojo ir priglaudė delną moteriai prie skruosto.

Kurį laiką jie tylėjo. Paskui Memo kimiai paklausė:

— Kiek valandų?

— Dvidešimt dvi minutės, — atsakė Maksimas.

— Kur mes? — paklausė Memo. \

— Reikia dingti, — tarė Maksimas.

Generolas pasisuko ir žengė pro angą užtvaroje. Jis gerokai svirduliavo. Maksimas pasilenkė, ant kito peties užsivertė apkūniŲį Memo ir patraukė iš paskos. J}s prisivijo Generolą, ir šis sustojo.

— Tik sužeistuosius, — pratarė.

— Aš nunešiu, — pasakė Maksimas.

— Vykdyk įsakymą, — paliepė Generolas. — Tik sužeistuosius.

Jis ištiesė rankas ir suaimanavęs iš skausmo nukėlė Ordės kūną nuo Maksimo peties. Generolas jos negalėjo išlaikyti ir iškart paguldė ant žemės.

— Tik sužeistuosius, — pakartojo jis keistu balsu. — Bėgte… marš! r

— Kur mes? — paklausė Memo. — Kas čia? Kur mes?

— Laikykitės man už juosmens, — patarė Maksimas Generolui ir leidosi bėgti. Memo šūktelėjo ir suglebo. Jo galva maskatavo, rankos tabalavo, kojos trankėsi Maksimui į nugarą. Generolas, garsiai ir kimiai alsuodamas, laikydamasis už juostos, mynė ant kulnų.

Jie įbėgo į mišką, veidus ėmė čaižyti šlapios šakos, Maksimas išsilenkinėjo medžių, puolančių priešais, strykčiojo per iššokančius kelmus, buvo sunkiau, nei jis tikėjosi, jis jau buvo kitoks, ir oras čia buvo kitoks, ir išvis viskas buvo kitaip, viskas buvo neteisinga, viskas buvo bergždžia ir beprasmiška. Už nugarų liko išlaužyti krūmai ir kruvinas pėdsakas, ir kvapas, o keliai jau seniai užblokuoti, nuo pavadėlių veržiasi šunys, ir rotmistras Čaču su pistoletu rankoje, karkdamas įsakymus, šleivodamas bėga asfaltu, strykteli per griovį ir pirmas neria į mišką. Už nugarų liko nugriautas paikas bokštas ir apdegę gvardiečiai, ir trys nebegyvi draugai, o čia dar du, sužaloti, puslavoniai, beveik be jokių galimybių… ir viskas dėl vieno bokšto, vieno kvailo, beprasmio, purvino, surūdijusio bokšto, vieno iš dešimčių tūkstančių tokių pat… daugiau niekam neleisiu krėsti tokių kvailysčių, ne, pasakysiu, aš mačiau tai… kiek kraujo, ir viskas dėl krūvos bergždžios surūdijusios geležies, viena jauna paika gyvybė už surūdijusią geležį ir viena sena paika gyvybė už apgailėtiną viltį bent keletą dienų pagyventi kaip žmonėms, ir viena sušaudyta meilė — net ne už geležį ir net ne už viltį… jeigu jūs norite tik išgyventi, sakysiu aš, tuomet kodėl taip lengvai mirštate, taip pigiai mirštate… massarakš, aš neleisiu jiems mirti, jie man gyvens, išmoks gyventi… koks mulkis, kaip aš galėjau šito imtis, kaip aš leidau jiems šito imtis…

Jis galvotčiais iššoko į vieškelį, laikydamas Memo ant peties, o Generolą tempdamas už pažastų, ir apsidairė — Mažylis nuo ribostulpio jau bėgo artyn, šlapias, pradvisęs prakaitu ir baime.

— Tai — viskas? — paklausė jis, apimtas siaubo, ir Maksimas pasijuto dėkingas jam už tą siaubą.”

Jie nutempė sužeistuosius iki motociklo, įvertė Memo į priekabą, o Generolą pasodino ant užpakalinės sėdynės, ir Mažylis prisirišo jį diržu. Miške tebebuvo tylu, bet Maksimas žinojo, kad ta tyla apgaulinga.

— Pirmyn, — pasakė jis. — Nesustok, veržkis…

– Žinau, — atsiliepė Mažylis. — O tu?

— Pasistengsiu nuvilioti juos. Nesirūpink, aš pabėgsiu.

— Be šansų, — liūdnai pratarė Mažylis, truktelėjo starterį, ir motociklas užplerpė. — O bokštą ar bent susprogdinote? — šūktelėjo jis.

— Taip, — atsakė Maksimas, ir Mažylis nubirbė.

Likęs vienas, Maksimas kelias sekundes stovėjo nekrutėdamas, paskui metėsi atgal į mišką. Pimoje pasitaikiusioje laukymėje jis nusitraukė striukę ir bloškė į krūmus. Paskui bėgte grįžo į kelią ir kurį laiką kiek įcabindamas skuodė miesto kryptimi, sustojo, atkabino nuo juostos granatas, išmėtė jas ant kelio, kitoje pusėje prasibrovė per krūmus, stengdamasis išlaužyti kuo daugiau šakų, numetė nosinę ir tik tada nubėgo mišku, bandydamas pajusti lygų medžiotojo ritmą, kuriuo jam dar reikėjo bėgti dešimt ar penkiolika kilometrų.

Jis bėgo apie nieką negalvodamas, tik žiūrėdamas, kur stat5i koją ir stengdamasis pernelyg nenuklysti nuo pietvakarių krypties. Dukart jis kirto kelią. Pirmąjį kartą tai buvo tuščias vieškelis, antrąjį — Kurorto plentas, taip pat tuščias, bet čia jis pirmąsyk išgirdo šunis. Nesugebėjo nustatyti, kokie tie šunys, bet dėl visa ko apibėgo dideliu lankstu ir po pusantros valandos atsidūrė tarp miesto manevrinės stoties sandėlių.

Čia švietė žiburiai, gailiai švilpavo garvežiai, zujo žmonės. Čia tikriausiai niekas nieko nežinojo, o bėgti jau buvo pavojinga — galėjo palaikjrti vagimi. Jis sulėtino žingsnį, o kai pro šalį miesto link sunkiai pajudėjo prekinis sąstatas, užšoko ant pirmos pasitaikiusios platformos su smėliu, atsigulė ir šitaip nuvažiavo iki pat betono gamyklos. Ten nušoko, nusipurtė smėlį, šiek tiek pasiterliojo rankas mazutu ir susimąstė, ko griebtis toliau.

Brautis į Eigulio namus nebuvo jokios prasmės, o tai — vienintelis artimesnis slaptabutis. Galima bandyti pernakvoti Ančių gyvenvietėje, bet tai pavojinga, tą adresą žinojo rotmistras Čaču, be to, Maksimą kaustė siaubas, vos pagalvojus apie tai, kaip, atsibeldęs pas senąją Ulę, imtų pasakoti jai apie dukters mirtį. Eiti nebuvo kur. Jis užsuko į mažytę skurdžią naktinę darbJhinkų smuklę, užvalgė dešrelių, išgėrė alaus, pasnaudė atsirėmęs į sieną; čia visi buvo tokie pat purvini ir pavargę kaip jis — darbininkai, po pamainos pavėlavę į paskutinį tramvajų. Jis susapnavo Radą ir sapne pagalvojo, kad Gajus dabar veikiausiai gaudynėse, ir tai gerai. O Rada jį myli ir neišvarys, duos kuo persirengti ir leis nusiprausti, ten dar turėtų būti likusi jo civilinė apranga, ta pati, kurią davė Pankas… o rytą bus galima išvažiuoti į rytus, kur yra antras jam žinomas slaptabutis… Jis pabudo, užsimokėjo ir išėjo.

Eiti buvo netoli ir nepavojinga. Žmonių gatvėse nebuvo, tik prie pat namo jis pastebėjo vyriškį — kiemsargį. Šis sėdėjo įėjime ant savo taburetės ir miegojo. Maksimas atsargiai praėjo pro jį, užlipo laiptais ir paskambino taip, kaip skambindavo visada. Už durų buvo tylu, paskui kažkas girgžtelėjo, pasigirdo žingsniai, ir durys prasivėrė. Jis išvydo Radą.

Šioji nesuriko tik todėl, kad pritrūko kvapo ir dar delnu užsispaudė sau bumą. Maksimas tvirtai apkabino ją ir pabučiavo į kaktą; jautėsi, lyg būtų grįžęs namo, kur jo jau seniai liautasi laukti. Maksimas uždarė paskui save duris, ir jie patyliukais nuėjo į kambarį; Rada iškart apsiverkė. Kambaryje viskas atrodė taip pat, tik nebebuvo jo sudedamosios lovos, o ant sofos sėdėjo Gajus su naktiniais marškiniais ir lyg pakvaišęs spoksojo į Maksimą kupinomis išgąsčio ir pašėlusios nuostabos akimis. Taip prabėgo keletas sekundžių: Maksimas ir Gajus žvelgė vienas į kitą, o Rada verkė.

— Massarakš, — galiausiai bejėgiškai suvebleno Gajus. — Tu gyvas?.. Tu ne miręs?

— Sveikas, bičiuli, — prabilo Maksimas. — Gaila, kad tu namie. Nenorėjau tavęs įklampinti. Tik pasakyk, ir aš iškart išeisiu.

Tą pat akimirką Rada tvirtai įsikibo jam į ranką.

— Nie-kur! — silpnai ištarė ji. — Nė už ką! Niekur neisi… Tegul pabando… tada ir aš…

Gajus nubloškė antklodę, nuleido ant grindų kojas ir priėjo prie Maksimo. Palietė jo pečius, rankas, išsitepė mazutu, pasitrynė kaktą, išsitepė kaktą.

— Nieko nesuprantu, — gailiai pratarė jis. — Tu gyvas… Iš kur tu atsiradai? Rada, liaukis žliumbusi… Tu nesužeistas? Atrodai siaubingai… Ir kraujas štai…

— Jis ne mano, — pasakė Maksimas.

— Nieko nesuprantu, — pakartojo Gajus. — Klausyk, tu gyvas! Rada, šildyk vandenį! Pažadink tą seną skrabalą, tegul duoda degtinės…

— Tyliai, — pasakė Maksimas. — Netriukšmaukite, manęs ieško.

— Kas? Kodėl? Nesąmonės kažkokios… Rada, surask, kuo jam persirengti!.. Makai, sėsk, sėsk… o gal nori prigulti? Kaip čia išėjo? Kodėl tu g)rvas?..

Maksimas atsargiai prisėdo ant kėdės kraštelio, pasidėjo ant kelių rankas, kad nieko neišteptų, ir žiūrėdamas į anuodu, paskutinį kartą žiūrėdamas įjuos kaip į savo draugus, netgi smalsaudamas, kaip viskas klostysis toliau, pratarė:

— Vaikai, juk aš dabar valstybinio masto nusikaltėlis. Tik ką susprogdinau bokštą.

Jis nenustebo, kad jie suprato iškart, akimirksniu suprato, apie kokį bokštą kalbama, ir nieko nebeklausė. Rada tik suspaudė rankas, neatplėšdama žvilgsnio nuo Maksimo, o Gajus numykė, įprastu judesiu abiem rankomis pataršė ševeliūrą ir nukreipęs akis su apmaudu ištarė:

— Mulkis. Vadinasi, atkeršyti nusprendei… Kam keršiji? Ak, tu, koks buvai psichas, toks ir likai. Mažas vaikas… Gerai jau. Tu nieko nesakei, mes nieko negirdėjome. Gerai jau… Nieko nenoriu žinoti. Rada, eik šildji vandens. Ir netarškėk ten, žmonių nežadink… Renkis, — griežtai nurodė Maksimui. — Išsivoliojai kaip velnias, kur tave nešioja…

Maksimas atsistojo ir pradėjo rengtis. Nusimetė nešvarius šlapius marškinius (Gajus pamatė kulkų paliktus randus ir skambiai nurijo seilę), pasibjaurėjęs nusitempė neįtikėtinai piirvinus batus ir kelnes. Visi rūbai buvo nusėti juodomis dėmėmis, ir atsikratęs jų Maksimas lengviau atsikvėpė.

— Na, štai ir šaunu, — pasakė jis ir vėl atsisėdo. — Ačiū, Gajau. Aš neilgam, tik iki ryto, o tada išeisiu…

— Kiemsargis tave matė? — niauriai paklausė Gajus.

— Jis miegojo.

— Miegojo… — abejodamas pratarė Gajus. — Žinai, jis… Na, žinoma, gal ir miegojo. Juk kada nors ir jis miega…

— Kodėl tu namie? — paklausė Maksimas.

— Laisvadienis.

— Koks gali būti laisvadienis? — nustebo Maksimas. — Turbūt visa Gvardija dabar užmiestyje…

— O aš jau nebe gvardietis, — paaiškino Gajus kreivai šypsodamasis. — Išvijo mane iš Gvardijos, Makai. Aš dabar viso labo tik armijos kapralas, mokau kaimiečius atskirti kojas, kuri dešinė, kuri — kairė. Apmokysiu — ir drošiu prie Hončio sienos, į apkasus… Štai tokios tokelės, Makai.

— Tai per mane? — tyliai paklausė Maksimas.

— Kaip tau pasakius… Iš esmės tp.

Jie pažvelgė vienas į kitą, ir Gajus nusuko akis. Staiga Maksimas pagalvojo, kad jeigu Gajus dabar jį apskųstų, tai tikriausiai grįžtų į Gvardiją ir į savąją neakivaizdinę karininkų mokyklą, ir dar jis pagalvojo, kad priš kokius du mėnesius tokia mintis nė už ką nebūtų jam šovusi. Jis pasijuto nemaloniai, užsinorėjo išeiti, tuojau pat, nedelsdamas, bet grįžo Rada ir pasiūlė jam lįsti į vonią. Kol Maksimas gremžėsi, ji patiekė užkąsti, pašildė arbatos, o Gajus sėdėjo, kur sėdėjęs, kumščiais pasirėmęs skruostus, jo veide buvo sustingęs liūdesys. Jis nieko neklausinėjo — tikriausiai bijojo išgirsti ką nors baisaus, ką nors tokio, kas pralauš paskutinę jo gynybos liniją, perkirs paskutinius siūlelius, dar siejančius jį su Maksimu. Ir Rada nieko neklausinėjo — tikriausiai jautėsi prastai, ji nenuleido nuo jo akių, nepaleido jo rankos ir protarpiais sukūkčiodavo — bijojo, kad jis staiga išnyks, mylimas žmogus. Išnyks ir niekada daugiau nebepasirodys. Ir tada Maksimas — laiko liko mažai — pastūmė pustuštį puodelį ir pradėjo pasakoti pats.

Apie tai, kaip jam padėjo valstybinio masto nusikaltėlės motina; kaip jis susitiko su išsigimėliais; kas jie iš tikrųjų yra — tie išsigimėliai, — kodėl jie išsigimėliai ir kas yra bokštai, koks tai velniškas, šlykštus pramanas. Apie tai, kas nutiko šiąnakt, kaip žmonės bėgo tiesiog į kulkosvaidį ir mirė vienas po kito, kaip griuvo ta bjauri drėgnos geležies krūva ir kaip jis nešė nebegyvą moterį, iš kurios buvo atimtas vaikas, kurios vyras nužudytas…

Rada klausėsi godžiai, galiausiai susidomėjo ir Gajus, jis net ėmė klausinėti, dygiai, piktai klausinėti, kvailai ir žiauriai, ir Maksimas suprato, kad jis niekuo netiki, kad vien mintis apie Nežinomų Tėvų klastą į jo sąmonę atsimuša kaip žirniai į sieną, kad jam nemalonu viso to klausjis ir jis sunkiai tvardosi nenutraukęs Maksimo. Ir kai šis baigė pasakoti, Gajus, bjauriai šaipydamasis, pasakė:

– Šauniai jie apsuko tave aplink pirštą.

Maksimas pažvelgė į Radą, bet ji tik nukreipė žvilgsnį ir kramtydama lūpą neryžtingai pratarė:

— Nežinau… Žinoma, gal ir buvo vienas toks bokštas… Juk net miesto valdyboje pasitaiko niekšų… o Tėvai paprasčiausiai nežino… jiems nepraneša, ir jie nežino… Supranti, Makai, šito paprasčiausiai negali būti, to, ką tu pasakoji… Juk tai priešbalistinės gynybos bokštai… „

Ji kalbėjo stingstančiu tyliu balsu, akivaizdžiai stengdamasi jo neįžeisti, maldaudama žiūrėjo jam į akis, glostė petį, o Gajus staiga įtūžo ir ėmė tvirtinti, kad tai kvaila, kad Maksimas tiesiog nenutuokia, kiek tokių bokštų stovi visoje šalyje, kiek jų statoma kasmet, kasdien, tad nejaugi mūsų vargingoje šalyje milijardai švaistomi tik tam, kad dukart per dieną būtų galima sukelti nemalonumų apgailėtinai luošių saujelei, kuri tėra nulis liaudies vandenyne… „Vien apsaugai kiek pinigų išeina”, — pridūrė jis po pauzės.

— Aš galvojau apie tai, — atsiliepė Maksimas. — Turbūt iš tiesų viskas ne taip paprasta. Bet Hončio pinigai čia niekuo dėti… be to, aš pats mačiau: kai tik bokštas nugriuvo, jiems visiems palengvėjo. O kai dėl PBG… Suprask, Gajau, bokštų per daug, kad jie būtų skirti gynybai nuo antpuolių iš oro. Norint pridengti oro erdvę, jų pakaktų žymiai mažiau… ir kam PBG pietiniame pasienyje? Argi laukiniai išsigimėliai turi balistinių ginklų?

— Ten daug ko yra, — piktai mestelėjo Gajus. — Tu nieko nežinai, o viskuo tiki… Atleisk, Makai, bet jeigu tu būtumei ne tu… Visi mes pernelyg patiklūs, — karčiai pridūrė jis.

Maksimas nebenorėjo ginčytis ir išvis kalbėti ta tema. Jis pradėjo klausinėti, kaip klostosi gyvenimas, kur dirba Rada, kodėl nėjo mokytis, kaip dėdulė, kaip kaimynai… Rada atkuto, ėmė pasakoti, paskui susizgribo, nurinko indus ir išėjo į virtuvę. Gajus abiem rankomis smarkiai pasikasė, suraukęs antakius dėbtelėjo į tamsų langą, o paskui lyžosi ir užmezgė rimtą vyrišką pokalbį.

— Mes tave mylime, — pasakė jis. — Aš tave myliu, Rada tave myli, nor| ir neramus tu žmogus ir per tave mums kažkaip šleivai viskas išėjo. Bet štai kas yra: Rada tave ne šiaip myli, ne taip, supranti… o kaip čia tau pasakius… žodžiu, tu supranti… žodžiu, patinki tujai, ir visą tą laiką ji verkė, o pirmąją savaitę netgi sirgo. Ji mergina gera, šeimininkiška, daugelis į ją atsižiūrėti negali, ir nenuostabu… Nežinau, koks tavo požiūri į ją, bet štai ką tau patarčiau. Mesk tu visas tas kvailystes, ne tau jos, ne tavo galvai, įklampins tave, pats žūsi, daugeliui nekaltų žmonių gyvenimą sugriausi — kam to reikia. Važiuok tu atgal į savo kalnus, susirask saviškius: jei galva neprisimins — širdis pakuždės, kur tėvynė… niekas ten tavęs neieškos, įsikursi, susitvarkysi gyvenimą, tuomet atvažiuok, pasiimk kartu Radą, ir bus jums ten viskas gerai. O mes gal jau ir su hontiečiais būsime susitvarkę, pagaliau taika įsivyraus, ir pradėsime gyventi kaip žmonės…

Maksimas klausėsi jo ir galvojo, kad jeigu iš tikrųjų būtų kalnietis, tikriausiai taip ir pasielgtų: grįžtų į tėvynę ir pamažėliais pradėtų laimingą gyvenimą sugauna žmonele, pamirštų visus tuos siaubus, keblumus… ne, nepamirštų, o organizuotų gynybą, kad Tėvų valdininkai nė nosies ten nekištų, o jei atsibelstų gvardiečiai, kautųsi prie gimtojo slenksčio iki paskutiniosios… Tik kad aš ne kalnietis. Kalnuose aš neturiu ką veikti, o čia turiu, ir kęsti viso to nenusiteikęs… Rada? Ką gi — Rada… jei iš tiesų myli, tuomet supras, turės suprasti… Nenoriu dabar apie tai galvoti, nenoriu mylėti, ne metas man dabar mylėti…

Jis susimąstė ir ne iškart suvokė, kad name kažkas persimainė. Kažkas vaikščiojo koridoriumi, kažkas už sienos šnibždėjosi, staiga kilo sujudimas, Rada beviltiškai klyktelėjo: „Makai!..” — ir iškart nutilo, lyg jai kas būtų užspaudęs bumą. Jis pašoko ir atsidūrė prie lango, bet atsilapojo durys ir ant slenksčio išdygo Rada baltutėliu veidu, tvokstelėjo pažįstamas Gvardijos kareivinių kvapas, nebeslapukaudami subildėjo kaustyti batai, Rada buvo įstumta į kambarį, paskui ją vidun sugriuvo žmonės juodais kombinezonais, ir Pandis sužvėrėjusiu veidu nukreipė automatą į Maksimą, o rotmistras Čaču, gudins kaip visada ir protingas kaip visada, stovėjo šalia Rados, jai į šoną įrėmęs pistoletą.

— Nė iš vietos! — riktelėjo jis. — Krustelėsi — šaunu!

Maksimas apmirė. Jis nieko negalėjo padaryti, jam reikėjo mažiausiai dviejų dešimtųjų sekundės dalių, galbūt pusantros, bet tam žmogžudžiui būtų pakakę ir vienos.

— Rankas į priekį! — karktelėjo rotmistras. — Kaprale, antrankius! Dvigubus antrankius! Judinkis, massarakš!

Pandis, kurį Maksimas pratybose tiek kartų mėtė per galvą, be galo atsargiai prisiartino, atsisegdamas nuo diržo sunkią grandį. Žvėries išraišką jo veide pakeitė susirūpinimas.

— Tu žiūrėk, — pasakė jis Maksimui. — Jei ką, ponas rotmistras ją iškart… na… meilę tavąją…

Jis spragtelėjo plieninėmis apyrankėmis ant Maksimo riešų, tūptelėjęs sukaustė ir kojas. Maksimas mintyse nusišaipė. Jis žinojo, kaip elgtis toliau. Bet jis neįvertino rotmistro. Šis Rados nepaleido. Visi kartu jie nulipo laiptais, visi kartu susėdo į sunkvežimį, pistoleto rotmistras nenuleido nė sekundei. Paskui į sunkvežimį įstūmė sukaustytą Gajų. Iki aušros dar buvo nemažai laiko, tebedulksnojo, išskydę žiburiai vos teapšvietė šlapią gatvę. Kėbule ant suolų bildėdami sėdosi gvardiečiai, didžiuliai šlapi šunys tylomis plėšėsi nuo pavadžii, o sutramdyti nervingai, inkštaudami žiovavo. O įėjime, atsirėmęs į staktą, sunėręs ant pilvo rankas, stovėjo kiemsargis. Jis snaudė.

Dvyliktas skyrius

Valstybės prokuroras atsilošė kėdėje, įsimetė į bumą keletą džiovintų uogų, pakramtė ir užgėrė gurkšniu gydomojo vandens. Užsimerkęs ir pirštais prispaudęs išvargintas akis, jis įsiklausė. Aplinka per daugelį šimtų metrų į visas puses buvo puiki. Teisingumo rūmų pastatas tuščias, į langą monotoniškai barbeno naktinis lietus, nesigirdėjo sirenų nei žviegiančių stabdžių, nebildėjo ir neūžė liftai. Ir jokių žmonių, tik priimamajame tylus it pelė kamavosi naktinis referentas, laukiantis nurodjmaų. Prokuroras lėtai atsimerkė ir pro plaukiančias įvairiaspalves dėmes žvilgtelėjo į fotelį lankytojams, pagamintą pagal ypatingą užsakymą. Fotelį reikės pasiimti kartu. Ir stalą taip pat, įpratau aš prie jo… O juk, ko gero, gaila bus išeiti — per dešimt metų kojas apšilau padoriai… Ir kodėl turiu išeiti? Keistas padaras tas žmogus: jei atsiduria prie laiptų, jam būtinai reikia užsikeberioti į patį viršų. Pačiame viršuje šalta, traukia labai kenksmingi sveikatai skersvėjai, jeigu iš ten nukrisi — užsimuši, pakopos slidžios, pavojingos, ir tu tai puikiai žinai, o vis tiek lipi, ropštiesi liežuvį iškoręs. Nepaisydamas aplinkybių — lipi, nepaisydamas jokių patarimų — lipi, nepaisydamas priešų kliaučių — lipi, nepaisydamas savo paties instinktiĮ, sveiko proto, nuojautų — lipi, lipi, lipi… Tas, kuris nelipa į viršų, krinta žemyn, tai tiesa. Bet ir tas, kuris lipa į viršų, taip pat krinta žemyn…

Vidaus ryšio telefono pypsėjimas nutraukė jo mintis. Prokuroras paėmė ausines ir apmaudingai susiraukęs iškošė:

— Kas nutiko? Aš užsiėmęs.

— Jūsų prakilnybe, — sušlamėjo referentas, — kažkas, prisistatęs Keliauninku, skambina „pilkąja” linija ir primygtinai prašo leisti pasikalbėti su jumis…

— Keliauninkas? — Prokuroras atkuto. — Sujunkite.

Ausinėse spragtelėjo, referentas sučiužėjo: „Jo prakilnybė klauso jūsų”. Vėl spragtelėjo, ir pasigirdo pažįstamas balsas, kietai, pandėjiškai, tariantis žodžius:

— Gudragalvi? Sveikas. Ar labai užsiėmęs?

— Tau — ne.

— Man reikia su tavimi pasikalbėti.

— Kada?

— Jei galima, dabar.

— Aš tavo paslaugoms, — tarė prokuroras. — Atvažiuok.

— Būsiu po dešimties penkiolikos minučių. Lauk.

Prokuroras padėjo ausines ir kurį laiką sėdėjo nejudėdamas, žnaibydamas apatinę lūpą. Prisistatė balandėlis, galvojo jis. Ir vėl kaip griausmas iš gio dangatis. Massarakš, kiek pinigų iššvaisčiau dėl šito žmogaus, turbūt daugiau nei dėl visų kitų kartu sudėjus, o žinau tik tą pat, ką ir visi kiti, kiekvienas atskirai. Pavojingas subjektas. Nenuspėjamas. Nuotaiką sugadino… Prokuroras piktai pasižiūrėjo į dokumentus, išdėliotus ant stalo, atsainiai subraukė juos į šūsnį ir įmetė į stalčių. Kiek laiko jis nesirodė?.. Taip, du mėnesius. Kaip visada. Dingo nežinia kur, du mėnesius jokių žinių, ir še — išniro kaip kipšas iš tabakinės… Ne, su tuo kipšu reikia kažką daryti, taip dirbti negalima… Na, gerai, o ko jam iš manęs reikia? Kas per tuos du mėnesius nutiko? Suėdė Apsukruolį… Kažin ar tai jam įdomu. Apsukruolį jis niekino. Beje, niekina visus… Nieko įdomaus jo įstaigai nebuvo, o ir neitų jis pas mane dėl tokių niekų — eitų tiesiai pas Tėtį arba pas Šešurą… Gal užtiko ką nors pikantiška ir nori prisidėti prie aljanso? Duokdie, duokdie… štai tik aš juo dėtas nė su kuo aljanso nesudarinėčiau… Gal procesas?.. Na ne, kuo čia dėtas procesas… Et, užuot spėliojęs, verčiau imsiuos būtinų priemonių.

Jis ištraukė slaptą stalčių ir įjungė visus fonografus bei slaptas kameras. Išsaugosime šią sceną ainiams. Na, kurgi tu, Keliauninke? Iš susijaudinimo jis suprakaitavo, ėmė drebėti; ramindamasis įsimetė į bumą keletą uogų, pakramtė, užsimerkė ir pradėjo skaičiuoti. Kai suskaičiavo iki septynių šimtų, durys atsivėrė ir, nustūmęs referentą, į kabinetą įžengė tas išstypėlis, tas beaistris pokštininkas, ta Tėvų viltis, neapkenčiamas ir dievinamas, kas sekundę pakimbantis ant plauko ir niekada nekrintantis, sulysęs, gunktelėjęs, apskritomis žaliomis akimis, didelėmis atlėpusiomis ausimis, su savo amžina nevykusia striuke iki kelių, plikas kaip kulnas, kerėtojas, likimų lėmėjas, milijardų rijikas… Prokuroras žengė jo pasitikti. Bendraujant su šiuo žmogumi, nereikėjo apsimetinėti ir kalbėti prisiverstinai.

— Sveikas, Keliauninke, — pasisveikino prokuroras. — Atėjai pasigirti?

— Kuo? — paklausė Keliauninkas, prasmegdamas visiems žinomoje kėdėje ir nevykusiai užversdamas kelius aukštyn. — Massarakš! Kiekvieną kartą pamirštu apie tą velnio įrenginį. Kada liausiesi tyčiotis iš lankytojų?

— Lankytojui turi būti nepatogu, — pamokomai tarė prokuroras. — Lankytojas turi atrodyti juokingai, antraip koks man malonumas? Štai žiūriu dabar į tave, ir man linksma.

— Taip, aš žinau, tu — linksmas žmogus, — pasakė Keliaiminkas. — Tik tavo humoras labai jau kuklus… Beje, gali atsisėsti.

Prokuroras susizgribo tebestovįs. Kaip visada rezultatą Keliauninkas išlygino greitai. Prokuroras atsisėdo kuo patogiau ir gurkštelėjo gydomojo šlamšto.

— Taigi? — pratarė jis.

Keliauninkas prabilo be užuolankų.

— Tavo naguose, — dalykiškai pareiškė jis, — žmogus, kurio man reikia. Toks Makas Simas. Tu patupdei j į perauklėti, atsimeni?

— Ne, — nuoširdžiai atsakė prokuroras. Jis šiek tiek nusivylė. — O kada aš jį patupdžiau? Kokia byla?

— Neseniai. Bokšto susprogdinimo byla.

— A, prisimenu… Na, ir kas?

— Viskas, — tarė Keliauninkas. — Jis man reikalingas.

— Luktelėk, — apmaudžiai tarė prokuroras. — Procesui vadovavau ne a$, juk negaliu prisiminti kiekvieno nuteistojo.

— O aš maniau, jie visi — taviškiai, — pasišaipė Keliauninkas.

— Ten buvo tik vienas maniškis, kiti — tikri… Kuo, minėjai, jis vardu?

— Makas Simas.

— Makas Simas… — pakartojo prokuroras. — A! Tas kalniečių šnipas… Prisimenu. Jam dar nutiko kažkokia keista istorija — buvo sušaudytas, ir nesėkmingai…

— Taip, atrodo.

— Kažkoks nepaprastas galiūnas… Taip, kažkas kažką minėjo… O kam jis tau?

— Jis — mutantas, — pasakė Keliauninkas. — Jo mentogramos įdomios, ir jis man reikalingas darbui.

— Skrosi jį?

— Gali būti. Mano žmonės jau seniai jį pastebėjo, dar kai juo naudojosi Specialioji studija, bet paskui vyrukas paspruko…

Prokuroras, baisiausiai nusivylęs, prisikimšo bumą uogų.

— Gerai, — tarė jis, vangiai kramtydamas. — Na, o kaip tau sekasi?

— Kaip visada — puikiai, — atsakė Keliauninkas. — Girdėjau, tau irgi. Vis dėlto iškasei duobę Griežliukui. Sveikinu… Tai kada aš gausiu savąjį Maką?

— Ogi rytoj išsiųsiu skubų pranešimą, po kokių penkių septynių dienųjį atgabens.

— Nejau už dyką? — pasidomėjo Keliauninkas.

— Paslauga, — tarė prokuroras. — O ką tu gali man pasiūlyti?

— Patį pirmą apsauginį šalmą.

Prokuroras šyptelėjo.

— Ir dar Pasaulio Šviesą, — pasakė jis. — Beje, turėk omeny: pirmas šalmas man nereikalingas. Man reikalingas vienintelis… Tarp kitko, ar tiesa, kad tavo gaujai patikėta parengti kryptinį spinduliuotuvą?

— Galbūt, — tarstelėjo Keliauninkas.

— Klausyk, o kuriam velniui mums jo reikia? Ar maža nematlonumų? Pristabdytum tu tą darbelį, ką?

Keliauninkas iššiepė dantis.

— Bijai, Gudragalvi? — paklausė.

— Bijau, — prisipažino prokuroras. — O tu nebijai? Gal įsikalei į galvą, kad jūsų su Uošviu meilė truks amžinai? Paminėsi mano žodį: jis tave tavo paties spinduliuotuvu… Juk tai kaip dukart du.

Keliauninkas vėl iššiepė dantis.

– Įtikinai, — tarstelėjo. — Susitarėme… — Jis atsistojo. — Aš keliauju pas Tėtį. Ką nors perduoti?

— Tėtis ant manęs pyksta, — tarė prokuroras. — Man tai pasiutusiai nemalonu.

— Gerai, — pasakė Keliauninkas. — Aš jam pasakysiu.

— Juokai juokais, — ištarė prokuroras, — bet jei užtartum kokiu žodeliu…

— Tu mūsų gudragalvis, — pasakė Keliaiminkas Tėčio balsu. — Pabandysiu.

— Ar bent procesu jis patenkintas?

— Iš kur man žinoti? Tik ką atvažiavau.

— Na, štai ir sužinok… O dėl tavo to… kaip jį vadini? Imsiu ir užsirašysiu…

— Makas Simas.

— Taip… Dėl jo rytoj pat.

— Lik sveikas, — ištarė Keliauninkas ir išėjo.

Prokuroras suraukęs antakius žvelgė jam įkandin. Taip, galima tik pavydėti. Tai bent padėtis: vienintelis žmogus, nuo kurio priklauso gynyba. Apgailestauti per vėlu, bet gal ir reikėjo su juo suartėti. Tačiau kaip su juo suartėsi? Jam nieko nereikia, jis ir šiaip pats svarbiausias, mes visi nuo jo priklausomi, mes visi už jį meldžiamės… Ak, kad taip tokį žmogų už gerklės sugriebus — kaip būtų nuostabu! Jeigu jis bent ko nors norėtų! O tai še tau — perauklėjamasis jam reikalingas, koks turtas… jo mentogramos, matote, įdomios… Šiaipjau tas perauklėjamasis — kalnietis, o Tėtis pastaruoju metu kažkodėl dažnai kalba apie kalniečius… Gal verta pasidomėti… kaip su tuo karu išeis, dar neaišku, o Tėtis yra Tėtis… Massarakš, vis tiek šiandien dirbti nebeįmanoma… Jis prašneko į mikrofoną:

— Kohai, ką turite apie nuteistąjį Simą? — Staiga jis prisiminė. — Rodos, sudarinėjote kažkokią jo duomenų kompiliaciją…

— Tikrai taip, jūsų prakilnybe, — sušiugždėjo referentas. — Turėjau garbės atkreipti jūsų…

— Neškite čionai. Ir vandens.

Jis padėjo ausines, ir tą pačią akimirką tarpduryje išdygo nekūniškas it šešėlis referentas. Ant stalo priešais prokurorą atgulė storas aplankas, tylutėliai dzingtelėjo stiklas, kliuktelėjo vanduo, ir šalia aplanko atsirado pilna stiklinė. Prokuroras apžiūrinėdamas aplanką gurkštelėjo.

„Mako Simo (Maksimo Kamererio) bylos išrašas. Parengė referentas Kohas”. Storas koks, nieko sau — išrašas… Jis atvertė aplanką ir paėmė pirmą pluoštelį susegtų lapų.

Rotmistro Tooto liudijimai… Teisiamojo Gaalo liudijimai… Kažkokio pasienio rajono pietuose kroki… „Jokių kitų drabužių jis nevilkėjo. Kalba man pasirodė artikuliuota, bet visiškai nesuprantama. Pabandžius kalbinti jį hontiškai, nebuvo jokios naudos…” Ak, jau tie pasienio rotmistrai! Hončio šnipas prie pietinės sienos… „Sulaikytojo piešiniai man pasirodė meistriški ir keisti…” Na, Pietuose daug keistenybių. Deja. Ir to Simo pasirodymo aplinkybės ne tokios jau ypatingos kitų pietinių aplinkybių fone. Nors, žinoma… Pažiūrėsime.

Prokuroras atidėjo pluoštelį, išsirinko porą stambesnių uogų, įsimetė į bumą ir paėmė kitą lapą. „Ekspertų komisijos, sudarytos iš Audinių ir drabužių instituto darbuotojų, išvada… Mes, žemiau pasirašiusieji… hm… taip… taip… visais mums žinomais laboratoriniais metodais ištyrėme objekto drabužio, atsiųsto mums iš Teisingumo departamento, audinį…” Kažkokia nesąmonė… „ir priėjome tokią išvadą: 1. Minimas objektas yra ketvirto dydžio antro ūgio trumpos kelnės, galimos naudoti nešiojimui tiek vyrams, tiek ir moterims; 2. Kelnių sukirpimas negali būti priskirtas jokiam žinomam standartui ir negali tiesiogine prasme būti vadinamas sukirpimu, nes kelnės ne pasiūtos, o pagamintos kažkokiu mums nežinomu būdu; 3. Kelnės pagamintos iš minkšto akyto sidabraspalvio audinio, kuris Itiesiogine prasme audiniu negali būti vadinamas, kadangi net mikroskopiniais tyrimais struktūros nustatyti nepavyko. Ši medžiaga nedegi, nešlampanti ir ypač atspari plyšimui. Cheminė analizė…” Keistos kelnės. Matyt, dera suprasti, kad tai jo kelnės… Prokuroras paėmė plonai nusmailintą pieštuką ir paraštėje brūkštelėjo: „Referentui. Kodėl nepridėtas paaiškinimas? Kieno kelnės? Iš kur kelnės?” Taip… O išvados? Formulės… Vėl formulės… massarakš, vėl formulės… Aha! „…technologija nežinoma nei mūsų šalyje, nei kitose civilizuotose valstybėse (prieškariniais duomenimis)”.

Prokuroras atidėjo išvadą. Na, kelnės… Tegul. Kelnės yra kelnės… Kas ten dar? „Medicininės apžiūros aktas”. Įdomu. Ką, jo šitoks kraujospūdis?.. Oho, tai bent plaučiai!.. Kas? Keturių mirtinų žaizdų žymės… Tai jau mistika. Aha… „Žiūrėk liudininko Čaču ir kaltinamojo Gaalo parodymus”. Septynios kulkos — tai bent! Hm… Kai kas nesutampa: Čaču nurodo, kad ginklą panaudojo savigynos tikslu, kai iškilo pavojui gyvybei, o tas Gaalas tvirtina, esą Simas tik norėjęs atimti iš Čaču pistoletą. Na, tai ne mano reikalas… Dvi kulkos į kepenis — normaliam žmogui tai jau per daug… Ta-aip, vamzdeliu susuka monetas… bėga su žmogumi ant pečių… Aha, šitai aš jau skaičiau. Prisimenu, čia pamaniau, kad vaikinas nepaprastai stiprus ir kad paprastai tokie būna kvaili. Ir toliau nebeskaičiau… O čia kas? Aa, senas draugužis… „Išrašas iš 711-ojo agento pranešimo”. „…Visiškai aiškiai mato lietingą naktį (gali net skaityti) ir aklinoje tamsoje (išskiria daiktus, mato veido išraišką dešimties metrų atstumu)… yra ypač jautrios uoslės ir skonio — grupės narius iš kvapo atskirdavo penkiasdešimties metrų atstumu, lažindamasis atpažindavo gėrimus sandariai užkimštuose induose… be kompaso nustato pasaulio šalis… itin tiksliai be laikrodžio nustato laiką… pasitaikė toks atvejis: buvo nupirkta ir išvirta žuvies, kurią jis mums uždraudė valgyti tvirtindamas, kad ji — radioaktjrvi. Patikrinus radiometru paaiškėjo, kad žuvis iš tiesų radioaktyvi. Atkreipiu dėmesį į tai, kad jis pats tą žuvį suvalgė sakydamas, jog jam ji nepavojinga, ir iš tikrųjų liko sveikas, nors radiacija viršijo trigubą sanitarinę normą (beveik 77 vienetai)…”

Prokuroras atsilošė. Ne, to jau per daug. Gal jis tuo pačiu dar ir nemirtingas? Taip, Keliauninkui visa tai turi būti įdomu. Pažiūrėkime, kas ten toliau. Štai rimtas dokumentas. „Visuomenės sveikatos departamento Ypatingosios komisijos išvada. Duomenys: Makas Simas. Į baltąją spinduliuotę nereaguoja. Kontraindikacijų tarnybai specialiosiose pajėgose nėra”. Aha… Čia jį verbavo į Gvardiją. Baltoji spinduliuotė, massarakš… budeliai, kad juos kur kipšas… O tai, vadinasi, jų tardomoji ekspertizė… „Bandomas įvairaus intensyvumo, iki maksimalaus, baltąja spinduliuote, niekaip nereagavo. Reakcija į A-spinduliuotę — abiem prasmėmis nulinė. Reakcija į B-spinduliuotę — nulinė. Pastaba: laikome pareiga pridurti, kad šis šaltinis (Makas Simas, maždaug 20 metų amžiaus) dėl galimų genetinių pasekmių yra pavojingas. Rekomenduojamas maksimalus sterilizavimas arba sunaikinimas…” Oho! Tie vyrai nejuokauja. Kas ten šiuo metu pas juos? A, Mėgėjas. Taip, juokauti jis nemėgsta, nemėgsta, ką ir sakyti. Prisimenu, Linksmuolis Eržiliukas pasakojo apie tai puikų anekdotą… massarakš, neprisimenu… O gera kaip, aplinkui nieko nėra. Štai tuojau mes uogję suvalgysime, vandenėliu užgersime… mat kokia bjaurybė, bet, sako, padeda… Gerai. Kas toliau?

Oo, jis jau ir ten spėjo pabuvoti! Nagi, nagi… Turbūt ir vėl reakcija — nulinė… „Pritaikius forsuotus metodus, iš tardomojo Simo jokių parodymų nesulaukta. Pagal paragrafą 12, draudžiantį regimai fiziškai žaloti tardomuosius, kurie bus teisiami atvirame posėdyje, taikyta tik: A. Adatų chirurgija, iki giliausio taško, įsiskverbiant į nervinius mazgus (reakcija — paradoksinė, forsuojamasis užmiega); B. Cheminis nervinių mazgų poveikis alkaloidais ir šarmais (reakcija — analoginė); C. Šviesos kamera (reakcijos nėra, forsuojamasis nustebęs); D. Šiluminė garo kamera (be nemalonių pojūčių kritęs svoris). Šiuo forsuotų metodų taikymą teko nutraukti”. Brrrr… Na, ir dokumentas! Taip, Keliauninkas teisus: tasai Simas — kažkoks mutantas. Normalūs žmonės šitaip negali… Taip, girdėjau, pasitaiko sėkmingų mutacijų, tiesa, retai. Todėl čia viskas aišku… beje, išskyrus kelnes. Kelnės, kiek suprantu, nemutuoja…

Jis paėmė kitą lapą. Šis dokumentas buvo neįdomus: Specialiosios studijos prie Televizijos ir radijo valdybos direktoriaus liudijimas. Kvaila įstaiga. Įrašinėja visokių psichų kliedesius garbiosios publikos pramogai. Atmintis byloja, kad tą studiją sumanė įkurti Kalu Apgavikas, kuris ir pats buvo truputį kuoktelėjęs… Žiūrėk tu man, studija išliko! Apgaviko seniai nebėra, o jo beprotiškas kūrinys klesti… Iš direktoriaus liudijimo aiškėja, kad Simas buvo pavyzdinis objektas ir kad būtų ypač pageidautina jį susigrąžinti… Stop, stop, stop! „Perduotas Specialiųjų tyrimų departamento žinion, remiantis tokiu ir tokiu orderiu, data tokia ir tokia…” O štai ir pats orderis, ir pasirašė jį Pankas… Prokurorui kažkas blankiai dingtelėjo. Pankas… Kažką tu. Keliauninke, čia… Ne, su išvadomis neskubėkime. Jis suskaičiavo iki trisdešimties, kad nusiramintų, ir paėmė kitą dokumentą, tiksliau, gana storą dokumentų pluoštą: „Išrašas iš Specialiosios etnolingvistinės komisijos, tikrinusios M. Simo kalnietiškos kilmės prielaidą, akto”.

Jis išsiblaškęs pradėjo skaityti, tebegalvodamas apie Panką ir apie Keliauninką, bet netikėtai ėmė ir susidomėjo. Tai buvo įstabi studija, kurioje susiliejo į visumą ir buvo aptarti visi liudininkų skundai, parodymai ir pranešimai, vienaip ar kitaip susiję su Mako Simo kilme; antropologiniai, etnografiniai, lingvistiniai duomenys ir jų analizė; fonogramii, mentogramų ir paties tardomojo piešinių tyrimo rezultatai. Visa tai prilygo romanui, nors išvados buvo skurdžios ir atsargios. Komisija nepriskyrė M. Simo nė vienai iš žinomų etninių grupių, gyvenančių žemyne. (Atskirai buvo pateikta žinomo paleoantropologo Šapšu nuomonė; šis įžvelgė, kad tardomojo kaukolė labai panaši, bet ne identiška, į vadinamojo Senovinio Žmogaus, gyvenusio Archipelage daugiau nei prieš šimtą penkiasdešimt tūkstančių metų, iškastinę kaukolę.) Komisija tvirtino šiuo metu tardomąjį esant visiškai psichiškai normalų, bet manė, kad netolimoje praeityje jį galėjo kamuoti viena iš amnezijos formų, tuo pat metu klaidingai atminčiai intensyviai išstumiant tikrąją atmintį. Komisija lingvistiškai išanalizavo fonogramas, likusias Specialiosios studijos archyve, ir priėjo išvadą: kalbos, kuria tuo metu kalbėjo tardomasis, negalima priskirti nė vienai žinomų šiuolaikinių ar mirusių kalbų grupei. Todėl komisija laikė esant įmanoma, kad ta kalba galėjo būti tardomojo vaizduotės vaisius (vadinamoji „žuvų kalba”), juo labiau kad šiuo metu tardomasis, kaip pats tvirtina, tos kalbos nebeprisimena. Komisija susilaiko nuo tikslių išvadų, bet yra linkusi manyti, kad M. Simo atveju susidurta su kažkokiu anksčiau nežinoto tipo mutantu… Geros idėjos į protingas galvas ateina vienu metu, pavydžiai pagalvojo prokuroras ir žvilgsniu greitai perbėgo „Ypatingą komisijos nario profesoriaus Pomimovarruijo nuomonę”. Profesorius, pats kilęs iš kalniečių, priminė apie giliai kalnuose esančią pusiau legendinę Zartako šalį, apgyventą Paukščių Gaudytojų genties, į kurią etnografai po šiai dienai nėra atkreipę dėmesio ir kuriai civilizuoti kalniečiai priskiria magiškųjų mokslų išmanymą bei sugebėjimą ore skraidyti be aparatų. Kaip pasakojama, Paukščių Gaudytojai esą ypač aukšti, be galo stiprūs fiziškai ir ištvermingi, o jų oda esanti rudai auksinio atspalvio. Visa tai stebėtinai sutampa su fizinėmis tardomojo ypatybėmis… Prokuroras virš profesoriaus Porru… ir taip toliau pažaidė pieštukėliu, paskui atidėjo jį ir garsiai pasakė: „Prie šitos nuomonės,*ko gero, ir kelnės tiks. Nedegios kelnės…”

Jis suvalgė uogelę ir peržiūrėjo kitą lapą. „Išrašas iš teismo proceso stenogramos”. Hm… Kam šito prireikė? „KALTINTOJAS: Neneigsite, kad esate išsilavinęs žmogus? KALTINAMASIS: Aš išsilavinęs, tačiau istoriją, sociologiją ir ekonomiką išmanau labai prastai. KALTINTOJAS: Nesikuklinkite. Jums žinoma ši knyga? KALTINAMASIS: Taip. KALTINTOJAS: Jūs ją skaitėte? KALTINAMASIS: Suprantama. KALTINTOJAS: Kokiu tikslu jūs tardymo metu kalėjime ėmėtės skaityti monografiją „Tenzorinis skaičiavimas ir šiuolaikinė fizika”? KALTINAMASIS: Nesuprantu… Savo malonumui… pramogai, jei norite… Ten esama labai smagių puslapių. KALTINTOJAS: Manau, teismui aišku, kad tik puikiai išsilavinęs žmogus imsis tokią specifinę studiją skaityti pramogai ir savo malonumui…” Kokia nesąmonė. Kam man kišama visa tai? O toliau? Massarakš, vėl procesas… „GYNĖJAS: Ar jūs žinote, kokias lėšas Nežinomi Tėvai skiria vaikų nusikalstamumui sutramdyti? KALTINAMASIS: Nelabai gerai jus suprantu. Kas yra „vaikų nusikalstamumas”? Nusikaltimai prieš vaikus? GYNĖJAS: Ne. Vaikų vykdomi nusikaltimai. KALTINAMASIS: Aš nesuprantu. Vaikai negali vykdyti nusikaltimų…” Hm, įdomu… O kokia pabaiga? „GYNĖJAS: Tikiuosi, man pavyko teismui pademonstruoti mano ginamojo naivumą, besiribojantį su buitiniu idiotizmu. Ginamasis kenkė valstybei, neturėdamas apie ją nė menkiausios nuovokos. Jam nežinomos tokios sąvokos, kaip vaikų nusikalstamumas, labdara, socialinė rūpyba…” Prokuroras nusišypsojo ir padėjo lapą. Aišku. Iš tiesų keistas derinys: matematika ir fizika savo malonumui, o elementarių dalykų nežino. Tikras keistuolis profesorius iš niekam tikusio romano.

Prokuroras peržiūrėjo dar keletą lapų. Nesuprantama, Makai, ko tu taip laikaisi įsikibęs tos patelės… kaip ten ją… Rada Gaal. Meilės ryšio tarp jūsų nėra, niekuo tujai neįsipareigojęs ir bendra tarp jūsų nėra nieko; kvailys kaltintojas visiškai be reikalo mėgina prikergti jai pogrindį… Vis dėlto atrodo, kad nuolat laikant ją taikiklyje galima priverkti tave daryti, ką tik panorėjus. Labai naudinga aplinkybė — mums, o tau — labai nepalanki… Ta-aip, iš visų tų duomenų matyti, kad tu, broliuk, esi savo žodžio vergas ir išvis nelankstus žmogus. Politinis veikėjas iš tavęs neišeitų. Ir nereikia… Hm, nuotraukos… Štai koks tu. Malonus veidas, labai, labai… Akys keistokos… Kurgi tave fotografavo? Teisiamųjų suole… Tik pažiūrėkite — jaunatviškas, žvalus, akys giedros, laikysena laisva. Ir kurgi tave išmokė taip grakščiai sėdėti ir išvis elgtis, juk teisiamųjų suolas — kaip mano fotelis, laisvai ant jo nepasėdėsi… Įdomus, įdomus žmogeliukas… Vis dėlto paistalai visa tai, ne esmė.

Prokuroras išniro iš užstalės ir pasivaikščiojo po kabinetą. Kažkas saldžiai kuteno smegenis, kažkas dirgino ir skatino… Kažką aš aptikau tame aplanke… kažką svarbaus… kažką itin svarbaus… Pankas? Taip, tai svarbu, nes Keliauninkas savąjį Fanką naudoja tik labai svarbiais, pačiais svarbiausiais atvejais. Bet Pankas — tik patvirtinimas, o kas svarbiausia? Kelnės… Nesąmonė… O! Taip taip taip. Šito aplanke nėra. Jis paėmė ausines.

— Kohai. Kaip ten buvo su sargybos užpuolimu?

— Prieš keturiolika parų, — tučtuojau sušlameno referentas, lyg skaitydamas iš anksto paruoštą tekstą, — aštuoniolika valandų trisdešimt trys minutės policijos mašinos, gabenusios teisiamuosius, bylos numeris 6981-84, iš teismo pastato į miesto kalėjimą, patyrė ginkluotą užpuolimą. Antpuolis atremtas, per susišaudymą vienas iš užpuolikų sunkiai sužeistas, mirė neatgavęs sąmonės. Lavonas neatpažintas. Užpuolimo byla nutraukta.

— Kieno darbas?

— Išsiaiškinti nepavyko.

— Kaip suprasti?

— Oficialusis pogrindis su tuo antpuoliu tikrai nesusijęs.

— Prielaidos?

— Gali būti, kad veikė kairiojo pogrindžio sparno atstovai, bandę išlaisvinti teisiamąjį Deką Pottu, pravarde Generolas. Dėkas Pottu — atsakingas ir patyręs vadavietės darbuotojas, žinoma apie glaudžius jo ryšius su kairiuoju sparnu…

Prokuroras numetė ausines. Ką gi, visai gali būti ir taip. Ir visai gali būti ne taip… Nagi, perversime dar kartą. Pietinis pasienis, kvailys rotmistras… Kelnės… Bėga su žmogumi ant pečių… Radioaktyvi, 77 vienetai… Reakcija į A-spinduliuotę… Cheminis poveikis nerviniams mazgams… Stop! Reakcija į A-spinduliuotę. „Reakcija į A-spinduliuotę — nulinė abiem prasmėmis”. Nulinė. Abiem prasmėmis. Prokuroras plaštaka prispaudė suplazdėjusią širdį. Idiotas! NULINĖ ABIEM PRASMĖMIS!

Jis vėl čiupo ausines.

— Kohai! Nedelsiant paruošti specialų kurjerį su apsauga. Atskirą vagoną į pietus… Ne! Manąjį elektromobilį. Massarakš! — Jis paskubomis subruko ranką į stalčių ir išjungė visus registruojančius aparatus. — Veikite!

Vis dar tebespausdamas kairiąją ranką prie širdies, prokuroras iš aplanko paėmė asmeninį blanką ir ėmė greitai, bet aiškiai rašyti: „Valstybinio masto svarba. Visiškai slaptai. Ypatingosios Pietų Apygardos generolui komendantui. Vykdyti skubiai ir besąlygiškai — su ypatinga asmenine atsakomybe. Nedelsiant perduoti šio dokumento įteikėjo globai perauklėjamąjį Maką Simą, bylos Nr. 6983. Nuo perdavimo momento nuteistąjį Maką Simą laikyti dingusiu be žinios, archyvuose turėti tai liudijančius atitinkamus dokumentus. Valstybės prokuroras…”

Jis pagriebė kitą blanką: „Įsakymas. Šiuo visiems karinės, civilinės ir geležinkelių administracijos valdininkams įsakau pateikėjui, ypatingajam valstybinės prokuratūros kurjeriui, ir jį lydinčiai apsaugai suteikti EKSTRA kategorijos pagalbą. Valstybės prokuroras…”

Paskui jis ištuštino stiklą, įsipylė dar ir jau lėtai, apgalvodamas kiekvieną žodį, pradėjo rašyti į trečią blanką: „Brangusis Keliauninke! Nutiko kvaila istorija. Kaip tik ką paaiškėjo, tave dominanti medžiaga dingo be žinios, kas dažnai pasitaiko pietų džiunglėse…”

KETVIRTA DALIS

KATORGININKAS

Tryliktas skyrius

Pirmas šūvis sugurino vikšrą, ir pirmąsyk per dvidešimt su viršum metų tai — nei gyvas, nei negyvas padaras — nuklydo nuo išdrembtų vėžių, išversdamas betono nuolaužas, įsigriovė į tankmę ir ėmė lėtai suktis aplinkui, plačia kakta traškindamas krūmus, stumdydamas nuo savęs tirtančius medžius, ir kai tai atkišo neaprėpiamą purviną pasturgalį su geležies lakštu, tabaluojančiu ant surūdijusių kniedžių, Zefas rūpestingai ir taikliai, kad, sergėk Dieve, nekliudytų katilo, suvarė fugasinį užtaisą į variklį — į raumenis, į sausgysles, į nervų sampynas, — ir tai aiktelėjo geležiniu balsu, iš jungčių išstūmė tumulą įkaitusių dūmų ir sustojo amžiams, bet nelabose šarvuotose gelmėse kažkas dar gyvavo, kažkokie išlikę nervai tebesiuntė beprasmius signalus, dar įsijungdavo ir tuojau išsijungdavo avarinės sistemos, šnypštė, tai spjaudėsi putomis, tai glebnai tebešiurpčiojo, vos vos gremžė žemę likusiu vikšru, o virš dvesiančio drakono grėsmingai ir drauge beprasmiškai kaip sutraiškytos vapsvos pilvas kilnojosi ir leidosi apsilaupęs grotuotas raketinio įrenginio vamzdis. Zefas kelias sekundes stebėjo agoniją, o paskui nusisuko ir patraukė į mišką, granatsvaidį vilkdamas už diržo. Maksimas ir Šernas nusekė iš paskos; jie išėjo į tykią laukymę, kurią Zefas veikiausiai buvo nusižiūrėjęs dar pakeliui šion pusėn, sugriuvo į žolę, ir Zefas pratarė: „Užrūkykim”.

Jis susuko suktinę vienarankiui, pridegė jam ir užsirūkė pats. Maksimas gulėjo, smakrą pasidėjęs ant rankų, ir pro retmiškį žiūrėjo, kaip miršta geležinis drakonas — gailiai čerška kažkuriais paskutiniais krumpliaračiais ir iš sudraskytų vidurių su švilpesiu leidžia radioaktyvių garų sroves.

– Štai taip ir tik taip, — pamokslautojo tonu pareiškė Zefas. — O jeigu darysi ne taip — ausis nurausiu.

— Kodėl? — paklausė Maksimas. — Aš norėjau jį sustabdyti.

— O todėl, — atsakė Zefas, — kad granata galėjo rikošetu kirsti į raketą, o tada būtume staigiai amžinu miegu užmigę.

— Aš taikiausi į vikšrą, — pasiteisino Maksimas.

— o reikia taikytis į pasturgalį, — pareiškė Zefas. Jis užsitraukė. — Ir iš viso, kol esi naujokas, niekur nelįsk pirmas. Nebent aš paprašyčiau. Supratai?

— Supratau, — atsakė Maksimas.

Visos tos Zefo subtilybės jo nedomino. Ir pats Zefas jį nelabai tedomino. Jį domino Šernas. Bet Šernas kaip visada abejingai tylėjo, rankos protezą pasidėjęs ant nuzulintos minų ieškiklio gaubšlės. Viskas buvo kaip visada. Ir viskas buvo ne taip, kaip norėjosi.

Kai prieš savaitę naujokus perauklėjamuosius išrikiavo prie barakų, Zefas priėjo tiesiai prie Maksimo ir pasiėmė jį į savo šimtas trisdešimt ketvirtąjį pionierių būrį. Maksimas apsidžiaugė. Jis iškart pažino tą ugniaspalvį barzdos kemsą bei'kvadratinę kresną figūrą, ir buvo malonu, kad jį patį pažino toje troškioje languotoje minioje, kur kiekvienam buvo nusispjaut į kiekvieną ir nė vienas niekam nerūpėjo. Be to, Maksimas turėjo rimtų priežasčių manyti, kad Zefas — buvęs žymus psichiatras Aliu Zefas, žmogus inteligentiškas ir išsilavinęs, ne kompanija pusiau kriminaliniam jovalui, kurio buvo prikimštas kalinių vagonas — pakliuvo čionai už politiką ir yra kaip nors susijęs su pogrindžiu. O kai Zefas parsivedė jį į baraką ir parodė į gultą šalia vienarankio Šerno, Maksimas jau pamanė, kad jo likimas čia galutinai susiklostė. Bet labai greitai suprato klydęs. Šernas kalbėtis nepageidavo. Jis išklausė skubotą, pašnibždomis išbertą Maksimo pasakojimą apie grupės lemtį, apie bokšto susprogdinimą, apie procesą, neaiškiai, žiovaudamas, suvapėjo: „Dar ne taip būna…” — nusisuko ir atsigulė. Maksimas pasijuto apgautas, o čia dar į gultą įsiropštė Zefas. „Tai bent prisirijau”, — gurgdamas ir riaugėdamas pranešė jis Maksimui ir be jokių intarpų, įžūliai, primit3rviai įkyriai kibo lupti iš Maksimo vardus ir slaptabučių adresus. Gal kadaise jis ir buvo žymus mokslininkas, išsilavinęs inteligentas, gal, ir net veikiausiai, buvo kažkaip susijęs su pogrindžiu, bet dabar atrodė kaip paprasčiausias apsirijęs provokatorius, iš dyko buvimo nutaręs prieš miegą apdoroti kvailą naujoką. Maksimas atsikratė jo gana sunkiai, o kai sotus ir patenkintas Zefas staiga užknarkė, dar ilgai gulėjo be miego prisimindamas, kiek jau kartųjį čia maustė žmonės ir aplinkybės.

Nervai jam visai pašlijo. Jis prisiminė procesą, šlykštų ir melagingą, visą surepetuotą iš anksto, paruoštą dar prieš grupei gaunant įsakymą pulti bokštą, ir kažkokio bjaurybės skundus raštu, niekšo, kuris apie grupę žinojo viską ir gal net buvo jos narys, ir filmą, antpuolio metu susuktą nuo bokšto, ir gėdą, kai ekrane atpažino save patį, iš automato pliekiantį į prožektorius… ne, į jupiterius, apšvietusius to baisaus spektaklio sceną… Aklinai užkimštame barake buvo šleikščiai tvanku, kandžiojosi parazitai, kliedėjo perauklėjamieji, o tolimajame kampe savadarbės žvakės šviesoje pliekė kortomis ir girgždančiais balsais vienas ant kito rėkė privilegijuotieji.

O kitą dieną apgavo Maksimą ir miškas. Čia nė žingsnio negalėjai žengti, kad neužeitum geležies: mirusios, kiaurai prarūdijusios geležies, kiekvieną minutę besigviešiančios pražudyti; slapčia krutančios, nusitaikiusios geležies; judančios geležies, aklai ir bukai ariančios kelių liekanas. Žemė ir žolė atsidavė rūdimis, įklonių dugne telkėsi radioaktyvios balos, paukščiai ne giedojo, o kimiai rėkavo, lyg priešmirtinio liūdesio apimti, žvėrių nebuvo, netvyrojo net miško tyla — tai dešinėje, tai kairėje bumbsėjo ir dundėjo sprogimai, tarp šakų tamsavo melsvos išdagos, o vėjo gūsiai atnešdavo susidėvėjusių variklių staugimą…

Taip ir slinko laikas: diena — naktis, diena — naktis. Dienąjie išeidavo į mišką, kuris ir buvo ne miškas, o nuo seno įtvirtintas rajonas. Jis buvo stačiai įdarytas automatine kovine įranga, savaeigėmis patrankomis, raketomis su vikšrais, ugniasvaidžiais, dujosvaidžiais, ir visa tai neišmirė daugiau nei per dvidešimt metų, visa tai tebepalaikė savo bergždžią mechaninę gyvastį, tebesitaikė, tebevėmė švinu, ugnimi, mirtimi, ir visa tai reikėjo sutraiškyti, išsprogdinti, užmušti ir šitaip išvalyti trasą naujų spinduliuotės bokštų statybai. Šernas naktimis vis dar tebetylėjo, o Zefas be paliovos kibo prie Maksimo su klausimais ir būdavo tai bukai tiesmukas, tai stebėtinai gudrus ir apsukrus. O dar buvo prastas maistas ir keistos perauklėjamųjų dainos, o kažkam gvardiečiai daužydavo veidą, o dukart per dieną barakuose ir miške visi raitydavosi nuo spindulinių smūgių, ir vėjyje supdavosi pakarti bėgliai…

Diena — naktis, diena — naktis…

— Kodėl norėjote jį sustabdyti? — staiga paklausė Šernas.

Maksimas skubiai atsisėdo. Tai buvo pirmasis vienarankio klausimas jam.

— Norėjau pasižiūrėti, kaip jis sukonstruotas.

— Bėgti susiruošėte?

Maksimas pašnairavo į Zefą ir atsiliepė:

— Na ne, ne tai. Vis dėlto tankas, kovinė mašina…

— O kam jums tankas? — paklausė Šernas. Jis kalbėjo taip, tarsi rudojo provokatoriaus čia nė būt nebūtų.

— Nežinau, — tųurmtelėjo Maksimas. — Apie tai dar reikia pagalvoti. Ar jų čia daug tokių?

— Daug, — įsiterpė rudasis provokatorius. — Ir tankų čia daug, ir kvailių taip pat visuomet pakako… — Jis nusižiovavo. — Kiek kartų jau bandė. Įsiropš, pasikrapštys, pasikrapštys ir mes. O vienas kvailys — toks kaip tu — ir išvis susisprogdino.

— Nieko, aš nesusisprogdinčiau, — šaltai atšovė Maksimas. — Ši mašina — ne iš sudėtingųų.

— O vis dėlto kam ji jums? — paklausė vienarankis. Jis rūkė, gulėdamas ant nugaros, suktinę laikydamas tarp dirbtinių pirštų. — Tarkime, jūs ją suderinsite. Kas toliau?

— Bandys prasiveržti tiltu,trumpai nusikvatojęs, pasakė Ze- fas.

— O kodėl ne? — paklausė Maksimas. Jis visiškai nesumojo, kaip elgtis. Tas rudasis, atrodo, vis dėlto ne provokatorius. Massarakš, ko jie staiga priskreto?

— Jūs nepasieksite tilto, — tarė vienarankis. — Jus trisdešimt tris kartus sušaudys. O jei net ir pasieksite, pamatysite, kad tiltas pakaltas.

— O jeigu upės dugnu?

— Upė radioaktyvi, — paaiškino Zefas ir nusispjovė. — Jeigu tai būtų žmoniška upė, nereikėtų jokių tankų. Plauk sau bet kur, krantai nesaugomi. — Jis dar kartą nusispjovė. — Na, bet tada būtų saugomi… Tad tu, jaunuoli, geriau nekelk dulkių. Pakliuvai čionai ilgam, stenkis prisitaikyti. Prisitaikysi — bus gerai. O jeigu neklausysi vyresniųjų, šiandien į)at gali išvysti Pasaulio Šviesą.

— Pabėgti nesunku, — tarė Maksimas. — Pabėgti galėčiau tiesiog tuojau pat…

— Tai bent! — susižavėjo Zefas.

— …o jeigu jūs nusiteikę ir toliau žaisti konspiraciją… — tęsė Maksimas, demonstrat3rviai kreipdamasis tik į Šerną, bet Zefas vėl jį pertraukė:

— Aš nusiteikęs įvykdyti šios dienos normą, — pareiškė jis atsikeldamas. — Kitaip mums šiandien neduos ėsti. Eime!

Jis krypuodamas nuėjo tarp medžių, o Maksimas paklausė vienarankio:

— Argi jis politinis?

Vienarankis staigiai žvilgtelėjo į Maksimą ir išbėrė:

— Ką jūs, kaip galima!

Jie nužingsniavo paskui Zefą, stengdamiesi eiti pėda pėdon. Maksimas žengė paskutinis.

— Tad už ką jis sėdi?

— Už tai, kad netinkamai perėjo gatvę, — atsakė vienarankis, ir Maksimui vėl dingo noras kalbėtis.

Jie nenuėjo nė šimto žingsnių, o Zefas jau sukomandavo: „Stok!” — ir prasidėjo darbas. „Gulk!” — sumaurojo Zefas. Vyrai pasliki griuvo ant žemės, storas medis priekyje pratisai girgždėdamas pasisuko, išstūmė iš savęs ilgą laibą pabūklo vamzdį, pakraipė jį į šalis, tarsi prisitaikydamas, paskui kažkas suzirzė, pasigirdo spragtelėjimas, ir iš juodų žiočių tingiai iššliaužė debesėlis geltonų dūmų. „Sušvinko”, — dalykiškai pareiškė Zefas ir nusipurtęs kelnes atsistojo pirmas. Medį su patranka jie išsprogdino. Paskui buvo minų laukas, paskui kalva-žabangos su nepašvinkusiu kulkosvaidžiu, kuris ilgai spaudė juos prie žemės tratėdamas taip, kad visas miškas aidėjo; paskui jie pakliuvo į tikras spygliuotos vielos džiungles, vos prasibrovė, o kai vis dėlto prasibrovė, į juos prapliupo šaudyti iš kažkur aukštai, visa kas aplinkui sproginėjo ir degė, Maksimas nieko nesuprato, vienarankis tylėdamas ramiai gulėjo veidu į žemę, o Zefas pliekė iš granatsvaidžio į dangų ir staiga suriko: „Bėgte, paskui mane!” — ir jie pasileido bėgti, o ten, kur jų tik ką būta, įsiplieskė gaisras. Zefas keikėsi klaikiausiais žodžiais, vienarankis krizeno, jie sulindo į gūdžią tankmę, tik staiga kažkas sušvilpė, sušniokštė, ir pro šakas ėmė tumulais virsti žalsvi šleikščiai dvokiančių dujų debesys, ir vėl reikėjo bėgti, brautis per krūmus, ir Zefas vėl keikėsi, o vienarankį skausmingai vimdė…

Galiausiai Zefas pailso ir paskelbė poilsį. Jie susikūrė laužą, ir Maksimas, kaip jauniausias, ėmėsi gaminti pietus — tame pačiame katiliuke virti sriubą iš konservų. Zefas ir vienarankis, murzini, nusibrozdinę, čia pat gulėjo ir rūkė. Šernas atrodė nusikamavęs, jis buvo jau senas, jam — sunkiausia.

— Protu nesuvokiama, — tarė Maksimas, — kaip mes įsigudrinome pralaimėti karą, turėdami tiek technikos vienam kvadratiniam metrui.

— O iš kur tu ištraukei, kad mes jį pralaimėjome? — tingiai paklausė Zefas.

— Negi laimėjome, — nustebo Maksimas. — Nugalėtojai taip negyvena.

– Šiuolaikiniame kare nugalėtojų nebūna, — pastebėjo vienarankis. — Jūs, žinoma, teisus. Karą mes pralaimėjome. Tą karą pralaimėjo visi. Laimėjo tik Nežinomi Tėvai.

— Nežinomiems Tėvams irgi ne pyragai, — atšovė Maksimas, maišydamas putrą.

— Taip, — rimtai ištarė Zefas. — Bemiegės naktys ir skausmingos godos apie savosios liaudies likimą… Pavargę ir geraširdžiai, viską matantys ir viską suprantantys… Massarakš, seniai jau laikraščių neskaičiau, pamiršau, kaip toliau…

— Ištikimi ir geraširdžiai, — pataisė vienarankis. — Pasiaukoję vardan progreso ir kovos su chaosu.

— Atpratau aš nuo tokių žodžių, — pasakė Zefas. — Čia, mūsuose, dažniau išgirsi „koserė” bei „knyslė”… Ei, vaikine, koks tavo…

— Maksimas.

— Taip, tikrai… Tu, Makai, maišyk, maišyk. Žiūrėk man, jeigu prisvils!

Maksimas maišė. O paskui Zefas pareiškė, kad metas jau, nebesą jėgų tverti. Sriubą jie suvalgė nepratardami nė žodžio. Maksimas jautė: kažkas pasikeitė, kažkas šiandien bus pasakyta. Bet po pietų vienarankis vėl prigulė ir užsižiūrėjo į dangų, o Zefas nesuprantamai burblendamas pasiėmė katiliuką ir kibo duonos žiaubere gremžti jo dugną. „Pašovus ką nors… — murmėjo jis. — Ėsti norisi, lyg būčiau ir neėdęs… tik apetitą tuščiai įerzinau…” Nejaukiai pasijutęs, Maksimas bandė užmegzti pokalbį apie medžioklę šiuose kraštuose, bet jo nė vienas nepalaikė. Vienarankis gulėjo užsimerkęs ir, atrodo, miegojo. Zefas iki galo išklausė Maksimo samprotavimus, suniurnėjo tik: „Kokia jau čia medžioklė, viskas užteršta, aktyvu…” — ir taip pat išsitiesė ant nugaros.

Maksimas atsidusp, paėmė katiliuką ir nužingsniavo prie netoliese čiurlenančio upelio. Jo vanduo buvo skaidrus, pažiūrėti tyras ir skanus, tad Maksimas panoro atsigerti ir pasisėmė rieškučias. Deja, plauti katiliuko čia nebuvo galima, o ir gerti nevertėjo: upelis buvo gerokai radioaktyvus. Maksimas atsitūpė, katiliuką pasidėjo šalia ir susimąstė.

Pirmiausia jis kažkodėl pagalvojo apie Radą, apie tai, kaip visuomet ji po valgio plaudavo indus ir nesileisdavo padedama nevykusiai pasiaiškinusi, esą tai — moteriškas darbas. Vaikinukas prisiminė, kad ji myli jį, ir pasijuto didžiuojąsis, nes iki šiol nė viena moteris jo nemylėjo. Maksimas iš visos širdies užsinorėjo pamatyti Radą ir čia pat visiškai nenuosekliai pamanė: kaip gerai, kad jos čia nėra. Čia bloga net patiems prasčiausiems vyrams, čionai reikėtų atvaryti kokius dvidešimt tūkstančių kiberkiemsargių, o gal tiesiog sutrinti į dulkes visus šiuos miškus su visu jų turiniu ir išauginti kitus, smagius arba tegul ir niūrius, bet švarius ir niūrius natūraliai.

Paskui jis prisiminė esąs ištremtas čionai visiems laikams ir nusistebėjo naivumu tų, kurie jį trėmė ir net neišreikalavo jokio pažado manydami, kad ims ir kiurksos jis čia savo noru ir dar padės jiems šiais miškais tiesti spinduliuotės bokštų liniją. Vagone kaliniai kalbėjo, kad miškai į pietus driekiasi šimtus kilometrų, o karinės technikos pasitaiko net dykumoje… Na ne, aš čia neužsibūsiu. Massarakš, dar vakar aš tuos bokštus varčiau, o šiandien valysiu jiems erdvę? Užteks jau man kvailysčių…

Šernas manimi netiki. Zefii jis tiki, o manimi — ne. O aš netikiu Zefu, ir, atrodo, be reikalo. Tikriausiai Šernui aš atrodau toks pat įkyrus ir įtartinas, koks man — Zefas… Na, gerai. Šernas manimi netiki, vadinasi, vėl esu vienas. Galima, aišku, viltis sutikti Generolą arba Kanopą, bet tikimybė pernelyg maža: kalbama, perauklėjamųjų daugiau nei milijonas, o erdvės — milžiniškos. Taip, geriau nesitikėti jų susitikti… Galima, aišku, pabandyti suburti grupę iš nepažįstamų, bet — massarakš! — reikia būti sąžiningam pačiam sau: aš tam netinku. Kol kas aš tam netinku. Pernelyg patiklus… Palūkėk, imkime ir vis dėlto suformuluokime užduotį. Ko aš noriu?

Keletą minučių jis aiškinosi užduotį. Išėjo štai kas: nuversti Nežinomus Tėvus; jeigu jie kariškiai, tegul tarnauja armijoje, o jeigu finansininkai — tegul imasi finansų, kad ir ką tai reikštų; suformuoti demokratinę vyriausybę — jis daugmaž nutuokė, kas yra demokratinė vyriausybė, ir net aiškiai žinojo, kad iš pradžių respublika bus buržuazinė demokratinė, — dėl to visos problemos neišnyks, tačiau bent jau bus galima įveikti neteisę ir nutraukti beprasmį lėšų švaistymą bokštams bei karinei parengčiai. Vis dėlto jis sąžiningai pripažino, kad gerai įsivaizduoja tik pirmąjį savosios programos punktą: tironijos panaikinimas. Kas bus toliau, nutuokė gana miglotai. Maža to, jis net nebuvo įsitikinęs, kad plačiosios liaudies masės parems šią jo idėją. Nežinomi Tėvai buvo akivaizdžiausi melagiai ir niekšai, bet kažkodėl neabejotinai populiarūs liaudyje. Gerai, nutarė jis. Taip toli į priekį nesižvalgysime. Apsistosime ties pirmuoju punktu ir pasižiūrėsime, kas yra tarp manęs ir storų Nežinomų Tėvų sprandų. Pirma, karinės pajėgos, puikiai išdresuota Gvardija ir armija, apie kurią žinau tik tiek, kad kažkur ten, kažkokioje bausmės kuopoje (keista sąvoka!) tarnauja mano Gajus. Antra — ir tai svarbiau — Nežinomi Tėvai yra anonimai. Kas jie, kur jų ieškoti? Iš kur atsiranda, kur būna, kaip jais tampama? Jis pabandė prisiminti, kaip būdavo Žemėje revoliucijų ir diktatūrų epochoje… Massarakš! Prisimenu tik pagrindines datas, pačias svarbiausias pavardes, bendriausią jėgų išsidėstymą, o man reikia smulkmenų, analogijii, precedentų… Štai, pavyzdžiui, fašizmas. Kas ten vyko? Prisimenu, buvo šlykštu apie tai skaityti ir klausytis. Buvo kažkoks Hilmeris, bjaurus kaip voras kraugerys… Palūkėk, vadinasi, tai jau buvo ne anoniminė vyriausybė… Mm-taip, nedaug aš prisimenu. Bet juk tai dėjosi šitaip seniai ir buvo šitaip bjauru, ir kas galėjo pamanyti, kad pakliūsiu į tokią kebeknę? Čionai reikėtų siųsti dėdes iš Galaktinio saugumo arba iš Eksperimentinės istorijos instituto — jie akimirksniu išsiaiškintų, kas ir kaip čia dedasi. Gal pabandžius sukonstruoti siųstuvą?.. Jis liūdnai nusijuokė, prisiminė, kad sykį jau galvojo apie siųstuvą — tame pat rajone, kažkur visai netoli nuo čia… Ne, matyt, teks kliautis tik savimi. Gerai. Prieš armiją yra tik vienas ginklas — armija. Prieš anonimus ir paslaptis — žvalgyba. Labai viskas paprasta…

Šiaip ar taip, iš čia reikia sprukti. Aš, žinoma, pamėginsiu sutelkti kokią nors grupę, bet jeigu nepavyks, spruksiu vienas… Ir būtinai reikia tanko. Ginklų čia — šimtui armijų… tiesa, apsilamdę per dvidešimt metų, o dar automatiniai, bet reikia pabandyti juos pritaikyti… Nejau Šernas taip ir nepatikės manimi? — pagalvojo jis kone beviltiškai, čiupo katiliuką ir nuskubėjo atgal prie laužo.

Zefas ir Šernas nemiegojo, jie gulėjo suglaudę galvas ir dėl kažko tyliai, bet karštai ginčijosi. Pastebėjęs Maksimą, Zefas skubiai ištarė: „Gana!” — ir atsistojo. Atkišęs savo rudąjį kelmą ir išsproginęs akis, subaubė:

— Kur tave nešioja, massarakš! Kas leido pasišalinti? Dirbti reikia, nes kitaip neduos paėsti, trisdešimt triskart massarakš!

Ir staiga Maksimas įtūžo. Rodos, pirmą kartą gyvenime jis iš visos gerklės aprėkė žmogų:

— Kad jus kur kipšas nujotų, Zefai! Ar galite pagalvoti apie ką nors kitą, o ne ėdalą? Kiaurą dieną tik ir girdžiu iš jūsų: ėsti, ėsti, ėsti! Galite suėsti mano konservus, jei tokios kančios!..

Jis tėškė žemėn katiliuką ir griebęs kuprinę suskato brukti rankas tarp diržų. Zefas, nuo akustinio smūgio net pritūpęs, apstulbintas žiūrėjo į jį, ugniaspalviame barzdos krūme žiojėjo juodi žabtai. Paskui jie užsivėrė, pasigirdo kliuksėjimas, šnarpštimas, ir Zefas užsikvatojo taip, kad skardeno visas miškas. Vienarankis antrino Zefui, bet tai tik buvo matyti ir visai nebuvo girdėti. Maksimas neištvėrė ir, kiek sutrikęs, taip pat prajuko. Jam buvo nejauku savo šiurkštumo.

— Massarakš, — pagaliau sugergždė Zefas. — Tai bent balsiokas!.. Ne, bičiuli, — kreipėsi jis į Šerną, — tu mano žodžius įsidėmėk. Beje, sakiau: gana… Kylame! — užbaubė jis. — Pirmyn, jei norite… hm… šįvakar paėsti.

Ir viskas. Parėkavo, pasijuokė, surimtėjo ir nužingsniavo toliau — rizikuoti gyvybe vardan Nežinomų Tėvų. Maksimas įnirtingai nukenksmindavo minas, laužė iš lizdų dvigubus kulkosvaidžius, nusukinėjo iš atvirų angų šmėksančių zenitinių raketų kovines galvutes; vėl plaikstėsi ugnis, tvyrojo smarvė, šnypšdamos sroveno ašarinės dujos, bjauriai dvokė yranti gyvūnų, suvarpytų automatais, maita. Jie dar labiau išsipurvino, dar labiau niršo, dar labiau nusibrozdino, Zefas gargė Maksimui: „Pirmyn, pirmyn! Nori ėsti — varyk pirmyn!” — o vienarankis Šernas galutinai išseko ir vos vilkosi, atsilikęs toli užnugaryje, pasiramsčiuodamas savuoju minų ieškikliu lyg kriukiu…

Per tas valandas Zefas galutinai įgriso Maksimui; šis net apsidžiaugė, kai rudabarzdis staiga kauktelėjo ir triukšmingai prasmego į žemę. Maksimas, purvina rankove braukdamas prakaitą nuo purvinos kaktos, neskubėdamas priėjo ir sustojo ant žolės slepiamo tamsaus siauro plyšio krašto. Plyšys buvo gilus, neperregimas, iš jo dvelkė šalčiu ir drėgme, nieko nematyti, girdėti tik kažkoks gurgždesys, plerpimas ir nesuprantami keiksmai. Prišlubčiojo Šernas, taip pat pažvelgė į plyšį ir paklausė Maksimo: „Jis ten? Ką ten veikia?”

— Zefai! — pasilenkęs šūktelėjo Maksimas. — Kur jūs, Zefai!

Iš plyšio gaudžiai ataidėjo:

— Leiskitės čionai! Šokite, čia minkšta…

Maksimas pažvelgė į vienarankį. Šis papurtė galvą.

— Tik ne aš, — atsisakė. — Šokite, paskui aš jums nuleisiu virvę.

— Kas čia? — staiga suriko apačioje Zefas. — Šausiu, massarakš!

Maksimas nuleido kojas į plyšį, atsistūmė ir šoko. Beveik iš karto iki kelių nugrimzdo į purią masę ir atsisėdo. Zefas buvo kažkur čia pat. Maksimas užsimerkė ir kelias sekundes sėdėjo, pratindamasis prie tamsos.

— Eikš čionai, Makai, čia kažkas yra, — sugaudė Zefo balsas. — Šerne! — šūktelėjo. — Šok!

Šernas atsakė esąs pavargęs it šuo ir verčiau mielai sau pasėdėsiąs viršuje.

— Kaip nori, — pasakė Zefas. — Bet man atrodo, tai — Tvirtovė. Paskui gailėsies…

Vienarankis kažką neaiškiai atsakė, atrodo, jį vėl pykino, ir

Tvirtovė jam nerūpėjo. Maksimas atsimerkė ir apsidairė. Jis sėdėjo ant žemių krūvos vidury ilgo koridoriaus šiurkščiomis cementinėmis sienomis. Skylė lubose buvo gal vėdinimo anga, o gal pradauža. Zefas stovėjo už kokių dvidešimties žingsnių ir, pasišviesdamas žibintuvėliu, taip pat žvalgėsi.

— Kas tai? — paklausė Maksimas.

— Iš kur galiu žinoti? — vaidingai atsiliepė Zefas. — Gal kokia slėptuvė. O gal iš tiesų Tvirtovė. Žinai, kas yra Tvirtovė?

— Ne, — pratarė,Maksimas ir nušliaužė nuo krūvos.

— Nežinai… — atsajai nutęsė Zefas. Jis vis dairėsi, žibintuvėlio spinduliu šmaižiodamas sienomis. — Tai ką tu žinai… Massarakš, — pridūrė. — Tik ką čia kažkas buvo…

– Žmogus? — paklausė Maksimas.

— Nežinau, — atsakė Zefas. — Nusėlino pasieniu ir dingo… O Tvirtovė, bičiuli, tai toks dalykėlis, kad visus savo darbus galėtume užbaigti per vieną dieną… Aha, pėdsakai…

Jis atsitūpė. Maksimas atsitūpė šalia ir išvydo dulkėse palei sieną virtinę atspaudų.

— Keisti pėdsakai, — nustebo jis.

— Taip, bičiuli, — dairydamasis pritarė Zefas. — Aš tokių pėdsakų dar nesu matęs.

— Lyg kas būtų ėjęs kumščiais, — tarė Maksimas. Jis sugniaužė kumštį ir paliko atspaudą šalia pėdsako.

— Panašu, — pagarjiai pripažino Zefas. Jis pašvietė koridoriaus gilumon. Ten kažkas blausiai mirgėjo, atmušdamas šviesą — posūkis ar aklavietė. — Nueikime, pasižiūrėsime? — pasiūlė jis.

— Tyliau, — pratarė Maksimas. — Tylėkite ir nejudėkite.

Požemyje tvyrojo vatinė drėgna tyla, bet koridorius nebuvo negyvas. Ten, priekyje, kažkas — Maksimas negalėjo tiksliai nustatyti, kur ir ar toli — stovėjo prigludęs prie sienos, kažkas nedidelis, skleidžiąs silpną ir nepažįstamą kvapą, stebįs juos ir nepatenkintas tuo, kad jie čia. Tai buvo kažkas visiškai nežinoma ir to kažko ketinimai buvo sunkiai pajuntami.

— Ar mums būtina eiti? — paklausė Maksimas.

— Norėtųsi, — atsakė Zefas.

— Kodėl?

— Reikia pasižiūrėti, gal vis dėlto tai — Tvirtovė… Jeigu Surastume Tvirtovę, tuomet, mano drauge, viskas būtų kitaip. Aš Tvirtove netikiu, bet jei jau kalbama — ką gali žinoti… Gal ne visi ir meluoja…

— Ten kažkas yra, — pasakė Maksimas. — Aš nesuprantu — kas.

— Tikrai? Hm… Jeigu tai Tvirtovė, tuomet čia, pasak legendos, gyvena arba įgulos likučiai, arba… jie, supranti, tūno čia ir nežino, kad karas baigėsi, jie, supranti, per patį karo įkarštį pasiskelbė esą neutralūs, užsirakino ir pažadėjo susprogdinsią visą žemyną, jei kas nors pas juos brausis…

— O galėtų?

— Jeigu tai — Tvirtovė, tuomet jie bet ką galėtų… Ta-aip… Juk viršuje nuolat sproginėja, šaudo… Visai gali būti, kad jie mano, jog karas dar nesibaigė… Jiems vadovavo kažkoks princas ar hercogas, būtų gerai su juo susitikti ir pasikalbėti.

Maksimas įsiklausė.

— Ne, — ištarė jis užtikrintai. — Nėra ten nei princo, nei hercogo. Ten kažkoks žvėris ar kas… Ne, ne žvėris… Arba?

— Kas — arba?

— Jūs pasakėte: arba įgulos likučiai, arba?..

— Aa… Na, tai paistalai, bobų pasakos… Eime, pažiūrėsime.

Zefas užtaisė granatsvaidį, užsikėlė ant peties ir pasišviesdamas žibintuvėliu žengė pirmyn. Maksimas nuėjo šalia jo. Kelias minutes jie dūlino koridoriumi, paskui atsidūrė priešais sieną ir pasuko dešinėn.

— Jūs keliate per daug triukšmo, — pasakė Maksimas. — Ten kažkas dedasi, o jūs taip šniokštuojate…

— Tai ką — man išvis nekvėpuoti? — tuoj pat pasišiaušė Zefas.

— Ir jūsų žibintuvėlis man trukdo, — pridūrė Maksimas.

— Kaip suprasti — trukdo? Tamsu…

— Tamsoje aš matau, — paaiškino Maksimas, — o štai per jūsų žibintuvėlį nieko neįžiūriu… Gal geriau aš paėjėsiu toliau, o jūs pasilikite. Antraip nieko ir neišsiaiškinsime.

— N-na, kaip nori… — pratarė Zefas neįprastai silpnu balsu.

Maksimas vėl užsimerkė, pailsėjo nuo netikros šviesos, susilenkė ir nuėjo palei sieną, stengdamasis nekelti nė garselio. Nežinomasis buvo kažkur netoliese, ir Maksimas artėjo prie jo sulig kiekvienu žingsniu. Koridorius atrodė begalinis. Dešinėje pusėje apsireiškė durys, visos jos buvo geležinės ir visos užrakintos. Koridoriumi traukė silpnas skersvėjis. Oras buvo drėgnokas, pritvinkęs pelėsių ir to, nežinomojo, gyvo ir šilto, kvapo. Už nugaros atsargiai šliumpino Zefas, jam buvo nejauku, bijojo atsilikti. Pajutęs tai, Maksimas patyliukais prajuko. Jo dėmesys nuloypo tik sekundei, ir šios pakako, kad nežinomasis priekyje išnyktų. Maksimas suglumęs sustojo. Nežinomasis ką tik buvo priekyje, visai čia pat, paskui akimirksniu tarsi ištirpo ore ir lygiai taip pat akimirksniu atsirado už nugaros, irgi visai čia pat.

— Zefai! — pašaukė Maksimas.

— Taip! — aidžiai atsiliepė rudabarzdis.

Maksimas įsivaizdavo, kaip nežinomasis stovi tarp jų ir sukioja galvą balsų kryptimi.

— Jis tarp mūsii, — pasakė Maksimas. — Nesumanykite šauti.

— Gerai, — atsiliepė Zefas patylėjęs. — Nė velnio nematyti, — pranešė jis. — Kaip jis atrodo?

— Nežinau, — atsakė Maksimas. — Minkštas.

— Gyvūnas?

— Nepanašu, — tarė Maksimas.

— Juk sakei, kad matai tamsoje.

— Aš ne akimis matau, — pasakė Maksimas. — Patylėkite.

— Ne akimis… — suniurzgė Zefas ir nutyko.

Nežinomasis pastovėjo, kirto koridorių, dingo ir po kurio laiko vėl atsirado priekyje. Jam irgi smalsu, pamanė Maksimas. Jis labai stengėsi išspausti iš savęs simpatiją tai būtybei, tačiau kažkas trukdė — matyt, nemalonus nežvėries intelekto ir pusiaužvėries išvaizdos derinys. Jis vėl nužingsniavo pirmyn. Nežinomasis traukėsi, laikydamasis vienodo atstumo.

— Kaip sekasi? — paklausė Zefas.

— Vis tas pat, — atsakė Maksimas. — Gal jis mus kur nors veda arba vilioja.

— Ar įveiksime? — paklausė Zefas.

— Jis neketina pulti, — tarė Maksimas. — Jam pačiam įdomu.

Jis nutilo, nes nežinomasis vėl dingo, o Maksimas tučtuojau pajuto, kad koridorius baigėsi. Čia buvo didelė patalpa. Ir vis dėlto pernelyg ankšta. Maksimas beveik nieko nematė. Jis jautė čia esant metalo, stiklo, vos vos dvelkė rūdimis, tekėjo aukštos įtampos srovė. Kelias sekundes Maksimas stovėjo nekrustelėdamas, paskui išsiaiškinęs, kur jungiklis, ištiesė ranką į jį, tik staiga vėl atsirado nežinomasis. Ir ne vienas. Su juo buvo ir kitas, panašus, bet ne lygiai toks pat. Jie stovėjo prie tos pačios sienos, kur ir Maksimas, šis jautė jų kvėpavimą — tankų ir drėgną. Maksimas apmirė tikėdamasis, kad čionykščiai prieis arčiau, bet jie nesiartino, ir tuomet jis, kiek tik įmanoma susiaurinęs vyzdžius, spustelėjo jungiklį.

Matyt, elektros grandinėje kažkas buvo sugedę — lempos plykstelėjo tik sekundės daliai, kažkur traškėdami perdegė saugikliai, ir šviesa vėl užgeso, bet Maksimas spėjo pastebėti, kad nežinomieji padarai buvo nedideli, maždaug sulig stambiu šimim, stovėjo keturiomis, apžėlę tamsiu kailiu, o jų galvos — didelės ir sunkios. Jų akių Maksimas įžiūrėti nespėjo. Būtybės akimirksniu išnyko, tarsi nė būt nebuvusios.

— Kas ten pas tave? — sunerimęs paklausė Zefas. — Kažkoks žybsnis?

— Buvau įjungęs šviesą, — atsiliepė Maksimas. — Eikite čionai.

— O kur tas? Tu jį matei?

— Beveik ne. Vis dėlto panašūs į gyvūnus. Kaip šunys su didelėmis galvomis…

Sienomis ėmė šokčioti žibintuvėlio atšvaitai. Zefas kalbėjo eidamas:

— A, šunys… Žinau, tokie gyvena čia, miške. Tiesa, gyvų niekada nemačiau, bet nušautus — daug kartų…

— Ne, — abejodamas tarstelėjo Maksimas. — Vis dėlto jie ne gyvūnai.

— Gyvūnai, gjrvūnai, — paprieštaravo Zefas. Jo balsas net gaudė po aukštu skliautu. — Be reikalo mes su tavimi persigandome. Jau pamaniau, kad vampyrai… Massarakš! Bet juk tai Tvirtovė!

Jis sustojo vidury patalpos, spinduliu naršydamas sienas, ciferblatų eiles, skirstomąsias plokštes. Žėrėjo stiklas, nikelis, bolavo išblukusi plastmasė.

— Na, sveikinu, Makai. Vis dėlto mes su tavimi ją suradome. Be reikalo netikėjau. Be reikalo… O čia dabar kas? Aha… Elektroninės smegenys, ir visur srovė. Ak, velniai griebtų, kad taip Kalvį čionai… Klausyk, o tu apie tuos dalykus nieko neišmanai?

— Apie kokius būtent? — paklausė Maksimas prieidamas.

– Štai, apie visą šitą mechaniką… Juk tai valdymo pultas! Jei jame susigaudytume — visas kraštas būtų mūsų! Visa ta technika viršuje valdoma iš čia! Ak, kad taip susigaudžius, massarakš!..

Maksimas paėmė iš jo žibintuvėlį, padėjo taip, kad šviesa pasklistų po visą patalpą, ir apsižvalgė. Visur slūgsojo dulkės, slūgsojo jau daugelį metų, o kampe ant stalo, ant patiesto sudūlėjusio popieriaus, buvo padėta juodai priterliota lėkštė, o šalia jos — šakutė. Maksimas praėjo palei pultus, palietė pagalbines skales, pabandė įjungti elektroninę mašiną, sugriebė už kažkokio jungiklio — rankenėlė liko jo delne…

— Vargu, — pagaliau tarė. — Vargu ar iš čia galima valdyti ką nors ypatinga. Pirma, viskas čia pernelyg paprasta — greičiausiai tai — arba stebėjimo stotis, arba viena iš kontrolinių pastočių… čia viskas pritaikyta kažkokioms pagalbinėms ftinkcijoms… ir mašina silpna, neužtektų galios net dešimčiai tankų valdyti… O ir subyrėję viskas, net prisiliesti neįmanoma. Tiesa, srovės esama, bet įtampa žemiau normos, katilas turbūt visai užsikimšęs… Ne, Zefai, viskas ne taip paprasta, kaip jums atrodo.

Staiga jis pastebėjo iš sienos kyšančius ilgus vamzdelius, sujungtus guminiu apsauginiu skydeliu, prisitraukė aliuminio kėdę, atsisėdo ir pakišo veidą po skydeliu. Jo nuostabai, optika buvo puikiausiai išsilaikiusi, bet dar labiau Maksimą nustebino tai, ką jis išvydo. Akiratyje driekėsi visiškai nepažįstamas kraštovaizdis: baltai geltona dykuma, smėlio kopos, kažkokio metalinio įrenginio karkasas… Ten pūtė stiprus vėjas, kopomis vinguriavo smėlio srovelės, miglotas horizontas taure rietėsi aukštyn.

— Pasižiūrėkite, — pasiūlė jis Zefui. — Kur tai yra?

Zefas atrėmė granatsvaidį į pultą, priėjo ir pasižiūrėjo.

— Keista, — pratarė patylėjęs. — Tai dykuma. Nuo mūsų, mano drauge, kokie keturi šimtai kilometrų… — Jis pasitraukė nuo okuliarų ir pažvelgė į Maksimą. — Kiekgi jėgų jie čia išeikvojo, niekšai… O kokia nauda? Štai vėjas smėlynais vaikštinėja, o koks kraštas čia buvo!.. Prieš karą, kai buvau berniūkštis, mane dar buvo į kurortą nusivežę… — Jis atsistojo. — Eime velniop iš čia, — karčiai numykė jis ir pasiėmė žibintuvėlį. — Mes su tavimi čia nieko nesuprasime. Teks laukti, kol Kalvį pastvers ir pasodins… Tik jo nepasodins, o sušaudys tikriausiai… Na, eime?

— Taip, — atsiliepė Maksimas. Jis apžiūrinėjo keistus pėdsakus ant grindų. — Štai šitai mane kur kas labiau domina, — pareiškė jis.

— O be reikalo, — atsiliepė Zefas. — Čia turbūt daug visokių žvėrių bėginėja…

Jis užsimetė ant nugaros granatsvaidį ir patraukė prie išėjimo iš salės. Maksimas, sukiodamasis pažiūrėti į pėdsakus, nuėjo iš paskos.

– Ėsti norisi, — burbtelėjo Zefas.

Jie nužingsniavo koridoriumi. Maksimas pasiūlė išlaužti vienerias duris, bet, Zefo nuomone, nevertėjo.

— Tokiais dalykais reikia užsiimti rimtai, — paaiškino jis. — Kuriam galui laiką gaišti, mes dar normos neįvykdėme, o čionai reikia ateiti su išmanančiu žmogumi…

— Jumis dėtas, — paprieštaravo Maksimas, — aš iš tos jūsų Tvirtovės kažin ko nesitikėčiau. Pirma, čia viskas perpuvę, antra, ji jau užimta.

— Kieno gi? Ak, tu vėl apie šunis?.. Ir tu ten pat suki. Anie apie vampyrus mala, o tu…

Zefas nutilo. Koridoriumi nuskambėjo gomurinis šauksmas, daugybę kartų aidu atsimušė nuo sienų ir nutyko. Ir iškart iš kažkur toli atsišaukė kitas toks pat balsas. Tai buvo labai pažįstami garsai, bet Maksimas niekaip negalėjo atsiminti, kur juos girdėjo.

— Tai štai kas šaukia naktimis! — nustebo Zefas. — O mes manėme — paukščiai…

— Keistas riksmas, — pratarė Maksimas.

— Ar keistas — nežinau, — paprieštaravo Zefas. — Bet baisokas. Naktį kai ims šūkauti po visą mišką — širdis į kulnus ritasi. Kiek apie tuos riksmus pasakų sekama… Buvo vienas kriminalinis, tai štai jis gyrėsi tą kalbą mokąs. Versdavo.

— Ir ką jis išversdavo? — paklausė Maksimas.

— A, paistalai. Kokia jau ten kalba…

— O kur tas kriminalinis?

— Ogi suvalgė jį, — atsakė Zefas. — Dirbo statybose, grupė miške pasiklydo, vailai praalko ir… pats supranti…

Jie pasuko kairėn, ir toli priekyje išvydo murzinai blausią šviesos dėmę. Zefas išjungė žibintuvėlį ir įsidėjo į kišenę. Dabar jis ėjo priekyje ir, kai staigiai sustojo, Maksimas vos neužlėkė ant jo.

— Massarakš, — sumurmėjo Zefas.

Skersai koridorių ant grindų gulėjo žmogaus griaučiai.

Zefas nusikabino nuo peties granatsvaidį ir apsidairė.

– Šitų čia nebuvo, — suburbleno jis.

— Taip, — pritarė Maksimas. — Juos tik ką paguldė.

Už nugarų, požemio gelmėje, staiga pratrūko ištisas pratisų gomurinių klyksmų choras. Klyksmai susiliejo su aidu, atrodė, kad spiegia tūkstantis gerklių ir visos plėšosi choru, lyg tartų kažkokį keistą žodį iš keturių skiemenų. Maksimas tarėsi išgirdęs patyčią, iššūkį, pašaipą. Paskui choras nutilo taip pat staiga, kaip ir pratrūkęs. Zefas triukšmingai atsikvėpė ir nuleido granatsvaidį. Maksimas vėl pažvelgė į griaučius.

— Man atrodo, tai užuomina, — pratarė jis.

— Ir man taip atrodo, — suniurnėjo Zefas. — Eime greičiau.

Jie sparčiai nužingsniavo iki ten, kur lubose žiojėjo pralauža, užsilipo ant žemių krūvos ir viršuje išvydo sunerimusio Šerno veidą. Šernas gulėjo krūtine prisispaudęs prie pralaužos krašto, nuleidęs žemyn virvę su kilpa gale.

— Kaip jūs ten? — paklausė. — Ar jūs šaukėte?

— Tuojau papasakosime, — tarė Zefas. — Virvę pritvirtinai?

Jie užsiropštė į viršų, Zefas susuko sau ir vienarankiui po suktinę, užsirukė ir kurį laiką tylėjo, matyt, bandydamas susiformuoti kažkokią nuomonę apie tai, kas nutiko.

— Gerai jau, — pagaliau prabilo. — Trumpai — atsitiko štai kas. Tai — Tvirtovė. Ten yra pultai, smegenys ir visa kita. Viskas apverktinos būklės, bet energija yra, ir naudos mes išlupsime, reikia tik surasti išmanančių žmonių… Toliau. — Jis užsitraukė ir, plačiai išsižiojęs, išleido tumulą dūmų — visai kaip sugedęs dujosvaidis. — Toliau. Sprendžiant iš visko, ten gyvena šunys. Prisimeni, aš tau pasakojau? Tokie šunys — galvos kaip meškų. Šaukė jie… o kai pagalvoji, tai gal ir ne jie, nes, matai… kaip tau pasakyti… kol mes su Maku ten slankiojome, kažkas koridoriuje patiesė žmogaus skeletą. Štai ir viskas.

Vienarankis pasižiūrėjo į jį, paskui į Maksimą.

— Mutantai? — paklausė.

— Galbūt, — tarė Zefas. — Aš išvis nieko nemačiau, o Makas sako, kad matė šunis… tik ne akimis. Kuo ten juos matei, Makai?

— Akimis aš juos taip pat mačiau, — atsiliepė Maksimas. — Ir, beje, noriu pridurti, kad daugiau nieko, be tų jūsų šunų, ten nebuvo. Aš žinočiau. Ir tie jūsų šimys — ne tai, kuo juos laikote. Jie — ne žvėrys.

Šernas nieko nepaęakė. Atsistojo, susuko virvę, pasikabino ją prie diržo ir vėl atsisėdo šalia Zefo.

— Kipšas žino, — sumurmėjo Zefas. — Gal ir ne žvėrys… Čia visko gali būti. Čia mūsų Pietūs…

— O gal tie šunys ir yra mutantai? — paklausė Maksimas.

— Ne, — atsakė Zefas. — Mutantai — tiesiog smarkiai apsigimę žmonės. Ir pačių paprasčiausių žmonių vaikai. Mutantai. Žinai, kas tai yra?

– Žinau, — pasakė Maksimas. — Bet svarbiausia — kokį lygį gali pasiekti mutacija.

Visi trys nugrimzdę apmąstymuose patylėjo. Paskui Zefas prabilo:

— Na, jei jau tu toks išsilavinęs, pakaks plepėti. Kylame! — Jis atsistojo. — Nebedaug mums liko, bet laikas spaudžia. O ėsti kaip norisi… — jis mirktelėjo Maksimui, — …tiesiog patologiškai. Tu žinai, ką reiškia „patologiškai”?

Maksimas atsakė žinąs, ir jie nuėjo.

Buvo likę išvalyti pietvakarinį kvadrato ketvirtį, bet nieko jie nevalė. Kažkada čia tikriausiai sprogo kažkas itin galinga. Iš senojo miško liko tik apipuvę išvartyti kamienai bei apdegę kelmai, nurėžti lyg skustuvu, ir jau stiebėsi jaunas retas miškelis. Dirva buvo pajuodusi, apanglijusi ir snigte apsnigusi rūdimis. Po tokio sprogimo jokios technikos negalėjo likti, ir Maksimas suprato, kad Zefas čia juos atsivedė ne dirbti.

Jų pasitikti iš krūmų išniro apžėlęs žmogus nešvaria kalinio rudine. Maksimas j į pažino: pirmasis jo sutiktas aborigenas, senas Zefo porininkas, indas su pasauliniu sielvartu.

— Palaukite, — tarė Šernas, — aš su juo pasikalbėsiu.

Zefas liepė Maksimui atsisėsti, kur stovi, įsitaisė pats ir kibo persivynioti autus, dudendamas į barzdą kriminalinį romansą „Berniukas aš smarkus, aš priemiesty garsėju”. Šernas priėjo prie indo su sielvartu, ir juodu, pasitraukę už krūmų, ėmė šnibždėtis. Maksimas puikiausiai juos girdėjo, bet suprasti nesuprato nieko, nes jie kalbėjo kažkokiu žargonu ir jis išskyrė tik keletą sykių pakartotą žodį „paštas”. Greitai jis liovėsi klausęsis. Jautėsi išvargęs, purvinas, šiandien buvo pernelyg daug beprasmio darbo, beprasmės nervinės įtampos, pernelyg ilgai šiandien jis kvėpavo visokia bjaurastim ir susiurbė pernelyg daug rentgeno spindulių. Ir vėl per visą dieną nenuveikta nieko tikro, nieko reikalingo, ir jis labai nenorėjo grįžti į baraką.

Paskui sielvarto indas išnyko, o Šernas grįžo, atsisėdo priešais Maksimą ant kelmo ir pasakė:

— Na, imkime ir pasikalbėkime.

— Viskas gerai? — paklausė Zefas.

— Taip, — atsakė Šernas.

— Aš juk tau sakiau, — tarė Zefas, apžiūrinėdamas autą prieš šviesą. — Tokius aš užuodžiu.

— Tai štai, Makai, — pasakė Šernas. — Mes jus patikrinome, kiek tai įmanoma mūsų aplinkybėmis. Generolas už jus laiduoja. Nuo šios dienos jūs klausysite mano įsakymų.

— Labai džiaugiuosi, — tarstelėjo Maksimas, kreivai šypsodamasis. Jis norėjo pasakyti: „O juk už jus Generolas man nelaidavo”, — bet tik pridūrė: — Klausau jūsų.

— Generolas praneša, kad jūs nebijote radiacijos ir spinduliuotuvų. Tai tiesa?

— Taip.

— Vadinasi, jūs bet kuriuo metu galite perplaukti Žydrąją Gyvatę, ir tai jums nepakenks?

— Jau sakiau, kad galiu pabėgti iš čia nors tuojau pat”

— Mums nereikia, kad pabėgtumėte… Vadinasi, kiek suprantu, ir patrulinės mašinos jums nebaisios?

— Turite omenyje kilnojamus spinduliuotuvus? Ne, jų nebijau.

— Labai gerai, — pasakė Šernas. — Tuomet jūsų užduotis artimiausiam laikotarpiui visiškai aiški. Būsite ryšininkas. Kai įsakysiu, perplauksite upę ir iš artimiausio pašto skyriaus pasiųsite telegramas, kurias aš jums duosiu. Aišku?

— Tai man aišku, — lėtai pratarė Maksimas. — Neaišku kas kita…

Šernas žiūrėjo į jį nemirksėdamas — perkąrąs, išsišovusiomis gyslomis, suluošintas senis, šaltas ir negailestingas karys, karys jau keturiasdešimt metų, o gal net nuo vystyklų — karys, pasaulio, kuriartie žmogaus gyvybės vertė lygi nuliui, šiurpus ir siaubingas kūrinys, nežinantis nieko, išskyrus kovą, — ir jo įdėmiose primerktose akyse Maksimas it knygoje skaitė savąjį kelerių artimiausių metų likimą.

— Taip? — tarstelėjo Šernas.

— Imkime ir iš karto susitarkime, — tvirtai pareiškė Maksimas. — Aš ttepageidauju veikti aklai. Neketinu imtis reikalų, kurie, mano nuomone, yra absurdiški ir nereikalingi.

— Pavyzdžiui? — ištarė Šernas.

— Aš žinau, kas yra disciplina. Ir žinau, kad be disciplinos visas jūsų darbas nieko bevertas. Bet manau, kad disciplina turi būti protinga, pavaldinys turi būti įsitikinęs, kad įsakymas — protingas. Jūs įsakote man būti ryšininku. Aš pasiruošęs būti ryšininku, aš esu tinkamas rimtesniems darbams, bet, jeigu reikia, būsiu ryšininku. Tačiau privalau žinoti, kad telegramos, kurias siunčiu, netaps ir šiaip jau nelaimingų žmonių beprasmės žūties priežastimi…

Zefas jau buvo bekeliąs savo rudį kelmą, bet Šernas ir Maksimas Vienodu judesiu jį sulaikė.

— Man buvo įsakyta susprogdinti bokštą, — tęsė Maksimas. — Niekas man nepaaiškino, kam to reikia. Mačiau, kad tai kvailas ir mirtimi gresiantis sumanymas, bet įsakyiną įvykdžiau. Netekau trijų draugų, o paskui paaiškėjo, kad visa tai — valstybinės prokuratūros spąstai. Taigi dabar sakau: gana! Neketinu daugiau užpuldinėti bokštų. Maža to, ketinu visaip trukdyti tokio pobūdžio operacijoms…

— Na, ir kvailys! — pareiškė Zefas. — Snarglius.

— Kodėl? — paklausė Maksimas.

— Palūkėkite, Zefai, — pertarė jį Šernas. Jis vis dar nenuleido akių nuo Maksimo. — Kitaip sakant, Makai, jūs norite žinoti visus vadavietės planus?

— Taip, — atsakė Maksimas. — Aš nenoriu dirbti aklai.

— O tu, brolyti, akiplėša, — paskelbė Zefas. — Man, brol)i, žodžių stinga, kad apsakyčiau, koks tu akiplėša!.. Klausyk, Šerne, o jis man patinka. Ne-e, tiksli mano akis…

— Jūs reikalaujate pernelyg didelio pasitikėjimo, — šaltai pareiškė Šernas. — Tokį pasitikėjimą reikia pelnyti žemutinio lygio darbu.

— O dirbti žemutiniu lygiu ir reiškia griauti kvailus bokštus? — paklausė Maksimas. — Aš, tiesa, pogrindyje tik keli mėnesiai, bet visą tą laiką daugiau nieko ir negirdžiu: bokštai, bokštai, bokštai… O aš bokštų griauti nenoriu, tai beprasmiška! Aš noriu kautis su tironija, badu, suirute, korupcija, melu… su melo sistema, o ne su bokštų sistema! Suprantu, žinoma, bokštai jus kankina, tiesiog fiziškai kankina… Tačiau netgi prieš bokštus jūs šokate kažkaip kvailai. Visiškai akivaizdu, kad bokštai — retransliaciniai, o tai reiškia, jog būtina smogti Centrui, o ne knaibyti juos po vieną…

Šernas ir Zefas prašneko vienu metu.

— Iš kur žinote apie Centrą? — paklausė Šernas.

— O kur tu jį, tą Centrą, surasi? — paklausė Zefas.

— Tai, kad turi būti Centras, aišku kiekvienam bent kiek išmanančiam inžinieriui, — su panieka atšovė Maksimas. — O kaip tą Centrą surasti — tai ir yra užduotis, kurios turėtume imtis. Ne lakstyti prieš kulkosvaidžius, ne žmones tuščiai aukoti, o ieškoti Centro…

— Pirma, šitai mes ir be tavęs žinome, — užkunkuliavo Zefas. — O antra, massarakš, niekas nežuvo tuščiai! Kiekvienam bent kiek išmanančiam inžinieriui, snargliau tu snargliuotas, turi būti aišku, kad nugriovę kelis bokštus mes sutrikdysime retransliavimo sistemą ir galėsime išlaisvinti ištisą rajoną! O tam reikia sugebėti griauti bokštus. Ir mes mokomės tai daryti, supranti ar ne? Ir jeigu tu dar kartą, niassarakš, pasakysi, kad mūsų vaikinai žūsta tuščiai…

— Palaukite, — pertraukė j į Maksimas. — Nesimosuokite. Išlaisvinti rajoną… Na, gerai, o toliau?

— Bet kuris snarglius gali ateiti čia ir sakyti, kad mes žūstame tuščiai, — suburbėjo Zefas.

— O toliau? — primygtinai pakartojo Maksimas. — Gvardiečiai atgabena spinduliuotuvus, ir jums galas?

— Nė velnio! — pasakė Zefas. — Per tą laiką rajono gyventojai pereis mūsų pusėn, ir gvardiečiams bus ne taip jau paprasta atsigrūsti. Dešimt vadinamųjų išsigimėlių — viena, o dešimt tūkstančių sužvėrėjusių valstiečių — jau visai kas kita…

— Zefai, Zefai! — įspėdamas pratarė Šernas.

Zefas nekantriai numojo ranka.

— Dešimt tūkstančių sužvėrėjusių valstiečių, kurie suvokė ir visam gyvenimui įsiminė, kad juos dvidešimt metų begėdiškai kvailino…

Šernas mostelėjo ranka ir nusigręžė.

— Palaukite, palaukite, — susidomėjo Maksimas. — Ką jūs čia kalbate? Kurių galų jie staiga ims ir suvoks? Jie jus į gabalus sudraskys. Juk jiems atrodo, kad tai — priešbalistinė gynyba…

— O tau kaip atrodo? — paklausė Zefas, keistai šypsodamasis.

— Na, aš tai žinau, — atsakė Maksimas. — Man pasakojo…

— Kas? M

— Gydytojas… ir Generolas… O ką — tai paslaptis?

— Gal jau pakaks šitos temos? — tyliai pratarė Šernas.

— O kodėl — pakaks? — nesutiko Zefas, kalbėdamas taip pat tyliai ir kažkaip labai inteligentiškai. — Kodėl pakaks. Šerne? Tu žinai, ką aš apie tai manau. Tu žinai, kodėl aš čia sėdžiu ir kodėl liksiu čia iki gyvenimo pabaigos. O aš žinau, ką apie tai manai tu. Tad kodėl — pakaks? Mudu abu manome, kad apie tai reikia skelbti visais varpais, o kai ateina metas veikti — staiga prisimename pogrindžio discipliną ir imamė klusniai žaisti visų tų vadukininkų, liberalų, švietėjų, visų tų netapusių Tėvais naudai… O dabar priešais mus štai šis berniukas. Juk matai, koks jis. Nejau ir tokiems nereikia žinoti?

— Galbūt kaip tik tokiems ir nereikia žinoti, — vis taip pat tyliai atsakė Šernas.

Maksimas, nieko nesuprasdamas, žvilgčiojo tai į vieną, tai į kitą. Staiga jie tapo visai nebepanašūs patys į save, kažkaip sugniužo, nebebuvo justi plieninio Šerno branduolio, į kurį išsilaužė dantis šitiek prokuratūrų ir lauko teismų, išblėso tas padūkęs Zefo vulgarumas, o vietoj jo prasismelkė kažkoks liūdesys, kažkokia iki šiolei slėpta neviltis, nuoskauda, nuolankumas… Tarsi jie staiga būtų'prisiminę kažką, ką privalėjo ir sąžiningai stengėsi pamiršti.

— Aš jam papasakosiu, — tarė Zefas. Jis neprašė leidimo ir nesitarė. Jis tiesiog pranešė. Šernas nutylėjo, ir Zefas pradėjo pasakoti.

Tai, ką jis papasakojo, buvo pasibaisėtina. Tai buvo pasibaisėtina savaime, ir tai buvo pasibaisėtina todėl, kad nebepaliko erdvės abejonėms. Kol jis kalbėjo — negarsiai, ramiai, gryna, inteligentiška kalba, mandagiai nutildamas, kai Šernas įterpdavo trumpas pastabas, — Maksimas įnirtingai bandė toje naujoje pasaulio sistemoje surasti kokią nors spragą, bet jo pastangos buvo bergždžios. Vaizdas išėjo darnus, primityvus, beviltiškai logiškas, jis pagrindė visus Maksimui žinomus faktus ir nė vieno jų nepaliko nepaaiškinto. Tai buvo pats didžiausias ir kraupiausias atradimas iš visų, su kuriais Maksimas susidūrė savo gyvenamoje saloje.

Bokštų spinduliuotė buvo skirta ne išsigimėliams. Ji veikė kiekvienos šios planetos žmogiškosios būtybės nervų sistemą. Fiziologinis poveikio mechanizmas buvo nežinomas, bet pasireiškė jis tuo, kad apšvitintojo protas nebesugebėdavo kritiškai vertinti tikrovės. Mąstantis žmos virsdavo tikinčiu žmogumi, ir tikinčiu siautulingai, fanatiškai, nepaisant akis badančios tikrovės. Žmogui, atsidūrusiam spinduliuotės veikimo lauke, buvo galima pačiais paprasčiausiais būdais įteigti, ką tik panorėjus, ir tuos teiginius jis suvokdavo kaip šviesią ir vienintelę tiesą ir būdavo pasiryžęs gyventi vardan jos, kentėti vardan jos, mirti vardan jos.

O laukas buvo visuomet. Nepastebimas, visaapimantis, visur įsismelkiantis. Jį be paliovos spinduliavo šalį apraizgęs gigantiškas bokštų tinklas. Lyg milžiniškas dulkių siurblys jis traiikė iš dešimčių milijonų širdžių bet kokią abejonę tuo, ką rėkė laikraščiai, brošiūros, radijas, televizija, ką tvirtino mokytojai mokyklose ir karininkai kareivinėse, kas neonu tvieskė virš gatviiĮ, kas buvo skelbiama iš bažnyčių sakyklų. Nežinomi Tėvai milijonų valią ir energiją nukreipdavo, kur tik užsimanę. Jie galėjo priversti ir priversdavo mases dievinti juos; galėjo sukelti ir sukeldavo nenumaldomą neapykantą išorės ir vidaus priešams; užsinorėję jie galėjo pasiųsti milijonus prieš patrankas ir kulkosvaidžius, ir milijonai su įkarščiu būtų ėję mirti; jie galėjo priversti milijonus išsižudyti tarpusavyje vardan ko pakliuvo; jie galėjo vos užsigeidę sukelti masinę savižudybių epidemiją… Jie galėjo viską.

O dukart per parą, dešimtą valandą ryto ir dešimtą vakaro, milžiniškas dulkių siurblys būdavo įjungiamas visu pajėgimiu, ir žmonės pusvalandžiui išvis liaudavosi buvę žmonėmis. Visa slapta įtampa, susikaupusi pasąmonėje dėl žiojinčios prarajos tarp to, kas įteigta, ir to, kas tikra, išsilaisvindavo, pasireikšdama karštligiško entuziazmo priepuoliu, džiaugsminga padlaižiavimo ir garbinimo ekstaze. Tokie spinduliniai smūgiai visiškai užgniauždavo refleksus bei instinktus ir pakeisdavo juos siaubingu garbinimo ir pareigos Nežinomiems Tėvams kompleksu. Tokios būsenos apšvitintasis visiškai prarasdavo sugebėjimą mąstji ir veikdavo tik kaip įsakymą gavęs robotas.

Pavojų Tėvams galėjo kelti tik tie žmonės, kurie dėl kokių nors fiziologinių savybių buvo neimlūs įtaigai. Juos vadino išsigimėliais. Nuolatinis laukas jų išvis neveikė, o spinduliniai smūgiai sukeldavo tik neištveriamus skausmus. Išsigimėlių buvo palyginti nedaug, apie vieną procentą, užtat jie buvo vieninteliai būdraujantys žmonės šioje miegeivių karalijoje. Tik jie išsaugojo gebėjimą blaiviai vertinti padėtį, suvokti pasaulį tokį, koks jis yra, veikti pasaulį, keisti jį, valdyti jį. Ir bjauriausia buvo tai, kad kaip tik jie aprūpino visuomenę valdančiuoju elitu, vadinamu Nežinomais Tėvais. Visi Nežinomi Tėvai buvo išsigimėliai, bet toli gražu ne visi išsigimėliai buvo Nežinomi Tėvai. O tie, kurie nesugebėjo patekti į elitą arba nenorėjo patekti į elitą, arba nežinojo, kad egzistuoja elitas — išsigimėliaivaldžiotroškos, išsigimėliai-revoliueionieriai, išsigimėliai-miesčionys, — buvo paskelbti žmonijos priešais, ir elgiamasi su jais atitinkamai.

Maksimą apiiiko tokia neviltis, tarsi jis staiga būtų sužinojęs, kad jo gyvenamoje saloje iš tikrųjų gyvena ne žmonės, o lėlės. Pasikliauti nebuvo kuo. Zefo planas užgrobti bent kiek reikšmingesnį rajoną atrodė kaip paprasčiausia avantiūra. Priešais juos buvo milžiniška mašina, peiįtielyg paprasta, kad evoliucionuotų, ir pernelyg milžiniška, kad būtų galima tikėtis išardyti ją nedidelėmis pajėgomis. Šalyje nebuvo tokios jėgos, kuri galėtų išvaduoti didžiulę tautą, net nenutuokiančią, kad yra nelaisvėje, iškritusią, kaip pasakė Šernas, iš istorijos raidos. Ta mašina buvo iš vidaus nepažeidžiama. Atspari bet kokiems nedideliems maištams. Apgriauta ji tuojau pat atsistatydavo. Suerzinta ji nedelsdama ir vienareikšmiškai reaguodavo, nesirūpindama savo atskirų elementų likimu. Liko vienintelė viltis: mašina neabejotinai turi turėti Centrą, valdymo pultą, smegenis. Tą Centrą teoriškai galima sugriauti, tada mašina apmirtų netvirtos pusiausvyros būsenos, ir išmuštų valanda, kai būtų galima bandyti nukreipti šį pasaulį kitais bėgiais, grąžinti į istorijos vagą. Tačiau kur tasai Centras? Ši paslaptis saugoma labiau už akies vyzdį, be to — kas imtųsi tą Centrą griauti? Tai jau ne bokšto antpuolis. Tai operacija, pareikalausianti milžiniškų lėšų, o pirmiausia — žmonių, kurių neveikia spinduliuotė, armijos. Būtina rasti žmonių, neimlių spinduliams, arba paprastų, lengvai įgyvendinamų gynybos būdų. Nieko panašaus jie neturėjo ir net negalėjo planuoti turėsią. Keletas šimtų tūkstančių išsigimėlių buvo susiskaldę, izoliuoti, persekiojami, nemažai jų išvis priklausė vadinamųjų legaliųjų kategorijai, bet netgi jei juos pavyktų suvienyti ir apginkluoti, tą nedidelę armiją Nežinomi Tėvai sunaikintų akimirksniu, jos pasitikti išsiuntę kilnojamuosius spinduliuotuvus, įjungtus visu galingumu…

Zefas jau seniai tylėjo, o Maksimas vis dar tebesėdėjo nuleidęs galvą, vytele krapštinėdamas sausą juodą žemę. Pasui Zefas kostelėjo ir nejaukiai pratarė:

— Taip, bičiuli. Štai kaip viskas iš tiesų yra…

Atrodo, jis jau gailėjosi papasakojęs, kaip viskas iš tiesų yra.

— Ko jūs tikitės? — paklausė Maksimas.

Zefas ir Šernas tylėjo. Maksimas pakėlė galvą, išvydo jų veidus ir sumurmėjo:

— Atleiskite… Aš… Viskas taip… Atleiskite.

— Privalome kovoti, — ramiu balsu tarė Šernas. — Mes kovojame ir kovosime. Zefas išdėstė jums vieną iš vadavietės strategijų. Esama ir kitų, tokių pat netobulų ir nė karto neišbandytų praktiškai… Suprantate, mes dar tik formuojamės. Per dvi dešimtis metų sukurti brandžios kovos teoriją iš nieko — neįmanoma…

— Sakykite, — lėtai pratarė Maksimas, — ta spinduliuotė… Ar ji vienodai veikia visas jūsų pasaulio tautas?

Šernas ir Zefas susižvalgė.

— Nesuprantu, — pratarė Šernas.

— Turiu galvoje štai ką. Ar gyvena čia kokia nors tauta, kurioje būtų bent keli tūkstančiai tokių kaip aš?

— Vargu, — atsakė Zefas. — Nebent tarp tų… tarp mutantų. Massarakš, neįsižeisk, Makai, bet juk tu — akivaizdus mutantas… Laiminga mutacija, viena galimybė iš milijono…

— Aš neįsižeidžiau, — tarė Maksimas. — Vadinasi, mutantai… Jie ten, toliau į pietus?

— Taip, — pratarė Šernas. Jis įdėmiai žiūrėjo į Maksimą.

— O kas iš tiesų yra ten, pietuose? — paklausė Maksimas.

— Miškas, paskui dykuma… — atsakė Šernas.

— Ir mutantai?

— Taip. Pusžvėriai. Išprotėję laukiniai… Klausykite, Makai, meskite tai iš galvos.

— Ar kada nors juos matėte?

— Mačiau tik negyvus, — pasakė Šernas. — Kartais miške vieną kitą sugauna, o paskui karia priešais barakus, kad sustiprintų kalinių ryžtą.

— O už ko?

— Už kaklo! — sumaurojo Zefas. — Kvaily! Tai žvėrys! Jie neišgydomi ir pavojingesni už bet kurį žvėrį! Jau aš tai jų prisižiūrėjau, tu tokių dalykų nė nesapnavai…

— O kam ten statomi bokštai? — paklausė Maksimas. — Norima juos prisijaukinti?

— Meskite iš galvos, Makai, — vėl patarė Šernas. — Tai beviltiška. Jie mūsų neapkenčia… O vis dėlto elkitės, kaip išmanote. Jėga mes nelaikome nė vieno.

Jie nutilo. Paskui tolumoje, jiems už nugarų, pasigirdo pažįstamas žvangus riaumojimas. Zefas kilstelėjo.

— Tankas… — mąsliai pratarė jis. — Eiti jo užmušti?.. Netoli, aštuonioliktas kvadratas… Ne, rytoj.

Staiga Maksimas apsisprendė:

— Aš jo imsiuos. Eikite, pasivysiu.

Zefas pažvelgė į jį abejodamas.

— Ar sugebėsi? — paklausė. — Dar susisprogdinsi…

— Makai, — perspėjo vienarankis. — Pagalvokite!

Zefas žiūrėjo, žiūrėjo į Maksimą, o po to iššiepė dantis.

— Ak štai kam tau tankas! — tarė jis. — Tai bent gudrutis. Ne-e, manęs neapmulkinsi. Gerai jau, eik, vakarienę aš tau pasaugosiu, persigalvosi — pareik ėsti… Taip, turėk omeny, kad dauguma savaeigių užminuoti, rauskis ten atsargiai… Eime, Šerne. Jis pasivys.

Šernas ketino dar kažką sakyti, bet Maksimas jau buvo atsistojęs ir žingsniavo proskynos link. Klausytis šnekų jis nebenorėjo. Drožė sparčiai, neatsisukdamas, granatsvaidį laikydamas po pažastimi. Dabar, kai apsisprendė, jam palengvėjo, o būsimojo žygio sėkmė priklausė tik nuo jo sugebėjimų ir įgūdžių.

Keturioliktas skyrius

Paryčiais Maksimas išvairavo tanką į plentą ir pasukęs į pietus sustojo. Galėjo važiuoti iš karto, bet dar išlindo iš valdymo kabinos, nušoko žemyn ir atsisėdo ant griovio krašto, žole trindamas išteptas rankas. Šalia taikiai kleksėjo surūdijęs gremėzdas, į drumzliną dangų įsmeigęs aštrų raketos smaigalį.

Maksimas dirbo visą naktį, bet nuovargio nejautė. Aborigenai konstruodavo patikimai, mašina pasitaikė neblogos būklės. Jokių minų jis, žinoma, nerado, užtat rankinis valdymas buvo įtaisytas. Jei kas tokiose mašinose ir susisprogdindavo, taip galėdavo nutikti tik dėl susidėvėjusio katilo arba visiškai neišmanant technikos. Tiesa, iš katilo buvo įmanoma išpešti nedaugiau kaip dvidešimt procentų įprasto galingumo, be to, važiuoklė buvo gerokai sudilusi, bet Maksimas nenusiminė — dar vakar jis nė to nesitikėjo.

Buvo apie šešias ryto, jau visai išaušę. Paprastai tokiu metu perauklėjamuosius rikiuodavo languotomis kolonomis, paskubomis maitindavo ir varydavo į darbus. Žinoma, jau pastebėta, kad Maksimas dingo, ir visai įmanoma, jog jis paskelbtas pabėgusiu ir nuteistas, o gal Zefas sugalvojo, kaip pasiaiškinti — išsisuko koją, sužeistas ar dar ką nors.

Miškas nutyko. Visą naktį ūkčioję „šimys” nurimo, tikriausiai nulindo į požemį ir dabar ten kikena, trindami letenas, prisimindami, kaip vakar išgąsdino dvikojus… Tų „šunų” vėliau reikės imtis rimčiau, bet kol kas teks palikti juos užnugaryje. Įdomu, ar jie jaučia spinduliavimą? Keisti padarai… Naktį, kol jis krapštėsi variklyje, du vis stjT)sojo už krūmų, patyliukais jį stebėdami, o paskui atėjo trečias ir užsikorė į medį, kad geriau matytų. Maksimas, išlindęs iš angos, pamojo jam ranka, o po to pokštaudamas kaip sugebėjo atkūrė tą keturių skiemenų žodį, kurį vakar skandavo choras. Anas, medyje, baisiai perpyko, sužybčiojo akimis, pašiaušė kailį ant viso kūno ir pratrūko šūkčioti kažkokius gomurinius įžeidimus. Tuos du krūmuose tikriausiai ištiko šokas, nes tuojau pasišalino ir nebepasirodė. O keikūnas dar ilgai nelipo iš medžio ir niekaip negalėjo nurimti: šnypštė, spjaudėsi, apsimetinėjo, kad ruošiasi pulti, šiepė baltas retas iltis. Išsinešdino jis tik paryčiais supratęs, kad Maksimas neketina veltis su juo į garbingas peštynes… Vargu ar jie mąsto žmogiškąja prasme, bet padarai — įdomūs, ir tikriausiai laikytini organizuota jėga, jei sugebėjo išgyvendinti iš Tvirtovės karinę įgulą, vadovaujamą princo-hercogo… Kiek mažai informacijos jie čia teturi, vien gandai ir legendos… Gerai būtų dabar nusiprausti, išsivoliojau visas rūdyse, o ir katilas prakiuręs, oda nuo radiacijos degte dega. Jeigu Zefas ir vienarankis sutiks važiuoti, reikės pridengti katilą trimis keturiomis plokštėmis, nuplėšti šarvą nuo šonų…

Toli miške kažkas driokstelėjo, atsiliepė aidas — pionieriai-mirtininkai praViėjo darbo dieną. Beprasmybė, beprasmybė… Vėl driokstelėjo, sutratėjo kulkosvaidis; tratėjo ilgai, paskui nutilo. Visai prašvito, diena žadėjo būti skaisti, dangus be debesų, tolygiai baltas, tarsi spindėtų pienas. Plento betonas blizgėjo rasa, o aplink tanką ji jau išgaravo — šarvai skleidė nesveiką šilumą.

Paskui iš krūmų, šliaužiančių į kelią, išlindo Zefas ir Šernas, pamatė tanką ir paspartino žingsnį. Maksimas atsistojo ir žengė jų pasitikti.

— Gyvas! — šitaip Zefas pasisveikino. — Taip aš ir maniau. Viralą tavąjį aš, brolyti, šitą… nebuvo kuo nešti. O duonos atnešiau, pusk.

— Ačiū, — padėkojo Maksimas, paimdamas kriaukšlį.

Šernas stovėjo, atsirėmęs įminu ieškiklį, ir žiūrėjo į Maksimą.

— Pusk ir spruk, — pasakė Zefas. — Ten, brolyti, tavęs atvažiavo. Man atrodo, nori tave papildomam tardymui…

— Kas? — paklausė Maksimas, nustojęs kramtyti.

— Mums neprisistatė, — atsakė Zefas. Kažkoks šulas, apsikarstęs ordinais nuo galvos iki kojų. Maurojo visa gerkle, kodėl tavęs nėra, manęs vos nenušovė… o aš, kad tu žinotum, akis išverčiu ir raportuoju: taip, girdi, ir anaip, žuvo didvyrio tnirtimi minų lauke…

Jis apėjo tanką, burbtelėjo: „Mat koks bjaurybė…” — atsisėdo šalikelėje ir ėmėsi suktinės.

— Keista, — pratarė Maksimas, susimąstęs grauždamas žiauberę. — Papildomam tardymui?.. Kodėl?

— Gal tai Fancas? — tyliai paklausė Šernas.

— Pankas? Vidutinio ūgio, veidas kvadratinis, oda nusilaupiu- si?..

— Kur tau, — atsiliepė Zefas. — Ilgšis, tikra kartis, visas spuoguotas, pusgalvių pusgalvis — Gvardija.

— Ne Pankas, — pasakė Maksimas.

— Gal Panko įsakymu? — spėjo Šernas.

Maksimas gūžtelėjo pečiais ir įsimetė į bumą paskutinį plutelės kąsnį.

— Painiava kažkokia, — tarė jis. — Anksčiau maniau, kad Pamkas kažkaip susijęs su pogrindžiu, o dabar nežinau, ką ir manyti…

— Tuomet jums, ko gero, iš tikrųjų verčiau išvažiuoti, — pratarė Šernas. — Nors, atvirai kalbant, aš nežinau, kas blogiau — mutantai ar tas Gvardijos pareigūnas…

— Gerai jau, tegul važiuoja, — tarė Zefas. — Tavo ryšininku jis vis tiek nedirbs, o dabar bent atveš kokių nors žinių apie Pietus… jei jam ten kailio nenudirs.

— Jūs, žinoma, su manimi nevažiuosite, — nė neklausė Maksimas.

Šernas papurtė galvą.

— Ne, — atsakė. — Linkiu sėkmės.

— Raketą numesk, — patarė Zefąs. — Dar susisprogdinsi… Ir štai dar kas. Priekyje bus dvi užkardos. Tujas prašoksi nesunkiai, tik nesustok. Jos — pietų pusėje. O štai toliau bus blogiau. Radiacija klaiki, ėdalo neturėsi, mutantai, o dar toliau — smėlynai, nė lašo vandens.

— Ačiū, — padėkojo Maksimas. — Iki pasimatymo.

Jis užšoko ant vikšro, atvertė dangtį ir įsiropštė į karštą prietemą. Jau buvo padėjęs rankas ant svertų, kai prisiminė turįs dar vieną klausimą. Vėl išlindo išorėn.

— Klausykite, — kreipėsi į tuodu. — O kodėl tikroji bokštų paskirtis slepiama nuo eilinių pogrindininkų?

Zefas susiraukė ir nusispjovė, o Šernas liūdnai atsakė:

— Todėl, kad vadavietėje daugelis tikisi kada nors užgrobti valdžią ir naudoti bokštus kaip seniau, tik kitais tikslais.

— Kokiais — kitais? — niauriai paklausė Maksimas.

— Auklėti mases gėrio ir abipusės meilės principais, — tarė Šernas.

Kelias sekundes jie žvelgė vienas kitam į akis. Zefas nusisukęs lyžčiodamas stropiai klijavo suktinę. Paskui Maksimas pasakė: „Linkiu jums išgyventi”, — ir grįžo prie svertų. Tankas suriaumojo, sudžeržgė, sugurgždėjo vikšrais ir nušliaužė pirmyn.

Vairuoti buvo nepatogu. Sėdynės vairuotojui nebuvo, o šakų ir žolės krūva, Maksimo sumesta naktį, labai greitai iširo. Matomumas — bjauriai menkas, kaip reikiant įsibėgėti taip ir nepavyko — važiuojant trisdešimties kilometrų per valandą greičiu variklyje kažkas pradėdavo pokšėti ir springti, pasklisdavo tvaikas. Tiesa, to atominio kuino pravažumas vis dar tebebuvo puikus. Kelias ne kelias — jam vis viena, krūmų ir negilių provėžų jis išvis nepastebėdavo, išverstus medžius tiesiog susmulkindavo. Jaunus medelius, prasiskverbusius pro suirusį betoną, jis lyg niekur nieko sutrempdavo, o gilias duobes, pilnas pradvisusio vandens, peršliauždavo, kone prunkšdamas iš pasitenkinimo. Ir krypties laikėsi kuo puikiausiai, pasukti jį buvo išties nelengva.

Plentas buvo gana tiesus, kabinoje — purvina ir tvanku; galiausiai Maksimas nustatė automatinę eigą, išlindo išorėn ir patogiai įsitaisė ant dangčio krašto po grotuotu raketos loviu. Tankas veržėsi į priekį, tarsi toks ir būtų kadai užprogramuotas tikrasis jo kursas. Kažkuo ta seniena atfodė patenkinta savimi, net naivoka, ir Maksimas, visada sutardavęs su mašinomis, padrąsindamas net patapšnojo jai per šarvą.

Gyventi buvo visai pakenčiama. Dešinėje ir kairėje užnugarin slinko miškas, tolygiai gargėjo variklis, viršuje radiacijos beveik nesijautė, vėjelis dvelkė palyginti gaivus ir maloniai vėsino kaistančią odą. Maksimas kilstelėjo galvą ir pažvelgė į siūbuojančią raketos nosį. Ko gero, ją iš tiesų reikėtų numesti. Balastas. Sprogti ji, žinoma, nesprogs, seniai pašvinkusi, jis dar naktį ją ištyrinėjo, bet sveria kokias dešimt tonų, kam tiek tampytis? Tankas šliaužė sau, kaip šliaužęs, o Maksimas ėmė sliuogti loviu, ieškodamas tvirtinimo mechanizmo. Mechanizmą jis surado, bet viskas buvo surūdiję, tad teko pasikrapštyti, o kol krapštėsi, tankas posūkiuose dukart įlėkė į mišką ir, niršiai kaukdamas, pašėlo versti medžius, tad Maksimui teko skubintis prie svertų, raminti geležinį kvailį ir vėl kreipti jį į kelią. Bet galų gale mechanizmas suveikė, raketa sunkiai sukretėjo ir vožėsi ant betono, o paskui lėtai nuriedėjo į pakelės griovį. Tankas šoktelėjo ir ėmė važiuoti lengviau, ir tada Maksimas priekyje išvydo pirmąją užkardą.

Pamiškėje stovėjo dvi didelės palapinės ir autofurgonas, dūmijo lauko virtuvė. Du gvardiečiai, iki pusiaujo nuogi, prausėsi — liejo vienas ant kito vandenį iš žygio gertuvės. Vidur plento stovėjo sargybinis juodu apsiaubtu ir žiūrėjo į tanką, dešinėje kyšojo du skersiniu sujungti stulpai, o po skersiniu kažkas karojo, kažkas ilgas ir baltas, beveik liečiantis žemę. Maksimas nusileido į kabiną, kad nesimatytų languotos rudinės, ir iškišo galvą. Sargybinis, su nuostaba dirsčiodamas į tanką, traukėsi šalikelėn, paskui sutrikęs atsigręžė į furgoną. Pusnuogiai gvardiečiai paliovė prausęsi ir taip pat sužiuro į tanką. Išgirdę vikšrų trinksėjimą, iš palapinių ir furgono pabiro dar keli žmonės, vienas — munduruotas, su karininko virvelėmis. Jie atrodė labai nustebę, bet ne sunerimę — karininkas ranka parodė į tanką ir kažką pasakė, visi nusijuokė. Kai Maksimas susilygino su sargybiniu, šis kažką sušuko. Nors per variklio triiikšmą neišgirdo ką, Maksimas jam atsakė: „Viskas gerai, stovėk, kur stovi…” Sargybinis taip pat neišgirdo, bet jo veide nušvito pasitenkinimas. Praleidęs tanką, jis vėl žengė į kelio vidurį ir atsistojo ankstesne poza. Viskas baigėsi gerai.

Maksimas pasuko galvą ir iš arti pamatė tai, kas karojo nuo skersinio. Jis žiūrėjo tik sekundę, paskiii staigiai pritūpė, užsimerkė ir be jokio reikalo įsikibo svertų. Nereikėjo žiūrėti, šmėstelėjo jam. Velnias mane sukurstė pasukti galvą, būčiau važiavęs ir nuvažiavęs, nieko nežinojęs… Jis prisivertė atsimerkti. Ne, pamanė. Žiūrėti reikia. Reikia įprasti. Ir atpažinti. Nėra ko nusisukinėti. Neturiu teisės nusisukti, jei jau to ėmiausi. Tikriausiai tai buvo mutantas, mirtis negali šitaip sudarkyti žmogaus. Štai gyvenimas — darko. Jis ir mane darko, ir niekur nuo to nepasislėpsi, ir nereikia priešintis, reikia įprasti. Gal priekyje manęs laukia šimtai kilometrų kelio, apstatyto kartuvėmis…

Kai jis vėl išlindo pro angą ir žvilgtelėjo atgal, užkardos jau nebuvo matyti — nei užkardos, nei vienišų kartuvių pakelėje. Gera dabar būtų važiuoti namo… šitaip štai važiuoti, važiuoti, važiuoti, o kelio gale — namai, mama, tėvas, vaikinai… parvažiuoti, atsibusti, nusiprausti ir papasakoti jiems baisų sapną apie gyvenamą salą… Jis pabandė įsivaizduoti Žemę, bet nieko neišėjo, tik stebino mintis, kad kažkur yra švarūs smagūs miestai, daug gerų protingų žmonių, visi vienas kitu pasitiki, nėra rūdžių, blogų kvapų, radiacijos, juodų mimdurų, atžarių, gyvuliškų veidų, šiurpių legendų, sumišusių su dar šiurpesne teisybe, ir staiga Maksimas pirmąsyk pagalvojo, kad ir Žemėje galėjo taip susiklostyti, ir būtų jis dabar toks pat kaip visi aplinkui — bemokslis, apmulkintas, padlaižys ir ištikimas. Ieškojai, kuo užsiimti, pamanė jis. Na, štai, ir turi — sunkų užsiėmimą, nešvarų užsiėmimą, bet vargu ar kada nors susirasi kitą tokį pat svarbų kaip šis…

Priekyje ant plento pasirodė kažkoks mechanizmas, lėtai šliaužiantis ton pačion pusėn — į pietus. Tai buvo nedidukas vikšrinis traktorius, tempiantis priekabą su metaline grotuota santvara. Atviroje kabinoje sėdėjo žmogus su languota rudine ir pypkiavo, jis abejingai pasižiūrėjo į tanką, į Maksimą ir nusisuko. Kokia tai santvara? — pagalvojo Maksimas. Kažkokie pažįstami kontūrai… Staiga jis suvokė, kad tai — bokšto sekcija. Nublokšti ją į griovį, šmėstelėjo jam, ir pervažiuoti kokius du kartus… Jis atsigręžė, ir jo veido išraiška turbūt labai nepatiko traktorininkui — šis staiga nuspaudė stabdį ir vieną koją nuleido ant vikšro, tarsi pasiruošęs iššokti. Maksimas nusisuko.

Po kokių dešimties minučių jis išvydo antrąją užkardą. Tai buvo milžiniškos languotųjų vergų armijos priešakinis postas, o gal kaip tik ne vergų, o pačių laisviausių žmonių šalyje — du laikini namukai blizgančiais cinko stogais, neaukšta dirbtinė kalva, ant jos — pilkas žemas kaponierius su juodais ambrazūrų plyšiais. Virš kaponieriaus jau stiebėsi pirmosios bokšto sekcijos, o aplink kalvą stovėjo autokranai, traktoriai, netvarkingai mėtėsi geležinės santvaros. Per kelis šimtus metrų į dešinę ir į kairę nuo plento miškas buvo išnaikintas, atviroje erdvėje kai kur krutėjo žmonės languotais drabužiais. Už namukų buvo matyti ilgas žemas barakas, toks pat kaip lageryje. Priešais baraką ant virvių džiūvo pilki skarmalai. Atokiau nuo plento šmėkšojo medinis bokštas su aikštele, po ją vaikštinėjo sargybinis pilka armijos apranga, su dideliu šalmu, paremtas trikoju gulėjo kulkosvaidis. Po bokštu būriavosi ir daugiau kareivių, atrodė, kad juos baigia nukamuoti uodai ir nuobodulys.' Visi rūkė.

Na, čia aš irgi pravažiuosiu be rūpesčių, pamanė Maksimas, čia — pasaulio kraštas ir visiems į viską nusispjauti. Bet jis suklydo. Kareiviai liovėsi vaikyti uodus ir įsistebeilijo į tanką. Paskui vienas, į kažką labai panašus sulysėlis, pasitaisė ant galvos šalmą, išėjo į vidurį plento ir pakėlė ranką. Tai jau be reikalo, su gailesčiu pagalvojo Maksimas, nevertėjo tau šito daryti. Aš nusprendžiau čia pravažiuoti ir pravažiuosiu… Jis nuslydo žemyn, prie svertų, kuo patogiau įsitaisė ir užkėlė koją ant akseleratoriaus. Kareivis ant plento tebestovėjo pakėlęs ranką. Tuojau aš spustelėsiu, dingtelėjo Maksimui, užkankinsiu kaip reikiant, ir jis atšoks… o jeigu neatšoks, pagalvojo jis, apimtas netikėto žiaurumo, tuomet ką gi — karas yra karas…

Ir staiga Maksimas pažino tą kareivį. Priešais jį stąyėjo Gajus — sulysęs, sukritusiu veidu, apšepęs, duksliu karišku kombinezonu. „Gajau… — sumurmėjo Maksimas. — Drauguži… kaipgi aš dabar?” Jis nukėlė koją nuo eigos paminos, išjungė sankabą, tankas ėmė važiuoti lėčiau ir sustojo. Gajus nuleido ranką ir neskubėdamas žengė artyn. Ir tuomet Maksimas net nusijuokė iš džiaugsmo. Viskas klostėsi kuo puikiausiai. Jis vėl įjungė sankabą ir pasiruošė.

— Ei! — viršesniojo balsu šūktelėjo Gajus ir buože padaužė į šarvą. — Kas toks?

Maksimas tylutėliai kikeno ir nieko neatsakė.

— Ar yra kas nors? — Gajaus balsas suskambo šiek tiek neužtikrintai.

Paskui jo kaustyti kulnai sudundėjo į šarvą, dangtis prasivėrė, ir Gajus kyštelėjo galvą į kabiną. Išvydęs Maksimą jis prasižiojo, tą pačią akimirką Maksimas griebė jį už kombinezono, truktelėjo į save, pargriovė ant šakų sau po kojomis ir prispaudė… Tankas klaikiai užriaimiojo ir metėsi į priekį. Ištikš variklis, dingtelėjo Maksimui. Gajus tąsėsi ir raitėsi, šalmas užsmuko jam ant veido, jis nieko nematė, tik aklai spardėsi, bandydamas iš po savęs ištraukti automatą. Staiga kabina pritvinko dundesio ir džeržgesio — matyt, iš užpakalio tankui smogė automatai ir kulkosvaidis. Pavojaus tai nekėlė, bet buvo nemalonu, ir Maksimas nekantriai stebėjo, kaip artinasi miško siena, vis arčiau… arčiau… štai pirmieji krūmai… kažkas languotas šasteli iš kelio… ir štai aplinkui miškas, kulkos nebesibeldžia į šarvą, o prieš akis plentas, laisvas daugybę šimtų kilometrų.

Pagaliau Gajus ištraukė iš po savęs automatą, bet Maksimas nuplėšė jam šalmą, išvydo prakaituotą iššieptą veidą ir ėmė juoktis, kai įniršį, siaubą ir troškimą žudyti tame veide pakeitė iš pradžių sutrikimo išraiška, paskui nuostabos ir galiausiai — džiaugsmo. Gajus pakrutino lūpas — tikriausiai ištarė: „Massarakš!” Maksimas metė svertus, prisitraukė jį prie savęs — šlapią, liesą, apšepusį, apkabino, suspaudė, nesitverdamas jausmų pertekliumi, paskui paleido ir, laikydamas už pečių, ištarė: „Gajau, bičiuli, kaip aš džiaugiuosi!” Visiškai nieko nebuvo girdėti. Jis žvilgtelėjo pro apžvalgos plyšį, plentas tebebuvo tiesus, kaip ir anksčiau, ir Maksimas vėl nustatė automatinę eigą, o pats išlindo viršun ir Gajų išsitempė kartu.

— Massarakš! — pratarė sulamdytas Gajus. — Vėl tu!

— O tu nesidžiaugi? Štai aš džiaugiuosi pašėlusiai! — Maksimas tik dabar suvokė, kaip jam nesinorėjo važiuoti į Pietus vienam.

— Ką visa tai reiškia? — riktelėjo Gajus. Pirmoji džiaugsmo banga jau nuslūgo, ir dabar jis neramiai dairėsi į šalis. — Kur? Ko?

— 1 Pietus! — sušuko Maksimas. — Gana man tavosios svetingosios tėvynės!

— Pabėgimas?!

— Taip!

— Tu išprotėjai! Tau dovanojo gyvybę!

— Kas man dovanojo gyvybę?! Gyvybė mano! Priklauso man!

Kalbėti buvo sunku, teko rėkauti, ir kažkaip netyčia vietoj draugiško pašnekesio išėjo barnis. Maksimas nušoko į angą, sulėtino apsukas. Tankas ėmė važiuoti lėčiau,užtat taip nebekriokė ir taip garsiai nebedžeržgė. Kai Maksimas vėl išniro išorėn. Gajus sėdėjo niūrus ir ryžtingai nusiteikęs.

— Aš privalau tave sugrąžinti, — pareiškė jis.

— O aš privalau iš čia ištempti tave, — pareiškė Maksimas.

— Nesuprantu. Tu visai proto netekai. Iš čia pabėgti neįmanoma. Reikia grįžti… Massarakš, ir grįžti tau negalima, tave sušaudys… O pietuose mus suės… Kad tu prasmegtum su savo beprotybe! Susidėjau aš su tavimi kaip su kokia pragaištim…

— Palauk, nerėkauk, — tarė Maksimas. — Leisk viską paaiškinti.

— Nenoriu nieko girdėti. Stabdyk mašiną!

— Nagi palūkėk, — įkalbinėjo Maksimas. — Aš tau viską papasakosiu!

Bet Gajus nenorėjo nieko girdėti. Gajus reikalavo šią neteisėtai pagrobtą mašiną nedelsiant sustabdyti ir grąžinti į zoną. Du, tris ir keturis kartus išvadino Maksimą mulkiu. Keiksmas „massarakš” stelbė variklio ūžimą. Padėtis, massarakš, esanti siaubinga. Išeities, massarakš, nesą! Priekyje, massarakš, laukianti neišvengiama mirtis. Už nugaros, massarakš, taip pat. Maksimas visada buvęs mulkis ir psichas, massarakš, bet šitas jo akibrokštas, massarakš, reikia manji, jau paskutinis, massarakš ir massarakš…

Maksimas jam netrukdė. Staiga jis susizgribo, kad paskutiniojo bokšto veikimo laukas tikriausiai baigiasi kažkur čia, greičiausiai — jau pasibaigęs, paskutinė užkarda turėtų būti ant pačios ribos… Tegul išsikalba, gyvenamoje saloje žodžiai nieko nereiškia… keikis, keikis, o aš tave ištrauksiu, nėra ką tau ten veikti… Nuo kurio nors žmogaus reikia pradėti, ir tu būsi pirmas, nenoriu, kad būtum lėlė, net jeigu tau pačiam tai patinka…

Išplūdęs Maksimą skersai ir išilgai. Gajus nušoko į kabiną ir ėmė ten krapštytis, mėgindamas sustabdyti tanką. Tai jam nepavyko, ir jis išsiropštė atgal, jau su šalmu, labai tylus ir dalykiškas. Akivaizdžiai ketino nušbkti ir pėsčias kulniuoti atgal. Buvo smarkiai ipykęs. Tuomet Maksimas sugriebė jį už kelnių, pasisodino šalia ir ėmėsi aiškinti padėtį.

Kalbėjo jis ilgiau nei valandą, nutraukdamas šneką tik tada, kai prireikdavo posūkiuose pakoreguoti tanko judėjimą. Jis kalbėjo, o Gajus klausėsi. Iš pradžių Gajus bandė pertraukinėti, veržėsi nušokti nuo važiuojančio tanko, užsikimšdavo ausis, bet Maksimas kalbėjo ir kalbėjo, kartojo ir kartojo tą patį, aiškino, kalė į galvą, atkalbinėjo, ir pagaliau Gajus pradėjo klausytis, paskui susimąstė, nusiminė, susibruko abi rankas po šalmu ir smarkiai pasikasė ševeliūrą, paskui staiga pats suskato kvosti Maksimą, iš kur šis visa tai žino ir kas įrodys, kad visa tai ne melas, ir kaip galima tuo patikėti, jeigu tai — akivaizdžiausias pramanas… Maksimas smogė faktais, o kai jų pritrūkdavo, prisiekinėjo sakąs tiesą, o kai ir tai nepadėdavo, vadino Gajų stuobriu, marionete, robotu, o tankas vis važiavo ir važiavo į pietus, vis giliau į mutantų šalį.

— Na, gerai, — įsiutęs pagaliau neištvėrė Maksimas. — Tuojau viską patikrinsime. Mano apskaičiavimais, mes jau seniai išvažiavome iš apšvitinimo lauko, o dabar yra maždaug be dešimties minučių dešimt. Ką jūs visi veikiate dešimtą valandą?

— Dešimtą nulis nulis — rikiuotė, — niūriai burbtelėjo Gajus.

— Būtent. Stojate darniomis gretomis ir pradedate kaip laukiniai baubti kvailus himnus, sprogdami nuo entuziazmo. Prisimeni?

— Entuziazmas — mūsų kraujyje, — pareiškė Gajus.

— Entuziazmą jums įkala į jūsų bukas galvas, — paprieštaravo Maksimas. — Nieko, tuojau pasižiūrėsime, koks ten, tavo kraujyje, entuziazmas. Kiek valandų?

— Be septynių, — niauriai atsakė Gajus.

Kurį laiką jie važiavo tylėdami.

— Na? — paklausė Maksimas.

Gajus žvilgtelėjo į laikrodį ir netvirtu balsu uždainavo: „Kovinga Gvardija žingsniu sunkiu…” Maksimas žvelgė į jį pašaipiai. Gajus susipainiojo ir pamiršo žodžius.

— Nevėpsok į mane, — piktai pasakė. — Tu man trukdai. Ir iš viso koks gali būti entuziazmas be rikiuotės?

— Baik jau, baik, — užginčijo Maksimas. — Tu ir be rikiuotės baubdavai taip pat, kaip ir rikiuotėje. Žiūrėti į jus su dėde Kaanu būdavo baisu. Vienas rėkia „Kovingąją Gvardiją”. Kitas plėšia „Šlovę Tėvams”. O dar Rada… Na, kur entuziazmas? Kur tavoji meilė Tėvams?

— Nedrįsk, — atsiliepė Gajus. — Tu neišdrįsi taip kalbėti apie Tėvus. Net jeigu tai, ką tu pasakojai — tiesa, vadinasi, juos paprasčiausiai apgavo.

— Kas juos apgavo?

— N-na… maža kas…

— Vadinasi, Tėvai ne visagaliai? Vadinasi, jie ne viską žino?

— Nenoriu ta tema kalbėti, — pareiškė Gajus.

Jis nuliūdo, susikūprino, veidas dar labiau sukrito, akys apsiblausė, atvipo apatinė lūpa. Staiga Maksimas prisiminė Fištu Svogūną ir Gražuoliuką Ketrį iš kalinių vagono. Jie buvo narkomanai, nelaimingi žmonės, priklausomi nuo ypač stiprių narkotinių medžiagų. Jie be savo kvaišalų klaikiai kankinosi, nevalgė ir negėrė, tik kiauras dienas štai šitaip sėdėjo apsiblaususiomis akimis ir atvipusia lūpa.

— Tau ką nors skauda? — paklausė jis Gajaus.

— Ne, — liūdnai atsakė šis.

— O ko tu taip paniurai?

— Ogi šiaip kažkaip… — Gajus atpalaidavo apykaklę ir vangiai pasukiojo kaklą. — Kažkaip negera… Gal aš prigulsiu, ką?

Nelaukdamas atsakymo, jis sulindo į angą ir susirietęs atsigulė ant šakų. Tai štai kaip, pagalvojo Maksimas. Ne taip paprasta, kaip maniau. Jis susirūpino. Spindulinio smūgio Gajus nepatyrė, iš lauko mes išvažiavome beveik prieš dvi valandas… Juk jis visą gyvenimą praleido tame lauke… O gal jam tai kenksminga — be lauko? Dar ims ir susirgs? Tai bent, prasti popieriai… Jis per angą žvilgčiojo į išblyškusį draugo veidą ir vis labiau baisėjosi. Pagaliau neištvėrė, nušoko į kabiną, išjungė variklį, ištempė Gajų iš tanko ir paguldė paplentės žolėje.

Gajus per miegus kažką murmėjo, smarkiai krūpčiojo. Paskui jį ėmė krėsti šaltis, jis rietėsi, gūžėsi, tarsi stengdamasis sušilti, bruko delnus į pažastis. Maksimas pasidėjo Gajaus galvą ant kelių, prispaudė pirštus prie smilkinių ir pabandė susikaupti. Jau seniai jam neteko imtis psichomasažo, bet jis žinojo, kad svarbiausia — nuo visko atsiriboti, susitelkti, įvesti ligonį į savo, sveiką, sistemą. Šitaip jis sėdėjo kokias dešimt ar penkiolika minučių, o kai atsikvošėjo, pamatė, kad Gajui jau geriau: veidas raustelėjo, kvėpavimas išsilygino, šaltis nebekrėtė. Maksimas sukurpė jam pagalvę iš žolės, kiek pasėdėjo, vaikydamas uodus, o paskui prisiminė, kad jiems dar važiuoti ir važiuoti, o reaktorius prakiuręs. Gajui tai pavojinga, reikia ką nors sugalvoti. Jis atsistojo ir grįžo prie tanko.

Teko gerokai pasikrapštyti, kol nuo surūdijusių kniedžių nuplėšė keletą lakštų šarvo, o paskui tais lakštais apkaišė keraminę pertvarą tarp reaktoriaus bei variklio ir valdymo kabinos. Bebuvo likę pritvirtinti paskutinį lakštą, kai staiga pajuto, kad netoliese esama pašalinių. Maksimas atsargiai dirstelėjo pro angą, ir jam net viduriai atšalo, susigniaužė.

Ant plento, per kokius dešimt žingsnių nuo tanko, stovėjo trys žmonės, tik jis ne iškart suvokė, kad tai — žmonės. Tiesa, buvo apsirengę, ir du iš jų ant pečių laikė kartį, nuo kurios kruvina galva žemyn kybojo nedidelis kanopinis gyvulys, panašus į elnią, o trečiajam ant kaklo skersai viščiukiškos krūtinės kadaravo gremėzdas — neįprastos išvaizdos graižtvinis šautuvas. Mutantai, pamanė Maksimas. Tai štai kokie jie — mutantai… Visi girdėti pasakojimai ir legendos staiga atgimė atmintyje ir tapo labai tikroviški. Gyviems nudiria odą… žmogėdros… laukiniai… žvėrys. Jis sukando dantis, iššoko ant šarvo ir atsistojo visu ūgiu. Tuomet tas, kuris turėjo graižtvinį, juokingai sutrepseno trumpomis, lanku išsirietusiomis kojelėmis, bet nežengė nė žingsnio. Jis tik pakėlė kraupią ranką su dviem ilgais daugiasąnariais pirštais, garsiai sušnypštė, o paskui girgždančiu balsu paklausė:

— Valgyti nori?

Maksimas atplėšė vieną nuo kitos lūpas ir ištarė:

— Taip.

— Nešausi? — pasidomėjo graižtvinio savininkas.

— Ne, — atsakė Maksimas šypsodamasis. — Nieku gyvu.

Penkioliktas skyrius

Gajus sėdėjo už prasto savadarbio stalo ir valė automatą. Buvo maždaug penkiolika po dešimtos ryto, pasaulis — pilkas, blankus, šaltas, jame stigo džiaugsmo, gyvenimo energijos, viskas buvo apsiblausę ir liguista. Nesinorėjo galvoti, nesinorėjo nieko matyti ir girdėti, net miegoti nesinorėjo — tik padėti galvą ant stalo, nuleisti rankas ir numirti. Paprasčiausiai numirti — ir tiek.

Kambarėlis buvo mažas, su vieninteliu bestikliu langu, žvelgiančiu į didžiulę, užverstą griuvėsiais, apaugusią laukiniais krūmais pilkai rudą dykynę. Sienų apmušalai kambaryje išbluko ir susiraitė — ar nuo karščio, ar nuo senatvės, — parketas suskeldėjo, viename kampe apdegė ir virto gryna anglimi. Iš ankstesnių kambario gyventojų liko tik didelė fotografija po perskilusiu stiklu; joje, įdėmiai įsižiūrėjus, buvo galima išvysti kažkokį senyvą poną su kvailomis žandenomis ir juokinga kepure, panašia į skardinę lėkštę.

Kad mano akys viso to neregėtų, dabar tik nudvėsti ar užkaukti kaip paskutiniam valkatai šuniui, bet Maksimas paliepė: „Valyk!” „Kiekvieną kartą, — paliepė Maksimas, akmeniniu pirštu barbendamas į stalą, — kiekvieną kartą, kai tik tave suries, sėsk ir valyk automatą…” Vadinasi, reikia valyti. Juk Maksimas vis dėlto. Jeigu ne Maksimas, seniai būčiau atsigulęs ir numiręs. Prašiau jo: „Nepalik manęs tokiu metu, pasėdėk, pagydyk”. Ne. Pasakė, kad dabar privalau pats. Pasakė, kad tai ne mirtina, kad turi praeiti ir būtinai praeis, tik reikia pergalėti, reikia įveikti…

Gerai, vangiai pagalvojo Gajus, įveiksiu. Maksimas vis dėlto. Ne žmogus, ne Tėvas, ne Dievas — Maksimas… Ir dar jis pasakė: „Pyk! Kai suries — atsimink, iš kur tai tavyje, kas tave prie šito prijunkė, kodėl, ir — pyk, kaupk neapykantą. Greitai jos prireiks: ne vienas toks esi, jūsų tokių keturiasdešimt milijonų, apmulkintų, apnuodytų…” Sunku patikėti, massarakš, juk visą gyvenimą — rikiuotėje, visada žinojome, kas ir kaip, viskas buvo paprasta, kelias buvo aiškus, visi buvome drauge, ir buvo gera būti vienam iš milijonų, tokiam kaip visi. Ne, atsibastė, pakerėjo, karjerą sugriovė, o paskui stačiai už pakarpos išplėšė iš gretų ir nusitempė į kitokį gyvenimą, kur ir tikslas neaiškus, ir būdai neaiškūs, kur tenka — massarakš ir massarakš! — apie viską galvoti pačiam! Anksčiau nė nenutuokiau, ką tai reiškia — galvoti pačiam. Įsakymas nuskambėjo, viskas aišku, galvok, kaip geriau jį įvykdyti. Taip… ištempė už pakarpos, pasuko snukiu į tai, kas artima, gimta, į tai, kas brangiausia, ir parodė: tai pamazgų duobė, bjaurastis, begėdystė, melas… Ir štai pasižiūri — iš tiesų grožio nedaug, save prisiminti koktu, vaikinus prisiminti koktu, o jau ponas rotmistras Čaču!.. Gajus supykęs įstūmė spyną ir caktelėjo liežuvėliu. Ir vėl jį užgriuvo vangumas, apatija, valios įstatyti šovinių dėtuvę jau nepakako. Bloga, oi kaip bloga…

Girgždėdamos atsivėrė persikreipusios durys, įlindo mažas snukutis reikšminga išraiška — tiesą sakant, netgi simpatingas, jei ne plikas kiaušas ir uždegimo subjauroti vokai be blakstienų, — Tanga, kaimynų mergiotė.

— Dėdė Makas liepė jums eiti į aikštę! Ten jau visi susirinko, tik jūsų laukia!

Gajus rūsčiai pažvelgė į ją, į tą geibų kūnelį su drapanėlėmis iš šiurkštaus maišo, į nenormaliai plonas rankeles-šiaudelius, nubertas rudomis dėmėmis, į kreivas kojeles, sutinusias ties keliais, ir jam viskas susidrumstė galvoje, ir pats susigėdo savo pasibjaurėjimo — juk vaikas, o kas kaltas? — tad nukreipė žvilgsnį ir sumurmėjo:

— Neisiu. Perduok, kad blogai jaučiuosi. Susirgau.

Durys girgžtelėjo, ir kai jis vėl pakėlė akis, mergaitės nebebuvo. Gajus apmaudžiai nubloškė automatą ant gulto, priėjo prie lango, išsisvėrė per jį. Mergiotė pašėlusiu greičiu kuduliavo įkloniu tarp sienų liekanų, buvusia gatve, prie jos prisiplakė kažkoks bamblys, keletą žingsnelių pašlubčiojo, užkliuvo, dribo, pakėlė galvą, kiek pagulėjo ir užkriokė šiurpiu bosu. Iš už griuvėsių iššoko motina — Gajus paskubomis atšlijo, papurtė galvą ir grįžo prie stalo. Ne, negaliu įprasti. Matyt, bjaurus aš žmogus… Va, pasipainiotų man tas, kuris dėl viso šito kaltas, tai jau tikrai neprašaučiau. Bet vis dėlto kodėl negaliu įprasti? Viešpatie, o juk per tą mėnesį tiek visko prisižiūrėjau — šimtui košmarų pakaktų…

Mutantai gyveno nedidelėmis bendruomenėmis; kai kurie klajojo, medžiojo, ieškojo geresnių kraštų, ieškojo kelio į šiaurę apeidarni gvardiečių kulkosvaidžius, apeidami baisiąsias sritis, kur j ie išprotėdavo ar iškart mirdavo nuo klaikaus galvos skausmo priepuolių; kai kurie gyveno sėsliai fermose ir kaimeliuose, išlikusiuose po mūšių ir trijų atominių bombų sprogimo. Viena iš jų sprogo virš šio miesto, o dvi apylinkėse — dabar ten kilometrinės spindinčio it veidrodis šlako plikynės. Sėslieji sėjo smulkius išsigimusius kviečius, dirbo keistus savo daržus, kur pomidorai užaugdavo kaip uogos, o uogos — kaip pomidorai, veisė kraupius galvijus, į kuriuos ir žiūrėti būdavo baisu, o ką kalbėti apie valgymą. Tai buvo apgailėtiną tauta — mutantai, laukiniai Pietų išsigimėliai, apie kuriuos buvo paistomi visokie niekai ir patys jie paistė visokius niekus — tykios, liguistos, sudarkytos žmonių karikatūros. Normalūs čia buvo tik senukai, bet jų liko labai mažai, visi jie buvo ligoti ir pasmerkti greitai mirčiai. Jų vaikų ir vaikaičių dienos taip pat atrodė suskaitytos. Vaikų čia gimdavo daug, tačiau beveik visi mirdavo arba vos gimę, arba kūdikystėje. O ir išgyvenusieji būdavo silpni, juos nuolat kamuodavo nežinomos negalios, jie buvo tokie išsigimę — siaubas, bet visi atrodė klusnūs, tykūs, geručiai. Ką ir kalbėti, paaiškėjo, kad neblogi žmonės tie mutantai — geraširdžiai, svetingi, taikūs… Tik štai žiūrėti įjuos neįmanoma. Net Maksimui, kaip neįpratusiam, iš pradžių suko vidurius, bet jis tai jau greitai prisitaikė, jam kas — jis prigimtimi šeimininkas…

Gajus įstatė dėtuvę į automatą, delnu pasirėmė skruostą, susimąstė. Taip, Maksimas…

Tiesa, sumanė Maksimas šįkart jau visai beprasmį dalyką. Sumanė jis suburti mutantus, apginkluoti juos ir išstumti Gvardiją, pradžiai — bent už Žydrosios Gyvatės. Juokinga, dievaži. Juk jie vos paeina, daugelis ir miršta kiūtindami — maišą su grūdais pakelia ir jau miršta, — o jis su jais ketina prieš Gvardiją kilti. Neapmokyti, silpni, baugštūs — kur jiems… Net jeigu jis ir suburs tuos… jų žvalgus — visai tai armijai, jei be Maksimo, įveikti vieno rotmistro pakaks, o jeigu su Maksimu, tuomet rotmistro su kuopa. Maksimas tą, atrodo, ir pats supranta. Bet štai ištisą mėnesį lakstė iš vienos gyvenvietės į kitą, iš vienos bendruomenės į kitą, įkalbinėjo senukus ir gerbiamus žmones, tuos, kurių bendruomenėse klausoma. Pats lakstė ir mane visur kartu tampėsi, ramybės su juo nėra. Nenori senukai eiti ir žvalgų neišleidžia… O dabar dar į tą susirinkimą reikia. Neisiu.

Pasaulis kiek prašvito. Nebe taip koktu buvo apsidairyti, kraujas gyviau sroveno gyslomis, sukruto miglotos viltys, kad sužlugs šios dienos susirinkimas kad Maksimas ateis ir pasakys: gana, čia nebėra ką veikti, ir jie patrauks toliau į pietus, į dykumą, kur, kalbama, irgi gyvena mutantai-išsigimėliai, bet ne tokie kraupūs, panašesni į žmones ir ne tokie ligoti. Sako, jie ten yra sukūrę kažką panašaus į valstybę ir net armiją išlaiko. Gal su jais ir pavyks susikuždėti… Tiesa, ten radioaktjrvu viskas, kalbama, ten tupdė bombą ant bombos, specialiai, kad užkrėstų… Sako, buvo tokios specialios bombos.

Prisiminęs radioaktyvumą, Gajus įbruko ranką į savo daiktmaišį ir išsiėmė dėžutę su geltonomis tabletėmis, įsimetė porą į bumą — ši persikreipė nuo skvarbaus aitrumo. Na, ir šlykštynė, bet be jos čia neapsieisi, čia irgi viskas užteršta. O dykumoje tikriausiai teks jas čiulpti saujomis… Ačiū princui-hercogui, be tų piliulių man čia būtų galas… O princas-hercogas, šaunuolis, nesutrinka, šitame pragare nenusimena, gydo, padeda, vizituoja, ištisą medikamentų gamyklą suorganizavo. Tarp kitko, jis sako, kad Tėvų Šalis — tik mūsų buvusios didžiosios imperijos kraštelis, atvėtos, ir sostinė anksčiau kitur buvo, per tris šimtus kilometrų į pietus — ten, pasak jo, iki šiol išlikę griuvėsiai, ir, sako, didingi…

Durys atsilapojo, į kambarį įžengė Maksimas — nuogas, vien su juodomis trumpkelnėmis, liesokas, staigus ir, matyti, įnirtęs. Išvydęs jį, Gajus pasipūtė ir įsistebeilijo pro langą.

— Na, neišsigalvok, — pasakė Maksimas. — Eime.

— Nenoriu, — atsiliepė Gajus. — Majuos šimts. Koktu, neįmanoma.

— Kvailystės, — nesutiko Maksimas. — Puikiausi žmonės, labai tave gerbia. Nebūk mažas.

— Taip jau ir gerbia, — suabejojo Gajus.

— Ir dar kaip gerbia! Andai princas-hercogas prašė, kad tu pasiliktum čia. Aš, sako, greitai mirsiu, reikia tikro žmogaus, kad mane pakeistų.

— Na, taip, pakeistų… — suniurzgė Gajus, vis dėlto jausdamas, kaip atlyžta prieš savo paties valią.

— O dar Bošku prie manęs kimba, tiesiai į tave kreiptis drovisi. Tegul, sako. Gajus lieka, mokys mus, gins mus, gerus vaikučius mums auklės… Žinai, kaip Bošku kalba?

Gajus paraudo iš pasitenkinimo, atsikrenkštė ir raukydamasis, vis dar žiūrėdamas pro langą, pasakė:

— Na, gerai… Automatą imti?

— Paimk, — atsakė Maksimas. — Maža kas…

Gajus pasibruko automatą po pažastimi, jie išėjo iš kambario — Gajus pirmas, Maksimas įpėdžiui, — nusileido sutrešusiais laiptais, peržengė krūvą vaikučių, besiturškiančių dulkėse prie slenksčio, ir gatve nupėdino aikštės link. Ak! Gatvė, aikštė… Tik žodžiai tokie. Kiek žmonių čia žuvo vienu gaištu! Sako, anksčiau buvo didelis gražus miestas — teatrai, cirkas, muziejai, šunų lenktynės… bažnyčios, sako, buvusios ypatingo grožio, visas pasaulis suvažiuodavo pasižiūrėti, o dabar — vien šiukšlės, nesuprasi, kur kas buvo. Vietoj cirko — pelkė su kažkokiais krokodilais; buvo metro — dabar ten vampyrai, naktį po miestą vaikščioti pavojinga… Pražudė šalį, bjaurybės. Maža, kad žmones išnaikino, suluošino — dar ir kažkokių nelabųjų priveisė, kokių niekad gyvenime čia nebūdavo. O ir ne tik čia…

Princas-hercogas pasakojo, kad prieš karą miške gjrveno žvėrys, panašūs į šunis, kaipgi jie vadinosi, protingi ir labai geri žvėriūkščiai — viską suprasdavo, juos dresuoti būdavo tikras malonumas. Na ir, žinoma, imtasi dresuoti juos kariniais tikslais: gulti su minomis po tankais, tampji sužeistuosius, pernešti priešo teritorijon indus su užkratu, na, ir visokių tokių nesąmonių. O paskui atsirado gudragalvis, kuris iššifravo jų kalbą — paaiškėjo, kad jie ir kalbą turi, ir gana sudėtingą, ir kad jiems išvis patinka mėgdžioti, o jų gerklė taip susiformavusi, kad kai kuriuos netgi galima išmokyti žmonių kalbos, ne visos, žinoma, bet po penkiasdešimt, po septyniasdešimt žodžių jie įsimindavo. Trumpiau tariant, įdomūs buvo gyvūnai, draugauti galėjome, mokytis vieni iš kitų, padėti vieni kitiems — jiems, sako, grėsė pavojus išmirti… Tai ne, prijunkė juos kariauti, prijunkė šniukštinėti priešą, karinius duomenis rankioti. O paskui prasidėjo karas, niekam jie neberūpėjo, išvis niekam niekas neberūpėjo. Ir še: vampyrai. Irgi mutantai, tik ne žmogiškieji, o žvėriškieji — labai pavojingi sutvėrimai. Ypatingojoje Pietų Apygardoje netgi galiojo kovos su jais įstatymas, o princas-hercogas — tas sako tiesiai šviesiai: čia mums visiems galas, gyvens čia vieni vampyrai…

Gajus prisiminė, kaip kartą miške Bošku su savo medžiotojais pašovė elnią, kurį persekiojo vampyrai, ir kilo peštynės. O mutantai — kokie jie peštukai? Pykštelėjo po kartą iš savųjų senoviškųjų, metė tuos šautuvus, susėdo ir akis delnais užsidengė, kad nematytų, vadinasi, kaip juos į gabalus plėšys. O Maksimas, reikia pasakyti, irgi sutriko… na, ne visai sutriko, o šiaip kažkaip… nesinorėjo jam peštis. Teko man už visus atvargti. Apkaba ištuštėjo — tuomet buože. Gerai, kad vampyrų nedaug tebuvo, viso labo šešios galvos. Du užmušėme, vienas paspruko, o trejetą sužeistų ir apsvaigintų surišome ir ketinome rytą nešti į kaimą bausti. O naktį žiūriu — Maksimas tylutėliai atsikelia ir — pas juos. Pasėdėjo su jais, apgydė, kaip jis kad sugeba, rankų prisilietimais, paskui atrišo, o anie, žinoma, ne kvaili — nagais tik sušvytravo, tiek juos ir tematėme. Aš jam ir sakau: tu ką, Makai, kuriam galui? Pats nežinau, sako, bet jaučiu, kad negalima jų bausti. Nei žmonių, sako, nei tų… Tai, sako, visai ne šunys ir ne vampyrai…

Ką ten vampyrai! O šikšnosparnių kokių priviso! Tų, kurie Burtininkui patarnauja… Juk tai skraidantis siaubas, o ne šikšnosparniai! O kas naktimis po kaimus tapsėdamas bastosi, vaikus vagia? Į namus juk net neužsuka — vaikai miegodami, taip ir neprabudo, patys pas jį išeina… Tegul būna tai melas, bet kai ką aš ir pats mačiau. Kaip dabar prisimenu, vedė mus princas-hercogas parodyti trumpiausio kelio į Tvirtovę. Ateiname — laukymė tokia taiki, žalia, kalvelė, kalvoje — urvas. Žiūrime — Dieve tu mano! — visa laukymė priešais įėjimą užversta padvėsusiais vampyrais, kokios dvi dešimtys, nemažiau, ir nesuluošinti, nesužeisti — žolėje nė lašelio kraujo. O kas keisčiausia — Maksimas juos apžiūrėjo ir sako: jie juk gyvi, tik tarsi kokio mėšlungio sutraukti, lyg kas būtų užhipnotizavęs… Klausimas: kas? Ne, klaikios vietovės. Čia žmogus tik dieną gali įžengti, ir tat baimingai. Jei ne Maksimas, dumčiau aš iš čia, tik kulnai sušvytruotų. O atvirai kalbant, kur bėgti? Aplink miškai, miškuose nelabieji, tankas pelkėje nuskendo… pas saviškius bėgti?.. Atrodytų, labai natūralu — pas saviškius bėgti. Tačiau kokie jie man dabar saviškiai? Kai pagalvoji, tai irgi išsigimėliai, marionetės, teisingai Maksimas sako. Ar tai žmonės, jei juos kaip mašinas galima valdyti? Ne, tai jau ne man. Koktu…

Jie išėjo į aikštę, į didelę dykvietę, kurios centre niūriai juodavo apsilydęs paminklas kažkokiam užmirštam veikėjui, ir pasuko prie nesugriauto namelio, kur paprastai atstovai rinkdavosi apsikeisti gandais, pasitarti dėl sėjos ar dėl medžioklės, o kartais paprasčiausiai pasėdėti, pasnūduriuoti, pasiklausyti princo-hercogo pasakojimų apie anuos laikus.

Namelyje, dideliame švariame kambaryje, jau buvo susirinkę žmonės. Nė į vieną jų nesinorėjo žiūrėti. Net princas-hercogas — rodos, ne mutantas, žmogus, — ir tas subjaurotas: visas veidas vien nudegimai ir randai. Įėjo, pasisveikino, atsisėdo į ratą, tiesiog ant grindų. Bošku, sėdėjęs šalia krosnies, nukėlė nuo žarijų arbatinuką, įpylė jiems po puodelį arbatos, stiprios, geros, bet be cukraus. Gajus paėmė savąjį puodelį — nepaprasto grožio, neįkainojamą puodelį iš karališkojo porceliano, — pasistatė priešais, o paskui tarp kelių įrėmė automatą buože į grindis, kaktą prispaudė prie rinčiuoto vamzdžio ir užsimerkė, kad nieko nematytų.

Susirinkimą pradėjo princas-hercogas. Nebuvo jis joks princas ir joks hercogas, o tik medicinos dalies pulkininkas, vyriausiasis Pietinės Tvirtovės chirurgas. Kai Tvirtovę pradėta daužyti atominėmis bombomis, įgula sukilo, iškėlė baltą vėliavą (į tą vėliavą savi nedelsdami ir trinktelėjo termobranduoline), tikrąjį princą, vadą, kareiviai suplėšė į gabalus, įsijautė, išžudė visus karininkus, o paskui susizgribo, kad nebėra kam komanduoti, o be vadovybės negalima: karas juk tęsiasi, priešas puola, savi puola, o iš kareivių niekas Tvirtovės plano nežino, — Tvirtovė virto milžiniškais pelėkautais, o čia dar sprogo bakterinės bombos, visas arsenalas, ir išplito maras. Trumpiau tariant, kažkaip savaime išėjo, kad pusė įgulos išsilakstė kas sau, trys ketvirčiai likusios pusės išmirė, o už kitus atsakomybės ėmėsi vyriausiasis chirurgas — per maištą kareiviai jo nelietė: vis dėlto gydytojas. Visi kažkaip įprato vadinti jį tai princu, tai hercogu, iš pradžių juokais, paskui taip ir liko, o Maksimas, kad nebūtų painiavos, vadino jį princu-hercogu.

— Bičiuliai! — tarė princas-hercogas. — Reikia aptarti mūsų draugo Mako pasiūlymus. Tai labai reikšmingi pasiūlymai. Kokie jie svarbūs, galite spręsti jau vien iš to, kad pats Burtininkas malonėjo pas mus atvykti ir galbūt kalbės su mumis…

Gajus pakėlė galvą. Ir tikrai: kampe, nugara atsirėmęs į sieną, sėdėjo pats Burtininkas. Žiūrėti į jį buvo klaiku, o nežiūrėti neįmanoma. Nuostabi asmenybė. Net Maksimas į jį žvelgė kažkaip iš apačios ir vis sakydavo Gajui: Biutininkas, brolyti, tai — asmenybė. Burtininkas buvo nedidelio ūgio, tvirtas, švarus, rankos ir kojos trumputės, bet stiprios, ir iš viso nebuvo jis toks jau luošys, bent jau sąvoka „luošys” jam netiko. Jo kiaušas buvo didžiulis, padengtas tankiais šiurkščiais plaukais, panašiais į sidabraspalvį kailį, burna su keistai sudėtomis lūpomis — maža, atrodė, kad jis nuolat ketina sušvilpti pro dantis, veidas, sakytum, net liesokas, bet paakiuose — padribos, o pačios akys — ilgos ir siauros su vertikaliais lyg gyvatės vyzdžiais. Kalbėdavo jis mažai, žmonėse pasirodydavo retai, gyveno vienas pats rūsyje tolimajame miesto pakraštyje, bet dėl savo stebėtinų gabumų buvo pelnęs milžinišką autoritetą. Pirma, buvo labai protingas ir žinojo viską, nors turėjo viso labo apie dvidešimt metų ir niekur, be šio miesto, nesilankė. Kai žmonėms iškildavo kokių nors klausimų, jie eidavo nuolankiai prašyti patarimo. Paprastai jis neatsakydavo nieko, ir tai reikšdavo, kad problema menka, kad ir kaip ją spręsi — vis tiek bus gerai. Bet jei klausimas būdavo gyvybiškai svarbus — apie orus, kada ką sėti, — jis visuomet patardavo ir dar nė karto nesuklydo. Eidavo pas jį tik vyresnieji, ir kas ten dėdavosi — jie nutylėdavo, tačiau gyvavo nuomonė, kad net patardamas Burtininkas burnos nepraverdavo. Tik pažvelgs — ir jau aišku, ką reikia daryti. Antra, jis valdė gyvūnus. Niekada nereikalaudavo iš visuomenės nei valgio, nei rūbo, viskuo jį aprūpindavo gyvūnai, įvairūs gjrvūnai — ir žvėrys, ir vabzdžiai, ir varlės, — o svarbiausi jo tarnai buvo didžiuliai šikšnosparniai, su kuriais jis, pasak gandų, susišnekėdavo — šie jį suprato ir jo klausė. Dar kalbėta, kad jis žino tai, kas nežinoma. O to, kas nežinoma, suprasti buvo neįmanoma — Gajui atrodė, kad tai paprasčiausias žodžių kratinys: juodas tuščias Pasaulis prieš Pasaulio Šviesos pradžią; negyvas ledinis Pasaulis užgesus Pasaulio Šviesai; begalinė dykuma su daugybe Pasaulių Šviesų… Niekas negalėjo paaiškinti, ką tai reiškia, o Makas tik lingavo galvą ir sužavėtas murmėjo: „Tai bent intelektas!”

Burtininkas sėdėjo į nieką nežiūrėdamas, jam ant peties nerangiai tūpčiojo aklų akliausias naktinis paukštis. Protarpiais Burtininkas traukdavo iš kišenės kažkokius gabalėlius ir brukdavo šiam į snapą, tuomet paukštis [akimirkai apmirdavo, paskui atkragindavo galvą ir ištempęs kaklą lyg ir sunkiai rydavo.

— Tai labai reikšmingi pasiūlymai, — tęsė princas-hercogas, — todėl prašau jūsų klausytis atidžiai, o tu, Bošku, balandėli, arbatą plikyk kuo stipresnę, nes aš matau — kai kas jau snūduriuoja. Nereikia snūduriuoti, nereikia. Sutelkite jėgas — galbūt dabar sprendžiamas mūsų likimas…

Susirinkusieji pritariamai suniurnėjo. Kažkoks leukemininkas buvo tiesiog už ausų atitrauktas nuo sienos, kur prisigretinęs jau ketino nusnausti, ir pasodintas į pirmą eilę. „Aš juk nieko… — burbleno leukemininkas. — Aš tik šiaip, truputėlį. Noriu pasakyti, kad šnekėti derėtų trumpiau, nes kol galo sulaukiu, pradžią spėju ir pamiršti…”

— Gerai, — sutiko princas-hercogas. — Jei trumpiau, tai trumpiau. Kareiviai stumia mus į pietus, į dykumą. Pasigailėjimo iš jų nesulauksi, derėtis jie nesidera. Iš tų šeimų, kurios bandė prasiveržti į šiaurę, niekas negrįžo. Reikia manyti, žuvo. Tai reiškia, kad per kokius dešimt penkiolika metų mus galutinai nustums į dykumą, ir ten visi žūsime be maisto ir vandens. Kalbama, kad ir dykumoje gyvena žmonės. Aš tuo netikiu, tačiau daugelis gerbiamų vadų tiki ir tvirtina, esą tie dykumos gyventojai tokie pat žiaurūs kraugeriai, kaip ir kareiviai. O mes — žmonės taikingi, kautis mes nemokame. Daug mūsiškių išmiršta, ir pačios pabaigos mes tikriausiai nesulauksime, bet dabar mes valdome tautą ir privalome galvoti ne tik apie save, o ir apie savo vaikus… Bošku, — kreipėsi jis, — prašau paduoti arbatos gerbiamam Duonkepiui. Man atrodo, užsnūdo Duonkepys.

Duonkepį pažadino, į dėmėtą ranką įbruko karštą puodelį, Duonkepys apsiplikęs sušnypštė, o princas-hercogas kalbėjo toliau:

— Mūsų draugas Makas siūlo išeitį. Jis atėjo pas mus iš kareivių teritorijos. Kareivių jis neapkenčia ir sako, kad pasigailėjimo iš jų tikėtis negalima, visi jie ten tironų apmulkinti ir dega troškimu sunaikinti mus. Makas iš pradžių ketino apginkluoti ir vesti į mūšį mus, bet įsitikino, kad esame silpni ir kariauti neįstengtume. Tada jis nusprendė nukakti pas dykumos gyventojus — jis taip pat tiki, kad tokių esama, — susitarti su jais ir vesti prieš kareivius. Ko reikėtų iš mūsų? Palaiminti šį sumanymą, praleisti dykumos gyventojus per savo žemę ir aprūpinti juos maistu, kol vyks karas. O dar mūsų draugas Makas pasiūlė: leiskite jam surinkti visus mūsų žvalgus, tuos, kurie panorės, jis apmokys juos kariauti ir ves į šiaurę organizuoti ten sukilimo. Štai trumpai, kokie reikalai. Dabar turime nuspręsti, ir aš kviečiu pasisakyti.

Gajus pašnairavo į Maksimą. Bičiulis Maksimas sėdėjo koją paspraudęs po savimi, didžiulis, rudas, nejudrus kaip uola, net ne kaip uola, o kaip milžiniškas akumuliatorius, pasiruošęs akimoju išsikrauti. Jis žvelgė į tolimąjį kampą, į Burtininką, tačiau Gajaus žvilgsnį pajuto tuojau pat ir atsisuko. Staiga Gajui dingtelėjo, kad bičiulis Makas jau ne tas, koks buvo anksčiau. Prisiminėjau seniai nematęs garsiosios akinančiai idiotiškos Mako šypsenos, prisiminė, kad jau seniai Makas nedainavo savųjų kalnietiškų dainų, ir jo akyse nebėra ankstesnio lipšnumo bei gero dygumo, akys tapo kietos, kažkaip sustiklėjo, tarsi tai būtų visai ne Maksimas, o ponas rotmistras Čaču. O dar Gajus prisiminė, kad bičiulis Makas seniai jau liovėsi kaip linksmas smalsus šuo puldinėti į visas pakampes, tapo santūrus, ir atsirado jame kažkokio rūsčio, kryptingumo kažkokio, suaugusiam žmogui būdingos veiklios koncentracijos, tarsi jis pačiu savimi taikytųsi į kažkokį jam vienam tematomą taikinį…

Smarkiai smarkiai pasikeitė bičiulis Makas nuo tada, kai į jį buvo suvaryta visa apkaba iš sunkiojo armijos pistoleto. Anksčiau jis gailėdavosi visų drauge ir kiekvieno atskirai, o dabar nesigaili nieko. Ką gi, galbūt taip ir reikia… Bet ir baisų darbą jis sumanė, bus skerdynės, didelės skerdynės bus…

— Kažko aš nesupratau, — prabilo nuplikęs baisuoliš, sprendžiant iš aprangos — nevietinis. — Ko jis nori? Kad čia, pas mus, atsibastytų barbarai? Juk jie visus mus išžudys. Ką — gal aš barbarų nepažįstu? Visus išžudys, nė vieno nepaliks gyvo.

— Jie ateis čionai taikingai, — pasakė Makas, — arba išvis neateis.

— Tad verčiau tegul išvis neateina, — aovė nuplikėlis. — Su barbarais geriau nesusidėti. Jau verčiau žengti tiesiai prieš kareivių kulkosvaidžius. Kažkaip vis geriau žūti nuo saviškio rankos, mano tėvas kareivis buvo.

— Tai, žinoma, teisinga, — mąsliai prašneko Bošku. — Bet, kita vertus, juk barbarai gali ir kareivius išvyti, ir mūsų neliesti. Štai taip ir būtų visų geriausia.

— O kodėl jie nei iš šio, nei iš to turėtų mūsų neliesti? — paprieštaravo leukemininkas. — Per amžius visi mus lietė, o šitie štai ims ir nelies?

— Tai kad jis su jais susitars, — paaiškino Bošku. — Nelieskite, girdi, miškinių, ir baigta…

— Kas? Kas susitars? — paklausė Duonkepys, sukiodamas galvą.

— Ogi štai Makas. Makas ir susitars…

— Ak, Makas… Na, jeigu Makas susitars, tuomet gal ir nelies.

— Arbatos įpilti? — paklausė Bošku. — Juk mingi. Duonkepy.

— Nenoriu aš tavo arbatos.

— Na, išgerk arbatėlės, vieną puodeliuką, ar sunku — sprando juk neliepiu nusiplauti?

Leukemininkas staiga atsistojo.

— Eisiu, — tarė jis. — Nieko iš to nebus. Ir Makąjie nužudys, ir mūsų nepagailės. Dėl ko mūsų gailėti? Vis tiek po kokio dešimtmečio mums visiems galas. Mano bendruomenėje jau dvejus metus vaikų negimsta. Mirties kad ramiai sulauktume, ir gana. O šiaip patys spręskite, kaip išmanote. Man vis viena.

Persikreipęs keverza žengtelėjo per slenkstį, užkliuvo ir, matyt persigalvojęs, sugrįžo.

Taip, Makai, — linguodamas galvą, pratarė Dėlė. — Atleisk mums, bet niekuo mes netikime. Kaip galima pasitikėti barbarais? Jie dykumoje gyvena, smėlį kramto, smėliu užsigeria. Jie — baisūs žmonės, iš spygliuotos vielos susukti, nei verkti moka, nei juoktis. Kas mes jiems? Samanos po kojomis. Na, ateis jie, išmuš kareivius, apsistos čia, mišką, aišku, išdegins… kam jiems miškas, jie dykumą myli. Ir vėl mums galas. Ne, netikiu. Netikiu, Makai. Tuščios tavo užmačios.

— Taip, — tarė Duonkepys. — Nereikia mums šito, Makai. Geriau jau leisk mums ramiai numirti, netrikdyk mūsų. Tu neapkenti kareivių, nori juos sutriuškinti, o kuo mes čia dėti? Mes niekam nejaučiame neapykantos. Pagailėk mūsų, Makai. Juk mūsų niekas niekada negailėjo. Ir tu, nors ir geras esi žmogus, bet mūsų taip pat negaili… Juk negaili, ką, Makai?

Gajus vėl pažvelgė į Maksimą ir susidrovėjęs nukreipė žvilgsnį. Maksimas paraudo, taip paraudo, kad mažne apsiašarojo, palenkė galvą ir prisidengė veidą ranka.

— Netiesa, — pasakė jis. — Aš gailiu jūsų. Bet ne tik jūsų. Aš…

— Ne-e, Makai, — primygtinai atsakė Duonkepys. — Tu pagailėk TIK mūsų. Juk nėra pasaulyje didesnių nelaimėlių už mus, if tu tai žinai. Tu savo neapykantą pamiršk. Pagailėk — ir viskas…

— O ko jam mūsų gailėti? — prašneko Lazdynas, iki pat akių apsitūlojęs purvinais tvarsčiais. — Jis pats kareivis. O kada kareiviai gailėjo mūsų? Dar negimė toks kareivis, kuris mūsų pagailėtų…

— Balandėliai, balandėliai! — griežtai nutraukė princas-hercogas. — Makas — mūsų draugas. Jis trokšta mums tik gero, trokšta sunaikinti mūsų priešus…

— O išeis štai kas, — samprotavo nevietinis nuplikėlis. — Tarkime, kad barbarai bus netgi stipresni už kareivius. Išžudys jie tuos kareivius, išvartys jų prakeiktus bokštus, užims visą Šiaurę. Tegul. Mums negaila. Tegul jie ten skerdžiasi sau. Bet kokia mums nauda? Mums tuomet jau visai galas: pietuose — bay-barai, šiaurėje — irgi barbarai, mums ant sprando — vis tie patys barbarai. Mes jiems nereikalingi, o jeigu nereikalingi, tuomet — kišt po velėna. Tai viena… Dabar tarkime, kad kareiviai barbarus atrems. Atrems jie barbarus, ir visas tas karas per mus nusiris į pietus. Kas tada? Tada mums vėl paskutinioji: šiaurėje kareiviai, pietuose kareiviai, ir mums ant sprando — kareiviai. Na, o kareivius mes pažįstame…

Susirinkimas subruzdo, suūžė, girdi, teisingai nuplikėlis dėsto, viskas — tiesiog į dešimtuką, bet nuplikėlis dar nebaigė.

— Leiskite išsakyti iki galo! — pasipiktino jis. — Iš tiesų, ko čia įsirėkavote? Juk tai dar ne viskas. Dar gali būti, kad kareiviai barbarus sumuš, o barbarai — kareivius. Štai tada, atrodytų, mums pats gyvenimėlis. Va, ir ne, vėl nieko gero. Todėl, kad dar yra vampyrai. Kol kareiviai gyvi, vampyrai slapstosi, kulkos bijo, kareiviams įsakyta vampyrus šaudyti. O kai kareivių neliks, tuomet galutinai ir prapulsime. Suės mus vampyrai, nė kaulelių nepaliks.

Ši mintis siaubingai sukrėtė susirinkimą. „Teisybę sako! — pasigirdo balsai. — Tai bent galvos tce pelkėse… Taigi, broliai, apie vampyrus juk mes ir pamiršome… u jie nesnaudžia, savo valandos laukia… Nieko mums nereikia, Makai, tegul lieka, kaip buvę… Dvidešimt metų vargais negalais nugyvenome, pratempsime ir dar dvidešimt, o paskui, žiūrėk, ir dar…”

— Ir žvalgų jam atiduoti negalima! — pakėlė balsą nuplikėlis. — Maža, ko jie patys nori… Jiems kas — jie ir namie negyvena, anava Šešiapirštis iš tos pusės visai nosies nekiša, gėda garsiai pasakyti — plėšikauja ten ir degtinę maukia. Jiems gerai, jie prakeiktųjų bokštų nesibijo, galvos jiems neskauda. O visuomenei ką daryti? Grobis į šiaurę traukia, kas jį mums iš šiaurės varys, jei ne žvalgai? Neduoti! Ir dar pričiupti juos kaip reikiant, visai išpaiko… Nusirito ten iki žmogžudysčių, kareivius grobia ir kankina, kaip nežmonės kokie… Neleisti! Visai išleps…

— Neleisti, neleisti… — pritarė susirinkimas. — Kaip mes be jų? O mes juos maitinome girdėme, mes juos pagimdėme ir užauginome, suprasti turėtų, o jie, šekitės, į šalis dairosi, tik savivaliauti jiems rūpi…

Nuplikėlis pagaliau nustygo, atsisėdo ir įniko godžiai sriuobti ataušusią arbatą. Apsiramino, prityko ir susirinkimas. Seniai sėdėjo nejudėdami, stengdamiesi nežiūrėti į Maksimą. Bošku, liūdnai kinkuodamas, pratarė:

— Tai mat koks bėdinas tas mūsų gyvenimas! Niekur nėra išsigelbėjimo. Ir kam mes ką padarėme?

— Gimdė mus be reikalo, štai kas yra, — atsiliepė Lazdynas. — Nepagalvoję mus gimdė, ne tuo laiku… — Jis ištiesė tuščią puodelį. — Ir mes be reikalo gimdome vaikus. Pražūčiai. Taip, taip, pražūčiai…

— Pusiausvyra… — staiga garsiai ištarė kimus balsas. — Aš jau sakiau jums tai, Makai. Jūs nepanorote manęs suprasti…

Iš kur sklinda balsas, buvo neaišku. Visi, sielvartingai nudelbę akis, tylėjo. Tik paukštis ant Burtininko peties tūpčiojo, pražiodamas ir užčiaupdamas geltoną snapą. Pats Burtininkas sėdėjo nekrustelėdamas, užsimerkęs ir suspaudęs plonas lūpas.

— Bet dabar, tikiuosi, supratote, — kalbėjo toliau lyg ir paukštis.

— Jūs norite sutrikdyti tą pusiausvyrą. Ką gi, tai įmanoma. Jūs tai pajėgsite. Bet kyla klausimas — kam? Kas nors jūsų prašo? Jūs pasirinkote teisingai: kreipėtės į labiausiai apgailėtinus, į pačius nelaimingiausius, į žmones, kuriems jėgų pusiausvyroje atiteko pati sunkiausia dalia. Tačiau net ir jie nenori ardyti pusiausvyros. Tad kas jus skatina?..

Paukščio plunksnos papuro, jis pasibruko galvą po sparnu, o balsas vis skambėjo, ir Gajus suprato, kad kalba pats Burtininkas, neatčiaupdamas lūpų, nepakrutindamas nė vieno veido raumenėlio. Buvo labai baisu — ne tik Gajui, bet ir visiems susirinkusiems, net princui-hercogui. Tik Maksimas žvelgė į Burtininką paniuręs ir kažkaip su iššūkiu.

— Neramios sąžinės nekantra! — paskelbė Burtininkas. — Jūsų sąžinė išlepinta nuolatinio dėmesio, ji pradeda aimanuoti, iškilus menkiausiam nepatogumui, o jūsų protas pagarbiai nusilenkia jai, užuot aprėkęs ir ją sutramdęs. Jūsų sąžinė pasipiktinusi egzistuojančia tvarka, ir jūsų protas paklusniai ir skubiai ieško būdų tą tvarką pakeisti. Bet tvarka turi savus dėsnius. Tuos dėsnius formuoja milžiniškų žmonių masių siekiai, ir kisti tie dėsniai gali tik tada, kai kinta ir siekiai… Taigi iš vienos pusės — milžiniškų žmonių masių siekiai, iš kitos pusės — jūsų sąžinė, jūsų siekių įsikūnijimas. Jūsų sąžinė skatina jus keisti egzistuojančią tvarką, tai yra keisti milijonų žmonių siekius taip, kad jie atitiktų jūsiškius. Tai juokinga ir antiistoriška. Jūsų apsiūkęs ir sąžinės apsvaigintas protas prarado sugebėjimą tikrąją masių gerovę atskirti nuo įsivaizduojamos — vadinasi, tai jau nebe protas. Protą reikia išsaugoti gryną. Nenorite, negalite — ką gi, tuo blogiau jums. Ir ne tik jums. Jūs pasakysite, kad tame pasaulyje, iš kurio atėjote, žmonės negali gyventi nešvaria sąžine. Ką gi, ir negjrvenkite. Tai irgi nebloga išeitis

— ir jums, ir kitiems.

Burtininkas nutilo, ir visos galvos pasisuko į Maksimą. Gajus nelabai sumojo, apie ką čia kalbėta. Matyt, tai kažkokio seno ginčo atgarsis. Ir dar buvo aišku, kad Burtininkas Maksimą laiko protingu, tačiau įnoringu žmogumi, veikiančiu veikiau iš įgeidžio nei iš būtinybės. Tai skaudino. Maksimas buvo, žinoma, keista asmenybė, bet savęs nesigailėjo ir visada visiems linkėjo gero — ne iš kokio įgeidžio, o iš giliausio įsitikinimo. Suprantama, keturiasdešimt milijonų švitinimu apkvaišintų žmonių jokių permainų nenorėjo, bet juk jie apkvaišinti, ir tai neteisinga…

— Negaliu su jumis sutikti, — šaltai atsiliepė Maksimas. — Sąžinei jos pačios skausmas iškelia užduotis, protas jas vykdo. Sąžinė nubrėžia idealus, protas ieško kelių jiems pasiekti. Tai ir yra proto paskirtis — ieškoti kelių. Protas be sąžinės veikia tik savo naudai, o tai reiškia — tuščiai. O kai sakote, kad manieji siekiai prieštarauja masių siekiams… Egzistuoja tam tikras idealas: žmogus turi būti laisvas dvasia ir kūnu. Šitame pasaulyje masės dar nesuvokia tokio idealo, ir kelias į jį sunkus. Bet kada nors reikia pradėti. Kaip tik jautrios sąžinės žmonės ir turi subruzdinti mases, neleisti joms snūduriuoti it gyvuliams, kelti jas į kovą su priespauda. Net jei pačios masės tos priespaudos nejaučia.

— Teisingai, — netikėtai lengvai sutiko Burtininkas. — Sąžinė tikrai nubrėžia idealus. Bet idealai todėl ir vadinami idealais, kad stulbinančiai neatitinka tikrovės. Ir todėl, kai darbo imasi protas, šaltas, ramus protas, jis pradeda ieškoti būdų pasiekti idealus, ir paaiškėja, kad tie būdai netelpa į idealų rėmus ir pastaruosius reikia praplatinti, o sąžinę truputį patempti, pataisyti, pritaikyti… Aš juk tik tai ir noriu pasak)rti, tik tai jums ir kartoju: nereikia savo sąžinės čiūčiuoti, reikia dažniau atkišti ją dulkėtam naujos tikrovės skersvėjui ir nesibijoti, kad ją išmuš dėmelėmis ir padengs rupi pluta… Bet jūs ir pats tai suprantate Tiesiog dar neišmokote vadinti reiškinių tikraisiais vardais. Išmoksite ir to. Štai jūsų sąžinė iškilmingai paskelbė užduotį: nuversti tų Nežinomų Tėvų tironiją. Protas apmetė, kas ir kaip, ir patarė: kadangi iš vidaus tironijos susprogdinti neįmanoma, smogsime jai iš išorės, mesime prieš ją barbarus… tegul miškiniai bus sutrypti, tegul Žydrosios Gyvatės tėkmę užtvenks lavonai, tegul prasidės nuožmus karas, kuris galbūt ir padės nuversti tironiją — viskas tauraus idealo vardan. Na, ką gi, pasakė sąžinė, šiek tiek susiraukusi, teks man dėl didžio tikslo šiek tiek pašiurkštėti.

— Massarakš… — sušnypštė Maksimas, įraudęs ir piktas, tokio jo Gajus dar niekad nematė. — Taip, massarakš! Taip! Viskas būtent taip, kaip jūs sakote! O kaip kitaip? Už Žydrosios Gyvatės keturiasdešimt milijonų žmonių paversti vaikščiojančiais medgaliais. Keturiasdešimt milijonų vergų…

— Teisingai, teisingai, — atsakė Burtininkas. — Kita vertus, pats savaime šis planas nevykęs: barbarai atsitrenks į bokštus ir trauksis atgal, o vargšai mūsų žvalgai išvis jokiam rimtam darbui netinkami. Bet, nenuklysdamas nuo to paties plano, jūs galėtumėte susisiekti, pavyzdžiui, su Salų Imperija… Ne apie tai šneka. Bijau, kad jūs išvis pavėlavote, Makai. Jums reikėjo atvykti čionai prieš penkiasdešimt metų, dar prieš karą, kai nebuvo bokštų, bet buvo vilties savo idealus įdiegti milijonams… O dabar tokios vilties nebėra, dabar — bokštų epocha… nebent visus tuos milijonus pertemptumėte čionai po vieną žmogų, kaip pertempėte šį berniuką su automatu… Tik nemanykite, kad aš jus atkalbinėju. Aš gerai matau: jūs — jėga, Maksimai. Ir jūsų pasirodymas čia jau savaime reiškia neišvengiamą pusiausvyros sutrikimą mūsų mažo rutulio paviršiuje. Veikite. Tik tegul jūsų sąžinė netrukdo jums blaiviai mąstji, o jūsų protas tegul nesigėdija, kai reikia, nustumti sąžinę į šalį… O dar patariu nepamiršti: nežinau, kaip būna jūsų pasaulyje, o mūsuose — jokia jėga nelieka be šeimininko ilgai. Visuomet atsiranda kas nors, besistengiantis ją prisijaukinti arba pajungti sau — nepastebimai ar padoria dingstimi… Štai ir viskas, ką norėjau pasakai.

Burtininkas netikėtai vikriai atsistojo — paukštis ant jo peties pritūpė ir išskleidė sparnus, — trumputėmis kojelėmis slystelėjo palei sieną ir dingo už durų. Ir tučtuojau iš paskos sukilo visas susirinkimas. Ėjo laukan padejuodami, pakriokuodami, sunkiai alsuodami, iš to, kas kalbėta, nieko dorai nesupratę, bet akivaizdžiai patenkinti, kad viskas lieka, kaip buvę, kad Burtininkas neleido įgyvendinti pavojingos užmačios, pagailėjo, vadinasi. Burtininkas, neleido skriausti, ir dabar bus galima pabaigti amželį gyvenant kaip anksčiau, juolab prieš akis dar ištisa amžinybė — kokie dešimt metų, o žiūrėk, dar ir daugiau. Paskutinis išsivilko Bošku su tuščiu arbatinuku, ir kambaryje liko tik Gajus bei Makas su princu-hercogu, o kampe jau kietai miegojo protinių pastangų išsekintas Duonkepys. Gajaus galvoje telkėsi miglos, o ir sieloje taip pat. Suprato jis tik viena: nelaimingas mano gyvenimas, pirmąją jo pusę buvau lėlė, žioplelis kažkieno rankose, o antrąją, matyt, teks nugyventi kaip valkatai — be tėvynės, be draugų, be rytojaus…

— Jūs susisielojęs, Makai? — kaltai paklausė princas-hercogas.

— Na ne, nelabai, — atsakė Maksimas. — Netgi veikiau atvirkščiai, jaučiu palengvėjimą. Burtininkas teisus, mano sąžinė kol kas dar nepasiruošusi tokioms užmačioms. Tikriausiai dar reikia paklajoti, pasidairyti. Patreniruoti sąžinę… — Jis kažkaip nemaloniai nusijuokė. — Ką galite man pasiūlyti, prince-hercoge?

Senasis princas-hercogas krenkšdamas atsistojo ir, trindamas nutirpusius šonus, pasivaikščiojo po kambarį.

— Pirma, aš nepatariu jums lįsti gilyn į dykumą, — pasakė jis. — Ar yra ten barbarų, ar ne — nieko, kas jums tiktų, ten nerasite. Galbūt verta pasinaudoti Burtininko pasiūlymu ir užmegzti ryšį su saliečiais, nors, Dievas mato, nežinau, kaip tai padaryti. Tikriausiai reikia eiti prie jūros ir pradėti nuo ten… jei saliečiai — ne dar vienas mitas ir jeigu jie panorės su jumis kalbėtis… Teisingiausia išeitis man atrodo tokia: grįžkite atgal ir veikite ten vienas pats. Prisiminkite, ką pasakė Burtininkas: jūs — jėga. O jėgą kiekvienas bando panaudoti savais tikslais. Mūsų imperijos istorija žino nemaža atvejų, kai įžūlūs ir stiprūs vienišiai pasiekdavo sostą… Tiesa, kaip tik jie sukūrė pačias žiauriausias tironijos tradicijas, bet tai ne apie jus, jūs ne toks ir vargu ar tapsite toks… Jei aš teisingai jus supratau, viltis masinio sujudimo neverta, o tai reiškia, kad jūsų kelias — ne pilietinis karas ir išvis ne karas. Jums reikia veikti vienam, kaip diversantui. Pagaliau juk jūs teisus, bokštų sistema privalo turėti Centrą. Ir Šiaurę valdo tas, kuris valdo tą Centrą. Jums dera kaip reikiant įsisąmoninti tai.

— Ko gero, tai nėra mano tikslas, — lėtai pratarė Maksimas. Kol kas negaliu pasakyti — kodėl, bet tai ne mano tikslas, jaučiu tai. Aš nenoriu valdyti Centro. Dėl vieno dalyko jūs teisus: man nėra ką veikti nei čia, nei dykumoje. Dykuma pernelyg toli, o čia nėra kuo remtis. Bet man dar reikia daug ką sužinoti, dar yra Pandėja, Hontis, dar yra kalnai, kažkur yra Salų Imperija… Jūs girdėjote apie baltuosius povandeninius laivus? Ne? O aš girdėjau, ir Gajus štai girdėjo, ir mes pažįstame žmogų, kuris juos matė ir su jais kovėsi. Tai štai: jie gali kautis… Na, gerai. — Maksimas pašoko ant kojų. — Nėra ko delsti. Ačiū, prince-hercoge, jūs mums labai padėjote. Eime, Gajau. '

Jie išėjo į aikštę ir sustojo prie apsilydžiusio paminklo. Gajus liūdnai dairėsi. Nuo kaitros virpančiame ore aplink liulėjo geltoni griuvėsiai, buvo tvanku, pradvisę, bet jau nebesinorėjo iš čia eiti, palikti šį baisų, nors jau įprastą užkampį ir vėl vilktis per miškus, nusilenkiant visų juodų atsitiktinumų, ten tykančių žmogaus sulig kiekvienu oro gurkšniu, valiai… Gera dabar būtų grįžti į savąjį kambariūkštį, pažaisti su plikagalve Tanga, pagaliau padaryti jai iš iššautos tūtos žadėtąją švilpynę — nepagailėti, massarakš, pykštelėti kartą į orą dėl vargšės mergiotės…

— Kur link vis dėlto trauksite? — paklausė princas-hercogas, savąja nuzulinta, išblukusia kepure prisidengdamas veidą nuo dulkių.

– Į vakarus, — atsakė Maksimas. — Prie jūros. Ar ji toli nuo čia?

— Trys šimtai kilometrų… — susimąstęs pratarė princas-hercogas. — Ir eiti teks per smarkiai užterštas vietoves… Klausykite, — pasakė jis. — O gal padarykime taip?.. — Jis valandėlei nutilo, ir Gajus jau buvo bepradedąs mindžikuoti nuo kojos ant kojos, bet Maksimas neskubėjo, laukė. — Et, kam jis man! — pagaliau ištarė princas-hercogas. — Atvirai kalbant, laikiau jį sau, maniau: kai bus visai blogai — kai nebeišlaikys nervai — sėsiu į jį ir grįšiu namo, o ten kad ir sušaudymas… Ką jau dabar… Vėlu.

— Lėktuvas? — staigiai paklausė Maksimas, viltingai žvelgdamas į princą-hercogą.

— Taip. „Kalnų Erelis”. Ar šis pavadinimas jums ką nors sako? Žinoma, ne… Kadaise garsiausias iš garsiausių bombonešių, ponai. Asmeninis Jo Imperatoriškosios Aukštybės Princo Kimu Vardinis Keturių Aukso Vėliavų Bombonešis „Kalnų Erelis”… Prisimenu, kareivius versdavo mintinai iškalti… Eilini toks ir toks! Įvardink asmeninį jo imperatoriškosios aukštybės bombonešį! Ir tas, būdavo, vardija… Taip… Tai štai, aš jį išsaugojau. Iš pradžių ketinau evakuoti juo sužeistuosius, bet šių buvo pernelyg daug. Paskui, kai visi sužeistieji išmirė… Ė, ką čia pasakoti. Imkite jį, balandėli. Skriskite. Degalų pakaks pusei pasaulio apskristi…

— Ačiū, — padėkojo Maksimas. — Ačiū, prince-hercoge. Aš jūsų niekuomet nepamiršiu.

— Ką jau čia — manęs, — pasakė senukas. — Ne dėl savęs atiduodu… O štai jeigu jums, balandėli, kas nors pavyks, nepamirškite mūsiškių.

— Pavyks, — tarė Maksimas. — Pavyks, massarakš! Privalo pavykti, turiu sąžinę ar neturiu!.. Ir niekados nė vieno nepamiršiu.

Šešioliktas skyrius

Gajui dar niekada neteko skraidyti lėktuvais. Jis netgi išvydo lėktuvą pirmąsyk gyvenime. Policijos sraigtasparnius ir skraidančias vadavietės platformas buvo matęs ne kartą, o sykį netgi dalyvavo malšinime iš oro — jų sekciją sugrūdo į sraigtasparnį ir išlaipino ant plento, kuriuo tilto link plūdo minia nubaustųjų, sumaištavusių dėl prasto maisto. Tas oro žygis Gajui įsiminė kuo nemaloniausiai: sraigtasparnis skrido labai žemai, jame kratė ir į šonus mėtė taip, kad viduriai vartėsi, o dar — kvaitinantis sraigto kaukimas, benzino tvaikas ir iš visur trykštantys alyvos fontanai.

Bet čia buvo visai kas kita.

J. I. A. Asmeninis Bombonešis „Kalnų Erelis” Gajų pribloškė. Tai buvo išties siaubingai didelė mašina. Gajus nepajėgė įsivaizduoti, kad ji išvis galėtų pakilti į orą. Briaunotas siauras jos kūnas, išpuoštas daugybe auksinių emblemų, buvo ilgas lyg gatvė. Grasiai ir didingai tįso milžiniški sparnai, galėję pridengti visą brigadą. Jie kyšojo aiikštai tarsi namo stogas, bet šešių milžiniškų propelerių mentės beveik siekė žemę. Bombonešis stovėjo ant trijų ratų, kurių kiekvienas prilygo keliems žmogaus ūgiams — du ratai prilaikė priekinę dalį, trečiu rėmėsi uodega, panaši į etažerę. Į svaiginantį aukštį, iki pat kabinos spindinčiais stiklais, vedė sidabrinis lengvų aliimiinio kopėtėlių siūlas. Taip, tai buvo tikras senosios imperijos simbolis — didingos praeities, buvusios galybės, aprėpusios visą žemyną, simbolis. Gajus stovėjo linkstančiomis kojomis, užvertęs galvą, tirtėdamas nuo didžios pagarbos, ir lyg griausmas jį trenkė bičiulio Mako žodžiai:

— Na, ir skrynia, massarakš!.. Atleiskite, prince-hercoge, netyčia išsprūdo…

— Kito neturiu, — sausai atsiliepė princas-hercogas. — Beje, tai geriausias bombonešis pasaulyje. Kadaise jo imperatoriškoji aukštybė juo…

— Taip, taip, žinoma, — paskubomis pritarė Maksimas. — Iš netikėtumo išsprūdo…

Viršuje, lakūno kabinoje, Gajus nuo susižavėjimo visai pametė galvą. Visa kabina buvo iš stiklo. Begalė nežinomos paskirties prietaisų, stebėtinai patogios minkštos kėdės, keisti svertai ir matuokliai, pluoštai įvairiaspalvių laidų, paruošti užsimaukšlinti neregėti šalmai… Princas-hercogas Makui paskubomis kažką aiškino, rodydamas prietaisus, spau4ydamas svertus, Makas išsiblaškęs murmėjo: „Na, taip, aišku, aišku…”, o Gajus, pasodintas į kėdę, kad nesipainiotų, su automatu ant kelių, kad, sergėk Dieve, ko nors nesubraižytų, pūtė akis ir į visas puses beprasmiškai sukiojo galvą.

Bombonešis stovėjo sename suzmekusiame angare prie miško, prieš jį toli driekėsi lygus pilkai žalias laukas be kupstelio, be krūmelio. Kitapus lauko, už kokių penkių kilometrų, vėl tęsėsi miškas, o viršuje kabojo baltas dangus, kuris iš čia, iš kabinos, atrodė visai arti, ranka pasiekiamas. Gajus smarkiai jaudinosi. Jis net neprisiminė, kaip atsisveikino su senuoju princu-hercogu. Šis kažką kalbėjo, ir Maksimas kažką kalbėjo, rodos, jie juokėsi, paskui princas-hercogas virktelėjo, paskui užsitrenkė durelės… Staiga Gajus susizgribo, kad platūs diržai laiko jį prispaustą prie kėdės, o Maksimas sėdi greta ir greitai bei užtikrintai spragsi kažkokiais sverteliais bei klavišais.

Plokštėse nušvito ciferblatai, pasigirdo traškesys, griausmingas pokšėjimas, kabina tankiai sudrebėjo, visą erdvę aplink užtvindė sunkus dundesys, žemai apačioje, tarp išgulusių krūmų, tarsi srovenančioje žolėje, mažiukas princas-hercogas abiem rankomis griebėsi už kepurės ir ėmė trauktis atatupstas; Gajus atsigręžė ir išvydo, kad milžiniškų propelerių mentės dingusios, susiliejusios į didžiulius neaiškius apskritimus, staiga visas platusis laukas pajudėjo ir ėmė slinkti artyn, greičiau ir greičiau, nebeliko princo-hercogo, nebeliko angaro, tik apačioje skriejantis laukas ir negailestingas kratymas, ir griausmingas loiokimas; sunkiai pasukęs galvą. Gajus pasibaisėjęs išvydo, jog milžiniški sparnai sklandžiai siūbuoja ir tuojau nukris, tik staiga kratymas liovėsi, laukas po sparnais čiūžtelėjo žemyn, ir Gajų nuo kojų iki galvos persmelkė kažkoks vatos minkštumo pojūtis. O po bombonešiu jau nebebuvo lauko, dingo ir miškas, jis virto juodai žaliu šepečiu, didžiule lopyta ir perlopyta antklode, ir tuomet Gajus susigaudė skrendąs.

Netverdamas susižavėjimu jis pažvelgė į Maksimą. Bičiulis Makas sėdėjo atsainia poza, kairiąją ranką pasidėjęs ant ranktūrio, dešiniąja vos pastebimai krutino patį didįjį ir turbūt patį svarbiausiąjį svertą. Jo akys buvo primerktos, lūpos surauktos lyg švilpaujant. Taip, jis tikrai didis žmogus. Didis ir neperprantamas. Tikriausiai jis gali viską, pamanė Gajus. Štai valdo tą sudėtingiausią mašiną, o juk mato ją pirmąsyk gyvenime. Juk tai — ne koks tankas ir ne sunkvežimis — lėktuvas, legendinė mašina, aš ir nežinojau, kad jų dar išlikę… o jis valdo ją kaip žaisliuką, lyg visą gyvenimą nieko kita ir neveikė, tik skraidė oro erdvėmis. Tai tiesiog nesuvokiama protu: atrodo, daug ką jis pamato pirmą kartą, o vis dėlto akimirksniu prisitaiko ir daro tai, kas reikia… Ir argi tik su mašinomis šitaip? Juk ne tik mašinos iškart pripažįsta jį šeimininku… Jei tik jis užsinorėtų, rotmistras Čaču, ir tas vaikščiotų jį apsikabinęs… Burtininkas, į kurį net žiūrėti baugu, laikė jį sau lygiu… Princas-hercogas, pulkininkas, vyriausiasis chirurgas, aristokratas, galima sakyti, iškart užjuto kažką tokio, tauraus… Tokią mašiną padovanojo, patikėjo… O aš dar norėjau Radąuž jo išleisti. Kas jam Rada? Šiaip, trumpalaikė aistra. Jam kokios grafienės ar, tarkime, princesės… O su manimi štai draugauja, žiūrėk tu man… Jeigu dabar lieptų šokti žemyn — ką gi, visai gali būti, kad ir šokčiau… nes — Maksimas! Ir kiek jo dėka aš jau sužinojau ir pamačiau, per visą gyvenimą šitiek nesužinosi ir nepamatysi… O kiek jo dėka dar sužinosiu ir pamatysiu, ir kiek dar iš jo išmoksiu…

Maksimas pajuto bičiulio žvilgsnį, perprato jo susižavėjimą bei ištikimybę ir plačiai, kaip seniau, nusišypsojo, o Gajus vargiai susitvardė negriebęs galingos rudos rankos ir neprigludęs prie jos su dėkingu bučiniu. O mano viešpatie, gynėjau mano ir mano vade, įsakyk! — aš priešais tave, aš čia, aš pasiruošęs — sviesk mane į ugnį, ištirpdyk mane liepsnose… Tūkstančių priešų, atvirų žiočių, milijonų llkų pasitikti siųsk… Kur jie, tavieji priešai? Kur tie bjaurūs žmonės šlykščiais juodais mundurais? Kur tas pagiežingas karininkiūkštis, išdrįsęs pakelti prieš tave ranką? O juodasis niekše, aš suplėšysiu tave nagais, aš perkąsiu tau gerklę… bet ne dabar, ne… Jis man kažką įsako, manasis valdovas, jis kažko iš manęs nori… Makai, Makai, meldžiu, nusišypsok man dar kartą, kodėl tu nebesišypsai? Taip, taip, aš kvailas, aš nesuprantu tavęs, aš negirdžiu tavęs, čia toks kauMmas, tai kaukia tavo klusnioji mašina… Ak štai kas, massarakš, koks aš idiotas, na, žinoma, šalmą… Taip, taip, tuojau… Suprantu, čia yra šalmofonas kaip tanke… klausau, o didis! Įsakyk! Ne, ne, aš nenoriu atsipeikėti! Man nieko nenutiko, tiesiog esu tavo, noriu numirti dėl tavęs įsakyk ką nors… Taip, aš tylėsiu, aš užsičiaupsiu… dėl to man sprogs plaučiai, bet aš tylėsiu, jei tu tai įsakai… Bokštas? Koks bokštas? A, taip, matau bokštą… Tie juodieji niekšai, tie šlykštūs Tėvai, sumauti Tėvai, jie visur prismaigstė bokštų, bet mes sutrempsime tuos bokštus žingsniu sunkiu, sutrempsime tuos bokštus su įkarščiu skaisčių akių… Skraidink, skraidink savo paklusniąją mašiną į tą bjaurų bokštą… ir duok man bombą, aš iššoksiu su bomba ir pataikysiu, pamatysi! Bombą man, bombą! Į ugnį! O!.. Oo!! Ooo!!!

…Gajus sunkiai įkvėpė oro ir plėšte atplėšė kombinezono priekaklį. Ausyse spengė, prieš akis visa kas skydo ir siūbavo. Pasaulį gaubė rūkas, kuris, tiesa, greitai sklaidėsi, maudė raumenis ir nemaloniai giežė gerklę. Paskui jis išvydo Maksimo veidą, tamsų, niūrų, netgi kažkokį rūstų. Išniro ir tuojau pat dingo prisiminimas apie kažką malonaus, bet kažkodėl apniko stiprus noras atsistoti „ramiai” ir sumušti kulnais. Vis dėlto Gajus žinojo, kad šitaip nedera, kad Maksimas supyks.

— Aš ką nors iškrėčiau? — kaltai paklausė Gajus ir baimingai apsidairė.

— Tai aš iškrėčiau, — atsakė Maksimas. — Visai pamiršau apie tuos bjaurybes.

— Apie ką?

Maksimas grįžo į savo kėdę, padėjo ranką ant sverto ir užsižiūrėjo į priekį.

— Apie bokštus, — pratarė pagaliau.

— Apie kokius bokštus?

— Per staigiai nukrypau į šiaurę, — paaiškino Maksimas. — Mums kirto spindulys.

Gajus susigėdo.

— Aš baubiau himną? — paklausė jis.

— Blogiau, — atsakė Maksimas. — Nieko, ateityje būsime atsargesni.

Pasijutęs be galo nepatogiai. Gajus nusigręžė, skausmingai bandydamas prisiminti, ką tokio jis veikė, ir ėmėsi apžiūrinėti pasaulį apačioje. Jokio bokšto neišvydo, kaip, žinoma, jau neišvydo nei angaro, nei lauko, iš kurio jie pakilo. Apačioje lėtai tebešliaužė ta pati skiautėta antklodė, rangėsi upė — blanki metalinė gyvatėlė, išnykstanti toli priekyje, miglotoje rūkanoje, kur danguje it siena turėjo iškilti jūra… Ką gi aš paisčiau? — galvojo Gajus. Turbūt tauškiau nežmoniškus niekus, jei Maksimas toks nepatenkintas ir sunerimęs. Massarakš, gal atgijo mano gvardietiški įpročiai ir aš kaip nors įžeidžiau Maksimą?.. Kurgi tas nelemtas bokštas? Gera proga numesti ant jo bombą…

Staiga bombonešį supurtė. Gajus įsikando į liežuvį, o Maksimas abiem rankomis griebėsi sverto. Kažkas negerai, kažkas nutiko… Gajus baugščiai apsidairė ir su palengvėjimu išvydo, kad sparnas tebėra, kur buvęs, o propeleriai sukasi. Tada jis pasižiūrėjo į viršų. Balzganame danguje virš galvos lėtai skydo kažkokios anglies juodumo dėmės. Tarsi tušo lašai vandenyje.

— Kas tai? — paklausė Gajus.

— Nežinau, — atsakė Maksimas. — Keistas dalykėlis… — Jis ištarė dar du kažkokius Gajui nesuprantamus žodžius, o po to užsikirsdamas prabilo: — Dangaus akmenų… ataka. Nesąmonė, taip nebūna. Tikimybė — nulis sveikų nulis nulis… Pritraukiu aš juos, ar ką?..

Jis vėl ištarė negirdėtus žodžius ir nutilo.

Gajus norėjo paklausti, kas tie dangaus akmenys, tik staiga akies krašteliu apačioje iš dešinės pastebėjo keSistą judėjimą. Jis įsižiūrėjo. Virš purvinai žalios miško antklodės lėtai pampo masyvi gelsva krūva. Jis neiškart suprato, kad tai — dūmai. Paskui krūvos gilumoje kažkas blykstelėjo, iš jos išsistiebė ilgas juodas kūnas, ir tą pačią akimirką šiurpiai persikreipė horizontas, stojo siena. Gajus įsikibo į ranktūrius. Automatas nuslydo jam nuo kelių ir nutrinksėjo grindimis. „Massarakš… — ausinėse sušnypštė Maksimo balsas. — Mat kas tai yra! Koks aš kvailys!” Horizontas vėl išsilygino, Gajus žvilgsniu paieškojo geltonojo dūmų tumulo, nesurado, įsižiūrėjo priekin ir staiga tiesiog kurso kryptimi išvydo, kaip virš miško šovė fontanas įvairiaspalvių purslų, vėl it kalnas išpampo geltonas debesis, blykstelėjo liepsna, vėl ilgas juodas kūnas lėtai pakilo į dangų ir pokštelėjo, virsdamas akinančiai baltu rutuliu — Gajus delnu prisidengė akis. Baltasis rutulys greitai išblėso, pritvinko juodulio ir išskydo kaip milžiniška dėmė. Grindys ėmė slysti iš po kojų. Gajus, graibstydamas orą, plačiai atvėrė bumą, akimirką jam pasirodė, kad skrandis tuojau iššoks lauk, kabinoje sutemo, juodų dūmų draiskanos slystelėjo artyn ir į šalis, horizontas' vėl persikreipė, miškas dabar jau buvo visai čia pat iš kairės. Gajus laukdamas smūgio, skausmo, žūties užsimerkė ir susigūžė — trūko oro, aplink viskas drebėjo ir krūpčiojo. „Massarakš… — šnypštė ausinėse Maksimo balsas. — Trisdešimt triskart massarakš…” Ir staiga visai čia pat pasigirdo trumpas ir įnirtingas beldimas į sieną, lyg kas būtų iš arti pliekęs iš kulkosvaidžio, į veidą tėškė stangri ledinė srovė, šalmas nulėkė šalin, ir Gajus susirietė, slėpdamas galvą nuo kauksmo ir priešinio vėjo. Baigta, galvojo jis. Į mus šaudo, galvojo jis. Tuoj numuš, ir mes sudegsime, galvojo jis… Bet nieko panašaus nenutiko. Bombonešį dar keliskart supurtė, keliskart jis krito į kažkokias duobes ir vėl išnėrė, o paskui variklių kauksmas staiga nutilo, ir stojo kraupi tyla, kupina vėjo, besiveržiančio pro pramuštas skyles, švilpimo.

Gajus kiek luktelėjo, paskui atsargiai pakėlė galvą, stengdamasis neatkišti veido ledijtiėms srovėms. Maksimas buvo čia pat. Jis sėdėjo įsitempęs, svertą laikydamas abiem rankomis, ir žvilgčiojo tai į prietaisus, tai pirmyn. Raumenys po ruda oda išpampo. Bombonešis skrido kažkaip keistai — nenatūraliai iškėlęs priekinę dalį. Varikliai neveikė. Gajus atsigręžė į sparną ir apmirė. Sparnas degė.

— Gaisras! — užbaubė jis ir pabandė atsistoti. Diržai jį sulaikė.

— Sėdėk ramiai, — neatsisukdamas iškošė Maksimas.

— Juk sparnas dega!..

— O ką aš galiu padaryti? Juk sakiau — skrynia… Sėdėk, nešokinėk.

Gajus susitvardė ir įsmeigė žvilgsnį į priekį. Bombonešis skrido visai žemai. Nuo juodų ir žalių dėmių mirgėjimo raibo akys. O priekyje jau kilo spindintis, plieno spalvos jūros paviršius. Išsitėkšime po velniais, pamanė Gajus alpstančia širdimi. Prakeiktas princas-hercogas su prakeiktu savo bombonešiu, massarakš, atsirado mat — imperijos nuolauža, būtume ramiausiai ėję sau pėsčiomis ir rūpesčių nematę, o dabar štai sudegsime, o jei ne sudegsime, tai užsimušime, o jei ne užsimušime, tai nuskęsime… Maksimui kas — jis prisikels, o man — galas… Nenoriu.

— Nešokinėk, — apibarė Maksimas. — Laikykis kuo tvirčiau… Tuojau…

Staiga miškas apačioje pasibaigė. Gajus priekyje išvydo tiesiai į jį skriejantį banguotą pilkai plieninį paviršių ir užsimerkė…

Smūgis. Traškėjimas. Siaubingas šnypštimas. Vėl smūgis. Dar vienas. Viskas smenga velniop, viskas žlugo, galas viskam. Gajus rėkia iš siaubo. Kažkokia galinga jėga griebia jį ir mėgina raute išrauti iš kėdės drauge su diržais, su visomis žarnomis, nusivylusi drebia atgal, aplink viskas traška ir lūžta, atsiduoda svilėsiais ir tyška pošiltis vanduo. Pasijui viskas nurimsta. Tyloje pasigirsta teškenimas ir srovenimas, kažkas šnypščia ir spragsi, grindys ima lėtai siūbuoti. Rodos, galima atsimerkti ir pasižiūrėti, kaip viskas atrodo ten, aname pasaulyje…

Gajus atsimerkė ir išvydo Maksimą, kuris pakibęs virš jo atseginėjo diržus.

— Plaukti moki?

Aha, vadinasi, mes gyvi.

— Moku, — atsakė Gajus.

— Tuomet pirmyn.

Gajus atsargiai atsistojo, laukdamas aštrių sudaužyto ir sulaužyto kūno skausmiĮ, bet kūnui nieko nebuvo nutikę. Bombonešis vos vos suposi bangelėse. Kairiojo sparno jis nebeturėjo, dešinysis dar tabalavo ant kažkokios skylėtos metalinės juostos. Tiesiog priekyje buvo krantas — matyt, nutūpdamas lėktuvas apsisuko.

Maksimas pakėlė automatą, užsimetė ant nugaros ir atidarė dureles. Į kabiną akimirksniu ūžtelėjo vanduo, nepakenčiamai pasmirdo benzinu, grindys po kojomis ėmė lėtai svirti.

— Pirmyn, — sukomandavo Maksimas, ir Gajus, prasispraudęs pro jį, klusniai pūkštelėjo į bangas.

Jis visas panėrė, spjaudydamasis iškilo ir nuplaukė į krantą. Krantas buvo arti, tvirtas krantas, kuriuo galima vaikščioti ir ant kurio galima griūti nesibijant dėl gyvybės. Maksimas, be garso skrosdamas bangas, plaukė šalia. Massarakš, jis dar ir plaukioja kaip žuvis, tarsi būtų gimęs vandenyje… Gajus, sunkiai šniokštuodamas, iš visų jėgų darbavosi rankomis ir kojomis. Plaukti su kombinezonu ir apsiavus buvo labai sunku, ir jis apsidžiaugė, koja užkliudęs smėlėtą dugną. Iki kranto dar buvo likęs geras galas, bet vyrukas atsistojo ant dugno ir nuėjo, žerdamas priešais save purviną, alyvos dėmėmis aptekusį vandenį. Maksimas nesiliovė plaukęs, aplenkė jį ir pirmas išbrido į lėkštą smėlėtą krantą. Kai Gajus svirduliuodamas priėjo prie Maksimo, šis stovėjo išsižergęs ir žiūrėjo į dangų. Gajus taip pat pažvelgė ten link. Danguje skydo daugybė juodulių.

— Pasisekė mums, — pratarė Maksimas. — Kokie dešimt buvo paleista.

— Ko? — paklausė Gajus, trankydamas sau per ausį, kad išsipurtytų vandenį.

— Raketų… Visai buvau pamiršęs… Dvidešimt metų jos laukė, kol kas nors skris, — sulaukė… Ir kaip aš nesusiprotėjau!

Nepatenkintas Gajus pagalvojo, kad jis irgi galėjo susiprotėti, bet nesusiprotėjo. Galėjo dar prieš geras porą valandų pasakyti: kaip, girdi, mes skrisime, Makai, jeigu miške apstu šachtų su raketomis? Ne, prince-hercoge, dėkui, žinoma, bet verčiau jau pats būtumėte skraidęs savo bombonešiu… Jis atsigręžė į jūrą. „Kalnų erelis” buvo beveik visai nugrimzdęs, iš vandens apgailėtinai kyšojo tik sulamdyta etažerė-uodega.

— Na, gerai, — tarė Gajus. — Kiek suprantu, Salų Imperijos mes dabar nepasieksime. Ko imsimės?

— Pirmiausia, — atsakė Maksimas, — vaistų. Surask.

— Kam? — paklausė Gajus. Jis nemėgo princo tablečių.

— Labai užterštas vanduo, — pasakė Maksimas. — Visa mano oda dega. Čiupkime iškart po keturias, o gal ir po penkias tabletes.

Gajus skubiai surado vieną iš flakonėlių, išbėrė į delną dešimtį geltonų rutuliukų, ir jie prarijo šią porciją, pasidaliję pusiau.

— O dabar eime, — tarė Maksimas. — Še savo automatą.

Gajus paėmė automatą, išspjovė burnoje susikaupusį ėdų kartulį ir, klimpdamas smėlyje, palei krantą patraukė Maksimui iš paskos. Buvo karšta, kombinezonas greitai apdžiūvo, tik batuose dar šiiurpsėjo vanduo. Maksimas ėjo sparčiai ir užtikrintai, lyg tiksliai žinodamas kryptį, nors aplink nieko nesimatė, tik jūra iš kairės ir platus paplūdimys priekyje bei iš dešinės, taip pat — aukštos kopos per kilometrą nuo vandens, už jų protarpiais išnirdavo miško medžių viršūnės.

Jie nuėjo kokius tris kilometrus; Gajus be paliovos galvojo apie tai, kurgi jie eina ir išvis — kur atsidūrė. Klausti jis nenorėjo, norėjo susigaudyti pats, bet, sudėjęs visas aplinkybes, sumojo tik tiek, jog kažkur priekyje turėtų būti Žydrosios Gyvatės žiotys, o eina jie į šiaurę — neaišku kur ir neaišku — ko… Svarstyti jam greitai nusibodo. Prilaikydamas ginklą, jis pasivijo Maką ir paklausė, kokie dabar jų planai.

Maksimas noriai atsakė, kad konkrečių planų jie su Gajumi neturį ir teksią pasikliauti atsitiktinumais. Lieka viltis, kad prie kranto priartės koks nors baltasis povandeninis laivas ir jie suskubsią prie jo greičiau nei gvardiečiai. Tačiau laukti tokios progos vidur smėlynų — malonumas abejotinas, tad reikia pabandyti nueiti iki Kurorto, o šis turėtų būti kažkur netoliese. Pats miestas, žinoma, seniai sugriautas, bet ten tikriausiai yra išlikusių šaltinių, ir išvis bus stogas virš galvos. Pernakvosią mieste, o paskui matysią. Galbūt prie jūros teksią praleisti ne vieną dešimtį dienų.

Gajus atsargiai pastebėjo, kad šis planas jam atrodo kažkoks keistas, ir Makas tuojau pat pritarė bei viltingai paklausė Gajaus, ar šis neturįs pasitaupęs kokio kito plano, geresnio. Gajus atsakė, jokio kito plano, deja, neturįs be to, reikią nepamiršti patruliuojančių gvardiečių tankų, kurie, kiek jam žinoma, krantu nusibeldžia labai toli į pietus. Maksimas susiraukė ir pareiškė, kad tai negerai, kad reikia būti akyliems ir nesileisti užklumpamiems, o paskui kurį laiką priekabiai kamantinėjo Gajų apie patrulių taktiką. Išsiaiškinęs, kad tankai patruliuoja ne tiek krantą, kiek jūrą ir kad nuo jų nesunku pasislėpti atsigulus kopose, jis nusiramino ir ėmė švilpauti nežinomą maršą.

Su šiuo maršu jie nukulniavo dar kokius du kilometrus; Gajus suko galvą, kaip reikėtų elgtis, jei vis dėlto juos pastebėtų patrulis, o sugalvojęs savo samprotavimus išklojo Maksimui. Jei mus aptiks, sakė Gajus, primeluosime, kad mane pagrobė išsigimėliai, o tu juos pasivijai ir išplėšei mane, paskui mes klaidžiojome, klaidžiojome po mišką ir štai šiandien išėjome čionai… O kas mums iš to? — paklausė Maksimas ne itin pakiliai. O tas, atsakė Gajus supykęs, kad mūsų bent jau nenukeps iš karto… Na, jau ne, tvirtai tarė Maksimas. Nukepamas aš daugiau nebesileisiu, o ir tavęs neleisiu nukepti… O jeigu tanką? — entuziastingai paklausė Gajus. O ką — tanką? — sumurmėjo Maksimas. Pamanykite, tanką… Jis kiek patylėjo, o po to pasakė: žinai, tanką užgrobti būtų visai neblogai. Gajus pajuto, kad ši mintis Maksimui labai patiko. Puikus sumanymas, Gajau, pasakė jis. Taip ir padarysime. Užgrobsime tanką. Kai tik jie pasirodys, iškart pykštelėk iš automato į orą, o aš sudėsiu rankas už nugaros, ir vesk mane lyg suimtą tiesiai prie jų. O visa kita — jau mano rūpestis, tik žiūrėk, laikykis atokiau, nepasipainiok po ranka ir, svarbiausia, daugiau nešaudyk… Gajų apėmė įkarštis ir jis tuojau pasiūlė eiti kopomis, kad toli matytųsi. Kaip tarė, taip ir padarė, pasuko į kopas. Ir iškart pamatė baltąjį povandeninį laivą.

Už kopų tjrvuliavo nedidelė sekli įlankėlė, o povandeninis laivas kyšojo iš vandens per kokį šimtą metrų nuo kranto. Tiesą pasakius, jis iš viso nebuvo panašus į povandeninį laivą, o juo labiau — į baltą. Iš pradžių Gajus pamanė, kad tai — gal kažkokio milžiniško dvikuprio gyvūno maita, gal įmantrios formos uola, nežinia kaip išdygusi smėlyne. Bet Maksimas iškart suprato, kas tai yra. Jis netgi spėjo, kad povandeninis laivas apleistas, kad stūkso čia jau keletą metų ir yra įldimpęs. Taip ir buvo. Kai jie pasiekė įlanką ir nusileido prie vandens. Gajus išvydo, kad korpusas ir abu antstatai nusėti rūdžių dėmėmis, balti dai nusilaupę, artilerinė aikštelė nusukta į šoną, patranka žiūri į vandenį. Apkaloje žiojėjo juodos skylės aprūkusiais kraštais — nieko gyva ten, žinoma, negalėjo likti.

— O tai tikrai baltasis povandeninis laivas? — paklausė Maksimas. — Esi anksčiau jų matęs?

— Man atrodo, tikrai, — atsakė Gajus. — Pajūryje aš niekada netarnavau, bet mums rodė nuotraukas, mentogramas… apibūdino… Rodė net mokomąjį filmą — „Tankai kranto gynyboje”… Tai jis. Spėju, kad audra įstūmė jį įlankon, jis užkliuvo už seklumos, o čia atslmbėjo patrulis… Matai, koks jis praknaibytas? Ne apkala, o rėtis…

— Taip, panašu… — sumurmėjo Maksimas įsižiūrėdamas. — Eime, pasidairysime?

Gajus sumišo.

– Šiaipjau, aišku, galima, — netvirtai pratarė jis.

— O kas negerai?

— Kaip tau pasakius…

Iš tiesiĮ, kaip jam pasakyti? Štai kapralas Serembešas, narsus tankistas, po dienos pabaigos signalo pritemdytose kareivinėse kartą pasakojo, esą baltuosiuose povandeniniuose laivuose tamauja ne paprasti jūreiviai — negyvi jūreiviai juose tamauja savo antrąjį terminą, o kai kurie — iš bailių, tie, kurie žuvo apimti siaubo, tie pirmąjį užbaiginėj a… Jūros demonai naršo dugną, renka skenduolius ir iš jų formuoja įgulas… Juk nepasakosi šito Makui — užjuoks, o juoktis čia, ko gero, nėra ko… Arba, pavyzdžiui, tikrasis eilinis Leptų, nužemintas iš karininkų, pasigėręs kantinoje sakydavo tiesiai: „Visa tai, vaikinai, nesąmonės — tie jūsų išsigimėliai, visokie mutantai, radiacija — visa tai galima išgyventi ir įveikti galima, bet svarbiausia, vaikinai, melskite Dievą, kad nenuneštų jis jūsų į baltąjį povandeninį laivą, — geriau jau, vaikinai, išsyk nuskęsti, nei jo bent ranka prisiliesti, jau aš tai žinau…” Buvo visiškai neaišku, už ką Leptų pažemintas, bet anksčiau jis tarnavo pajūryje ir vadovavo sargybos kateriui…

— Supranti, — įsijautęs ėmė aiškinti Gajus, — yra visokių prietarų, legendų visokių… aš tau jų nepasakosiu, bet štai rotmistras Čaču sakydavo, kad visi tie povandeniniai laivai — užkratas ir kad draudžiama įjuos lipti… net įsakymas toks yra, girdi, pamuštus povandeninius laivus…

— Gerai jau, — tarė Maksimas. — Tu čia pabūk, o aš nueisiu. Pažiūrėsim, koks ten užkratas.

Gajus nė žodžio nespėjo ištarti, tik žioptelėjo, o Maksimas jau šoko į vandenį, panėrė ir ilgai nesirodė; Gajui net žadą atėmė belaukiant, bet štai juodaplaukė galva išniro prie apsilaupiusio laivo šono tiesiai po pramušta skyle. Vikriai ir be pastangų, tarsi musė siena, ruda figūra užsikeberiojo pasvirusiu deniu, užšoko ant priekinio antstato ir dingo. Gajus spazmingai atsiduso, patrypčiojo ir palei vandenį pasivaikščiojo pirm}! atgal, nenuleisdamas akių nuo negyvo surūdijusio babaužio.

Buvo tylu, šitoje mirusioje įlankėlėje net bangos nečeženo. Tuščias baltas dangus, baltos kopos be gyvybės žymių, visa kas sausa, įkaitę, sustingę. Gajus su neapykanta pažvelgė į surūdijusį skeletą. Tik pagalvok, kaip nesiseka: kiti metų metus tarnauja ir jokių povandeninių laivų nepamato, o čia — še tau kad nori, iš dangaus nukritome, valandžiukę pažingsniavome, ir štai jis, sveiki atvykę… Ir kaip aš ryžausi?.. Vis tas Maksimas… Žodžiais jam viskas taip gerai išeina, kad, atrodo, ir galvoti nėra apie ką ir bijoti nėra ko… O gal aš todėl nebijojau, kad įsivaizdavau baltąjį povandeninį laivą gyvą, baltą, puošnų, jūreivius ant denio, visus baltai apsirengusius… O čia — geležinis lavonas… ir vietovė kažkokia negyva, net vėjo nėra… O juk buvo vėjas, erai prisimenu: kol ėjome — vėjas pūtė į veidą, toks gaivinantis vėjelis… Gajus ilgesingai apsidairė, paskui atsisėdo ant smėlio, pasidėjo šalia automatą ir pradėjo neryžtingai tempti nuo kojos dešinį batą. Tai bent tyla!.. O jeigu Makas nebegrįš? Prarijo jį ta geležinė bjaurybė, nė kvapo iš jo neliko… Tfu tfu tfu…

Jis krūptelėjo, batas išsprūdo iš rankos: pratisas šiurpus garsas nuvilnijo virš įlankos, lyg staugimas, lyg spiegimas, tartum nelabieji būtų surūdijusiu peiliu brūkštelėję per nuodėmingą sielą. O Viešpatie, juk paprasčiausiai atsidarė geležinis dangtis, prirūdijęs dangtis… Tfu tu, iš tikrųjų, net prakaitas išpylė! Atidarė dangtį, vadinasi, tuojau išlįs… Ne, neišlenda… Gajus ištempęs kaklą, įsiklausęs keletą minučių žiūrėjo į povandeninį laivą. Tyla. Šiurpi, kaip ir anksčiau, tyla, ir dar šiurpesnė po to surūdijusio žviegimo… O gal jis, na… dangtis ne atsidarė, o užsitrenkė? Pats užsitrenkė… Aptemusiomis akimis Gajus išvydo viziją: Maksimui už nugaros pačios užsidaro sunkios plieninės durys, pati lėtai užsišauna sunki sklendė… Gajus apsilaižė perdžiūvusias lūpas, be seilių gurktelėjo, paskui suriko: „Ei, Makai!” Koks jau ten riksmas… — tik šnypštimas… Viešpatie, kad bent garselis koks pasigirstų! „Ehehei!” — sumaurojo jis, netekdamas vilties. „Bei…” — niūriai atsiliepė kopos, ir vėl viskas nutyko.

Tyla. Šūkauti nebebuvo jėgų…

Nenuleisdamas akių nuo povandeninio laivo. Gajus apsigraibė automato, drebančiu pirštu atlenkė saugiklį ir nesitaikydamas paleido seriją į įlanką. Sutratėjo trumpai, bejėgiškai ir tarsi vatoje. Lygiame vandens paviršiuje čirkštelėjo fontanėliai, pasklido ratilai. Gajus pakėlė vamzdį kiek aukščiau ir vėl nuspaudė gaiduką. Šįsyk garsas pavyko: kulkos sudundėjo į metalą, cyptelėjo rikošetai, sugriaudėjo aidas. Ir — nieko. Niekutėlio. Daugiau nė garselio, tarsi jis čia būtų vienas pats, tarsi jis visada ir buvo vienas pats. Tarsi nežinia kaip būtų čionai pitekęs, užklydęs lyg kliedesių sapne į šią mirusią vietovę ir negalėtų nei atsibusti, nei atsipeikėti. Ir liks jis dabar čia vienas visiems laikams.

Netekęs nuovokos. Gajus kaip buvo su vienu batu, taip ir žengė į vandenį, iš pradžių lėtai, paskui vis greičiau, paskui ėmė bėgti aukštai keldamas kojas, iki juostos grimzdamas vandenyje, gokčiodamas ir balsu keikdamasis. Surūdijęs griozdas artėjo. Gajus tai brido, skirdamas vandenį, tai yrėsi plaukte, pasiekė laivo šoną, pabandė užsirabždinti — nepavyko, nusikapstė iki laivūgalio, įsikibo kažkokių lynų, užsikeberiojo, nusibrozdindamas rankas ir kelius, į denį ir atsistojo, apsipylęs ašaromis. Jam buvo visiškai aišku, kad yra žuvęs. „Eei!” — sušuko lyg prismaugtas. Tyla.

Denyje buvo tuščia, skylėta geležis aplipusi išdžiūvusiais dumbliais, tarsi apžėlusi susitaršiusiais plaukais. Priekinis antstatas lyg milžiniškas dėmėtas grybas dunksojo virš galvos, iš šono jo šarve žiojėjo plati plėštinė žaizda. Vienu batu dundėdamas į geležį, Gajus apėjo antstatą ir išvydo metalinę, dar drėgną, lipynę, vedančią viršun, užsimetė automatą ant nugaros, ėmė kopti. Kopė ilgai, ištisą amžinybę, troškioje tyloje pasitikti neišvengiamos mirties, pasitikti amžinos mirties, užsikeberiojo ir keturpėsčias apmirė: siaubūnas jau laukė jo, dangtis atlapotas, tarjm šimtą metų niekas jo ir nejudino, ir net vyriai vėl prirūdiję — girdi, maloniai kviečiame. Gajus priropojo prie juodų išžiotų nasrų, pažvelgė į juos, jam apsvaigo galva, supykino… Iš geležinės gerklės tiršta mase sruvo tyla, metų metus užsistovėjusi, suplėkusi tyla, ir staiga Gajus vaizduotėje išvydo, kaip ten, geltonoje supuvusioje šviesoje, prislėgtas tonomis šitos tylos, žūtbūtinai, vienas prieš visus, kaunasi gerasis bičiulis Makas, kaunasi iš paskutiniųjų ir šaukia: „Gajau! Gajau!” — o tyla šaipydamasi tingiai ryja jo riksmus, nepalikdama nė trupinėlio, ir vis griūna, gula ant Mako, smaugia, slegia. Šito ištverti Gajus nebepajėgė ir ėmė leistis į angą.

Jis verkė ir skubėjo, galiausiai nusprūdo ir nudundėjo žemyn, lėkė keletą metrų, kol nukrito ant smėlio. Jis atsidūrė geležiniame koridoriuje, blausiai apšviestame retomis dulkėtomis lempelėmis. Ant grindų po šachta, slenkant metams, susikaupė sluoksnis smulkaus smėlio. Gajus pašoko — jis vis dar skubėjo, jis vis dar bijojo pavėluoti — ir pasileido bėgti nosies tiesumu šaukdamas: „Aš čia, Makai… Aš einu… Einu…”

— Ko šūkauji? — nepatenkintas paklausė Maksimas, išlįsdamas tarsi iš sienos. — Kas atsitiko? Pirštą įsipjovei?

Gajus sustojo, jam nusviro rankos. Jis beveik alpo, teko atsišlieti į pertvarą. Širdis daužėsi kaip padūkusi, jos smūgiai ataidėjo ausyse lyg būgnai, balsas tapo nesuvaldomas. Maksimas kurį laiką žiūrėjo į jį nustebęs, paskui tikriausiai suprato, prasispraudė į koridorių — sektoriaus durys veriančiai suspigo, — priėjo, sugriebė už pečių, papurtė, po to apkabino, prispaudė prie savęs, ir keletą sekundžių Gajus palaimingoje užmarštyje pusiau gulėjo, veidu įsikniaubęs į Maksimo krūtinę, pamažu atsitokėdamas.

— Aš maniau… tave čia… kad tu čia… kad tave…

— Nieko, nieko, — švelniai pratarė Maksimas. — Tai aš kaltas, reikėjo iš karto tave pasikviesti. Bet čia yra keistų dalykii, supranti…

Gajus atšlijo, šlapia rankove nusišluostė nosį, paskui šlapiu delnu — veidą ir tik tada pajuto gėdą.

— Tavęs vis nėra, — pasakė piktai, slėpdamas akis. — Aš šaukiu, aš šaudau… Nejau sunku atsiliepti?

— Massarakš, aš nieko negirdėjau, — prisipažino Maksimas. -

Supranti, čia yra puikus radijo imtuvas… aš ir nežinojau, kad mokate pasigaminti tokius galingus…

— Imtuvas, imtuvas… — niurnėjo Gajus, sprausdamasis pro praviras duris. — Tu čia pramogauji, o žmogus dėl tavęs vos iš proto neišėjo… Ką čia radai?

Tai buvo gana erdvi patalpa, išklota sutrūnijusiu kilimu, su trimis pusapvaliais gaubtais ant lubų; iš jų švietė tik vienas. Viduryje stovėjo apskritas stalas, aplink jį — kėdės. Ant sienų kabojo kažkokios keistos įrėmintos nuotraukos, paveikslai, skarmalais karojo aksominių apmušalų likučiai. Kampe traškėjo ir ūkčiojo didelis radijo imtuvas — Gajus tokio niekada nebuvo matęs.

— Kažkas panašaus į kajutkompaniją, — pasakė Maksimas. — Tu pasivaikščiok, pasidairyk, čia yra į ką pasižiūrėti.

— O įgula? — paklausė Gajus.

— Nieko nėra. Nei gyvų, nei mirusių. Apatiniai sektoriai užlieti. Manau, jie visi tenai…

Gajus nustebęs pažvelgė į jį. Maksimas nusisuko, iš veido buvo matyti, kad jis susirūpinęs.

— Turiu tau pasakyti, — pratarė jis, — atrodo, reikia tik džiaugtis, kad nenuskridom iki Imperijos. Tu žvalgykis, žvalgykis…

Jis atsisėdo prie imtuvo ir įniko sukioti vemjerus, o Gajus apsidairė nežinodamas, nuo ko pradėti, paskui priėjo prie sienos ir ėmė apžiūrinėti kabančiąs fotografijas. Iš pradžių jis niekaip negalėjo suprasti, kokios tai iuotraukos. Paskui susigaudė: rentgenogramos. Į jį žvelgė neryškios, visos kaip viena išsišiepusios kaukolės. Ant kiekvienos nuotraukos buvo neįskaitomas parašas, tarsi kas būtų pasirašinėjęs autografus. Įgulos nariai? Kažkokios garsenybės?.. Gajus gūžtelėjo pečiais. Dėdulė Kaanas ką nors čia gal ir suprastų, o mes — žmonės paprasti…

Tolimajame kampe jis pastebėjo didelį spalvingą plakatą, gražų plakatą, trijų spalvų… tiesa, apipelijusį… Plakate buvo pavaizduota mėlyna jūra; iš jūros, vieną koją jau iškėlęs ant juodo kranto, brido oranžinis gražuolis nepažįstama uniforma, labai raumeningas ir neproporcingai maža galva, kurios pusę sudarė galingas sprandas. Vienoje rankoje galiūnas spaudė ritinį su nesuprantamu užrašu, o kita bedė į sausumą liepsnojantį deglą. Nuo deglo užsiliepsnojo kažkoks miestas, ugnyje raitėsi šlykščios išvaizdos išsigimėliai, o dar tuzinas tokių pat paknopstom skuodė į visas puses. Viršutinėje plakato dalyje didelėmis oranžinėmis raidėmis buvo kažkas parašyta. Raidės buvo pažįstamos, mūsiškos, bet iš jų sudėti žodžiai — visiškai neperskaitomi.

Kuo ilgiau Gajus žvelgė į plakatą, tuo labiau šis jam nepatiko. Jis kažkodėl prisiminė plakatą kareivinėse: aname buvo pavaizduotas juodas erelis gvardietis (taip pat labai maža galva ir galingais raumenimis), milžiniškomis žirklėmis narsiai nukerpantis galvą bjauriai oranžinei gjrvatei, lendančiai iš jūros. Ant žirklių ašmenų, jei atmintis neapgauna, buvo užrašyta: vienoje pusėje — „Kovingoji Gvardija”, kitoje — „Mūsų šlovingoji armija”. „Aha, — patyliukais sumurmėjo Gajus, paskutinį kartą užmesdamas akį į plakatą. — Dar pažiūrėsime… Pažiūrėsime dar, kas kąprikirps, massarakš!”

Jis nusigręžė nuo plakato ir nustėro.

Nuo dailios lakuotos lentynos į jį stiklinėmis akimis žvelgė pažįstamas veidas, kvadratinis, su rusvais kirpčiukais virš antakių, su aiškiu randu dešiniajame skruoste… Rotmistras Pudurašas, tautos didvjris, kuopos vadas Mirusių-bet-Neužmirštų Brigadoje, vienuolikos baltųjų povandeninių laivų nuskandintojas, kritęs nelygiame mūšyje. Jo portretas, papuoštas šlamučio puokštele, kabojo kiekvienose kareivinėse, jo biustas puikavosi kiekvienoje pratybų aikštėje… o jo galva, išdžiūvusi, aptempta mirties geltonumo oda, kažkodėl buvo čia. Gajus atsitraukė. Taip, tikrų tikriausia galva. O štai dar viena — nepažįstamas smailokas veidas… Ir dar viena galva… ir dar…

— Makai! — pašaukė Gajus. — Tu matei?

— Taip, — atsakė Maksimas.

— Tai galvos! — tarė Gajus. — Tikros galvos…

— Pavartyk albumus ant stalo, — patarė Maksimas.

Gajus sunkiai atplėšė žvilgsnį nuo kraupiosios kolekcijos, pasisuko ir nerjingai priėjo prie stalo. Imtuvas kažką rėkė nežinoma kalba. Pasigirsdavo muzika, sutraškėdavo išlydžiai, ir vėl kažkas kalbėdavo — meilikaujančiu, reikšmingu aksominiu balsu…

Gajus nesirinkdamas paėmė vieną iš albumų ir atvertė kietą, oda apklijuotą viršelį. Portretas. Keistas pailgas veidas su puriomis žandenomis, tįstančiomis nuo skruostų iki pečių, plaukai virš kaktos išskusti, nosis kumpa, akių plyšio forma neįprasta. Nemalonus veidas, neįmanoma įsivaizduoti jo besišypsaiičio. Nepažįstamas munduras, kažkokie ženkleliai ar medaliai dviem eilėmis… Na, ir tipas… Turbūt koks šulas. Gajus pervertė puslapį. Tas pats tipas kitų tipų kompanijoje baltojo povandeninio laivo tiltelyje, toks pat rūškanas, nors kiti — iššiepę dantis. Tolėliau, už jų nugarų, — kažkas panašaus į krantinę, kažkokie nepažįstami statiniai, migloti gal palmių, o gal kaktusų siluetai… Kitas puslapis. Gajui užgniaužė kvapą: degantis „drakonas” su nukreiptu į šoną bokšteliu, iš atviros angos kabo gvardiečio tankisto kūnas, dar du kūnai, vienas ant kito, guli nuošaliau, o virš jų išsižergęs stypso tas pats tipas — su pistoletu nuleistoje rankoje, su kepure, panašia į smailiagalį gaubtą. Dūmai, rūkstantys iš „drakono”, tiršti, juodi, o vietovė atpažįstarna — tas pats krantas, smėlio paplūdimys ir kopos už jo… Gajus, versdamas puslapį, visu kūnu įsitempė, ir ne be reikalo. Būrys Aiutantų — gal dvidešimt siaubingų luošių, visi nuogi, surišti viena virve. Keletas dalykiškai nusiteikusių piratų su gaubtais, su dūmijančiais deglais, o pašalyje vėl tas pats tipas — turbūt kažką įsako, ištiesęs dešinę ranką, o kairioji guli ant durklo rankenos. Ir klaikūs gi tie mutantai, žiūrėti baisu… Bet toliau buvo dar baisiau.

Ta pati krūva mutantų, tik jau sudegintų. Tipas — atokiau, atsukęs lavonams nugarą, uosto gėlytę ir šnekučiuojasi su kitu tipu…

Didžiulis medis miške — visas apkarstytas kūnais. Kas pakartas už rankų, kas už kojų, ir jau ne mutantai — vienas languotu perauklėjamojo kombinezonu, kitas — juoda gvardiečio striuke.

Deganti gatvė, ant grindinio voliojasi moteris su kūdikiu…

Senukas, pririštas prie stulpo. Veidas perkreiptas, senukas užsimerkęs rėkia. Tipas, kur buvęs, kur nebuvęs, žinoma, čia — susirūpinusio išraiška tikrina medicininį švirkštą…

Paskui vėl pakarti, degantys, sudegę mutantai, katorgininkai, gvardiečiai, žvejai, valstiečiai, vyrai, moterys, seniai, vaikai… pilnas paplūdimys vaikų ir tipas atsitūpęs prie sunkiojo kulkosvaidžio, čia jis šypsosi… panoraminė nuotrauka: paplūdimio juosta, kopose

— keturi tankai, visi dega, pačiame priekyje dvi juodos figūrėlės iškeltomis rankomis… Gana. Gajus užvertė ir tėškė albumą šalin, keletą sekundžių pasėdėjo, paskui su prakeiksmais nubloškė ant grindų ir visus kitus albumus.

— Tai su jais tu nori tartis? — sumaurojo jis Maksimui į nugarą.

— Juos nori atvesti pas mus?! Tą budelį?! — Gajus prišoko prie albumų ir spyrė įjuos.

Maksimas išjungė imtuvą.

— Nesiautėk, — pasakė. — Nieko aš jau nebenoriu. Ir nėra ko rėkti ant manęs, patys esate kalti, nudrengėte savo pasaulį, massarakš, nusiaubėte viską, išplėšėte, galvijais virtote, paskutiniais žvėrimis! Ką dabar su jumis daryti? — Staiga jis atsidūrė prie Gajaus, griebė šiam už krūtų. — Ką man dabar su jumis daryti? — užriko. — Ką? Ką? Nežinai? Na, sakyk!

Gajus tylėdamas sukiojo kaklą, silpnai stumdamas Maksimą nuo savęs. Šis jį paleido.

— Pats žinau, — rūsčiai tarė Maksimas. — Nieko nepasikviesi. Vien žvėrys aplinkui… prieš juos pačius reikia siųsti… — Jis pagriebė nuo grindų vieną iš albumų ir ėmė pluoštais versti lapus. — Kokį pasaulį sudergėte, — nenustygo Maksimas. — Kokį pasaulį! Tu pažiūrėk, kokį pasaulį!..

Gajus žiūrėjo jam virš rankos. Šitame albume nebuvo jokių siaubiu tik įvairių vietovių kraštovaizdžiai, nuostabiai gražios ir ryškios spalvotos fotografijos — mėlynos įlankos vešlios žalumos apvadais, akinančiai balti miestai prie jūros, krioklys kalnų tarpeklyje, puikus greitkelis, įvairiaspalvių automobilių srautas ir senovinės pilys, ir baltakepurės keteros virš debesų, ir kažkas slidėmis smagiai skrieja žemjoi snieguotu kalno šlaitu, ir besijuokiančios merginos šėlsta jūros mūšoje.

— Kur visa tai dabar? — karščiavosi Maksimas. — Kur jūs visa tai padėjote, prakeikti prakeiktų Tėvų vaikai? Suniokojote, apdergėte, iškeitėte į gelžgalius… Ak, jūs… žmogeliūkščiai… — Jis numetė albumą ant stalo. — Eime.

Maksimas įnirtęs užgulė duris, plačiai atidarė jas, džeržgiančias ir žviegiančias, ir nužingsniavo koridoriumi.

Denyje jis paklausė:

— Išalkai?

— Uhu… — atsakė Gajus.

— Gerai, — tarė Maksimas. — Tuojau valgysime. Plaukiam.

Gajus išbrido į krantą pirmas, iškart nusiavė batą, nusirengė ir išdėliojo rūbus džiūti. Maksimas tebeplaukiojo, ir Gajus stebėjo jį kiek nerimaudamas: labai jau giliai nardė bičiulis Makas ir labai jau ilgai išbūdavo po vandeniu. Negalima šitaip, šitaip pavojinga, kaip jam užtenka oro?.. Pagaliau Maksimas vis dėlto išbrido, parsitempdamas už žiaunų didžiulę galingą žuvį. Žuvis atrodė visiškai suglumusi: niekaip negalėjo suprasti, kaipgi čia ėmė ir sugavo ją plikomis rankomis. Maksimas nubloškė ją tolėliau į smėlį ir pasakė:

— Manau, šita tiks. Beveik be radiacijos. Turbūt irgi mutantė. Ryk tabletes, o aš ją tuojau paruošiu. Ją galima valgyti žalią, išmokysiu tave — sasimi vadinasi. Nevalgei? Duokš peilį…

Paskui, kai jie prisivalgė sasimi — ką tu pasakysi, buvo visai gardu — ir nuogi atsigulė į karštą smėlį, Maksimas po ilgos tylos paklausė:

— Jei pakliūtume patruliams, pasiduotume, kur jie mus nusiųstų?

— Kaip — kur? Tave — į perauklėjimo vietą, mane — į tarnybos… Oką?

— Tikrai?

— Tikriau nebūna… Paties generolo komendanto instrukcija. O kodėl klausi?

— Eisime ieškoti gvardiečių, — atsakė Maksimas.

— Tanko grobti?

— Ne. Tavosios versijos įgyvendinti. Tave pagrobė išsigimėliai, o katorgininkas išgelbėjo.

— Pasiduoti? — Gajus atsisėdo. — Kaipgi šitaip?.. Ir mane? Atgal po spinduliuote?

Maksimas tylėjo.

— Juk aš vėl žiopleliu pavirsiu… — gailiai pratarė Gajus.

— Ne, — tarė Maksimas. — Tai yra taip, žinoma… bet bus jau nebe taip kaip anksčiau… Tu, aišku, būsi truputį žioplelis, bet juk dabar tilcėsi jau visai kitais, teisingais, dalykais… Čia, žinoma, irgi… nieko gero… bet vis dėlto geriau, daug geriau…

— Ir kam? — beviltiškai šūktelėjo Gajus. — Kam tau šito reikia?

Maksimas delnu persibraukė veidą.

— Matai, Gajau, drauguži, — pasakė jis. — Karas prasidėjo. Lyg ir mes užpuolėme hontiečius, lyg ir jie mus… Žodžiu, karas…

Gajus pasibaisėjęs žiūrėjo į jį. Karas… branduolinis… dabar kitokių ir nebūna… Rada… Viešpatie, kam visa tai? Vėl viskas iš naujo, vėl badas, sielvartas, bėgliai…

— Mums reikia būti ten, — tęsė Maksimas. — Mobilizacija jau paskelbta, visus šaukia į gretas, net mus, katorgininkus, amnestuoja ir — į armiją… Mums reikia likti kartu. Gajau. Juk tu atlieki bausmę… Gerai būtų man pakliūti tavo žinion…

Gajus beveik nesiklausė jo. Pirštais įsikibęs plaukų, jis siūbavo į šalis ir mintyse kartojo: „Kodėl, kodėl, būkite jūs prakeikti!.. Būkite jūs trisdešimt tris kartus prakeikti!”

Maksimas papurtė jį už peties.

— Nagi, susitvardyk! — šiurkščiai užriko. — Nesuzmek. Mums dabar kautis reikės, suzmekti ne metas… — Jis atsistojo ir vėl pasitrynė veidą. — Tiesa, yra prakeikti jūsų bokštai… Bet juk karas — branduolinis! Massarakš, jokie bokštai jiems nepadės…

„PASISKUBINKITE, PANKAI PASISKUBINKITE!”

Pasiskubinkite, Pankai, pasiskubinkite. Aš vėluoju.

Klausau. Rada Gaal… Ji paimta iš pono valstybės prokuroro kompetencijos ir yra mūsų rankose.

Kur?

Jūsų viloje ‘‘Krištolinė gulbė Laikau savo pareiga dar kartą suabejoti šios akcijos prasme. Vargu ar tokia moteris gali padėti mums suvaldyti Maką. Tokios lengvai pamirštamos, ir Makas…

Manote, kad Gudragalvis — kvailesnis už jus?

Ne, bet…

Gudragalvis žino, kas pagrobė moterį?

Manau, taip.

Gerai, tegul sau žino… Apie tai pakaks. Toliau?

Sandis Čičaku buvo susitikęs Griežliuką. Tikriausiai Griežliukas neatsisakys padėti jam susipažinti su Uošviu…

Stop. Koks Čičaku? Didžiakaktis Čikas?

Taip.

Pogrindžio reikalai šiuo metu manęs nedomina. Apie Maką daugiau neturite ką pasakyti? Tuomet klausykite. Tas nelemtas karas sujaukė visus planus. Aš išvažiuoju ir grįšiu po kokių trisdešimties keturiasdešimties dienų. Per tiek laiko. Pankai, privalote išspręsti Mako problemą. Kai grįšiu, Makas turi būti čia, šiuose namuose. Suteikite jam pareigybę, tegul dirba, jo laisvės nevaržykite, bet užsiminkite jam — labai labai subtiliai! — kad nuo jo elgesio priklauso Rados likimas… Nieku gyvu neleiskite jiems susitikti… Parodykite jam institutą, papasakokite, kokioje srityje mes dirbame… žinoma, protingai. Papasakokite apie mane, apibūdinkite mane kaip protingą, gerą, teisingą žmogių didį mokslininką. Pasiūlykite jam paskaityti mano straipsnių… išskyrus visiškai slaptuosius. Užsiminkite, kad priklausau vyriausybės opozicijai. Jam neturi kilti nė menkiausio noro pabėgti iš instituto. Tiek. Klausimų turite?

Taip. Apsauga?

Jokios. Beprasmiška.

Sekimas?

Labai atsargus… Ne, geriau išvis nereikia. Neišgąsdinkite jo. Svarbiausia — kad jis neužsinorėtų pasišalinti iš instituto… Massarakš, ir tokiu metu privalau išvažiuoti!.. Na, dabar viskas?

Paskutinis klausimas, atsiprašau, Keliauninke.

Ką?

Vis dėlto kas jis toks? Kam jis jums?

Keliauninkas atsistojo, priėjo prie lango ir neatsigręždamas atsakė:

Aš jo bijau. Pankai. Jis labai, labai, labai pavojingas žmogus.

Septynioliktas skyrius

Likus porai šimtų kilometrų iki Hončio sienos, kai ešelonas ilgam įstrigo atsarginiame kelyje prie kažkokios pilkos prispjaudytos stoties, ką tik paskirtas antros kategorijos eiliniu Zefas, geruoju susitaręs su apsaugininku, sulakstė iki kolonėlės atsinešti virinto vandens ir grįžo su portatyviniu imtuvėliu. Zefas papasakojo, kad stotyje kunkuliuoja pašėlęs jovalas, į vagonus grūdamos iškart dvi brigados, generolai, išsiplūdę tarpusavyje, užsižiopsojo, ir jis, Zefas, įsimaišęs įjuos supančių pasiuntinių karininkų, pasiimtinių kareivėlių, adjutantų minią, iš vieno jų tą imtuvą ir pasiskolino.

Šildomas prekinis vagonas pasakojimą sutiko sodriu patriotiniu žvengimu. Visi keturiasdešimt tuojau pat susigrūdo aplink Zefą. Ilgai negalėjo įsitaisyti, kažkas gavo į dantis, kad nesistumdjių, kažkam į minkštimą susmigo yla, visi keikėsi ir skundėsi vienas kitu, kol galiausiai Maksiijias užriko: „Tylos, padugnės!” Tuomet visi nusiramino. Zefas įjungė imtuvą ir įniko gaudyti visas stotis iš eilės.

Iškart paaiškėjo įdomių dalykų. Pirmiausia, kad karas dar neprasidėjo ir kad radijo stotis „Tėvų balsas”, pastarąją savaitę klykianti apie kruvinus susirėmimus mūsų teritorijoje, begėdiškai meluoja. Jokių kruvinų susirėmimų nebuvo. Hončio Patriotinė Lyga, apimta siaubo, visam pasauliui rėkė, kad tie banditai, tie uzurpatoriai, tie vadinamieji Nežinomi Tėvai pasinaudojo šlykščia savo statytinės, liūdnai pagarsėjusios vadinamosios Hončio Teisingumo Unijos, provokacija ir dabar prie daugel iškentusio Hončio sienų telkia šarvuotas ordas. Savo ruožtu Hončio Teisingumo Unija paskutiniais žodžiais vainojo Hončio Patriotus, tuos Nežinomų Tėvų apmokamus agentus, ir smulkiai pasakojo, kaip kažkas, pasinaudojęs jėgų persvara, išstūmė kitapus sienos kažkieno dalinius, išsekintus ankstesniuose mūšiuose, ir neleidžia jiems grįžti atgal, o ši aplinkybė vadinamiesiems Nežinomiems Tėvams ir tapusi dingstimi barbariškai įsiveržti, ko ir reikia laukti bet kurią akimirką. Tuo pačiu ir Lyga, ir Unija mažne vienodais žodžiais skelbė laikančios pareiga įspėti įžūlų agresorių, kad atsakomasis smūgis būsiąs triuškinantis, ir miglotai užsiminė apie kažkokias atomines žabangas.

Pandėjos radijas padėtį apibūdino labai ramiai ir nė kiek nesidrovėdamas skelbė, kad Pandėją patenkins bet kokia šio konflikto eiga. Privačios Hončio ir Pandėjos radijo stotys linksmino klausytojus smagia muzika bei nešvankiomis viktorinomis, o abi Nežinomų Tėvų vyriausybinės radijo stotys pakaitomis su maršais be paliovos transliavo reportažus iš neapykantos mitingų. Taip pat Zefas sugavo kažkokias stotis, transliuojančias tik jam vienam žinomomis kalbomis, ir pranešė, kad, pasirodo, Ondolo kunigaikštystė tebegyvuoja ir, maža to, plėšikiškai tebepuldinėja Hazzalgo salą. (Nė vienas žmogus vagone, išskyrus Zefą, niekada nebuvo girdėjęs nei apie tokią kunigaikštystę, nei apie tokią salą.) Tačiau daugiausia eteris buvo prikimštas neįtikėtino plūdimosi tarp dalių ir junginių vadų, kurie dviem išgverusio geležinkelio gijomis stenėdami spraudėsi Plieninio Placdarmo kryptimi.

— Vėl mes nepasiruošę karui, massarakš, — pastebėjo Zefas, išjungdamas imtuvą ir paskelbdamas diskusijas.

Jam buvo paprieštarauta. Daugumos nuomone, jėga plūdo gigantiška, ir hontiečių laukė pražūtis. Kriminaliniai manė, kad svarbiausia — pereiti sieną, o ten kiekvienas bus pats sau šeimininkas ir kiekviename užgrobtame mieste bus leista siautėti tris dienas. Politiniai, tai yra išsigimėliai, padėtį vertino niūriau, iš ateities nesitikėjo nieko gero ir tiesiai kalbėjo, kad yra siunčiami į skerdyklą, mindyti atominių minų, nė vienas gyvas neliksiąs, tad būtų gerai pasiekti frontą ir kur nors ten gerai pasislėpti, kad niekas nerastų. Ginčininkų nuomonės buvo tokios priešingos, jog tikras pokalbis taip ir neįvyko, patriotinis disputas labai greitai išsigimė į monotoniškus keiksmus pasmirdusių užnugario žiurkių adresu: tai jos antra para neduoda ėsti ir jau bene bus išvogusios visą priderančią degtinę. Apie tai nubaustieji buvo pasiryžę šnekėti kiaurą naktį, tad Maksimas su Zefu ištrūko iš minios ir užsiropštė ant gultų, kreivai sukaltų iš neobliuotų lentų.

Zefas buvo alkanas ir piktas, jis jau susiruošė pamiegoti, bet Maksimas neleido. „Pamiegosi vėliau, — griežtai pasakė jis. — Rytoj gal jau būsime fronte, o vis dar nieko dorai nesusitarėme…” Zefas ėmė niurzgėti, kad nėra ką tartis, kad rytą galvos bus šviesesnės, kad Maksimas pats ne aklas ir turi matyti, kokiame mėšle jie atsidūrė, kad su tais žmogeliūkščiais, tais vagimis ir buhalteriais nieko nenuveiksi. Maksimas paprieštaravo, esą apie veiklą kol kas nekalbama. Po šiai dienai neaišku, kuriam galui tas karas, kam jo prireikė, ir tegul Zefas būna toks malonus ir nemiega, kai su juo kalbama, o pasidalina mintimis. Tačiau Zefas malonus būti neketino ir to neslėpė. Kurių velnių, massarakš, jam būti maloniam, kai taip norisi ėsti, o bendrauti tenka su pienburniu, neapžiojančiu net elementarių išvadų, bet atkakliai — irgi mat! — lendančiu į revoliuciją… Jis kniurkė, žiovavo, kasėsi, persivyniojo autus, prasivardžiavo, tačiau niiikinamas, drąsinamas ir akstinamas galiausiai leidosi į kalbas ir savo nuomonę apie karo priežastis išdėstė.

Tokių galimų priežasčių, jo manymu, buvo mažiausiai trys. Galbūt veikė visos kartu, o gal dominavo kuri nors viena. O galėjo būti, kad egzistavo ir ketvirtoji, jam, Zefui, kol kas neatėjusi į galvą. Pirmiausia — ekonomika. Duomenys apie Tėvų Šalies ekonominę būklę laikomi giliausioje paslaptyje, bet kiekvienam aišku, kad ta būklė — mėšlina, massarakš ir massarakš, o kai ekonomikos būklė mėšlina, geriausia susigalvoti karą ir šitaip vienu gaištu visiems užkimšti gerkles. Šernas, ekonomikos įtaką politikai išmanantis kaip penkis pirštus, tokį karą pranašavo jau prieš penkerius metus. Bokštai yra bokštai, o skurdas yra skurdas. Ilgai tvirtinti alkanam žmogui, kad jis yra sotus, negalima, psichika neištveria, o valdyti bepročių tautą — malonumas menkas, ypač turint omenyje, kad pamišėlių neveikia spinduliuotė… Kita galima priežastis — ideologinė. Valstybinė Tėvų Šalies ideologija pagrįsta išorinio pavojaus idėja. Iš pradžių tai buvo paprasčiausias melas, skirtas pažaboti pokario savivalę, paskui tie, kurie tą melą sugalvojo, iš arenos pasitraukė, o jų įpėdiniai nuoširdžiai tiki, kad Hontis galanda dantis į mūsų turtus. O atsižvelgus į tai, kad Hontis — buvusi senosios imperijos provincija, sunkiais laikais paskelbusi nepriklausomybę, prisideda dar ir kolonijinės idėjos: griežtai nubaudus, susigrąžinti bjaurybes po sparnu… Ir galiausiai įmanoma vidaus politikos nulemta priežastis. Jau daugelį metų tęsiasi pjautynės tarp Visuomenės sveikatos departamento ir kariškių. Kas ką suės. Visuomenės sveikatos departamentas — šiurpi ir nepasotinama organizacija, bet, jeigu karo veiksmai bus bent kiek sėkmingi, ponai generolai tą organizaciją prigriebs. Tiesa, jeigu iš karo nieko doro neišeis, tuomet prigriebti liks patys ponai generolai, todėl negalima atmesti tikimybės, kad visa šita užmačia yra gudri Visuomenės sveikatos departamento provokacija. Beje, panašiai ir atrodo — sprendžiant iš visur tvyrančio jukinio ir iš to, kad jau savaitė, kai plyšojame visam pasauliui, nors karo veiksmai, pasirodo, dar nė neprasidėję. O gal, massarakš, ir neprasidės…

Šioje vietoje sutrinksėjo ir sužvangėjo buferiai, vagonas krūptelėjo, išorėje pasigirdo riksmai, švilpukai, trepsėjimas, ir ešelonas su nubaustųjų — būsimųjų tankistų — brigada pajudėjo. Kriminaliniai užplėšė dainą: „Ir vėl nei ėdesio, nei samanės…”

Gerai, tarė Maksimas. Tai iškloti tau pavyko visai įtikinamai. Na, o kokią numatai karo eigą, jei jis vis dėlto prasidės? Kas tada atsitiks? Zefas piktai suurzgė, kad jis ne koks nors generolas, ir be jokios įžangos ėmėsi dėstyti, ką numatąs. Paaiškėjo, kad per trumpą atokvėpį nuo pasaulinio karo pabaigos iki pilietinio pradžios hontiečiai spėjo nuo savo buvusio siuzereno atsitverti plačiu atominių minų laukų ruožu. Be to, hontiečiai neabejotinai turėjo atominę artileriją, ir jų politikieriams pakako proto pilietiniame kare visų tų turtų nenaudoti, o pasaugoti juos mums. Taigi įsiveržimą būtų galima numatyti maždaug šitaip. Plieninio Placdarmo smaigalyje bus išrikiuotos trys ar keturios tankų brigados, sudarytos iš nubaustųjų, iš užnugario jas parems armijos korpusiokai, o paskui armiją bus paleisti užtveriamieji gvardiečių būriai su sunkiaisiais tankais, apginkluotais spinduliuotuvais. Išsigimėliai, tokie, kaip aš, veršis pirmyn, gelbėdamiesi nuo spindulinių smūgių, kriminaliniai ir armijos kareivos veršis pirmyn, apimti sukelto entuziazmo priepuolio, o nukrypimus nuo normos, kurių neišvengiamai pasitaikys, ugnimi naikins Gvardijos šunauja. Jeigu hontiečiai nekvaili, iš toliašaudžių patrankų plieks į užtveriamuosius būrius, bet jie, reikia manyti, kvaili ir tikriausiai kibs naikinti vieni kitus — tokioje sumaištyje Lyga šoks ant Unijos, o Unija dantimis griebs už pasturgalio Lygai. Tuo tarpu mūsų šlovingosios pajėgos įsiterps giliai į priešo teritoriją, ir prasidės pati įdomiausia dalis, kurios mes, deja, jau nepamatysime. Mūsų šaunusis šarvuotasis srautas jau nebebus kompaktiškas ir išsišliaužios po šalį, neišvengiamai pasišalindamas iš spindulių poveikio zonų. Jeigu Maksimas, pasakodamas apie Gajų, neprimelavo, atitrūkusiems tuoj pat sukils spindulinės pagirios, juo sunkesnės, kadangi antpuolio metu gvardiečiai skatinančios energijos tikrai nepagailės.. — Massarakš! — sumaurojo Zefas. Taip ir matau, kaip tie kretinai ropščiasi iš tankų, gula ąiit žemės ir prašo juos nušauti. O gerieji hontiečiai, jau nekalbant apie

Hončio kareivius, sužvėrėję nuo visos šitos bjaurasties, žinoma, neatsisakys jiems pagelbėti…

Traukinys važiavo vis greičiau, vagonas gerokai lingavo. Tolimajame kampe kriminaliniai kirtosi kauliukais — lošė iš apsaugininko, palubėje makalavosi lempa, apatiniuose gultuose kažkas monotoniškai burbėjo — turbūt meldėsi. Dvokė prakaitu, purvu, naktipuodžio turiniu. Tabako dūmai graužė akis.

— Aš manau, generalinėje vadavietėje į tai atsižvelgta, — .tęsė Zefas, — todėl jokių staigių įsiveržimų nebus. Vyks vangus pozicinis karas, hontiečiai, nors ir kokie kvaili, kada nors susizgribs, kur esmė, ir imsis medžioti spinduliuotuvus… Žodžiu, nežinau aš, kaip bus, — užbaigė jis. — Aš net nežinau, ar rytą mums duos paėsti. Bijau, kad vėl neduos: o kurių galų?

Jie patylėjo. Paskui Maksimas tarė:

— Ar esi įsitikinęs, kad pasielgėme teisingai? Kad turime būti

čia?

— Vadavietės įsakymas, — burbtelėjo Zefas.

– Įsakymas lieka įsakymu, — paprieštaravo Maksimas, — o galvas ant pečių ir mes turime. Gal būtų buvę geriau sprukti kartu su Šernu. Sostinėje gal būtume naudingesni.

— Gal, — atsiliepė Zefas. — O gal ir ne. Juk girdėjai, kad Šernas kliaujasi atominiais bombardavimais… bus sugriauta daug bokštų, atsiras laisvų rajonų… O jeigu niekas nebombarduos? Niekas nieko nežino, Makai. Aš labai gerai nutuokiii, koks dabar jovalas vadavietėje… Dešinieji stypinėja kaip povai: vyriausybėje tuojau pradės lėkti galvos nuo pečių, ir visa ta šunauja lįs į atsilaisvinusias vietas… — Jis, naršydamas po barzdą, susimąstė. — Štai Šernas pritrynė mums apie bonibardavimus, bet, man atrodo, ne dėl to jis patraukė į sostinę. Pažįstu aš jį, jis prie tų vadukininkų seniai kasasi… taigi visai gali būti, kad ir mūsų vadavietėje galvos lėks…

— Vadinasi, ir vadavietėje jovalas, — lėtai pratarė Maksimas. — Irgi, vadinasi, nepasiruošę…

— Kaip jie gali būti pasiruošę? — atkirto Zefas. — Vieni svajoja išnaikinti bokštus, kiti — bokštus išsaugoti… Pogrindis — tai tau ne politinė partija, tai mišrainė, salotos su krevetėmis…

— Taip, aš žinau… — tarė Maksimas. — Salotos.

Pogrindis nebuvo politinė partija. Maža to, pogrindis net nebuvo politinių partijų frontas. Aplinkybių specifika vadavietę suskaldė į dvi nesutaikomas grupes: kategoriškus bokštų priešininkus ir kategoriškus bokštų šalininkus. Visi tie žmonės laikėsi daugiau ar mažiau opozicinių pažiūrų esamos tvarkos atžvilgiu, bet, massarakš, kaip skyrėsi jų paskatos!

Pavyzdžiui, biologistams absoliučiai nerūpėjo, ar valdžia priklauso Tėčiui, stambiausiam kelintos kartos finansininkui, ištiso bankininkų ir pramonininkų klano vadovui, ar demokratinei dirbančių visuomenės sluoksnių atstovų sąjungai. Biologistai tik norėjo nugriauti prakeiktuosius bokštus ir gyventi, pasak jų, žmoniškai, tai yra senoviškai, kaip prieš karą… Buvo ir aristokratų, privilegijuotų senosios imperijos klasių likučių, įsikalusių į galvą, kad tai tik užsitęsęs nesusipratimas, kad liaudis ištikima teisėtam imperatoriškojo sosto įpėdiniui (žaliūkui melancholiškam bernui, girtuokliaujančiam ir negaluojančiam kraujavimu iš nosies), ir kad tik tie sumauti bokštai, J. I. A. Mokslų Akademijos priesaiką išdavusių profesorių nusikalstami kūriniai, trukdo mūsų gerajai, atlapaširdei liaudžiai išreikšti nuoširdžią, gerą, atlapaširdį ištikimybę saviesiems teisėtiems valdovams… Už besąlyginį bokštų sunaikinimą pasisakė ir revoliucionieriai — vietiniai komunistai ir socialistai, tokie, kaip Šernas, teoriškai išprusę ir užgrūdinti dar prieškariniuose klasiniuose mūšiuose; jiems bokštų sunaikinimas reiškė tik būtiną sąlygą grįžtant į natūralią istorijos eigą, signalą pradėti eilę revoliucijų, kurios galiausiai suformuotų teisingą visuomeninę santvarką. Prie jų šliejosi ir maištingai nusiteikę intelektualai, tokie, kaip Zefas ar velionis Gėlas Ketšefas — tiesiog padorūs žmonės, išmonę su bokštais laiką bjauria ir pavojinga, stumiančia žmoniją į aklavietę…

Išsaugoti bokštus ragino vadukininkai, liberalai ir švietėjai. Vadukininkai — pats dešiniausias pogrindžio sparnas — buvo, kaip pareiškė Zefas, tiesiog gauja valdžiotroškų, besiveržiančių į departamentų kėdes, ir besiveržiančių sėkmingai: kažkoks Kalu Apgavikas, prasibrovęs į Propagandos departamentą, kadaise buvo žinomas šios fašistinės grupuotės lyderis. Tie politiniai banditai buvo pasiryžę it pamišėliai, nesirinkdami būdų, kautis prieš bet kokią vyriausybę, jei tik ji suformuota jiems nedalyvaujant… Liberalai buvo, galima sakyti, nusiteikę prieš bokštus ir prieš Nežinomus Tėvus. Bet labiausiai jie bijojo pilietinio karo. Jie buvo tautos patriotai, ypač besirūpinantys valstybės šlove bei galia ir bijantys, kad bokštų sunaikinimas sukels chaosą, kad bus visuotinai apspjaudytos šventenybės ir tauta nepataisomai suirs. Pogrindyje jie tūnojo dėl to, kad visi kaip vienas buvo parlamentinių valdymo formų šalininkai… Na, o švietėjai buvo, žinoma, dori, nuoširdūs ir nekvaili žmonės. Jie neapkentė Tėvų tironijos, buvo kategoriškai nusiteikę prieš bokštų naudojimą masėms mulkinti, tačiau laikė bokštus galinga liaudies auklėjimo priemone. Šiuolaikinis žmogus — iš prigimties laukinis žvėris, teigė jie. Auklėti jį klasikiniais būdais reikėtų šimtmečių šimtmečius. Išdeginti žmoguje žvėrį, nuslopinti jame gyvuliškus instinktus, išmokyti jį gėrio, meilės artimui, išmokyti jį neapkęsti nemokšiškumo, melo, miesčioniškumo — štai taurus tikslas, ir turint bokštus tą tikslą galima būtų pasiekti vienos kartos gyvenimo laikotarpiu…

Komunistų buvo pernelyg mažai, beveik visus juos išžudė karo ir perversmo metais; į aristokratus niekas nežiūrėjo rimtai; tuo tarpu liberalai buvo pernelyg pasyvūs ir dažnai patys nežinodavo, ko nori. Todėl pačios įtakingiausios ir masiškiausios pogrindžio grupuotės buvo biologistai, vadukininkai ir švietėjai. Tarp jų nebuvo beveik nieko bendra, ir pogrindis neturėjo nei vieningos programos, nei vieningos vadovybės, nei vieningos strategijos, nei vieningos taktikos…

— Taip, salotos… — pakartojo Maksimas. — Liūdna. Tikėjausi, kad pogrindis vis dėlto ketina kažkaip pasinaudoti karu… galima revoliucine situacija…

— Pogrindis nė velnio nežino, — niauriai atsiliepė Zefas. — Iš kur mums žinoti, kas tai — karas su spinduliuotuvais už nugarų?

— Tuomet sudilusio skatiko ir tesate verti, — nesusitvardė Maksimas.

Zefas akimirksniu lįžkunkuliavo.

— Ei, tu! — riktelėjo jis. — Atsargiau! Kas tu toks, kad mus kainotum? Iš kur atsibeldei, massarakš, kad reijalauji iš mūsų ir šio, ir ano? Nori kovinės užduoties? Labai prašom! Viską pamatyti, likti gyvam, grįžti, raportuoti. Tai tau atrodo pernelyg paprasta? Puiku! Tuo geriau mums… Ir pakaks. Aš noriu miego.

Jis demonstratyviai.atsuko Maksimui nugarą ir staiga užmaurojo lošiantiems kauliukais:

— Ei, jūs ten, duobkasiai! Miegoti! Visi į gultus!

Maksimas atsigulė aukštielninkas, susidėjo rankas po galva ir įsmeigė žvilgsnį į žemas vagono lubas. Lubomis kažkas ropinėjo. Tyliai ir pagiežingai keiksnojo gulantys duobkasiai. Kaimynas iš kairės per miegus dejavo ir unkščiojo — jis buvo pasmerktas ir miegojo galbūt paskutinį kartą gyvenime. Ir visi jie, knarkčiojantys, šniokštuojantys, besivartantys, tikriausiai miegojo paskutinį kartą gyvenime. Pasaulis buvo blausiai geltonas, dusnus, beviltiškas. Stukseno ratai, staugė garvežys, pro mažytį grotuotą langelį vidun nešė svilėsius, o už to langelio pro šalį lėkė niūri, beviltiška šalis, tamsių vergų šalis, pasmerktųjų šalis, vaikštančių lėlių šalis…

Viskas čia perpuvę, galvojo Maksimas. Nė vieno gyvo žmogaus. Nė vienos šviesios galvos. Ir vėl įmyniau į karvės paplotį, nes kuo nors ar kažkuo pasiklioviau. Niekuo čia negalima remtis. Niekuo čia negalima pasitikėti. Tik savimi. O ką aš vienas? Jau tiek gerai išmanau istoriją. Vienas žmogus nė velnio negali… Gal Burtininkas buvo teisus? Gal reikėtų pasitraukti? Ramiai ir šaltai, iš neišvengiamos ateities žinojimo aukštumų stebėti, kaip kunkuliuoja, verda, lydosi žaliava, kaip kyla ir krinta naivūs, nerangūs, negrabūs kovotojai, stebėti, kaip laikas nukala iš jų plieno kardą ir gramzdina tą kardą, kad užsigrūdintų, į kruvino purvo srautus, kaip lavonai byra it nuodegos… Ne, nemoku. Net mąstyti šitokiomis kategorijomis nemalonu… Baisus dalykas vis dėlto — nusistovėjusi jėgų pusiausvyra. Bet juk Burtininkas sakė, kad ir aš — jėga. Ir yra konkretus priešas, vadinasi, yra jėgos pritaikymo taškas… Nukeps čia mane, staiga šmėstelėjo jam. Būtinai. Bet ne rytoj! — griežtai pareiškė jis pats sau. Tai atsitiks, kai aš pasireikšiu kaip jėga, ne anksčiau. Ir tat — dar pažiūrėsime… Centras, pamanė jis. Centras. Štai ko reikia ieškoti, štai į ką reikia nukreipti organizacijos pastangas. Ir aš juos nukreipsiu. Jie man rimtų dalykų imsis… Tu man dar rimtai paplušėsi, bičiuli. Mat kaip knarkia. Knark, knark, rytoj aš tave ištrauksiu… Gerai jau, reikia miegoti. Ir kada aš gausiu pamiegoti kaip žmogus? Dideliame erdviame kambaryje, švarioje patalynėje… Na, ir paprotys jų — nuolat miegoti toje pačioje patalynėje… Taip, atsigulti į švarią patalynę, o prieš miegą perskaitji gerą knygą, paskui atitraukti sieną į sodą, išjungti šviesą ir užmigti… o rytą papusryčiauti su tėvu ir papasakoti jam apie šitą vagoną… mamai apie tai pasakoti, aišku, negalima… Mama, žinok, aš gyvas, viskas gerai, ir rytoj man nieko nenutiks… O traukinys vis važiuoja, stotelių seniai jau nebuvo, matyt, kažkas kažkur susigaudė, kad be mūsų karo pradėti neišeina… Kažin kaip Gajus tame kapralų vagone? Klaiku jam dabar tikriausiai: juos ten entuziazmas apnikęs… Apie Radą seniai jau begalvojau. Nagi, pagalvosiu apie Radą… Ne. Ne metas… Gerai jau, Maksimai, drauguži, utėlėta patrankų mėsa, miegok. Jis įsakė sau ir tuoj pat užmigo…

Sapnavo Saulę, Mėnulį, žvaigždes. Viską iškart — toks keistas buvo sapnas.

Ilgai miegoti neteko. Traukinys sustojo, sunkios diuys džergždamos nuslydo į šalį, ir skardus balsas užmaurojo: „Ketvirtoji kuopa! Laukan!” Buvo penkios ryto, aušo, tvyrojo rūkas ir smulkiai lynojo. Nubaustieji, konvulsingai žiovaudami, šalčio krečiami, vangiai lipo iš vagono. Kur buvę, kur nebuvę kapralai piktai ir nekantriai stvarstė už kojų, tampė žemėn, itin flegmatiškiems dar ir per sprandą užvažiuodavo, rėkavo: „Į įgulas skirstykis! Stok!.. Kur lendi, galvijau? Iš kurio būrio?.. Tu, marmūziau, kiek reikės kartoti?.. Kur lendate? Utėlėta gauja!..”

Šiaip ne taip pasiskirstė įgulomis, išsirikiavo priešais vagonus. Kažkoks bėdulis, pasiklydęs rūke, blaškėsi, ieškojo savo būrio — ant jo lojo iš visų pusių. Rūškanas neišsimiegojęs Zefas — barzda piestu — gargė niūriai ir atvirai: „Rikiuokite, rikiuokite, mes jums šiandien prikariausime…” Pro šalį skubėjęs kapralas greitosiomis užvažiavo jam per ausį, Maksimas akimirksniu kyštelėjo koją, kapralas vožėsi į purvyną. Įgulos patenkintos nusižvengė. „Brigada, ram-m-m-iaj!” — subaubė kažkas nematomas. Paleido gerkles batalionų vadai, jiems antrino kuopų vadai, suskato bėgioti būrių vadai. Niekas „ramiai” neatsistojo, nubaustieji kūprinosi, susibrukę rankas į kišenes, šokčiojo, laimės kūdikiai-piniguočiai nesislapstydami rūkė, kai kurie, delikačiai atsukę ponams vadams nugaras, šlapinosi, gretomis nuvilnijo šnekos apie tai, kad ėsti, iš visko matyti, ir vėl neduos, ir tegul nešdinasi jie su tokiu karu, kur tik nori. „Brigada, lai-i-i-svaj! — staiga skardžiu balsu užbaubė Zefas. — I-išsiskirstyk! Susitvarkyti!” Įgulos jau buvo skubiai beišsiskirstančios, bet vėl subruzdo |capralai, ir staiga palei vagonus pabiro gvardiečiai žvilgančiais juodais lietpalčiais, su paruoštais automatais, nusidriekė reta jų virtinė. O drauge su gvardiečiais palei vagonus plūstelėjo baugi tyla; įgulos paskubomis rikiavosi, lygiavosi, kai kurie nubaustieji senu įpročiu susidėjo rankas už galvos ir pražergė kojas.

Geležinis balsas iš rūko negarsiai, bet labai aiškiai ištarė: „Jei kuris iš niekšų pravers žabtus, įsakysiu šauti”. Visi apmirė. Slogiai slinko laukimo pritvinkusios minutės. Rūkas pamažu sklaidėsi, atidengdamas neišvaizdžią stotį, šlapius bėgius, telegrafo stulpus. Dešinėje priešais brigadą išryškėjo tamsus žmonių būrelis. Iš ten sklido negarsūs balsai, kažkas irzliai amtelėjo: „Vykdykite įsakymą!” Maksimas pašnairavo per petį — už nugaros nejudėdami stovėjo gvardiečiai, žvelgė iš po gobtuvų įtariai ir nepakančiai.

Nuo žmonių būrelio atsiskyrė dramblota figūra maskuojamuoju kombinezonu. Tai buvo nubaustųjų brigados vadas tankų kariuomenės ekspulkininkas Anipsu, nužemintas ir pasodintas už tai, kad juodojoje rinkoje prekiavo valdiškais degalais. Pamataravęs priešais save lazda ir trūktelėjęs galva, jis rėžė prakalbą:

— Kareiviai!.. Aš nesuklydau, kreipiuosi į jus kaip į kareivius, nors visi mes — ir aš taip pat — kol kas dar tebesame mėšlas, visuomenės atmatos… Niekšai ir pašlemėkai! Dėkokite už tai, kad jums šiandien leidžia stoti į mūšį. Po kelių valandų beveik visi jūs padvėsite, ir tai bus gerai. Bet tie iš jūsų, padugnės, kurie išliksite gyvi, pagyvensite šauniai. Kareiviškas davinys, degtinė ir panašiai… Tuojau trauksime į pozicijas, ir jūs sėsite į mašinas. Grynas niekniekis — reikės vikšrais numinkyti pusantro šimto kilometrų… Tankistai iš jūsų tokie kaip iš mėšlo sukočiotos kulkos, patys žinote, užtat viskas, iki ko prisikasite — jūsų. Rykite. Tai jums sakau aš, jūsų kovos draugas Anipsu. Kelio atgal nėra, bet yra kelias pirmyn. Kas trauksis — tą sudeginu iš karto. Pirmiausia tai verta įsidėmėti vairuotojams… Klausimų nėra. Br-r-rigada! Deši-nėn! Pirmyn… tankėk! Bukagalviai, šimtakojai! Įsakyta susitankinti! Kapralai, massarakš! Kur žiūrite?.. Banda! Išsiskirstyti po keturis… Kapralai, išskirstykite tuos kiaules po keturis! Massarakš…

Gvardiečiams padedant, kapralams pavyko išrikiuoti brigadą kolona po keturis, o paskui vėl nuskambėjo komanda „ramiai”. Maksimas atsidūrė visai netoli nuo brigados vado. Ekspulkininkas buvo girtas kaip maišas. Jis stovėjo siūbuodamas, pasturgaliu remdamasis lazdos, nuolat purtė galvą ir delnu trynėsi nuožmų melsvą snukį. Batalionų vadai, taip pat girti kaip pėdai, strapaliojo jam už nugaros — vienas beprasmiškai kikeno, kitas, bukai užsispyręs, bandė prisidegti cigaretę, o trečias vis graibstėsi už pistoleto dėklo ir apspangusiomis akimis naršė po gretas. Gretos pavydžiai uostinėjo, pataikūniškai pritardamos niurnėjo. „Nagi, nagi… — burbleno Zefas. — Mes jums prikariausime…” Maksimas suirzęs stumtelėjo jį alkūne.

— Užtilk, — sušvogždė jis pro dantis. — Nusibodo.

Tuo tarpu prie pulkininko priėjo dviese — rotmistras su pypke dantyse ir kažkoks apkūnus vyriškis, civilis, su ilgu lietpalčiu pakelta apykakle ir su skrybėle. Civilis Maksimui pasirodė keistai pažįstamas, ir jis įsižiūrėjo atidžiau. Vyriškis pusbalsiu kažką pasakė pulkininkui. „Ga?” — garktelėjo pulkininkas, nukreipdamas į aną drumzlinas akis. Civilis vėl prašneko, per petį nykščiu rodydamas į nubaustųjų koloną. Rotmistras abejingai papsėjo pypkute. „Kam reikia?” — amtelėjo pulkininkas. Civilis išsitraukė kažkokį dokumentą, pulkininkas ranka popierių atstūmė. „Neduosiu, — pasakė jis. -

Nudvėsti turi visi kaip vienas…” Civilis neatlyžo. „O man nusispjauti! — atsikirtinėjo pulkininkas. — Dėjau aš ant jūsų departamento. Dvės visi… Teisingai sakau?” — paklausė jis rotmistro. Rotmistras neprieštaravo. Civilis sugriebė pulkininkui už kombinezono rankovės ir truktelėjo į save, pulkininkas su visa savo lazda vos nepargriuvo. Anksčiau tik kikenąs, bataliono vadas prapliupo idiotiškai kvatoti. Pulkininko veidas pajuodo iš įniršio, jis griebėsi už dėklo ir išsitraukė didžiulį armijos pistoletą. „Skaičiuoju iki dešimt, — pranešė jis civiliui. — Vienas… du…” Civilis nusispjovė ir nužingsniavo palei koloną, įsižiūrėdamas į nubaustųjų veidus, o pulkininkas tebeskaičiavo ir, suskaičiavęs ild dešimties, pradėjo pliekti. Pagaliau rotmistras sunerimo ir įtikino jį paslėpti ginklą. „Visi privalo padvėsti, — paskelbė pulkininkas. — Drauge su manimi…. Br-r-rigada! Klausyk komandos! Ž-žengte… m-marš!”

Ir brigada pajudėjo. Išpliurusiomis, išminkytomis vikšrų provėžomis, slysčiodami ir graibstydamiesi vienas kito, nubaustieji nusileido į pelkėtą įklonį, pasuko ir nukiūtino tolyn nuo geležinkelio. Čia koloną prisivijo būrių vadai. Prie Maksimo prisigretino Gajus, jis buvo išbalęs, krutino skruostikaulius ir iš pradžių ilgai tylėjo, nors Zefas iškart paklausė, kas girdėti. Įklonis pamažu plėtėsi, atsirado krūmų, priekyje sudūlavo miškelis. Vikšrus nugramzdinęs gilioje skrodėje, šalikelėje riogsojo didžiulis gremėzdas tankas, kažkoks senovinis, visai nepanašus į patrulinius kranto sargybos tankus — su mažu kvadrątiniu bokšteliu ir maža patrankėle. Aplink jį kuitėsi rūškani žmoiiės alyvuotomis striukėmis. Nubaustieji žingsniavo pakrikai, rankas susigrūdę į kišenes, pasikėlę kietas apykakles. Daug kas atsargiai dairėsi į šalis — ar nepavyktų nusimuilinti? Krūmeliai atrodė labai viliojančiai, bet ydonio šlaituose kas du tris šimtus žingsnių šmėkšojo juodi pavidalai'su automatais. Iš priekio, kratydamiesi per kelio duobes, atšliaužė trys sunkvežimiaicistemos. Paniurę vairuotojai į nubaustuosius nežiūrėjo. Lietus smarkėjo, nuotaika bjuro. Ėjo tylėdami, nuolankiai kaip galvijai, vis rečiau dairydamiesi.

— Klausyk, būrininke, — urgztelėjo Zefas, — nejau mums taip ir neduos paėsti?

Gajus surado kišenėje duonos kriaukšlį ir įbruko jam.

— Viskas, — pasakė. — Iki mirties daugiau negausi.

Zefas nugramzdino žiauberę barzdoje ir įniko išraiškingai darbuotis žandikauliais. Kažkokie kliedesiai, pamanė Maksimas. Juk visi žino, kad neišvengiamai eina mirti. Ir vis tiek eina; Vadinasi, kažko tikisi? Vadinasi, kažkas turi kažkokį planą? Taip, juk jie nieko nežino apie spinduliuotu… Kiekvienas galvoja: kur nors ten, pakeliui, pasuksiu į šalį, iššoksiu iš tanko ir krisiu ant žemės, o kvailiai tegul puola… Štai nuo šito mes ir pradėsime kovą prieš neklystančiuosius. Apie spinduliuotu reikia rašyti agitaciniuose lapeliuose, šaukti viešumoje, steigti radijo stotis… nors imtuvai veikia tik dviem dažniais… vis viena, brautis į pauzes. Žmones eikvoti ne bokštams griauti, o kontrpropagandai skleisti… Vis dėlto visa tai vėliau, vėliau, dabar negalima blaškyti dėmesio. Dabar reikia viską pastebėti. Ieškoti menkiausių plyšelių… Stotyje tankų nebuvo, nei patrankų, visur tik šauliai gvardiečiai. Į tai reikia atsižvelgti. Įklonis geras, gilus, o sargyba tikriausiai bus atšaukta, kai tik mes praeisime… Na ne, kuo čia dėta sargyba — ji visa puls į priekį, kai tik bus įjungti spinduliuotuvai… Jis stebėtinai aiškiai įsivaizdavo, kaip viskas bus. Įsijungia spinduliuotuvai. Nubaustųjų tankai riaumodami veržiasi į priekį. Paskui juos plūste plūsta armija. Visas pafrontės ruožas tuštėja… Sunku nuspėti to ruožo plotį, nežinomas spinduliuotuvų poveikio radiusas, bet du trys kilometrai tikrai turėtų būti. Dviejų trijų kilometrų pločio ruože neliks nė vieno blaiviai mąstančio žmogaus. Išskyrus mane… Ė, ne, ne du trys kilometrai. Daugiau. Visa stacionari įranga, visi bokštai — viskas bus įjungta, ir tikriausiai maksimaliu pajėgumu. Visas pasienio rajonas išeis iš proto… Massarakš, ką daryti su Zefu, juk jis šito neištvers… Maksimas pašnairavo į tolygiai judančią rudą barzdą, į niūrią purviną pasaulinio masto garsenybės knyslę. Nieko, ištvers. Blogiausiu atveju teks padėti, nors, ko gero, ne jis man rūpės. O dar Gajus — juk nuo jo nebus galima akių nuleisti… Taip, teks paplušėti. Tiek to. Galų gale šitame drumzliname verpete vis dėlto šeimininkausiu aš, ir sustabdyti manęs negalės niekas, o ir nepanorės…

Jie praėjo miškelį ir išsyk pasigirdo vientisas garsiakalbių gausmas, išmetamųjų dujų pokšėjimas, irzlūs riksmai. Priekyje, lėkštame žolėtame šlaite, kylančiame šiaurės kryptimi trimis eilėmis stovėjo tankai. Tarp jų maklinėjo žmonės, sluoksniais telkėsi melsvi dūmai. „O štai ir mūsų karstai!” — linksmai ir garsiai ištarė kažkas priekyje.

— Tu pažiūrėk ką jie mums duoda, — pasakė Gajus. — Prieškariniai tankai, imperinis šlamštas, konservų dėžutės… Klausyk, Makai, mes — ką, čia taip ir nudvėsime? Juk tai — neišvengiama pražūtis…

— Kiek iki sienos? — paklausė Maksimas. — Ir kas išvis ten, už keteros?

— Ten lyguma, — atsake Gajus. — Kaip stalas. Siena už kokių trijų kilometrų, paskui prasideda kalvos, jos tęsiasi iki pat…

— Upelio nėra?

— Ne.

— Griovų?

— N-ne… Neprisimenu. O ką?

Maksimas sugavo jo ranką, stipriai spustelėjo.

— Būk tvirtas, berniuk, — pasakė. — Viskas bus gerai.

Į gerokai augesnį Maksimą Gajus žvelgė su pašėlusia viltimi. Jo akys įdubo, po oda išryškėjo skruostikauliai.

— Ar tikrai? — paklausė Gajus. — Aš tai jokios išeities nematau. Ginklus atėmė, tankuose vietoj sviedinių — geležies ruošiniai, kulkosvaidžių nėra. Priekyje mirtis, už nugaros — mirtis…

— Aha! — piktdžiugiškai atsiliepė Zefas. — Į kelnytes pridirbai? Čia tau ne katorgininkams į dantis pauškinti…

Kolona įsiterpė tarp tankų eilių ir sustojo. Susikalbėti čia buvo nelengva. Tiesiog žolėje šmėkšojo didžiulės garsiakalbių žiotys, magnetofonas aksominiu bosu iškilmingai skelbė: „Ten, už įklonio keteros, klastingas priešas. Tik pirmyn. Tik pirmyn. Svertus į save ir — pirmyn. Pulti priešą. Pirmyn… Ten, už įklonio keteros, klastingas priešas… Svertus į save ir — pirmyn…” Paskui balsas nutilo per pusę žodžio, it subliuvo pulkininkas. Jis stovėjo ant savo visureigio radiatoriaus, batalionų vadai laikė jį už kojų.

— Kareiviai! — baubė pulkininkas. — Gana malti liežuviu! Priešais jus — jūsų tankai. Visi į mašinas! Svarbiausia — vairuotojai, nes į kitus man nusispjauti. Bet kiekvieną, kuris pasiliks… — Jis išsitraukė pistoletą ir visiems parodė. — Aišku, utėlėtos kiaulės?.. Ponai kuopų vadai, išskirstyti įgulas po tankus!..

Kilo grūstis. Pulkininkas, it kartis svirduliuodamas ant radiatoriaus, kažką teberėkavo, bet jo nebebuvo girdėti, nes garsiakalbiai vėl prapliupo klykauti, kad priekyje priešas ir todėl — svertus į save. Visi nubaustieji puolė prie trečiosios tankų eilės. Kilo muštynės, ore švysčiojo kaustyti batai. Didžiulė pilka minia lėtai kirbėjo aplink paskutinės eilės tankus. Kai kurie tankai pajudėjo, nuo jų pabiro žmonės. Neišlaikęs įtampos pulkininkas visai pamėlo ir pagaliau pradėjo pliekti virš galvų. Iš miškelio juoda grandine bėgo gvardiečiai.

— Eime, — tarstelėjo Maksimas, tvirtai sugriebė Gajų ir Zefąuž pečių ir nusivedė prie pirmos eilės kraštinės mašinos — niūraus, dėmėto tanko bejėgiškai nusvirusiu pabūklo vamzdžiu.

— Palauk… — sutrikęs lemeno Gajus dairydamasis. — Juk mes — ketvirtoji kuopa, mums ten, mums juk į antrą eilę…

— Eik, eik, — piktai paliepė Maksimas. — Gal tu dar ir būriui užsinorėsi pakomanduoti?

— Kareiva, — burbtelėjo Zefas. — Nurimk, motuše…

Kažkas iš užnugario sugriebė Maksimui už diržo. Maksimas neatsisukdamas pabandė išsivaduoti — nepavyko. Jis atsigręžė. Viena ranka tvirtai įsikibęs, kita šluostydamasis sukruvintą nosį, vilkosi ketvirtasis įgulos narys, vairuotojas, kriminalinis, pravarde Kabliukas.

— Aha, — pasakė Maksimas. — Aš ir pamiršau apie tave. Pėdink, pėdink, neatsilik…

Nepatenkintas jis mintyse subarė pats save už tai, kad sambrūzdyje pamiršo žmogų, kuriam pagal planą buvo skirtas gana reikšmingas vaidmuo. Trenkė gvardiečių automatai, kniaukdamos šarvu ėmė šokčioti kulkos, tad teko susilenkti ir bėgti paknopstomis. Už kraštinio tanko Maksimas sustojo.

— Klausyk mano komandos, — pasakė jis. — Kabliuk, užvesk. Zefai, į bokštelį. Gajau, patikrink apatines angas… ir patikrink kruopščiai, antraip galvą nutrauksiu!

Jis apėjo tanką, žiūrinėdamas vikšrų grandis. Aplink šaudė, rėkavo, monotoniškai bambeno garsiakalbiai, bet Maksimas prisižadėjo sau nesiblaškyti — ir nesiblaškė, tik įsikalė į galvą: garsiakalbiai

— Gajus — nepamiršti. Vikšrų grandys buvo dar pakenčiamai išsilaikiusios, bet varomieji ratai vertė būgštauti. Nieko, bus gerai, ilgai juo važinėti man neteks… Iš po tanko vikriai iššliaužė Gajus, jau purvinas, nubrozdintomis rankomis.

— Dangčiai prirūdiję! — išrėkė jis. — Aš jų neuždariau, tegul lieka atviri, teisingai?

„Ten, už įklonio keteros, klastingas priešas! — skelbė magnetofonas. — Tik pirmyn. Tik pirmyn. Svertus į save…”

Maksimas sučiupo Gajų už apykaklės ir prisitraukė.

— Ar myli mane? — paklausė, įsmeigęs žvilgsnį į išplėstas akis.

— Pasitiki manimi?

— Taip! — iškvėpė Gajus.

— Klausyk tik manęs. Daugiau nieko neklausyk. Visa kita — melas. Aš esu tavo draugas, tik aš, daugiau niekas. Aš tavo viršininkas. Įsimink tai. Aš įsakau: įsimink.

Apdujęs Gajus greitai greitai kinkčiojo, negirdimai kartodamas: „Taip, taip. Taip. Tik tu. Daugiau niekas…”

— Makai! — užbaubė kažkas tiesiai į ausį.

Maksimas atsigręžė. Priešais jį stovėjo anas keistai pažįstamas civilis ilgu lietpalčiu, tik jau be skrybėlės. Massarakš… Kvadratinis veidas šerpetota oda, raudonos pabrinkusios akys… Juk tai Pankas! Skruoste kruvinas įdrėskimas, lūpa sumušta…

— Massarakš! — užmaurojo Pankas, stengdamasis perrėkti triukšmą. — Apkurtote, ar ką? Pažįstate mane?

— Pankas! — sušuko Maksimas. — Iš kur jūs čia?

Pankas brūkštelėjo nuo lūpos kraują.

— Eime! — išrėkė jis. — Greičiau!

— Kur?

— Velniop iš čia! Eime!

Jis sugriebė Maksimą už kombinezono ir ėmė tempti. Maksimas nubloškė jo ranką.

— Mus užmuš! — sušuko. — Gvardiečiai!

Pankas papurtė galvą.

— Eime! Turiu jums leidimą! — Ir matydamas, kad Maksimas nesijudina, pridūrė: — Ieškau jūsų po visą šalį! Vos radau! Nebedelskime!

— Aš ne vienas! — riktelėjo Maksimas.

— Nesuprantu!

— Aš ne vienas! — užrėkė Maksimas. — Mes trise! Vienas neisiu!

— Nesąmonės! Nekalbėkite kvailysčių! Koks čia dar paikas taurumas? Gyventi nusibodo? — Pankas paspringo berėkdamas ir užsikosėjo.

Maksimas apsidairė. Į jį žiūrėjo Gajus — perbalęs, virpančiomis lūpomis, nusistvėręs jam už rankovės — žinoma, jis viską girdėjo. Į gretimą tanką gvardiečiai buožėmis grūdo kruviną nubaustąjį.

— Vienas leidimas! — rėkė Pankas užlūžusiu balsu. — Vienas! — Jis parodė pirštą.

Maksimas purtė galvą.

— Mes trise! — Jis parodė tris pirštus. — Be jų aš niekur neisiu!

Iš šoninės angos it vanta išniro ruda Zefo barzda. Pankas apsilaižė lūpas, jis akivaizdžiai nesumojo, ką daryti.

— Kas jūs toks? — šūktelėjo Maksimas. — Kam aš jums reikalingas?

Fankas probėgšmais žvilgtelėjo į jį ir įsmeigė žvilgsnį į Gajų.

– Šitas su jumis? — riktelėjo.

— Taip! Ir šitas!

Fanko akys paklaiko lyg pamišėlio. Jis pasikišo ranką po lietpalčiu, išlupo pistoletą ir nukreipė į Gajų. Maksimas iš visų jėgų kirto Fankui per ranką iš apačios, ir pistoletas išlėkė aukštai į orą. Dar dorai nesusigaudydamas, kas nutiko, Maksimas mąsliai nulydėjo ginklą žvilgsniu. Fankas sulinko, pasikišdamas sužeistą ranką po pažastimi. Gajus trumpu ir tiksliu smūgiu, kaip pratybose, rėžė jam per sprandą, ir Fankas sukniubo. Staiga čia pat išdygo gvardiečiai apsipylę prakaitu, su įniršio grimasomis sukritusiuose pamišėlių veiduose.

— I mašiną! — subaubė Maksimas Gajui, pasilenkė ir sugriebė Fanką už pažastų.

Fankas buvo apkūnus ir pro angą vos tilpo. Maksimas nėrė iš paskos, atsisveikinimui sulaukęs smūgio buože į apatinę kūno dalį. Tanke buvo tamsu ir šalta kaip rūsyje, sodriai dvelkė aljrva. Zefas nutempė Fanką nuo angos ir paguldė ant grindų.

— Kas čia toks? — sušuko.

Maksimas nespėjo atsakyti. Kabliukas, ilgai ir nesėkmingai kankinęs starterį, pagaliau užvedė tanką. Visa kas aplinkui sudrebėjo ir užgriaudėjo. Maksimas numojo ranka, užsikorė į bokštelį ir išlindo išorėn. Žmonių tarp tankų, išskyrus gvardiečius, nebebuvo. Visi varikliai dirbo, pragariškai kriokdami, tirštas, troškus išmetamųjų dujų debesis pamažu apniaukė visą įklonį. Kai kurie tankai pajudėjo, kai kur iš bokštelių kyšojo galvos, nubaustasis, išlindęs iš gretimos mašinos, Maksimui rodė kažkokius ženklus, viepė ištinusią, mėlynėmis nusėtą fizionomiją. Staiga jis išnyko, varikliai užkaukė su dviguba jėga, ir visi tankai, džergždami bei plerpdami, vienu metu šoko į priekį, įkloniu aukštyn.

Maksimas pasijuto sugriebtas per liemenį ir tempiamas žemyn. Jis pasilenkė ir pamatė išsprogusias Gajaus akis, virtusias idioto akimis. Kaip ir anuomet bombonešyje. Gajus graibstė Maksimą, be paliovos kažką marmaliavo, jo veidas tapo bjaurus, nebebuvo jame nei berniuko bruožiu nei naivios drąsos — vien tik beprasmybė ir ryžtas žudyti. Prasidėjo, pamanė Maksimas, pasibodėjęs stumdamas nuo savęs nelaimėlį vaikiną. Prasidėjo, prasidėjo… Ijimgė spinduliuotuvus, prasidėjo…

Tankas krūpčiodamas ropštėsi keteron, velėna grumstais lėkė iš po vikšrų. Užnugaryje per melsvus dūmus jau nieko nebebuvo matyti, o priekyje staiga atsivėrė pilka molinga lyguma, tolumoje sudūlavo plokščios Hončio kalvos — ten link nemažindama greičio ir garmėjo tankų lavina; Jokių eilių niekas nebesilaikė, visos mašinos dūmė lenkčių, užkabindamos viena kitą, beprasmiškai sukiodamos bokštelius… Vienam visu greičiu lekiančiam tankui trūko vikšras, mašina ėmė suktis lyg vilkelis, apsivertė, nutrūko ir antrasis vikšras, it sunki žvilganti gyvatė metėsi į dangų, varomieji ratai tebesisuko kaip pašėlę, o pro apatines angas išnėrė du žmogeliukai pilka apranga, nušoko ant žemės ir mosuodami rankomis nuskuodė pirmyn, pirmyn, tik pirmyn, mušti klastingojo priešo… Plykstelėjo ugnis; lyg prasiskverbęs pro džeržgesį ir riaumojimą, skardžiai pokštelėjo pabūklo šūvis, ir išsyk visi tankai įniko pliekti, iš vamzdžių šokčiojo ilgi raudoni liežuviai, tankai pritūpdavo, stryktelėdavo, apsisiausdavo tirštais juodais nekokybiško parako dūmais, ir po minutės viską aptraukė juodai geltonas debesis, o Maksimas vis žiūrėjo, nepajėgdamas atitraukti akių nuo to grandiozinio nusikalstamai absurdiško reginio, kantriai plėšdamas nuo savęs kibias Gajaus rankas, o šis tempė, šaukėsi, maldavo, troško krūtine užstoti nuo visų pavojų… Žmonės, prisukamos lėlės, žvėrys… Žmonės.

Paskui Maksimas atsikvošėjo. Metas imtis vadovauti. Jis nusileido žemyn, prabėgomis patapšnojo per petį Gajui — šis pašėlo blaškytis, apimtas džiaugsmingos isterijos, — kliūdamas už kažkokių metalinių ąsų apsidairė ankštoje siūbuojančioje dėžėje, vos neužduso nuo benzino tvaiko, įžiūrėjo mirtinai išbalusį Fanko veidą užverstomis akimis, Zefą susirietusį po sviedinių talpykla, nustūmė ištikimai besiglaudžiantį Gajų ir prasispraudė prie vairuotojo.

Kabliukas tampė svertus į save ir iš visų jėgų didino greitį. Jis dainavo, baubė tokiu klaikiu balsu, kad net perrėkė tanko džeržgesį, o Maksimas atpažino „Padėkos dainos” žodžius. Dabar reikėjo Kabliuką kažkaip nuraminti, sėsti vietoj jo prie svertų ir tuose dūmuose susirasti patogią lomą ar gilų griovį, ar kokią kalvą, kur būtų galima pasislėpti nuo atominių sprogimų… Bet išėjo ne taip, kaip planuota. Kai tik Maksimas pabandė atsargiai atgniaužti Kabliuko kumščius, mažne prišalusius prie svertų, ištikimas vergas Gajus išvydęs, kad jo ponui nepaklūstama, prilindo iš šono ir su baisia jėga vožė kvaištelėjusiam Kabliukui į smilkinį didžiuliu veržlių raktu. Kabliukas susmuko, išglebo ir paleido svertus. Įtūžęs Maksimas nubloškė Gajų šalin, bet buvojau per vėlu ir ne metas baisėtis bei sielvartauti. Jis patraukė lavoną, atsisėdo ir ėmėsi valdyti tanką.

Pro apžvalgos angą beveik nieko nebuvo matyti: tik nedidukas sklypelis molingos dirvos, o toliau — aklinas melsvų išdagų šydas. Nevertėjo nė svajoti toje rūkanoje ką nors susirasti. Liko viena: važiuoti lėčiau ir atsargiau, kol tankas atsidurs kalvų gilumoje. Beje, važiuoti lėčiau irgi buvo pavojinga. Jei atominės minos pradės sproginėti, tankui dar nepasiekus kalvų, galima apakti, o ir išvis sudegti… Gajus trainiojosi tai dešinėje, tai kairėje, vis norėjo pažiūrėti į akis, geidė įsakymų. „Nieko, drauguži… — murmėjo Maksimas, atstumdamas jį alkūnėmis. — Tai praeis… Viskas praeis, viskas bus gerai…” Gajus matė, kad su juo kalbama, ir braukė ašarą iš nuoskaudos, jog ir vėl kaip tuomet, bombonešyje, nė žodžio negirdi.

Tankas pralėkė tirštą juodų dūmų srovę: kairėje kažkas degė. Pralėkė, ir teko iškart staigiai pasukti, kad neužvažiuotų ant negyvo, vikšrų sutraiškyto, žmogaus. Išnėrė iš dūmų ir dingo pakrypęs pasienio ženklas, už jo prasidėjo išdraskytos, sumaigytos vielinės užtvaros. Iš vos pastebimo griovelio akimirkai išlindo žmogus keistu baltu šalmu, įnirtingai papurtė iškeltus kumščius ir tučtuojau dingo, lyg būtų ištirpęs žemėje. Dūmų skraistė priekyje pamažu skydo, ir Maksimas pamatė rudas apvalias kalvas, visai arti, ir purvais aptėkštą tanko, kažkodėl šliaužiančio įstrižai visų judėjimo krypčiai, paskuigalį, ir dar vieną degantį tanką. Maksimas pasuko kairėn, nusižiūrėjęs gilų, krūmų prižėlusį balnagūbrį tarp dviejų aukštesnių kalvų. Jie buvojau visai netoli, kai iš priekio trykštelėjo ugnis ir visas tankas sugaudė nuo kraupaus smūgio. Iš netikėtumo Maksimas paleido tanką visu greičiu, krūmai ir balzganų dūmų debesis virš jų šokte šoko artyn, šmėstelėjo balti šalmai, neapykantos iškreipti veidai, pakelti kumščiai, paskui po vikšrais kažkas lūždamas sutraškėjo geležimi, Maksimas sukando dantis, staigiai pasuko dešinėn ir nuvairavo tanką toliau nuo ten, atšlaite — mašina smarkiai sviro, vos neapvirsdama; Maksimas apsuko kalvą ir pagaliau įvažiavo į siaurą įklonį, apaugusį jaimučiais medeliais. Čia jis sustabdė tanką. Atvožė priekinės angos dangtį, iki pusės išlindo ir apsidairė. Vietovė tiko, tanką iš visų pusių supo aukšti rusvi šlaitai. Maksimas išjungė variklį, o Gajus kimiu falcetu tučtuojau suvapėjo kažkokią ištikimybės nesąmonę, kažką nevykusiai rimuota, kažkokią savadarbę odę didingiausiojo ir mylimiausiojo Mako garbei — tokią dainą savo šeimininkui galėtų sukurti šuo, jei išmoktų žmonių kalbą.

— Nutilk, — įsakė Maksimas. — Iškelk šiuos žmones laukan ir paguldyk prie tanko… Palauk, aš dar nebaigiau! Daryk tai atsargiai, jie mano mylimi draugai, tavo ir mano mylimi draugai…

— o tu kur? — apimtas siaubo, paklausė Gajus.

— Aš būsiu čia, šalia.

— Neišeik… — suinkštė Gajus. — Arba leisk man eiti kartu…

— Tu manęs neklausai, — griežtai prašneko Maksimas. — Daryk, ką liepiau. Ir daryk atsargiai, atmink, jie mūsų draugai…

Gajus prapliupo rypuoti, bet Maksimas jau nesiklausė. Jis išsiropštė iš tanko ir kalvos šlaitu nubėgo viršun. Kažkur netoliese tebevažiavo tankai, įtemptai kriokė varikliai, žlegėjo vikšrai, retkarčiais bimibteldavo pabūklai. Aukštai danguje prašvilpė sviedinys. Maksimas pasilenkęs užbėgo ant pat keteros, atsitūpė krūmuose ir dar kartą pagyrė pats save už tai, kad taip vykusiai pasirinko slėptuvę.

Apačioje — ranka pasiekiama — buvo plati perėja tarp kalvų, ir ta perėja grūsdamiesi, vikšrai prie vikšrų, iš dūmais apsiaustos lygumos nenutrūkstamu srautu plūdo tankai — žemi, priploti, galingi, su didžiuliais plokščiais bokštais ir ilgais pabūklų vamzdžiais. Tai buvojau ne nubaustieji, o reguliarioji kariuomenė. Keletą minučių Maksimas, apkvaitęs ir sutrikęs, stebėjo tą reginį, kraupų ir neįtikėtiną lyg istorinis kino filmas. Nuo pašėlusio dundesio ir riaumojimo tirtėjo ir krūpčiojo oras, po kojomis kaip įbaugintas gyvūnas drebėjo kalva, ir vis dėlto Maksimui atrodė, kad mašinos slenka niūrioje grėsmingoje tyloje. Jis puikiai žinojo, kad ten, po šarvų lakštais, kriokia nuo entuziazmo apduję kareiviai, bet visos angos buvo aklinai uždarytos įr atrodė, jog kiekviena mašina — vientisas negyvo metalo luitas… idai pravažiavo paskutiniai tankai, Maksimas pažvelgė per petį žemyn, ir jo tankas, pasviręs tarp medžių, jam pasirodė tarsi apgailėtinas skardinis žaisliukas, sukiužusi tikros kovinės technikos parodija. Taip, apačioje prašliaužė Jėga… kad susidurtų su kita, dar baisesne. Jėga, ir prisiminęs tą kitą Jėgą, Maksimas paskubomis nuslydo žemyn, į giraitę.

Apėjęs tanką, jis sustojo.

Jie gulėjo iš eilės: iki mėlynimio baltas, panašus į numirėlį Pankas, susirietęs, vis sudejuojantis Zefas, purvinai baltais pirštais įsikibęs savo rudosios ševeliūros, ir linksmai besišypsantis Kabliukas negyvomis lėlės akimis. Įsakymas buvo įvykdytas tiksliai. Tačiau kiek atokiau visas sužalotas, visas kruvinas gulėjo ir Gajus, nusukęs nuo dangaus negyvą įžeisto žmogaus veidą, atmetęs rankas, ir žolė aplink jį buvo ištrempta, ir mėtėsi suplotas baltas šalmas su tamsiomis dėmėmis, o iš išlaužytų krūmų kyšojo dar kažkieno batuotos kojos. Massarakš… — sumurmėjo Maksimas, su siaubu įsivaizdavęs, kaip prieš kelias minutes čia žūtbūtinai susikibo du urzgiantys ir kaukiantys šunys, kiekvienas dėl savojo šeimininko šlovės…

Ir tą akimirką ana, kita. Jėga kirto atsakomąjį smūgį.

Maksimui šis smūgis teko akims. Jis suurzgė iš skausmo, iš visų jėgų užsimerkė ir griuvo ant Gajaus, jau žinodamas, kad šis nebegyvas, bet vis tiek stengdamasis savo kūnu jį pridengti. Tai buvo gryniausias refleksas — jis apie nieką nespėjo pagalvoti ir nieko nespėjo pajusti, išskyrus skausmą akyse, — Maksimas dar tebegriuvo, kai jo smegenys išsijungė pačios.

Kai vėl ėmė suvokti aplinkinį pasaulį, sąmonė įsijungė. Prabėgo, matyt, labai nedaug laiko, tik kelios sekundės, bet Maksimas atsipeikėjo kiaurai permirkęs prakaitu, perdžiūvusia gerkle, o galvoje spengė taip, tarsi būtų gavęs lenta per ausį. Aplinkui viskas pasikeitė, pasaulis tapo purpurinis, pasaulis buvo užverstas lapais ir nulaužytomis šakomis, pasaulis buvo pritvinkęs įkaitusio oro, iš raudono dangaus lyte lijo su visomis šaknimis išrautais krūmais, degančiais šakigaliais, karštos sausos žemės grumstais. Ir tvyrojo liguistai spengianti tyla. Gyvuosius ir mirusiuosius išmėtė į šalis. Gajus, apžertas lapais, kniūpsčias gulėjo už kokių dešimties žingsnių. Priėjo sėdėjo Zefas, viena ranka jis tebesilaikė už galvos, o kita dengėsi akis. Fankas nusirito žemiau, įstrigo išgraužoje ir dabar vartėsi ten, veidu brūžuodamas žemę. Tankas taip pat buvo nustumtas žemiau ir apsuktas. Nugara atsirėmęs į vikšrą, negyvas Kabliukas vis dar linksmai šypsojosi…

Maksimas pašoko, išmėtydamas apkritusias šakas. Jis pribėgo prie Gajaus, sugriebė jį, pakėlė, pažvelgė į stiklines akis, prisiglaudė skruostu prie skruosto, prakeikė ir dar triskart prakeikė šitą pasaulį, kuriame jis toks vienišas ir bejėgis, kur mirusieji yra mirę visiems laikams, nes nieko nėra, nes nėra kaip paversti jų gyvaisiais… Rodos, jis verkė, trankė kumščiais žemę, trypė baltąjį šalmą, o paskui iš skausmo ėmė pratisai rėkti Zefas — tuomet Maksimas atsipeikėjo ir nesidairydamas, nejausdamas nieko kita, tik neapykantą ir troškimą žudyti, vėl nusliūkino viršun, į savąjį stebėjimo postą…

Čia taip pat viskas pasikeitė. Krūmų nebebuvo, sukepęs molis dūmijo ir spragsėjo, šiaurinis kalvos šlaitas degė. Šiaurėje purpurinis dangus susiliejo su aklina juodai rudų dūmų siena, o virš jos, pampdami akyse, kilo ryškiai oranžiniai, kažkokie aliejingai riebūs debesys. O ten, kur į persprogusį nuo smūgio dangaus skliautą kilo tūkstančių tūkstančiai tonų įkaitusių pelenų, sudegintos iki atomų viltys išgyventi ir gyventi, į tą pragaro pakurą, nelaimingų kvailių įpliekstą nelaimingiems kvailiams, tarsi į pūstuvę traukė švelnus drėgnokas pietys.

Maksimas pasižiūrėjo žemyn, į perėją tarp kalvų. Ji buvo tuščia, vikšrų išraustas ir atominio smūgio apdegintas molis smilko, jame šoko tūkstančiai ugnelių — žerplėjo lapai ir baigė degti nulaužytos šakos. O lyguma pietuose atrodė labai erdvi ir labai dyka, joje nebesitelkė parako dujos, ji buvo raudona po raudonu dangum, joje sustingusios juodavo vienišos dėžutės — sugadinti ir prakiųrdinti nubaustųjų tankai, o ta lyguma prie kalvų jau artinosi reta laužyta keistų mašinų grandinėlė.

Jos buvo panašios į tankus, tik vietoj artilerijos bokštelio ant kiekvienos riogsojo po aukštą grotuotą kūgį su blausiu apvaliu objektu viršūnėje. Mašinos važiavo greitai, minkštai persirisdamos per nelygumus, ir buvo ne juodos kaip nelaimingų nubaustųjų tankai, ne pilkai žalios kaip įsiveržimo armijos tankai — jos buvo geltonos, ryškiai, smagiai jjeltonos kaip patruliniai Gvardijos automobiliai… Dešiniojo gret sparno pro kalvas jau nebuvo matyti, ir Maksimas spėjo suskaičiuoti tik aštuonis spinduliuotuvus. Buvo justi kažkoks padėties šeimininkų įžūlumas, jie žengė į mūšį, bet nemanė, kad reikėtų slapstytis ar maskuotis, jie pabrėžtinai demonstravo ir savo spalvą, ir savo šlykščias penkiametrines kupras, ir tai, kad neturi įprastos ginkluotės. Tie, kurie vairavo šitas mašinas ir jas valdė, tikriausiai manė esą visiškai saugūs. Vis dėlto vargu ar jie apie tai galvojoį jie paprasčiausiai skubėjo į priekį, spinduliniais botagais varydami geležinę bandą, kuri dabar drožė per pragarą, ir patys tikriausiai nieko nežinojo apie tuos botagus, kaip nežinojo ir to, kad botagai čaižo juos pačius… Maksimas pamatė, kad spinduliuotuvas iš kairiojo sparno suka įklonin, ir kalvos šlaitu žengė jo pasitikti.

Jis ėjo išsitiesęs visu ūgiu. Žinojo, kad juoduosius varovus iš geležinio lukšto reikės rakinėti jėga, ir norėjo šito. Niekada gjrvenime jis nieko taip netroško, kaip kad dabar troško pajusti pirštais gyvą mėsą… Kai nusileido įklonin, spinduliuotuvas buvojau visai čia pat. Geltonoji mašina riedėjo tiesiai į Maksimą, aklai vėpsodama periskopų stikliukais, grotuotas kūgis sunkiai siūbavo, nepataikydamas į mašinos tūpčiojimo taktą, dabar buvo matyti, kad viršūnėje linguoja sidabraspalvis rutulys, tankiai prismaigstytas ilgų spindinčių adatų…

Jie nė nemanė sustoti, ir Maksimas, pasitraukęs iš kelio, praleido juos, pabėgėjo keletą metrų šalia ir užšoko ant šarvo.

PENKTA DALIS

ŽEMĖS ŽMOGUS

Aštuonioliktas skyrius

Valstybės prokuroras miegojo jautriai, ir telefono murkimas pažadino jį iškart. Ausines jis paėmė neatsimerkdamas. Šlamenantis naktinio referento balsas lyg atsiprašydamas ištarė:

— Septynios valandos trisdešimt minučių, jūsų prakilnybe…

— Taip, — atsiliepė prokuroras, vis dar neatsimerkdamas. — Taip. Dėkoju.

Jis įjungė šviesą, nubloškė antklodę ir atsisėdo. Kurį laiką sėdėjo, įsmeigęs akis į savo liesas blyškiaodes kojas, ir liūdnai stebėdamasis galvojo apie tai, kad štai jau šeštą dešimtį eina, o neprisimena nė kartelio, kad jam būtų leidę išsimiegoti. Visada kas nors žadina. Kai buvo rotmistras, po išgertuvių jį žadindavo galvijas pasiuntinys. Kai buvo ypatingojo tribunolo pirmininkas, jį žadindavo kvailys sekretorius su nepasirašytais nuosprendžiais. Kai buvo gimnazistas, jį į pamokas žadindavo motina, ir tai buvo pats šlykščiausias metas, patys nykiausi nubudimai. Ir visuomet jis girdėdavo: reikia! Reikia, jūsų kilnybe… Reikia, pone pirmininke… Reikia, sūneli… O dabar tą „reikia” sau taria jis pats… Prokuroras atsistojo, užsimetė chalatą, šliūstelėjo į veidą rieškučias odekolono, įsistatė dantis, pasižiūrėjo, masažuodamas skruostus, į veidrodį, nedraugiškai išsiviepė ir nuėjo į kabinetą.

Ant stalo jau buvo patiektas šiltas pienas ir — dubenėlyje po krakmolyta servetėle — sūroki sausainiai. Tai reikėjo išgerti ir suvalgyti kaip vaistus, bet pirmiausia jis žengė prie seifo, atidarė dureles, paėmė žalią aplanką ir pasidėjo jį ant stalo šalia pusryčių. Treškindamas sausainius ir siurbčiodamas pieną, atidžiai apžiūrinėjo aplanką, kol įsitikino, kad nuo vakar vakaro jo niekas nebuvo atsivertęs. Kžip viskas pasikeitė, pamanė jis. Praėjo tik trys mėnesiai, o kaip viskas pasikeitė!.. Prokuroras nesąmoningai pažvelgė į geltoną telefoną ir kelias sekundes negalėjo atplėšti nuo jo akių. Telefonas tylėjo — ryškus, grakštus kaip smagus žaisliukas… baisus kaip tiksintis pragaro įrenginys, kurio neįnanoma nukenksminti… Prokuroras spazmingai, abiem rankomis, įsikibo žaliojo aplanko, užsimerkė. Jis pajuto kylant siaubą ir pasistengė save sudrausti. Ne, šitaip nieko nebus, dabar reikia išlikti absoliučiai ramiam ir samprotauti visiškai šaltai… Rinktis vis tiek nėra iš ko. Vadinasi, rizika… Na, ką gi: jei rizika, tai rizika. Rizika visada buvo ir bus, tik reikia sumažinti ją iki minimumo. Ir aš sumažinsiu ją iki minimumo. Taip, massarakš, iki minimumo!.. Atrodo, jūs, Gudragalvi, nesate tuo įsitikinęs? Ak, jūs abejojate? Jūs visuomet abejojate. Gudragalvi, turite tokią savybę, jūs — šaunuolis… Ką gi, pabandysime išvaikyti jūsų abejones. Ar girdėjote apie tokį žmogų — Maksimą Kamererį? Nejau girdėjote? Jums taip tik atrodo. Apie tokį žmogų jūs niekada anksčiau negirdėjote. Dabar išgirsite apie jį pirmą kartą. Labai prašau jūsų, išklausykite ir susiformuokite pačią objektyviausią, pačią bešališkiausią nuomonę apie jį. Man labai svarbu žinoti jūsų objektyvią nuomonę. Gudragalvi: nuo to, suprantate, dabar priklauso, ar sveikas liks mano kailis. Mano blyškusis, su mėlynomis gyslelėmis, kailis, toks brangus man…

Jis sukramtė paskutinį sausainį ir vienu mauku baigė gerti pieną.

Paskui balsu ištarė: „Pradėsime”.

Atsivertė aplanką. To žmogaus praeitis miglota. Ir tai, aišku, nekokia pažinties pradžia. Bet mes su jumis žinome ne tik, kaip iš praeities kildinti dabartį, bet ir kaip iš dabarties kildinti praeitį. Ir jei mums labai prisireiks niūsų Mako praeities, mes galų gale iškrapštysime ją iš dabarties, f ai vadinama ekstrapoliacija… Mūsų Makas savo dabartį pradeda pabėgimu iš katorgos. Staigiu. Netikėtu. Kaip tik tada, kai mes su Keliauninku tiesiame į jį rankas. Štai panikos apimto generolo komendanto raportas, klasikinis idioto, kuris prisidirbo ir dabar nesitveria kailyje, taip nori išsisukti nuo bausmės, klyksmas: jis niekuo nekaltas, jis viską padaręs, kaip liepia instrukcija, jis nežinojęs, kad objektas savo noru stojo įpionieriusmirtininkus ir susprogo minų lauke. Nežinojo… Mes su Keliauninku irgi nežinojome. O derėjo žinoti! Objektas — netikėtumų žmogus, turėjote kažką tokio numatyti, pone Gudragalvi… Taip, tąkart buvau priblokštas, bet dabar mes juk suprantame, kas nutiko: kažkas papasakojo Makui apie bokštus, jis nutarė, kad Tėvų Šalyje jam nėra ką veikti, ir, simuliavęs žūtį, spruko į Pietus… Prokuroras nuleido galvą ant rankų, vangiai pasitrynė kaktą. Taip, tuomet viskas ir prasidėjo… Tai buvo pirmoji klaida manųjų klaidų serijoje: patikėjau, kad jis žuvo. O kaip galėjau nepatikėti? Kuris normalus žmogus bėgs į Pietus, pas mutantus, į neišvengiamą mirtį?.. Bet kas patikėtų. O štai Keliauninkas nepatikėjo.

Prokuroras paėmė dar vieną raportą. O, tas Keliauninkas! Gudruolis Keliauninkas, genijus Keliauninkas… Štai kaip man reikėjo veikti — kaip veikė jis! Aš neabejojau, kad Makas žuvo: Pietūs yra Pietūs. O Keliauninkas visą Užupį užtvindė savo agentais. Peniukšlis Pankas — ak, nepakliuvo jis man, kai buvo mėtas, nepasiglemžiau aš jo! — tas peniukšlis šerpetotas jo meitėlis net sulyso lakstydamas po šalį, uostinėdamas ir šniukštinėdamas, o jo Višta Šeštojoje trasoje nugaišo nuo karštinės, o jo Tapą Gaidelį pagrobė kalniečiai, o paskui Penkiasdešimt Penktasis, nežinau, kas jis toks, nusibeldė net į pajūrį ir ten įkliuvo piratams, bet spėjo pranešti, jog Makas ten buvo, pasidavė patruliams ir jį pasiuntė į koloną… Štai kaip elgiasi galvoti žmonės: jie niekuo netiki ir nieko nesigaili. Štai kaip ir aš privalėjau elgtis. Viską mesti, imtis tik Mako — juk jau tada puikiausiai suvokiau, kokia baisi jėga tas Makas, o aš, užuot ėmęsis jo, susikibau su Griežliuku ir pralaimėjau, o paskui įsivėliau į tą idiotišką karą ir vėl pralaimėjau… Aš ir dabar pralaimėčiau, bet pagaliau man pasisekė: Makas apsireiškė sostinėje. Keliauninko irštvoje, ir apie tai aš sužinojau anksčiau nei Keliauninkas. Taip, Keliauninke, taip, kremzliaausi, šįkart pralaimėjai tu. Reikėjo gi tau išvažiuoti kaip tik dabar! Žinai, Keliauninke, šįsyk aš net nesisieloju dėl to, kad vėl liko nežinoma, kur ir ko tu išvažiavai. Išvažiavai, ir tiek to. Tu, žinoma, visiškai pasikliovei savuoju Panku, ir tavasis Pankas Maką tau parvežė, bet štai kur bėda — pasiligojo Pankas po visų karinių nuotykiiį, be sąmonės guli rūmų ligoninėje — svarbus asmuo, tokius tik ir guldyti rūmų ligoninėje! — ir dabar jau aš neprašausiu, dabar jis gulės ten tiek, kiek reikės man. Taigi tavęs nėra. Panko nėra, o mūsų Makas yra, ir viskas susiklostė labai sėkmingai…

Prokuroras pajuto džiaugsmo antplūdį ir susizgribęs tuojau pat nuramdė jį. Vėl emocijos, massarakš. Ramiau, Gudragalvi. Tu susipažįsti su nauju žmogumi, vardu Makas, tau reikia būti itin objektyviam. Juo labiau kad šis naujasis Makas toks nepanašus į senąjį, dabar jis jau visai suaugęs, dabar jis žino, kas yra finansai ir vaikų nusikalstamumas. Protingesnis, rūstesnis tapo mūsų Makas… Prasibrovė į pogrindžio vadavietę (Memo Gramenu ir Aliu Zefo rekomendacijos), kaip griaustinis iš giedro dangaus užgriuvo pasiūlymu imtis kontrpropagandos, vadavietė net užkaukė — tuomet eiliniams nariams reikėtų atskleisti tikrąją bokštų paskirtį, — bet

Makas įtikino! Įbaimino juos ten, supainiojo, sutiko jie su kontrpropagandos idėja, skyrė Makui paruošti… Situacijoje jis susigaudė greitai — greitai ir teisingai. Ir jie suprato, su kuo turį reikalų. Arba tiesiog pajuto… Štai paskutinis pranešimas: švietėjų frakcija pakvietė jį aptarti perauklėjimo programos, ir jis džiugiai sutiko. Iškart pasiūlė visą pluoštą idėjų. Mintelės ne kažin kokios, bet tai nesvarbu, perauklėjimas — išvis idiotizmas, svarbu tai, kad jis jau nebe teroristas, nieko nenori sprogdinti, nieko nenori žudyti; svarbu tai, kad jis ėmėsi politinės veiklos, vadavietėje aktyviai pelno autoritetą, sako kalbas, kritikuoja, kopia viršun; svarbu tai, kad jis turi idėjų, trokšta jas įgyvendinti, o kaip tik to mums ir reikia, pone Gudragalvi…

Prokuroras atsilošė kėdėje.

Ir dar štai ko reikia. Žinios apie gyvenimo būdą. Daug dirba — ir laboratorijoje, ir namie, — vis dar tebesiilgi tos moters. Rados Gaal, sportuoja, beveik su niekuo nedraugauja, nerūko, beveik negeria, saikingai maitinasi. Kita vertus — akivaizdžiai linkęs į prabangą buityje ir žino savo vertę: personalo nariui priderantį automobilį laiko savaime suprantamu dalyku, bet išreiškė nepasitenkinimą mažu šio galingumu ir bjauria išvaizda; taip pat nepatenkintas dviejų kambarių butu — laiko jį pernelyg ankštu ir neturinčiu paprasčiausių patogumų; savo būstą papuošė originaliais paveikslais ir antikvariniais meno kūriniais, jiems įsigyti išleidęs beveik visą avansą… na, ir taip toliau. Gera medžiaga, labai gera medžiaga… Beje, o kiek jis turi pinigų ar dar ko nors? Ta-aip, temos vadovas cheminės sintezės laboratorijoje… atlyginimas mėlyname voke… asmeninė mašina… dviejų kambarių butas Specialiųjų tyrimų departamento teritorijoje… Neprastai jį įtaisė. Ir turbūt dar daugiau pažadėjo. Norėčiau žinoti, kaip jam paaiškino, kam jo prisireikė Keliauninkui. Pankas žino, nusipenėjęs meitėlis, bet nepasakys, greičiau jau nudvės… Ak:, jei kaip nors pavyktų išlupti iš jo viską, ką žino! Su kokiu pasimėgavimu paskui pribaigčiau jį… Kiek jis kraujo man sugadino, nušašęs galvijas… Ir tą Radą pavogė iš manęs, o juk kaip ji man dabar praverstų — Rada… Koks ginklas, kai susiduri su tyru, sąžiningu, narsiu Maku!.. Vis dėlto dabar gal tai ir neblogai… Ne aš įkalinau tavo mylimąją, Makai tai vis tas Keliauninkas, tai jo intrigos, to šlykštaus šantažuotojo…

Prokuroras sudrebėjo: geltonasis telefonas tylutėliai skimbtelėjo. Tik skimbtelėjo, nieko daugiau. Tylutėliai, netgi melodingai. Dalelytei sekundės atgijo, lyg primindamas apie save, ir vėl apmirė… Prokuroras, nenuleisdamas nuo jo akių, virpančiais pirštais persibraukė kaktą. Ne, klaida… Žinoma, klaida. Maža ką, telefonas

— aparatas sudėtingas, kibirkštėlė ten kokia nors tvykstelėjo… Jis nusišluostė pirštus į chalatą. Ir tą pat akimirką telefonas sugriaudė. Lyg šūvis iš arti… Lyg kardas per gerklę… Lyg — nuo stogo į asfaltą… Prokuroras paėmė ausines. Jis nenorėjo jų imti, net nesuvokė, kad ima ausines, netgi įsivaizdavo, tarsi ausinių nė neliečia, o skubiai, ant pirštų galų, bėga į miegamąjį, rengiasi, išsivaro iš garažo mašiną ir maksimaliu greičiu švilpia… Kur?

— Valstybės prokuroras, — kimiai ištarė jis ir atsikrenkštė.

— Gudragalvi? Kalba Tėtis.

Štai… Štai kas… Tuojau: „Laukiame tavęs po valandžiukės…”

— Pažinau, — atsiliepė jis bejėgiškai. — Sveikas, Tėti.

— Suvestinę skaitei?

— Ne.

„Ak, neskaitei? Na, atvažiuok, mes tau perskaitysime…”

— Viskas, — pasakė Tėtis. — Su karu apsidergėme.

Prokuroras gurktelėjo. Derėjo ką nors pasakyti. Derėjo ką nors pasakyti skubiai, geriausia — pajuokauti. Subtiliai pajuokauti… Dieve, padėk man subtiliai pajuokauti!..

— Tyli? O ką aš tau sakiau? Nekišk nosies į tą makalynę, civiliais remkis, civiliais, o ne kariškiais! Ak, tu. Gudragalvi…

— Tu — Tėtis, — išspaudė prokuroras. — Juk vaikai amžiais neklauso tėvų…

Tėtis sukikeno.

— Vaikai… — pasakė jis. — O kur yra pasakyta: „Jei tavo mažutėlis tave piktina…” Kaip ten toliau. Gudragalvi?

Dieve mano. Dieve mano! „…nupūsk jį nuo žemės paviršiaus”. Jis tada taip ir pasakė: „Nupūsk jį nuo žemės paviršiaus”, — ir Keliauninkas paėmė nuo stalo sunkų juodą pistoletą, lėtai pakėlė ir du kartus iššovė, ir mažutėlis rankomis griebėsi už peršautos plikos galvos ir griuvo ant kilimo…

— Atmintis užako? — paklausė Tėtis. — Ak, tu. Gudragalvi. Ko ketini imtis. Gudragalvi?

— Aš suklydau… — sugergždė prokuroras. — Klaida… Vis per tą Griežliuką…

— Suklydai… Na, gerai, pamąstyk. Gudragalvi. Pagalvok. Aš tau dar paskambinsiu…

Ir viskas. Ir nebeliko. Ir nežinia, kur skambinti jam — verkti, maldauti… Kvaila, kvaila. Niekam tai nepadėdavo… Tiek to… Palauk… Nagi palauk tu, rupūže! Jis atsivedėjęs vožė atviru delnu į stalo kraštą — kad kraujas pasipiltų, kad skaudėtų, kad liautųsi drebulys… Šiek tiek padėjo, bet jis dar pasilenkė, kita ranka ištraukė apatinį stalčių, susirado plokščią butelį, dantimis atlupo kamštį ir susivertė kelis gurkšnius. Tvoskė karštis. Štai taip… Ramiai… Mes dar pažiūrėsime… Tai lenktynės: kuris greitesnis. Gudragalvio plikomis rankomis nepaimsi, jūs su juo dar pasiplūksite. Gudragalvio taip paprastai neišsikviesi. Jei galėtumėte, būtumėte jau ir išsikvietę… Nieko tokio, kad jis paskambino. Jis visuomet šitaip. Laiko turiu. Dvi dienas, tris dienas, keturias dienas… Laiko turiu! — užrėkė jis ant savęs. Nedėk į kelnes… Jis atsistojo ir ėmė sukti ratus po kabinetą.

Aš galiu jus sutvarkyti. Aš turiu Maką. Turiu žmogų, kuris nebijo spinduliuotės. Kuriam nėra jokių kliūčių. Kuris nori pakeisti tvarką. Kuris jūsų neapkenčia. Žmogus tyras ir, vadinasi, atviras visoms pagundoms. Žmogus, kuris manimi patikės. Žmogus, kuris užsinorės susitikti su manimi… Jis jau dabar nori susitikti su manimi: mano agentai jau daug kartų jam sakė, kad valstybės prokuroras yra geras, teisingas, puikiai išmano įstatymus, žodžiu — tikras teisėtumo sargas. Tėvai jo nemėgsta ir pakenčia tik todėl, kad nepasitiki vienas kitu… mano agentai parodė jam mane, patyliukais, palankiomis aplinkybėmis, ir mano veidas jam patiko… O svarbiausia! — jam kaip giliausia paslaptis šnipštelėta, kad aš žinau, kur yra Centras. Jis puikiai tvardosi, bet man pranešta, kad tą akimirką jis išsidavė… Štai kokį turiu žmogų — žmogų, kuris labai nori užgrobti Centrą ir gali tai padarji — vienintelis iš visų… Tiksliau, to žmogaus aš kol kas neturiu, bet meškerė užmesta, masalas prarytas, ir šiandien aš užkirsiu. Arba aš žuvęs. Žuvęs… Žuvęs…

Vaizduotės jis nebepajėgė sutramdyti. Regėjo tą ankštą kambarėlį, išmuštą tamsiai raudonu aksomu, tvankų, prirūgusį, be langų; pliką, nučiurintą stalą ir penkis paauksuotus krėslus… O mes, visi kiti, stovėjome: aš. Keliauninkas kraujo ištroškusio žmogžudžio akimis ir tas nuplikęs budelis… vėpla, plepys, juk žinojo, kur yra Centras, šitiek žmonių pražudė, kad tai sužinotų, ir — tauškalius, girtuoklis, pagyrūnas — argi galima apie tokius dalykus kam nors pasakoti? Juo labiau giminiečiams… ypač tokiems giminiečiams. O dar Visuomenės sveikatos departamento vadovas. Nežinomų Tėvų akys ir ausys, tautos šarvas ir bardišius… Tėtis markstydamasis pasakė: „Nupūsk jį nuo žemės paviršiaus”, — Keliauninkas du kartus šovė iš visai arti, ir Šešuras nepatenkintas suniurzgė: „Vėl visus apmušalus apdrabstėte…” Ir vėl jie įniko ginčjis, kodėl kambaryje dvokia, o aš stovėjau vatinėmis kojomis ir galvojau: „Žino ar nežino?” — ir Keliauninkas stovėjo išsišiepęs tartum alkanas plėšrūnas ir žvelgė į mane, lyg nujausdamas… Nė Velnio jis nenujautė… Dabar jau suprantu, kodėl jis visada taip rūpinosi, kad niekas nepermanytų Centro paslapties. Jis visuomet žinojo, kur yra Centras, ir tik laukė progos jį užgrobti pats… Pavėlavai, Keliaiminke, pavėlavai… Ir tu. Tėti, pavėluosi. Ir tu, Šešure. O apie tave, Griežliuk, nė kalbėti neverta…

Jis atitraukė užuolaidą ir prispaudė kaktą prie šalto stiklo. Jau beveik pasmaugė savo baimę, o kad sutryptąją galutinai, iki paskutinės kibirkštėlės, įsivaizdavo, kaip Makas šturmu įsiveržia į Centro aparatinę… bet tai galėtų padarji ir Pūslė su asmenine apsauga, su ta gauja savo giminaičių ir pusbrolių, sūnėnų, įbrolių, išpenėtinių, su tais šiurpiais padugnėmis, kurie nė girdėt nėra girdėję apie įstatymus, kurie visada žinojo tik vieną įstatymą: šauk pirmas… tik Keliauninkas ir galėjo pakelti ranką prieš Pūslę, — tą patį vakarą jie užpuolė Keliaiminką tiesiog prie vilos vartų, suvarpė mašiną, užmušė vairuotoją, užmušė sekretorę, bet ir patys paslaptingai sugulė, visi kaip vienas, visi dvidešimt keturi su dviem kulkosvaidžiais… Taip, Pūslė irgi galėtų įsiveržti į aparatinę, bet ten jis ir įstrigtų, toliau nenueitų, nes toliau — depresinės spinduliuotės užtvara, o dabar jau gal ir dvi spindulinės užtvaros, pakaktų ir vienos, niekas ten nepraeis: išsigimėlis nualps iš skausmo, o paprastas lojalus pilietis puls ant kelių ir tyliai pravirks iš mirtino liūdesio… Tik Makas ten praeis ir sukiš savo įgudusias rankas į generatorius, ir pirmiausia visą bokštų sistemą perjungs skleisti depresinį lauką. Paskui, jau visiškai netrukdomas, jis pakils į radijo studiją ir paleis įašą su iš anksto parengta kalba daugiaciklei transliacijai… Visa šalis — nuo Hončio sienos iki Užupio — apimta depresijos, milijonai kvailių voliojasi, apsipylę ašaromis, nenorėdami nė piršto pajudinti, o garsiakalbiai jau rėkia visa gerkle: Nežinomi Tėvai — nusikaltėliai, jų pavardės tokios ir tokios, jie yra ten ir ten, užmuškite juos, gelbėkite šalį, tai sakau aš, Makas Simas, gyvasis Dievas žemėje (arba — teisėtas imperatoriaus sosto įpėdinis, arba didysis diktatorius, arba… kaip jam labiau patiks)… Prie ginklo, mano Gvardija! Prie ginklo, mano armija! Prie ginklo, mano pavaldiniai!.. O pats tuo tarpu grįžta į aparatinę ir peijungia generatorius skleisti jautresnio dėmesio lauką, ir štai jau visa šalis klausosi ištempusi ausis, kad nepraleistų nė žodelio, mokydamasi mintinai, kartodama, o garsiakalbiai šaukia, bokštai darbuojasi, ir tai trunka dar valandą, o paskui jis perjungia spinduliuotuvus į entuziazmą, tik pusvalandis entuziazmo, ir — laidos baigtos… O kai aš atsipeikėju — massarakš, pusantros valandos pragariško skausmo, bet reikia, massarakš, ištverti, — Tėčio jau nebėra, nė vieno iš jų nebėra, yra Makas, didysis Dievas Makas ir jo ištikimas patarėjas, buvęs valstybės prokuroras, o dabar — didžiojo Mako vyriausybės vadovas… Et, bala nematė tos vyriausybės, tiesiog būsiu gyvas, ir niekas man negrės, o paskui pažiūrėsime… Makas ne iš tų, kurie meta naudingus draugus, jis nemeta netgi nenaudingų draugų, o aš būsiu labai naudingas draugas. O, koks aš jam būsiu draugas!..

Jis pertraukė pats save ir grįžo prie stalo, pašnairavo į geltonąjį telefoną, Š5T)telėjo, paėmė žaliojo telefono ausines ir pakvietė Specialiųjų tyrimų departamento viršininko pavaduotoją.

— Buožgalvis? Labas rytas, Gudragalvis trukdo. Kaip jautiesi? Kaip skrandis?.. Na, puiku… Keliauninko dar nėra?.. Aha… Na, tiek to… Man paskambino iš aukščiau ir liepė jus truputį painspektuoti… Ne ne, manau, tai gryniausias formalumas, vis tiek aš jūsų srityje nė velnio nesusigaudau, bet tu ten kokią nors ataskaitą paruošk… inspekcijos išvadų projektą ir panašiai. Ir pasirūpink, kad visi būtų, kur pridera, o ne taip kaip aną kartą… Umhu… Kokią vienuoliktą valandą tikriausiai… Pasistenk, kad dvyliktą aš jau galėčiau išvažiuoti su visais dokumentais… Na, iki pasimatymo. Eisime kentėti… Tu irgi kehti? O gal jūs jau seniai sugalvojote, kaip apsiginti, tik nuo vyresnybės slepiate? Na na, aš juokauju… Iki.

Jis padėjo ausines ir žvilgtelėjo į laikrodį. Be penkiolikos dešimt. Prokuroras garsiai sudejavo ir nukėblino į vonią. Vėl tas košmaras… pusvalandis košmaro. Nuo kurio neįmanoma apsisaugoti… Nuo kurio neįmanoma išsigelbėti… Dėl kurio nesinori gyventi… Vis dėlto kaip apmaudu: Keliauninko teks pasigailėti.

Vonia jau buvo pilna karšto vandens. Prokuroras nusimetė chalatą, nusitempė naktinius marškinius ir pasikišo po liežuviu skausmo slopiklį. Ir šitaip visą gyvenimą. Viena dvidešimt ketvirtoji viso gyvenimo dalis — pragaras. Daugiau nei keturi procentai… Ir tat — neskaitant iškvietimų aukščiau. Na, iškvietimai greitai baigsis, o tie keturi procentai išliks iki galo… Beje, dar pažiūrėsime. Kai viskas nusistovės, Keliauninko imsiuos pats… Jis įlipo į vonią, įsitaisė kuo patogiau, atsipalaidavo ir ėmė kurti planus, kaip imsis Keliauninko. Bet nieko nespėjo sugalvoti. Pažįstamas skausmas smogė į momenį, nusirito stuburu, suleido nagus į kiekvieną ląstelę, į kiekvieną nervą ir įniko plėšyti — nuosekliai, žiauriai, pašėlusių širdies trinksnių ritmu…

Kai viskas baigėsi, jis dar šiek tiek pagulėjo apsalęs nuo išsekimo — ir pragariškos kančios turi teigiamybių: pusvalandis košmaro suteikdavo jam kelias minutes dangiškos palaimos — paskui išlipo, nusišluostė prieš veidrodį, pravėrė duris, paėmė iš kamerdinerio švarius rūbus, apsirengė, grįžo į kabinetą, išgėrė dar vieną stiklą šilto pieno, šįkart — su gydomuoju vandeniu, suvalgė porciją tąsios košelės su medumi, truputį pasėdėjo, šiaip, nieko neveikdamas, galutinai atsipeikėdamas, o paskui paskambino dieniniam referentui ir paliepė ruošti automobilį.

I Specialiųjų tyrimų departamentą vedė vyriausybinė trasa, tokiu dienos metu tuščia, apsodinta kupliais medžiais, nepanašiais į tikrus. Vairuotojas prie šviesoforų nestodavo, protarpiais įjungdavo skardžią storabalsę sireną. Prie aukštų geležinių Departamento vartų privažiavo be trijų minučių vienuolika. Gvardietis paradiniu munduru priėjo, įsižiūrėdamas pasilenkė, pažino ir išreiškė pagarbą. Vartai tučtuojau atsivėrė, pasimatė tankus sodas, balti ir geltoni gyvenamieji korpusai, o už jų — milžiniškas stiklinis instituto gretasienis. Prokuroras lėtai nuvažiavo automobiliams skirtu keliuku su grėsmingais greičio ribojimo ženklais, pro vaikų žaidimų aikštelę, pro žemą baseino pastatą, margą, smagų klubo-restorano statinį — ir visa tai apgaubta žaluma, žalumos debesimis, galybe žalumos, ir oras nuostabus, kuo gryniausias, ir — massarakš! — ir kvapas kažkoks nepaprastas, niekur tokio nebūna, jokiuose laukuose, jokiame miške… Ak jau tas Keliauninkas, visa tai jo išmonės, velnioniški pinigai sukišti, užtat kaip jį čia myli! Štai kaip reikia gyventi, štai kaip reikia įsikurti. Sukišti velnioniški pinigai, Dieveris buvo baisiai nepatenkintas, jis ir dabar nepatenkintas… Rizika? Taip, rizikos, žinoma, būta, surizikavo Keliauninkas, užtat dabar jo Departamentas — tai JO Departamentas, čia jo neišduos, neiškrės šunybės… Čia jis turi penkis šimtus žmonių, daugiausia — jaunimo, laikraščių jie neskaito, radijo neklauso: laiko, matote, nėra, svarbūs moksliniai tyrimai… taigi spinduliuotė į šitą taikinį nepataiko, tiksliau, ir taiko visai į kitą. Taip, Keliauninke, aš tavim dėtas dar ilgai delsčiau kurti apsauginius šalmus. Gal tu ir delsi? Tikriausiai delsi. Bet, po galais, kaip tave prigriebti? Štai jeigu atsirastų antras Keliauninkas… Taip, kitos tokios galvų galvos visame pasaulyje nėra. Ir jis tai žino. Ir labai atidžiai stebi kiekvieną labiau ar menkiau talentingą žmogų. Pasiglemžia dar jaunystėje, pamalonina, atskiria nuo tėvų — o tėvai, kvailiai, be galvų iš laimės! — ir štai, žiūrėk, dar vienas kareivėlis stoja greton… Ak, kaip šaunu, kad Keliauninko dabar nėra, kokia sėkmė!

Mašina sustojo, referentas atvėrė dureles. Prokuroras išlipo, laipteliais užkopė į įstiklintą vestibiulį. Buožgalvis su savo liokajais jau laukė. Prokuroras su deramu nuoboduliu veide tingiai paspaudė Buožgalviui ranką, žvilgtelėjo į liokajus ir leidosi palydimas į liftą. Į kabiną suėjo, laikydamiesi reglamento: ponas valstybės prokuroras, paskui jį — ponas Departamento viršininko pavaduotojas, už šio — pono valstybės prokuroro liokajus ir vyriausiasis iš pono viršininko pavaduotojo liokajų. Kitus paliko vestibiulyje. Į Buožgalvio kabinetą suėjo taip pat laikydamiesi reglamento: ponas prokuroras, paskui jį — Buožgalvis, pono prokuroro liokajų ir vyriausiąjį Buožgalvio liokajų paliko už durų, laukiamajame. Prokuroras išvargęs tučtuojau nugrimzdo į fotelį, o Buožgalvis akimoju subruzdo, ėmė pirštais barbenti mygtukus ant stalo krašto ir, kai į kabinetą sulėkė visas pulkas sekretorių, liepė patiekti arbatos.

Kelias pirmąsias minutes prokuroras pramogaudamas apžiūrinėjo Buožgalvį. Šis stebėtinai priminė prasikaltusį. Vengė žiūrėti į akis, nuolat glostinėjosi plaukus, beprasmiškai trynė rankas, nenatūraliai kosčiojo ir nuolat be priežasties neramiai judėjo krutėjo. Jis visuomet atrodė šitaip. Išorė ir elgesys buvo svarbiausias jo kapitalas. Buožgalvis nuoląt kėlė įtarimą, kad jo sąžinė nešvari, ir traukte pritraukdavo begklines kuo kruopščiausias patikras. Visuomenės sveikatos departamentas buvo išstudijavęs kiekvieną jo gyvenimo valandą. O kadangi tas gjrvenimas buvo nepriekaištingas ir kiekviena eilinė patikra tik patvirtindavo šį netikėtą faktą; tarnybos pakopomis Buožgalvis kilo nepaprastai sparčiai.

Prokuroras visa tai puikiai žinojo — pats asmeniškai tris kartus kuo kruopščiausiai tyrė Buožgalvį — ir vis dėlto dabar, su malonumu stebėdamas šį, staiga susizgribo manąs, jog Buožgalvis, dievaži, klastūnas, žino, kur yra Keliauninkas, ir klaikiai bijo, kad ta informacija iš jo tuojau bus išlupta. Ir prokuroras neištvėrė.

— Linkėjimai nuo Keliauninko, — pasakė jis atsainiai, pirštais barbendamas į ranktūrį.

Buožgalvis staigiai žvilgtelėjo į prokurorą ir tučtuojau nukreipė akis.

— M-m… taip… — suniurnėjo, kandžiodamas lūpą. — Khe… Štai tuojau… hm… arbatos atneš…

— Jis prašė, kad paskambintum, — dar atsainiau ištarė prokuroras.

— Ką?.. Aa… Gerai… Arbata šiandien bus ypatinga. Naujoji sekretorė pasitaikė tikra arbatų žinovė… Tai yra… khe… o kur jam paskambinti?

— Nesuprantu, — tarė prokuroras.

— Ne, aš čia apie tai, kad… hm… norint jam paskambinti, juk reikia žinoti… khe… telefono numerį… o jis niekada numerio nepalieka… — Buožgalvis staiga subruzdo, apimtas kančios paraudo, ėmė tapšnoti delnais į stalą, susirado pieštuką. — Kur jis prašė paskambinti?

Prokuroras atsitraukė.

— Aš pajuokavau, — pasakė.

— A?.. Ką?.. — Buožgalvio veide akimirksniu, keisdamos viena kitą, šmėkštelėjo daugybė įtartiniausių išraiškų. — A! Pajuokavai? — Jis nenatūraliai nusikvatojo. — Čia tai tu mikliai mane… Net juokas ima! O aš jau maniau… Cha cha cha!.. O štai ir arbatėlė!

Prokuroras iš išpuoselėtos sekretorės išpuoselėtų rankų paėmė stiklinę stiprios karštos arbatos ir pratarė:

— Gerai jau, pajuokavome ir pakaks. Laiko trūksta. Kur tavasis popierius?

Buožgalvis begale nereikalingų judesių paėmė iš stalčiaus inspekcijos išvadų projektą ir ištiesė prokurorui. Sprendžiant iš to, kaip jis tuo metu traukėsi ir gūžėsi, projektas turėjo būti prikimštas suklastotos informacijos, skirtas suklaidinti inspektorių ir išvis parengtas kenkėjiškais tikslais.

– Š-še t-tau… — nutęsė prokuroras, čepsėdamas cukraus gabalėliu. — Na, ką čia turi?.. „Kontrolinio patikrinimo aktas”… Nna… Interferencijos laboratorija… spektrinių tyrimų laboratorija… integralinio spinduliavimo laboratorija… Nieko nesuprantu, velnias sprandą nusisuktų. Kaip tu susigaudai visoje toje makalynėje?

— O aš… hm… Žinai, aš irgi nesusigaudau, juk mano profesija… hm… administratorius, aš į tuos reikalus nesikišu.

Buožgalvis slėpė akis, kramtė lūpas, plačiais judesiais taršė plaukus, ir jau buvo visiškai aišku, kad joks jis ne administratorius, o Hončio šnipas su specialiu aukštuoju išsilavinimu. Tai bent tipelis!..

Prokuroras vėl sutelkė dėmesį į aktą. Jis išsakė giliamintę pastabą dėl pajėgumo didinimo grupės pereikvotų lėšų, paklausė, kas toks tas Zojus Barutu, ar nesąs jis Moru Barutu, garsaus rašytojopropagandininko, giminaitis, papriekaištavo dėl belęšio refraktometro, kuris kainavo pašėlusius pinigus, o vis dar tebėra neįvaldytas, ir apibendrino tyrimų bei spinduliuotės tobulinimo sektoriaus darbus teigdamas, kad žymių poslinkių nemato (ir ačiū Dievui, pridūrė mintyse) ir kad šią jo nuomonę privalu įtraukti į grynraštinį akto variantą.

Tą akto dalį, kurioje buvo įvertinti apsaugos nuo spindulių sektoriaus darbai, jis dar atsainiau permetė akimis. Trypčiojate, paskelbė. Fizinės apsaugos srityje nepasiekėte nieko, fiziologinės — dar mažiau… Fiziologinė apsauga išvis nėra tai, ko mums reikia: kurių galų aš leisiuosi pjaustomas, dar idiotu paversite… O štai chemikai šaunuoliai — dar minutę laimėjo. Pernai minutę, o užpernai pusantros… ir kas išeina? Vadinasi, dabar galiu praryti piliulę ir vietoj trisdešimties minučių kankinsiuos dvidešimt dvi… Ką gi, neblogai. Beveik trisdešimt procentų… Nagi, užrašyk mano nuomonę: padidinti fizinės apsaugos darbų tempus, paskatinti cheminės apsaugos skyriaus darbuotojus. Viskas.

Jis atkišo lapus Buožgalviui.

— Liepk perspausdinti… ir mano nuomonę… O dabar — tai tik formalumas — imk ir palydėk mane… na, tarkime… ėė… Pas fizikus buvau anąkart, palydėk tu mane pas chemikus, pasižiūrėsiu, kaip jie ten…

Buožgalvis pašoko ir vėl trinktelėjo per mygtukus, o prokuroras atsistojo be galo išvargusio žmogaus povyza.

Lydimas Buožgalvio ir dieninio referento, jis neskubriai pasivaikščiojo po cheminės apsaugos skyriaus laboratorijas, mandagiai šypsodamasis žmonėms su vienu antsiuvu ant rankovės, kartais patapšnodamas per petį antsiuvo neturintiems, stabtelėdamas prie dviejų antsiuvų savininkų paspausti rankos, supratingai palinksėti galva ir pasiteirauti, ar nesą pretenzijų.

Pretenzijų nebuvo. Visi lyg ir dirbo arba dėjosi dirbą — ką ten juos suprasi. Kažkokiuose prietaisuose mirgėjo kažkokios lemputės, kažkokiuose induose virė kažkokie skysčiai, sklido kažkoks tvaikas, šen bei ten kankino gyvūnus. Čia buvo švaru, šviesu, erdvu, žmonės atrodė sotūs ir ramūs, entuziazmu netryško, su inspektoriumi elgėsi labai korektiškai, bet visai ne šiltai ir, šiaip ar taip, deramai nekeliaklupsčiavo.

Ir beveik kiekvienoje patalpoje — ar tai būtų kabinetas, ar laboratorija — kabėjo Keliauninko portretas: virš darbo stalo, šalia lentelių ir grafikų, tarpulangyje, virš durų, pasitaikė ir paspaustų po stalo stiklu. Tai buvo mėgėjiškos fotografijos, piešiniai ar anglimi brūkštelėti atvaizdai, vienas portretas netgi nutapytas aliejiniais dažais. Galėjai pamatyti Keliauninką, žaidžiantį kamuoliu, Keliaiminką, skaitantį pranešimą, Keliauninką, kremtantį obuolį, rūstų, susimąsčiusį, pavargusį, įtūžusį Keliauninką ir netgi Keliauninką, kvatojantį visa gerkle. Tie kalės vaikai piešdavo net jo šaržus ir kabindavo pačiose matomiausiose vietose!.. Prokuroras įsivaizdavo, kaip įeina į jaunesniojo teisingumo patarėjo Ištvirkėlio kabinetą ir išvysta ten savo karikatūrą. Massarakš, tai neįtikėtina, neįmanoma!

Jis šypsojosi, tapšnojo, spaudė rankas, o pats vis galvojo apie tai, kad lankosi čia jau antrą kartą nuo praėjusių metų ir tarsi niekas nepasikeitę, bet anksčiau kažkaip nekreipdavo į tai dėmesio… O dabar štai atkreipė. Kodėl tik dabar?.. A, štai kodėl! Kas man buvo tas Keliauninkas prieš metus ar prieš dvejus? Formaliai — vienas iš mūsų, iš tikrųjų — kabinetinė figūra, neturinti nei įtakos politikai, nei savo nišos politikoje, nei savų tikslų politikoje. Tačiau nuo tų laikų jis suspėjo dg ką nuveikti. Valstybinio masto operacija išaiškinant užsienio šnipus — jo akcija. Prokuroras pats vadovavo tiems procesams ir tuomet buvo priblokštas supratęs, kad susidūrė ne su įprastais apsimetėliais šnipais-išsigimėliais, o su tikrais patyrusiais žvalgybininkais, Salų Imperijos įdiegtais rinkti mokslinės ir ekonominės informacijos. Keliauninkas sužvejojo juos visus visutėlius ir nuo tada tapo nepamainomu ypatingosios kontržvalgybos šefu.

Toliau: kaip tik Keliauninkas išaiškino plikojo Pūslės sąmokslą — šiurpaus tipo, puikiai įsitvirtinusio, kasusio gilią duobę Keliauninkui, kaip kontržvalgybos šefui. Keliauninkas pats jį ir nukepė, niekam nepatikėjo. Jis visada darbavosi atvirai, niekuomet nesimaskavo ir veikė tik pavieniui — jokių koalicijii, jokių unijų, jokių laikinųjų sąjungų. Šitaip vieną po kito nuvertė tris Karinio departamento viršininkus — tie net cyptelėti nespėdavo, o jau būdavo kviečiami aukščiau, — kol pasiekė, kad būtų paskirtas Griežliukas, paniškai bijantis karo… Tai jis, Keliauninkas, prieš metus užkirto kelią projektui „Auksas”, kuii į viršų stūmė Patriotinė Pramonės ir Finansų Sąjunga… Tuomet atrodė, kad Keliauninkas tuojau kris, nes anuo projektu žavėjosi pats Tėtis, bet Keliauninkas kažkaip įrodė jam, jog visa projekto nauda — tik laikina, o po dešimties metų kilsianti masinė beprotybės epidemija ir visiška suirutė… Jis nuolat kažkaip sugebėdavo jiems įrodyti, niekas niekada nieko neįrodydavo, o jis sugebėdavo. Ir iš esmės aišku — kodėl. Jis niekada nieko nebijojo.

Taip, jis ilgai išsėdėjo kabinete, bet galiausiai suvokė tikrąją savo vertę. Suvokė, kad yra reikalingas mums visiems, kad ir kas mes būtume, kad ir kaip peštumės tarpusavyje. Nes tik jis gali sukurti apsaugą, tik jis gali išvaduoti mus nuo kančių… O pienburniai baltais chalatais piešia jo karikaturėles, ir jis jiems leidžia…

Referentas priešais prokurorą atlapojo eilines duris, ir prokuroras išvydo savąjį Maką. Makas baltu chalatu su antsiuvu ant rankovės sėdėjo ant palangės ir žiūrėjo laukan. Jeigu koks nors teisingumo patarėjas darbo metu kėpsotų ant palangės ir skaičiuotų varnas, jį ramia sąžine būtų galima pasiųsti etapu, kaip akivaizdų dykaduonį ir netgi sabotuotoją. Tuo tarpu šiuo atveju, massarakš, net pasakyti nieko negalima. Tu griebsi jį už pakarpos, o jis tau: „Malonėkite! Aš eksperimentuoju mintyse! Pasitraukite ir netrukdykite!”

Didysis Makas skaičiavo varnas. Jis probėgšmais žvilgtelėjo į įėjusiuosius, jau ketino vėl atsidėti savo veiklai, bet tuojau pat dar kartą atsigręžė ir įsižiūrėjo įdėmiau. Pažino, šmėstelėjo prokurorui. Pažino, mano gudrutis… Jis mandagiai nusišypsojo Makui, patapšnojo per petį jaimam laborantui, sukančiam aritmometro rankenėlę, ir, sustojęs vidur patalpos, apsidairė.

— Na-a… — ištarė jis į erdvę tarp Maksimo ir Buožgalvio. — O kokią veiklą vystome čia?

— Pone Simai, — tarė Buožgalvis rausdamas, merkdamas akį ir trindamas rankas, — paainkite ponui inspektoriui, ką jūs… khe… hm… '

— Juk aš jus pažįstu, — prabilo didysis Makas, kažkaip netikėtai išdygdamas per du žingsnius nuo prokuroro. — Atleiskite, jei neklystu, jūs — valstybės prokuroras?

Taip, bendrauti su Maku nelengva, visas kruopščiai apgalvotas planas velniop nulėkė iškart: Makas nė nemanė ko nors slėpti, nieko nebijojo, jam buvo smalsu; būdamas labai aukštas, jis į prokurorą ir žvelgė iš aukšto, kaip į kokį egzotišką gyvūną… Reikėjo greitosiomis keisti taktiką.

— Taip, — šaltai nustebęs ištarė prokuroras nebesišypsodamas. — Kaip man žinoma, iš tikrųjų esu valstybės prokuroras, nors nesuprantu… — Jis suraukė antakius ir įsižiūrėjo į Mako veidą. Makas plačiai šypsojosi. — Nagi nagi nagi! — šūktelėjo prokuroras. — Na, žinoma… Makas Simas, jis ir Maksimas Kamereris! Bet, malonėkite, juk man pranešė, kad jūs žuvote katorgoje… Massarakš, kaip jūs patekote čionai?

— Ilga istorija, — atsakė Makas, mostelėdamas ranka. — Beje, ir aš nustebau, pamatęs jus čia. Niekad nebūčiau pamanęs, kad mūsų veikia domina Teisingumo departamentą…

— Jūsų veikla domina pačius netikėčiausius žmones, — pareiškė prokuroras. Jis įsikibo Makui į parankę, nusivedė šį prie tolimiausiojo lango ir konfidencialiai pasiteiravo:

— Kada padovanosite mums piliules? Tikras piliules, visoms trisdešimčiai minučių…

— O argi ir jūs?.. — paklausė Makas. — Na, taip, suprantama…

Prokuroras liūdnai palingavo galvą ir sunkiai atsidusęs užvertė akis.

— Mūsų palaiminimas ir mūsų prakeiksmas, — ištarė jis. — Mūsų valstybės laimė ir jos vadovų sielvartas… Massarakš, aš neapsakomai džiaugiuosi, kad jūs gyvas, Makai. Privalau jums pasakyti, kad jūsų byla buvo viena iš nedaugelio mano karjeroje, sukėlusių apmaudų nepasitenkinimą… Ne ne, nebandykite prieštarauti — laikantis įstatymo raidės, jūs buvote kaltas, šia prasme viskas kaip pridera… jūs užpuolėte bokštą, rodos, užmušėte gvardietį, už tai, žinote, galvytės niekas neglosto. Bet iš esmės… Prisipažinsiu, kai pasirašinėjau jums nuosprendį, mano ranka suvirpėjo. Lyg pasirašyčiau nuosprendį vaikui, neįsižeiskite. Pagaliau juk tai buvo greičiau mūsų sumanymas nei jūsų, ir visa atsakomybė…

— Aš neįsižeidžiau, — tarė Makas. — Ir jūs beveik teisus: išdaiga su tuo bokštu buvo vaikiška… Šiaip ar taip, aš dėkingas prokuratūrai už tai, kad mūsų tada nesušaudė.

— Tik tiek aš ir tegalėjau suveikti, — atsakė prokuroras. — Prisimenu, labai nusiminiau sužinojęs apie jūsų žūtį… — Jis nusijuokė ir draugiškai spustelėjo Mako alkūnę. — Velnioniškai džiaugiuosi, kad viskas baigėsi taip laimingai. Velnioniškai džiaugiuosi, galėdamas pažintį paversti… — Jis pažvelgė į laikrodį. — Klausykite, Makai, o kodėl jūs čia? Ne ne, aš neketinu jūsų suimti, tai ne mano reikalas, dabar jumis tegul rūpinasi karinė komendantūra. Tačiau ką jūs veikiate šiame institute? Argi jūs chemikas? Ir dar… — Jis pirštu parodė į antsiuvą.

— Aš — visko po truputį, — pasakė Makas. — Truputį chemikas, truputį fizikas…

— Truputį pogrindininkas, — pridūrė prokuroras, nerūpestingai juokdamasis.

— Visai visai truputį, — ryžtingai atsakė Makas.

— Truputį fokusininkas… — pridėjo prokuroras.

Makas įdėmiai pažvelgė į j į.

— Truputį fantazuotojas, — tęsė prokuroras, — truputį avantiūristas…

— Tai jau ne specialybė, — paprieštaravo Makas. — Tai, jei norite, tiesiog bet kurio padoraus mokslininko savybės.

— Ir padoraus politiko, — tarė prokuroras.

— Retas žodžių derinys, — pastebėjo Makas.

Prokuroras klausiamai pažvelgė į jį, paskui susigaudė ir vėl nusijuokė.

— Taip, — pasakė. — Politinė veikla — savaip specifiška. Politika — tai menas švariai nuplauti labai nešvariu vandeniu. Niekada nenusiriskite iki politikos, Makai, likite su savo chemija… — Jis pažvelgė į laikrodį ir apmaudžiai tarė: — Ak, prakeikimas, visiškai neturiu laiko, o taip norėčiau su jumis paplepėti… Varčiau jūsų bylą, jūs — įdomi asmenybė… Bet tikriausiai irgi smarkiai užsiėmęs…

— Taip, — atsakė gudrutis Makas. — Nors, žinoma, ne taip smarkiai kaip valstybės prokuroras.

— Na štai, — tarė prokuroras, vėl nusijuokdamas. — O jūsų vyresnybė tikina mus, kad jūs dirbate dieną naktį… Pavyzdžiui, aš apie save to pasakyti negaliu. Valstybės prokurorui pasitaiko laisvų vakarų… Nustebsite, bet aš turiu jums galybę klausimų, Makai. Prisipažinsiu, norėjau su jumis pasikalbėti dar tada, po proceso. Bet — reikalai, begaliniai reikalai…

— Aš jūsų paslaugoms, — atsakė Makas. — Juo labiau kad ir aš turiu ko jūsų paklausti.

„Na na! — mintyse siidraudė jį prokuroras. — Nereikia taip atvirai, mes čia ne vieni”. O garsiai, visas nušvitęs, jis pasakė:

— Puiku! Ko tik panorėsite… O dabar — prašau man atleisti, lekiu…

Jis paspaudė didžiulę savojo Mako plaštąką, jau pagauto Mako, galutinai užkibusio Mako, jis puikiai padėjo man lošti, jis, be abejonės, nori susitikti, ir tuojau aš užkirsiu… Prokuroras sustojo tarpduryje, spragtelėjo pirštais ir atsigręžęs prabilo:

— Beje, Makai, o ką jūs veikiate šįvakar? Aš tik dabar susizgribau, kad šį vakarą esu laisvas…

– Šįvakar? — pratarė Makas. — Ką gi… Tiesa, šįvakar aš…

— Ateikite dviese! — šūktelėjo prokuroras. — Šitaip dar geriau — supažindinsiu jus su žmona, praleisime puikų vakarą… Aštuntą valandą — jums tinka? Atsiųsiu jums mašiną. Sutarėme?

— Sutarėme.

Sutarėme! — džiūgavo prokuroras, apeidamas paskutines skyriaus laboratorijas, šypsodamasis, tapšnodamas ir spūsčiodamas.

Sutarėme! — galvojo, pasirašydamas aktą Buožgalvio kabinete. Sutarėme, massarakš, sutarėme! — triumfuodamas nebyliai šaukė pakeliui į namus.

Jis paskyrė vairuotojui užduotį. Įsakė referentui pranešti į Departamentą, kad ponas prokuroras užsiėmęs… nieko neįleisti, išjungti telefonus ir išvis nešdintis velniop, bet vis dėlto taip, kad nuolat būtų po ranka. Išsikvietė žmoną, pabučiavo ją į kaklą, prabėgomis užsiminė, kad nesimatė jau dešimtį dienų, ir paprašė jos pasirūpinti vakariene, gera, lengva, skania vakariene keturiems, prie stalo būti gerutei ir pasiruošti sutikti labai įdomų žmogų. Ir kuo daugiau vynų, pačių geriausių ir įvairiausių.

Paskui užsirakino kabinete, vėl pasidėjo ant stalo bylą iš žaliojo aplanko ir įniko pergalvoti viską iš naujo, nuo pat pradžių. Jam sutrukdė tik vieną kartą: Karinio departamento kurjeris atgabeno paskutinę fronto suvestinę. Frontas subyrėjo. Kažkas pakuždėjo hontiečiams atkreipti dėmesį į užtveriamuosius būrius, tad praėjusią naktį jie suvarpė ir atominiais sviediniais sunaikino bene devyniasdešimt penkis procentus tankų-spinduliuotuvų. Apie prasiveržusios armijos likimą žinių nebeateidavo… Tai galas. Galas karui. Galas generolui Šekagu ir generolui Odu. Galas Akiniuočiui, Arbatinukui, Audros Debesiui ir kitiems, smulkesniems. Visai įmanoma, kad tai — galas Šešurui ir Svainiui. Ir, žinoma, tai būtų galas Gudragalviui, jei Gudragalvis nebūtų gudragalvis…

Jis ištirpdė suvestinę stikle su vandeniu ir ėmė ratais vaikščioti po kabinetą. Jautė milžinišką palengvėjimą. Dabar bent jau aišku, kada bus iškviestas aukščiau. Iš pradžių jie pribaigs Šešurą ir netrumpiau kaip parą rinksis: Griežliukas ar Dantis. Paskui jiems teks pasiterlioti su Akiniuočiu ir Audros Debesimi. Tam prireiks dar paros. Na, Arbatinuką jie priplos prabėgomis, o štai generolas Šekagu vienas pats išeikvos jiems nemažiau nei dvi paras. O paskui, ir tik paskui… Paskui jiems jau neliks jokio „paskui”…

Jis neišėjo iš kabineto, kol neatvažiavo svečias.

Svečias sukėlė be galo malonų įspūdį. Jis buvo žavingas. Toks žavingas, kad prokurorienė, šalta boba iš aukštuomenės baisiausia šio žodžio prasme, prokuroro požiūriu, senų seniausiai nebe moteris, o senas kovos draugas, vos žvilgtelėjusi į Maką, nusimetė kokius dvidešimt metų ir elgėsi velnioniškai natūraliai — ji nebūtų galėjusi elgtis natūraliau, net jei būtų žinojusi, koks Makas reikšmingas jos likimui. i 255

— o kodėl jūs vienas? — nustebo ji. — Vyras užsakė vakarienę keturiems…

— Iš tiesii, — pritarė prokuroras, — maniau, atvyksite su savo dama, prisimenu tą merginą, per jus jos vos neištiko bėda…

— Ją ištiko bėda, — ramiai atsakė Makas. — Bet apie tai pakalbėsime vėliau, jei leisite. Kur įsakysite eiti?..

Vakarieniavo ilgai, linksmai, daug juokėsi, šiek tiek gėrė. Prokuroras pasakojo naujausias paskalas — leistas ir rekomenduotas skleisti Visuomenės sveikatos departamento. Prokurorienė lafeai mielai raitė begėdiškus anekdotėlius, o Makas su humoru pavaizdavo savo skrydį bombonešiu. Kvatodamas iš jo pasakojimo, prokuroras su siaubu galvojo, kas dabar lauktų jo, jei bent viena raketa būtų pataikiusi…

Kai viskas buvo suvalgyta ir išgerta, prokurorienė atsiprašė ir pasiūlė vyrams įrodyti, kad jie gali bent valandą išgjrventi be damos. Prokuroras karingai pasitiko iššūkį, sugriebė Makąuž parankės ir nusivedė į kabinetą pasivaišinti vynu, kurio paragauti galėjo viso labo trisdešimt ar keturiasdešimt žmonių šalyje.

Jie įsitaisė minkštakrėsliuose abipus žemučio staliuko jaukiausiame kabineto kampe, lyžtelėjo brangaus vyno ir pažvelgė vienas į kitą. Makas buvo nusiteikęs labai rimtai. Gudruolis Makas akivaizdžiai žinojo, apie ką bus kalbama, ir prokuroras staiga atsisakė pirminio plano kalbėti gudriai, sekinančiai, pokalbį grįsti pusiau užuominomis, kliautis nuosekliu tarpusavio įvertinimu. Rados likimas, Keliauninko intriga. Tėvų klastos — visai tai neturėjo jokios reikšmės. Jis nuostabiai, mažne beviltiškai aiškiai suvokė, kad visas jo meistriškumas, sukauptas tokiuose pokalbiuose, šnekant su šiuo žmogumi bus nereikalingas. Makas arba sutiks, arba atsisakys. Tai buvo visiškai paprasta, kaip ir paties prokuroro lemtis: arba jis gyvens, arba po kelių dienų bus sutraiškytas. Jo pirštai virptelėjo, jis skubiai pastatė taurelę ant staliuko ir be jokių įžangų pradėjo:

— Aš žinau, Makai, kad jūs — pogrindininkas, vadavietės narys ir aktyvus egzistuojančios tvarkos priešas. Be to, jūs — pabėgęs katorgininkas ir specialiosios paskirties tanko įgulos žudikas… Dabar apie mane. Aš — valstybės prokuroras, vjnriausybės patikėtinis, kuriam žinomos griežčiausios valstybinės paslaptys, ir taip pat — egzistuojančios tvarkos priešas. Aš siūlau jums nuversti Nežinomus Tėvus. Kai sakau „jums”, turiu galvoje jus, ir tik jus asmeniškai, jūsų organizacija čia niekuo dėta. Prašau suprasti, kad, įsikišus pogrindžiui, viską tik sugadintume. Aš siūlau jums sąmokslą, kuris pagrįstas pačios svarbiausios valstybinės paslapties žinojimu. Atskleisiu jums tą paslaptį. Ją galime žinoti tik mudu. Jeigu sužinos kas nors trečias, mes būsime sunaikinti pačiu artimiausiu metu. Turėkite omenyje, kad pogrindyje ir vadavietėje knibždėte knibžda provokatorių. Todėl nesumanykite kuo nors pasitikėti, ir ypač — artimais draugais…

Prokuroras vienu ypu ištuštino savąją taurelę, nepajutęs skonio.

— Aš žinau, kur yra Centras. Jūs — vienintelis žmogus, pajėgus tą Centrą užgrobti. Siūlau jums parengtą Centro užgrobimo ir tolesnių veiksmų planą. Jūs įgyvendinate šį planą ir tampate valstybės galva. Aš tampu jūsų politiniu ir ekonominiu patarėju, kadangi tokiuose reikaluose jūs nė velnio neišmanote. Jūsų politinė programa man daugmaž žinoma: panaudoti Centrą, liaudį perauklėjant humanizmo ir aukštos moralės principais, ir šiuo pagrindu artimiausioje ateityje sukurti teisinę visuomenę. Neprieštarauju. Sutinku — jau vien dėl to, kad blogiau už dabartinę padėtį būti nebegali. Aš baigiau. Žodis jums.

Makas tylėjo. Jis sukiojo tarp pirštų brangų stiklą su brangiu vynu ir tylėjo. Prokuroras laukė. Jis nejautė savo kūno. Prokurorui atrodė, kad jo čia nėra, kad kabo jis kažkur dangaus tuštumoje, žiūri žemyn ir regi švelniai apšviesint jaukų kampelį, tylintį Maką, o minkštakrėslyje š?tlia jo — kažką negyvą, sustirusį, bežadį ir bedvasį…

Paskui Makas paklausė:

— Kokios mano galimybės išlikti gyvam, užgrobiant Centrą?

— Penkiasdešimt prie penkiasdešimt, — atsakė prokuroras. Tiksliau, jam tik pasirodė, kad atsakė, nes Makas suraukė antakius ir garsiau pakartojo savo klausimą.

— Penkiasdešimt prie penkiasdešimt, — kimiai ištarė prokuroras. — Gal net daugiau. Nežinau.

Makas vėl ilgai tylėjo.

— Gerai, — tarė pagaliau. — Kur Centras?

Devynioliktas skyrius

Apie pusiaudienį suskambo telefonas. Maksimas paėmė ausines. Prokuroro balsas ištarė:

— Prašau pakviesti poną Simą.

— Aš klausau, — atsiliepė Maksimas. — Sveiki.

Jis iškart pajuto, kad atsitiko kažkas negera.

— Jis parvažiavo, — prašneko prokuroras. — Pradėkite nedelsdamas. Ar tai įmanoma?

— Taip, — pro dantis sušvogždė Maksimas. — Bet jūs man kai ką žadėjote…

— Aš nieko nespėjau, — atsiliepė prokuroras. Jo balse slystelėjo panikos atgarsis. — Ir dabar jau nespėsiu. Pradėkite nedelsdanaas, tučtuojau, laukti negalima nė minutės! Jūs girdite, Makai?

— Gerai, — atsakė Makas. — Jūs viską pasakėte?

— Jis važiuoja pas jus. Bus po trisdešimties keturiasdešimties minučių.

— Supratau. Dabar — viskas?

— Viskas. Pirmyn, Makai, pirmyn. Tepadeda jums Dievas!

Maksimas nubloškė ausines ir kelias sekundes pasėdėjo svarstydamas. Massarakš, viskas verčiasi aukštyn kojom… Na, pagalvoti aš dar suspėsiu… Jis vėl griebė ausines.

— Profesorių Aliu Zefą.

— Taip! — amtelėjo Zefas.

— Makas…

— Massarakš, juk prašiau, kad šiandien prie manęs nekibtum…

— Užsikimšk ir klausyk. Nedelsdamas leiskis į holą ir lauk manęs…

— Massarakš, aš užsiėmęs!

Maksimas sugriežė dantimis ir pašnairavo į laborantą. Šis uoliai skaičiavo aritmometru.

— Zefai, — paliepė Maksimas, — tučtuojau leiskis į holą. Supratai? Tučtuojau! — Jis nutraukė ryšį ir susuko Šerno numerį. Jam pasisekė: rado Šerną namie. — Čia Makas. Eikite į gatvę ir laukite manęs, yra skubių reikalų.

— Gerai, — ištarė Šernas. — Einu.

Metęs ausines, Maksimas įbruko ranką į stalčių, išsitraukė pirmą pasitaikiusį aplanką ir pervertė popierius, tuo pat metu karštligiškai svarstydamas, ar viskas paruošta. Automobilis garaže, bomba bagažinėje, degalų — pilnas bakas… nėra ginklo, ir bala jo nematė, ginklo nereikia… dokumentai kišenėje. Šernas laukia… šaunuolis aš, dėl Šerno gerai sugalvojau… tiesa, jis gali atsisak3i… ne, kažin ar atsisakys, aš neatsisakyčiau… Viskas. Atrodo, viskas… Laborantui jis pasakė:

— Mane iškvietė, sakyk, kad išvažiavau į Statybos departamentą. Grįšiu po valandos ar dviejų. Iki.

Jis pasibruko aplanką po pažastimi, išėjo iš laboratorijos ir nubėgo laiptais žemyn. Zefas jau nekantriai žingsniavo po holą. Išvydęs Maksimą, jis sustojo, susinėrė rankas už nugaros ir pasišiaušė.

— Kurių velnių, massarakš… — pradėjo dar iš tolo.

Maksimas nesustodamas įsikibo jam į parankę ir nusitempė prie išėjimo. „Kokia čia velniava? — burbleno Zefas spirdamasis. — Kur? Ko?..” Maksimas išstūmė jį pro duris ir asfaltuotu taku vilkte nuvilko už kampo, garažų link. Aplinkui buvo tuščia, tik kažkur toli tarškėjo vejapjovė.

— Ir kur tu mane galų gale tempi? — užbaubė Zefas.

— Tylėk, — nutildė jį Maksimas. — Klausykis. Nedelsdamas surink visus mūsiškius. Visus, ką tik pagausi… Klausimus velniop. Klausykis! Visus, ką tik pagausi. Su ginklais. Priešais vartus yra paviljonas, žinai?.. Pasislėpkite ten. Laukite. Maždaug po trisdešimties minučių… Tu klausaisi manęs, Zefai?

— Na! — nekantriai ištarė Zefas.

— Maždaug po trisdešimties minučių prie vartų privažiuos Keliauninkas…

— Jis grįžo?

— Nepertraukinėk. Maždaug po trisdešimties minučių prie vartų galbūt privažiuos Keliauninkas. Jeigu neprivažiuos — gerai. Tiesiog sėdėkite ir laukite manęs. O jeigu privažiuos — sušaudykite jį.

— Tu ką, išprotėjai? — aiktelėjo Zefas sustodamas. Maksimas ėjo toliau, ir Zefas, svaidydamas prakeiksmus, nubėgo jam iš paskos. — Juk mus visus išgalabys, massarakš! Apsauga!.. Aplink šnipai!..

— Padarykite viską, ką galite, — paliepė Maksimas. — Keliauninką reikia pašalinti…

Jie priėjo garažą, Maksimas užgulė sklendę ir atstūmė duris.

— Kažkokia beprotiška užmačia… — tarė Zefas. — Kam? Kodėl Keliauninką? Visai padorus dėdulė, jį čia visi myli…

— Kaip nori, — šaltai ištarė Maksimas. Jis atidarė bagažinę, per popierių, suteptą alyva, apčiupinėjo degtuvą su laikrodiniu mechanizmu ir vėl užvožė dangtį. — Dabar nieko negaliu tau pasakoti. Bet mes turime galimybę. Vienintelę… — Jis sėdo už vairo ir įkišo uždegimo raktelį. — Ir dar štai ką turėk galvoje: jeigu jūs nepribaigsite to padoraus dėdulės, jis pribaigs mane. Tu turi labai nedaug laiko. Veik, Zefai.

Vaikinas užvedė variklį ir atbuline eiga išvažiavo iš garažo. Zefąs liko stovėti tarpduryje. Pirmą kartą Maksimas regėjo Zefą tokį — išsigandusį, priblokštą, sutrikusį. Sudie, Zefai, dėl visa ko atsisveikino tylomis.

Mašina pririedėjo prie vartų. Gvardietis akmeniniu veidu neskubėdamas užsirašė numerį, atidarė bagažinę, žvilgtelėjo, bagažinę uždarė, grįžo prie Maksimo ir paklausė:

— Kąišvežate?

— Refraktometrą, — atsakė Maksimas, ištiesdamas pažymėjimą ir leidimą išvežti.

— „Refraktometras RL-7, inventorinis numeris…” — sumurmėjo gvardietis. — Tuojau užsirašysiu…

— Prašau greičiau, aš skubu, — pasakė Maksimas.

— Kas pasirašė leidimą?

— Nežinau… Tikriausiai Buožgalvis.

— Nežinote… Pasirašinėtų aiškiau, būtų viskas gerai…

Pagaliau jis atidarė vartus. Maksimas išriedėjo į trasą ir iš savojo vežimaičio išspaudė viską, kas tik buvo įmanoma. Jeigu neišdegs, pagalvojo jis, bet liksiu gyvas, teks sprukti… Prakeiktas Keliauninkas, užuodė, kalės vaikas, grįžo… O ką darysiu, jeigu pavyks? Niekas neparuošta, rūmų schemos neturiu — nespėjo Gudragalvis, ir Tėvų nuotraukų jis taip pat negavo… vaikinai nepasiruošę, jokio veiksmų plano nėra… Prakeiktas Keliauninkas. Jeigu ne jis, turėčiau dar tris dijienas planui rengti… Turbūt reikės šitaip: rūmai. Tėvai, telegrafas ir telefonas, stotys, skubią žinią į katorgą — tegul Generolas buria visus mūsiškius ir traukia čionai… Massarakš, net nenutuokiu, kaip imama valdžia… O juk dar yra Gvardija… ir armija… ir vadavietė, massarakš! Štai kas iš karto atkus! Štai nuo ko reikia pradėti. Na, tai jau Šerno rūpestis, jis griebsis šito su džiaugsmu, jis tuos dalykus gerai išmano… O dar kažkur šmėsčioja baltiki povandeniniai laivai… Massarakš, juk dar ir karas vyksta!..

Jis įjungė radiją. Žvalaus maršo fone pabrėžtinai užkimusiu balsu rėkė diktorius:

— …eilinį kartą visam pasauliui atsiskleidė begalinė Nežinomų Tėvų išmintis — šįsyk karinė išmintis! Tarsi prisikėlė strateginis Gabellu ir Geležinio Kariūno genijus! Tarsi vėl pakilo mūsų karingų nenugalimųjų protėvių šlovingi šešėliai ir puolė į mūšį, vesdami mūsų tankų kolonas! Hončio provokatoriai ir konfliktų kurstytojai patyrė tokį pralaimėjimą, kad nuo šiol jau niekad nedrįs kišti nosies už savo sienų, daugiau niekad nesigvieš šventos mūsų žemės! Nevykėliai Hončio kareivos metė prieš musų miestus daugiatūkstantines armadas bombonešiiĮ, raketų, valdomų sviedinių, bet ir tuomet nugalėjo ne bukos jėgos ir plėšrios energijos strategija, o išmintinga subtiliausios įžvalgos strategija ir parengtis atremti priešą bet kurią sekundę. Ne, ne veltui mes kentėme nepriteklius, aukojome paskutinius skatikus stiprinti gynybai, kurti nepramušamam priešbalistinės gynybos šarvui! „MūsųPBG sistemai pasaulyje nėra lygių”, — vos prieš pusmetį pareiškė atsargos feldmaršalas, dviejų Aukso Vėliavų kavalierius Iza Petrocu. Senas kary, buvai teisus. Nė viena bomba, nė viena raketa, nė vienas sviedinys nenukrito į šventą Tėvų Šalies žemę! „Neįveikiamas plieninių bokštų tinklas — tai ne tik mūsų nesudaužomas skydas, tai tų, kuriems esame dėkingi už viską — mūsų Nežinomų Tėvų, — genijaus ir nežmoniško įžvalgumo simbolis”, — šios dienos numeryje rašo…

Maksimas išjungė radiją. Taip, karas, atrodo, baigėsi. Vis dėlto kas žino, ką jie ten dar ruošia… Iš centrinės gatvės Maksimas pasuko į siaurutį skersgatvį tarp dviejų milžiniškų rausvo mūro dangoraižių ir grindiniu, palei ilgą eilę prie duonos parduotuvės, privažiavo prie sukiužusio pajuodusio namelio. Šernas, traukdamas dūmą, nugara atsišliejęs žibinto stulpo, jau laukė. Kai mašina sustojo, jis metė nuorūką ir, prasispraudęs pro siauras dureles, atsisėdo šalia Maksimo. Buvo ramus ir šaltas kaip visada.

— Sveiki, Makai, — pasisveikino jis. — Kas nutiko?

Maksimas apsuko automobilį ir vėl išvairavo į pagrindinę gatvę.

— Kas yra terminė bomba — žinote? — paklausė jis.

— Girdėjau, — atsakė Šernas.

— Gerai. Su sinchroniniais degtuvais kada nors teko susidurti?

— Pavyzdžiui, vakar, — tarė Šernas.

— Puiku.

Kurį laiką jie važiavo tylėdami. Eismas čia buvo gyvas, ir Maksimas atsiribojo, susitelkęs į tai, kad prasiveržtų, prasibrautų, prasmuktų tarp didžiulių sunkvežimių ir senų dvokiančių autobusų, ir nieko neužkliudytų, ir niekas neužkliudytų jo, ir spėtų degant žaliai, o paskui vėl spėtų degant žaliai, neprarastų bent to apgailėtino greičio, kurį pavyko išspausti, ir pagaliau jų automobiliukas ištrūko į Miško plentą, į pažįstamą kelią, apsodintą didžiuliais išsišakojusiais medžiais.

Juokinga, staiga šmėstelėjo Maksimui. Šituo štai keliu aš įvažiavau į šį pasaulį, tiksliau, mane įvežė bėdžius Fankas, o aš nieko nesusigaudžiau ir maniau, kad jis — ateivių specialistas. O dabar tuo pačiu keliu aš galbūt išvažiuoju iš šito pasaulio ir išvis iš pasaulio ir dar išsivežu gerą žmogų… Jis pašnairavo į Šerną. Šio veidas buvo visiškai ramus; Šernas sėdėjo, pro langą iškišęs protezo alkūnę, ir laukė, kol jam ką nors paaiškins. Galbūt jis stebėjosi, gal jaudinosi, bet niekaip neišsidavė, ir Maksimas pasijuto didžiuojąsis, kad toks žmogus pasitiki juo — be atodairos.

— Aš jums labai dėkingas. Šerne, — pasakė jis.

– Štai kaip? — pratarė Šernas, atgręždamas į Maksimą padžiūvusį gelsvą veidą.

— Prisimenate, kartą vadavietės posėdyje jūs pasikvietėte mane į šalį ir nepagailėjote kelių protingų patarimų?

— Prisimenu.

— Tai štai, aš jums už tai ir dėkingas. Aš jūsų paklausiau.

— Taip, pastebėjau. Tuo jūs šiek tiek netgi nuvylėte mane.

— Tada jūs buvote teisus, — pasakė Maksimas. — Aš paklausiau jūsų patarimų, ir viskas pakrypo taip, kad man atsivėrė galimybė patekti į Centrą.

Šernas krūptelėjo.

— Dabar? — staigiai paklausė jis.

— Taip. Tenka skubėti, aš visiškai nespėjau pasiruošti. Mane gali užmušti, ir tuomet vfskas veltui. Todėl pasiėmiau drauge jus.

— Kalbėkite.

— Aš įeisiu į pastatą, jūs liksite mašinoje. Po kurio laiko kils sambrūzdis, galbūt susišaudymas. Jums tai neturi rūpėti. Jūs toliau sėdite mašinoje ir laukiate. Jūs laukiate… — Maksimas mintyse apytikriai paskaičiavo. — Jūs laukiate dvidešimt minučių. Jei per tą laiką patirsite spindulinį smūgį, vadinasi, viskas baigėsi gerai. Oalite alpti su laiminga šypsena veide… Jeigu ne — lipkite iš mašinos. Bagažinėje guli bomba su sinchroniniu degtuvu dešimčiai minučių. Bombą iškelkite ant grindinio, įjunkite degtuvą ir nuvažiuokite. Kils panika. Didžiulė panika. Pasistenkite išjos išspausti viską, kas įmanoma.

Kurį laiką Šernas svarstė.

— Jūs neįeisite man kai kur paskambinti? — paklausė jis.

— Ne, — atsakė Maksimas.

— Matote, — pasakė Šernas, — jeigu jūsų neužmuš, tuomet, kiek suprantu, jums tikriausiai reikės žmonių, pasiruošusių mūšiui. Jeigu jus užmuš, žmonių reikės man. Juk ir pasikvietėte mane tam atvejui, jeigu jus užmuštų… Bet vienas pats aš galiu tik pradėti, o laiko trūks, ir žmones reikia įspėti iš anksto. Štai aš ir noriu juos įspėti.

— Vadavietę? — atžariai paklausė Maksimas.

— Nieku gyvu. Aš turiu savo grupę.

Maksimas tylėjo. Priekyje jau stiebėsi pilkas penkių aukštų pastatas su akmenų siena palei frontoną. Tas pats. Kažkur ten koridoriais maklinėjo Žuvis, rėkavo ir spjaudėsi įniršęs Begemotas. Ten buvo ir Centras. Ratas susijungė.

— Sutinku, — pratarė Maksimas. — Prie įėjimo yra telefonas automatas. Kai įeisiu vidun — bet ne anksčiau, — galite lipti iš mašinos ir skambinti.

— Gerai, — tarė Šernas.

Jie jau artėjo prie posūkio iš plento. Kažkodėl Maksimas prisiminė Radą ir pabandė įsivaizduoti, kas jai nutiks, jeigu jis negrįš. Blogai bus. O gal ir nieko tokio. Gal, atvirkščiai, ją paleis… Vis tiek — viena. Gajaus nėra, manęs nėra… Vargšė mergaitė…

— Ar šeimą turite? — paklausė jis Šerno.

— Taip. Žmoną.

Maksimas krimstelėjo lūpą.

— Atleiskite, išėjo nei šiaip, nei taip, — sumurmėjo jis.

— Nieko, — ramiai atsakė Šernas. — Aš atsisveikinau. Išeidamas iš namų visuomet atsisveikinu… Tai, vadinasi, čia ir yra Centras? Kas galėjo pamanyti… Visi žino, kad čia telecentras ir radijo centras, o, pasirodo, čia dar ir tiesiog Centras…

Maksimas sustojo aikštelėje, įsisprausdamas tarp sukriošusio mažalitražio ir prabangaus vyriausybinio limuzino.

— Na, viskas, — pasakė. — Palinkėkite man sėkmės.

— Iš visos širdies… — tarė Šernas. Jis nutilo per pusę sakinio ir užsikosėjo. — Vis dėlto aš sulaukiau tos dienos, — sumurmėjo.

Maksimas priglaudė skruostą prie vairo.

— Gerai būtų tą dieną nugyventi… — tarstelėjo jis. — Gerai būtų sulaukti vakaro… — Šernas nerimastingai pažvelgė į jį. — Nesinori eiti, — paaiškino Maksimas. — Ak, kaip nesinori… Beje, Šerne, pats atsiminkite ir savo draugams papasakokite. Jūs gyvenate ne vidiniame rutulio paviršiuje. Gyvenate išoriniame rutulio paviršiuje. Ir tokių rutulių yra daug, kai kuriuose gyvena žmonės, žymiai blogesni už jus, kai kuriuose — žymiai geresni. Bet kvailesnių nėra niekur… Netikite? Na, ir bala jūsų nematė. Einu.

Jis atidarė dureles ir išlipo. Perėjo asfaltuotą aikštelę ir ėmė kopti akmeniniais laiptais, pakopa po pakopos, čiuopdamas kišenėje leidimą įeiti, kurį jam suorganizavo prokuroras, ir vidinį leidimą, kurį jam suorganizavo prokuroras, ir paprastą rausvą kortelę, vaizduojančią leidimą, kufio prokuroras jam taip ir nesugebėjo nei suorganizuoti, nei pavogti. Buvo karšta, dangus spindėjo lyg aliuminis, nėpralaidus gyvenamos salos dangus. Akmeninės pakopos svilinte svilino per puspadžius, o gal taip tik atrodė. Viskas taip kvaila. Visa užniačia nevykusi. Kuriems galams viso to reikia, jeigu nespėta dorai pasiruošti… O jeigu ten sėdi ne vienas karininkas, bet du? Arba net trys karininkai sėdi tame kambarėlyje ir laukia manęs su paruoštais automatais?.. Rotmistras Čaču šaudė iš pistoleto, kalibras tas pats, tik kulkų bus daugiau, ir aš jau nebe toks kaip anksčiau, jau gerokai mane nuvolavo manoji gyvenama sala. Ir iššliaužti šįkart man jau nebeleis… Aš — kvailys. Kvailys buvau, kvailys ir likau. Papirko mane ponas prokuroras, sugavo ant kabliuko… Ir kaip jis manimi patikėjo? Nesuvokiama… Gerai būtų dabar mauti į kalnus, pakvėpuoti grynu kalnų oru, taip ir neteko man pabuvoti čionykščiuose kalnuose… Kalnus labai mėgstu… Toks protingas, nepatiklus žmogus — ir patikėjo man tokį turtą! Didžiausią iš šio pasaulio turtų! Tą šlykštų, bjaurų, niekšingą turtą… Tebūnie jis prakeiktas, massarakš, ir dar kartą massarakš, ir dar trisdešimt tris kartus massarakš!

Jis atidarė stiklines duris ir atkišo gvardiečiui leidimą įeiti. Paskui perėjo vestibiulį — pro akiniuotą panelytę, kuri vis poškino antspaudus, pro snapuotą kepuraitę užsimaukšlinusį administratorių, kuris ištisai su kažkuo vaidijosi telefonu — ir prie įėjimo į koridorių kitam gvardiečiui parodė vidinį leidimą. Gvardietis jam kinktelėjo, jie buvo, galima sakyti, jau pažįstami: pastarąsias tris dienas Maksimas čia lankėsi.

Toliau.

Jis nužingsniavo ilgu koridoriumi be durų ir pasuko kairėn. Čia jis ėjo tik antrą kartą. Pirmąjį sykį — užvakar, apsirikęs. („Jums kur, po teisybei, reikiagerbiamasis?” — „Mati, po teisybei, reikia į šešioliktą kabinetą, kaprale”. — „Jūs suklydote, gerbiamasis. Jums — į kitą koridorių”. — „Atleiskite, kaprale, kaltas. Tikrai…”)

Jis įteikė kapralui vidinį leidimą ir pašnairavo į du žaliūkus gvardiečius su automatais, sustingusius abipus durų priešais. Paskui žvilgtelėjo į duris, pro kurias jam reikėjo įeiti. „SPECIALIŲJŲ PERVEŽIMŲ SKYRIUS”. Kapralas atidžiai apžiūrinėjo leidimą.

Paskui, vis dar tebeapžiūrinėdamas, spustelėjo kažkokį mygtuką sienoje, už durų sučirškė skambutis. Dabar jis ten pasiruošė — karininkas, sėdintis prie žalios užuolaidos. Arba pasiruošė du karininkai. Arba gal net trys karininkai… Jie laukia, kol aš įeisiu. Ir jeigu aš jų išsigąsiu ir pulsiu atgal, mane pasitiks kapralas, pasitiks gvardiečiai, saugantys duris be lentelės, o už tų durų tikriausiai knibžda kareivių.

Kapralas grąžino leidimą ir tarė:

— Prašau. Paruoškite dokumentus.

Maksimas, traukdamas rausvąją kortelę, atidarė duris ir žengė į patalpą.

Massarakš.

Taip ir yra.

Ne vienas kambarys. Trys. Anfilada. O gale — žalioji užuolaida. Ir kiliminis takelis nuo kojų iki pat užuolaidos. Mažiausiai trisdešimt metrų.

Ir ne du karininkai. Netgi ne trys. Šeši.

Du pilka armijos apranga — pirmajame kambaryje. Jau atkišo automatus.

Du juoda Gvardijos apranga — antrajame kambaryje. Automatų dar nenutaikė, bet irgi pasiruošę.

Du civiline apranga — trečiajame kambaryje, abipus žaliosios užuolaidos. Vienas pasuko galvą, žiūri kažkur į šalį…

Na, Makai!

Jis šoko į priekį. Išėjo kažkas panašaus į trišuolį vienu atsispyrimu. Dar spėjo pagalvoti: kad tik netrūktų sausgyslės. Į veidą stangriai tvokstelėjo oras.

Žalioji užuolaida. Civilis kairėje žiūri į šalį, kaklas atviras. Plaštakos briauna.

Civilis dešinėje šiuo metu tikriausiai mirkteli. Vokai pusiau nuleisti ir nejuda. Iš viršaus į momenį ir — į liftą.

Lifte tamsu. Kur mygtukas? Massarakš, kur mygtukas?

Lėtai ir aidžiai sududeno automatas, ir išsyk — kitas. Ką gi, reakcija puiki. Du-du… du-du… du-du… Bet kol kas tik — į duris, ten, kur jie mane matė. Jie dar nesuvokė, kas nutiko. Tai paprasčiausias refleksas.

Mygtukas!

Kitapus užuolaidos įžambiai, iš viršaus žemyn, lėtai slenka šešėlis — krinta kažkuris iš civilių.

Massarakš, štai jis — matomiausioje vietoje…

Jis paspaudė mygtuką, ir kabina pradėjo leistis. Liftas — greitasis, kabina šliaužė gana sparčiai. Suskaudo koją. Nejau vis dėlto pasitempiau?.. Na, dabar tai nesvarbu… Massarakš, o juk aš prasiveržiau!

Kabina sustojo, Maksimas iššoko, ir tučtuojau šachtoje sudundėjo, sužvangėjo, pažiro atšaižos. Iš viršaus, iš trijų vamzdžių, pliekė į kabinos stogą. Tiek to, tiek to, pliekite… Tuojau jie susigaudys, kad ne pliekti reikia, o užsikelti liftą ir leistis patiems… Pražiopsojo, sutriko…

Jis apsidairė. Massarakš, vėl ne tai… Ne vienas įėjimas, o trys. Trys visiškai vienodi tuneliai… Aha, tai paprasčiausi pamaininiai generatoriai. Vienas veikia, du — profilaktiniai… Kuris veikia dabar? Taip, atrodo, šitas…

Jis puolė į vidurinįjį tunelį. Už nugaros suurzgė liftas. Ne ne, jau vėlu… Ne ta sparta, nespėsite… nors tunelis, reikia pasakyti, ilgas, ir koją skauda… Štai ir posūkis, dabar manęs išvis nepasieksite… Jis nubėgo iki generatorių, žemais balsais burzgiančių po plienine plokšte, sustojo ir kelias sekundes ilsėjosi nuleidęs rankas. Taip, trys ketvirčiai darbo nuveikta. Netgi septynios aštuntosios… liko niekai, vienos trisdešimt ketvirtosios viena antroji… tuojau jie nusileis liftu, suvirs į tunelį, jie tikriausiai nė velnio nežino, depresinė spinduliuotė ims vyti juos atgal… Kas dar gali atsitikti? Svies į koridorių dujinę granatą. Kažin, iš kur tokią turės… Štai pavojų jie tikriausiai jau paskelbė. Tėvai, žinoma, galėtų išjungti depresinę užtvarą… Ak, nesiryš jie, nesiryš ir nespės, nes jiems juk reikia susibiuti draugėn visiems penkiems, su penkiais raktais, susitarti, susigaudyti, ar tai — ne vieno iš jų pokštas, ar tai ne provokacija… Iš tiesų, kas pasaulyje gali prasibrauti čionai pro spindulinę užtvarą? Keliauninkas, jeigu jis slapčia išrado apsaugą? Jį sulaikytų šešetas su automatais… O daugiau nėra kam… Ir štai, kol jie barsis, aiškinsis, svarstys, aš pabaigsiu darbą…

Tunelyje už kampo smogė automatai. Leidžiama. Neprieštarauju… Jis palinko virš paskirstymo įrenginio, atsargiai nuėmė gaubtą ir tėškė jį į kampą. Taip, visiškai primityvus daikčiukas. Gerai, kad susiprotėjau šį tą paskaityti apie vietinę elektroniką… Jis subruko pirštus į schemą… O jei nebūčiau susiprotėjęs? O jei Keliauninkas būtų grįžęs užvakar? Taip, mano ponai… Massarakš, kokia srovė!.. Taip, mano ponai, būčiau atsidūręs embriomechaniko, kuriam reikia skubiai perprasti, kailyje… perprasti, net nežinau ką… Garo katilą? Embriomechanikas perprastų… Kupranugario pakinktus?.. Taip, kupranugario pakinktus! A? Na, kaip, embriomechanike — perprastum? Vargu… Massarakš, ir kodėl jų čia viskas be izoliacijos?.. Aha, štai kur tu… Na, tepadeda man Dievas, kaip sako ponas valstybės prokuroras!

Jis atsisėdo priešais paskirstymo įrenginį tiesiai ant grindų ir atgalia ranka persibraukė kaktą. Darbas atliktas. Depresinis laukas didžiulės jėgos smūgiu užgriuvo visą šalį — nuo Užupio iki Hončio sienos, nuo vandenyno iki Alebastro kalnagūbrio.

Automatai už kampo nutilo. Ponus karininkus apėmė depresija. Tuojau aš pasižiūrėsiu, kaip tai atrodo: ponai karininkai, apimti depresijos.

Ponas prokuroras pirmąsyk gyvenime apsidžiaugė spinduliniu smūgiu. Nenoriu matyti to tipo.

Nežinomi Tėvai, taip ir nespėję išsiaiškinti ir susigaudyti, raitosi iš skausmo, užvertę kanopas, kaip sakydavo rotmistras Čaču. Rotmistras Čaču, beje, taip pat apimtas gilios depresijos, ir mintis apie tai mane žavi.

Zefas su vaikinais irgi guli, užvertę kanopas. Atleiskite, vaikinai, bet taip reikia.

Keliauninkas! Kaip šaunu: baisusis Keliauninkas taip pat guli užvertęs kanopas, paklojęs ant grindų didžiules savo ausis — pačias didžiausias ausis šalyje. Beje, gali būti, kad jis jau nušautas. Taip būtų dar geriau.

Rada, mano mažoji vargšelė Rada, guli apimta depresijos. Nieko, mergaite, tai tikriausiai neskausminga ir išvis greitai praeis…

Šernas…

Jis pašoko. Kiek laiko praėjo? Maksimas puolė tuneliu atgal. Šernas irgi guli, užvertęs kanopas, bet jeigu išgirdo šūvius, jo nervai galėjo neišlaikyti… Žinoma, abejotina, ar Šernas išvis turi nervus, bet kas žino!..

Jis nubėgo prie lifto, sekundei stabtelėdamas pasižiūrėti į ponus karininkus. Reginys buvo slogus: visi trys numetę automatus verkė, jiems net nepakako jėgų nusišluost5i ašaras ir snarglius. Tiek to, paraudokite, tai sveika, paraudokite mano Gajaus, paraudokite Paukštės… Gelo… mano Eigulio… reikia manyti, neraudojote nuo vaikystės ir jau tikrai neraudojote tų, kuriuos žudėte. Tad raudokite nors prieš mirtį…

Liftas strimgalviais užkėlė jį viršun. Kambarių anfilada buvo sausakimša žmonių: karininkai, kareiviai, kapralai, armija, gvardiečiai, civiliai — visi su ginklais, visi guli, sėdi, susisieloję, kai kurie balsu verkia, vienas burblena, purto galvą ir tranko kumščiu sau į krūtinę… o šitas štai nusišovė… Massarakš, šiurpus dalykas — Juodoji Spinduliuotė, ne veltui Tėvai tausojo ją juodai dienai…

Jis išbėgo į vestibiulį, šokinėdamas per bejėgiškai krutančius žmones, vos ne kūliais nusirito akmeninėmis pakopomis, sustojo prie savo automobilio ir lengviau atsikvėpė. Šerno nervai ištvėrė. Šernas užsimerkęs pusiau gulomis drybsojo priekinėje sėdynėje.

Maksimas paėmė iš bagažinės bombą, išvyniojo iš alyvuoto popieriaus, atsargiai pasikišo po pažastimi ir neskubėdamas grįžo prie lifto. Jis atidžiai apžiūrėjo degtuvą, įjungė laikrodinį mechanizmą, padėjo bombą kabinoje ir nuspaudė mygtuką. Kabina prasmego, nusinešdama į pragarą ugninį ežerą, kuris išsilies į laisvę po dešimties minučių. Tiksliau, po devynių minučių ir kelių sekundžių…

Jaunuolis nubėgo atgal.

Automobilyje Maksimas pasodino Šerną kuo tiesiau, sėdo už vairo ir išvažiavo iš aikštelės. Pilkasis pastatas kybojo virš jo, sunkiasvoris griozdas, pasmerktas, sausakimšas pasmerktų žmonių, nepajėgiančių nei judėti, nei suvokti, kas dedasi.

Tai buvo lizdas, šiurpus gyvačių lizdas, knibždąs rinktinių pašlemėkų, specialiai, rūpestingai atrinktų pašlemėkų, tie pašlemėkai čia sutelkti tam, kad pašlemėkais paverstų visus, kuriuos tik pasiekia šlykštūs radijo, televizijos ir spinduliuotės bokštų kerai. Visi jie — priešai, ir kiekvienas jų, nė akimirkos nedvejodamas, suvarpytų kulkomis, išduotų, nukryžiuotų mane. Šerną, Zefą, Radą, visus mano draugus ir mylimus žmones… Ir vis dėlto gerai, kad prisiminiau tai tik dabar. Anksčiau tokia mintis būtų sutrukdžiusi. Iš karto būčiau prisiminęs Žuvį… Vienintelis žmogus pasmerktame gyvačių lizde, ir tat — Žuvis… O ką — Žuvis? — pamanė jis. Ką aš apie ją žinau? Mokė mane kalbos? Ir paklodavo man lovą?.. Nagi, pamiršk tą Žuvį, puikiausiai supranti, kad ne tik ji yra svarbu. Svarbu tai, kad nuo šios dienos tu kausiesi rimtai, žūtbūtinai, kaip kad čia kaunasi visi, ir kautis teks su besmegeniais — su piktais besmegeniais, apkvaišusiais nuo spinduliuotės; su gudriais, bemoksliais, godžiais besmegeniais, kurie tą spinduliuotę kreipė, kur norėjo; su gerų ketinimų besmegeniais, kurie, pasitelkę spinduliuotę, pagiežingas, įniršusias lėles mielai paverstų jausmingomis, kvazigerutėmis lėlėmis… Ir visi jie sieks nužudyti tave ir tavo draugus, ir tavo idėją, nes — gerai įsikalk tai į galvą, įsimink visam gyvenimui! — nes šitame pasaulyje kitokie būdai įtikinti kitamanius nežinomi… Burtininkas sakė: tegul sąžinė netrukdo mąstyti blaiviai, tegul protas išmoksta, kilus būtinybei, nuslopinti sąžinę. Teisingai, pamanė jis. Skaudžiai teisingai, šiurpiai teisingai… Tai, ką aš šiandien nuveikiau, čia vadinama žygdarbiu. Ir Šernas sulaukė tos dienos. Ta diena kaip gražia pasaka tikėjo Eigulys, Paukštė, Žaliasis ir Gėlas Ketšefas, ir mano Gajus, ir dar dešimtys, šimtai, tūkstančiai žmoniiĮ, kurių niekad nesu matęs… O vis dėlto man negera. Ir jeigu aš noriu, kad ateityje manimi pasitikėtų ir eitų paskui mane, privalau niekam niekada nekalbėti apie tai, kad didžiausią savo žygdarbį atlikau ne tada, kai šokinėjau ir bėgau švilpiant kulkoms, o štai dabar, kai dar turiu laiko grįžti ir nukenksminti bombą, bet, užuot taip ir padaręs, varau mašiną kuo toliau nuo tos prakeiktos vietos…

Jis švilpė tiesiu plentu, tuo pačiu, kuriuo prieš pusmetį savo prabangiu limuzinu, lenkdamas begalinę šarvuočių koloną, jį gabeno Fankas, gabeno perduoti tiesiai į rankas Keliauninkui… ir dabar jau aišku — kodėl… Nejaugi jis jau tada žinojo, kad manęs neveikia spinduliuotė, kad aš nieko nenutuokiu ir mane galima šokdinti, kaip tik panorėjus? Vadinasi, žinojo Keliauninkas, žinojo, nelabasis. Vadinasi, jis — tikras velnias, baisiausias žmogus šalyje, o gal ir planetoje. „Jis žino viską”, — pasakė valstybės prokuroras, baugiai dairydamasis per petį… Ne, ne viską. Tu apmovei Keliauninką, Makai. Tu laimėjai prieš velnią. Ir dabar reikia jį pribaigti, kol nevėlu, kol jis dar neatsikvošėjo, o gal jis jau pribaigtas — tiesiog prie savo irštvos vartų… Ak, netikiu, netikiu, ne vaikinų nosiai toks darbelis, Pūslė turėjo dvidešimt keturis giminaičius su kulkosvaidžiais… Massarakš! Taip, aš nežinau, kaip organizuojamos revoliucijos. Aš nepasiruošiau užimti telegrafo, telefono stoties, pirmiausia — tiltų, aš beveik neturiu žmonių, eiliniai pogrindininkai manęs nepažįsta, o vadavietė stos prieš mane… aš net nespėjau pranešti į katorgą Generolui, kad būtų pasiruošęs sukelti ant kojų politinius ir ešelonu gabenti juos čionai. Bet kad ir kas būtų. Keliauninką reikia pribaigti. Sugebėti pribaigti Keliauninką ir sugebėti išsilaikyti kelias valandas, kol armiją ir Gvardiją iš kojų išvers spindulių badas. Juk niekas iš jų nežino apie spindulių badą, net Keliauninkas tikriausiai nežino, iš kur jam žinoti, juk visoje šalyje tik aš buvau išvežęs vargšą Gajų už spindulinio lauko ribų…

Greitkelis buvo prisigrūdęs mašinų. Visos jos stovėjo kaip pakliuvo — skersai, įstrižai, nuslydusios į griovius. Depresijos sugniuždji vairuotojai ir keleiviai sielvartaudami sėdėjo ant pastovų, be jėgų sviro nuo sėdynių, voliojosi šalikelėje. Tai trukdė, nuolat teko pristabdyti, aplenkti, apvažiuoti, ir Maksimas neišsyk pastebėjo, kad jam priešais, nuo miesto, taip pat išsilenkdamas ir apvažiuodamas, bet beveik nepristabdydamas, juda plokščias ryškiai geltonas valstybinis automobilis.

Vos nesusidurdami jie prasilenkė palyginti atviroje greitkelio atkarpoje; Maksimas spėjo pastebėti pliką kiaušą, apvalias žalias akis bei didžiules atlėpusias ausis ir visas susigūžė, nes vėl viskas vertėsi aukštyn kojomis… Keliauninkas! Massarakš! Visa šalis voliojasi, apimta depresijos, visi išsigimėliai guli nualpę, o šitas bjaurybė, tas velnias, vėl kažkaip išsisuko! Vadinasi, jis vis dėlto sukūrė apsaugą… Ir ginklo neturiu… Maksimas pažvelgė į veidrodėlį: ilga geltonoji mašina apsisuko. Ką gi, teks apsieiti be ginklo. Dabar tai jau tikrai sąžinė manęs nekamuos… Maksimas nuspaudė akseleratorių. Greitis, greitis… na, mieloji, dar… Geltonas lėkštas variklio gaubtas artinosi, augo, virš vairo jau buvo matyti žalios įdėmios akys… Na, Makai!

Maksimas išsiskėtė, įsiręžė, viena ranka pridengė Šerną ir iš visų jėgų nuspaudė stabdžio paminą.

Veriančiai kaukiant ir žviegiant stabdžiams, geltonasis gaubtas, džergždamas ir braškėdamas, įsibrovė į Maksimo automobilio bagažinę ir, sustumtas Ijg armonika, atsistojo piestu. Pažiro stiklai. Maksimas koja išspjo-ė duris ir išgriuvo iš mašinos. Skaudėjo klaikiai, skausmas varstė kulną, sutrenktą kelį, nudrėkstą ranką, bet Maksimas akimirksniu yiską pamiršo, nes priešais jau stovėjo Keliauninkas. Tai buvo neįmanoma, bet būtent taip ir buvo. Velnias, velnias — aukštas, perkaręs, rūstus, smūgiui iškelta ranka…

Maksimas šoko ant jo, į tą šuolį sutelkęs visa, kas jam dar buvo likę. Netiksliai! Ir baisus smūgis į pakaušį… Pasaulis pakrypo, vos nesugriuvo, bet vis dėlto nesugriuvo, o Keliauninkas vėl priešais, vėl plikas kiaušas, įdėmios žalios akys ir ranka, pakelta smūgiui… Stok, luktelėk, jis nepataikys… Aha!.. Kurgi jis žiūri?.. Na, mūsų šitaip neapmulkinsi… Keliauninkas sustingusiu veidu įsispoksojo Maksimui virš galvos, ir Maksimas puolė dar kartą, ir šįsyk pataikė. Aukštas juodas žmogus sulinko pusiau ir griuvo ant asfalto. Tada Maksimas atsigręžė.

Pilkas Centro kubas iš čia puikiausiai buvo matyti, tik jis nebebuvo kubas. Jis beregint bliūško, brinko ir smego, virš jo virpėjo karštas oras, kilo garai ir dūmai, o kažkas, akinančiai balta ir karšta taip, kad justi netgi čia, šiurpiai ir smagiai kyščiojo pro ilgas vertikalias plaišas ir langų skyles… Tiek to, ten viskas gerai… Maksimas triumfuodamas atsigręžė į Keliauninką. Velnias gulėjo ant šono, ilgomis rankomis susiėmęs už pilvo, akys buvo užmerktos. Maksimas atsargiai žingtelėjo arčiau. Iš sulamdyto mažalitražio iškišo galvą Šernas. Jis plūkėsi ir muistėsi, bandydamas ištrūkti laukan. Maksimas atsistojo prie pat Keliauninko, taikydamasis pribaigti šį iškart. Massarakš, prakeikta ranka nekilo prieš gulintį… Ir tuomet Keliauninkas vos vos prasimerkė ir kimiai sugargė:

— Dumkopf. Rotznase!

Maksimas ne iš karto suprato, o kai suprato, jam pakirto kojas.

Kvailys…

Snarglius…

Kvailys…

Snarglius…

Paskui iš pilkos aidžios tuštumos atsklido Šerno balsas:

— Nagi, atsitraukite, Makai, aš turiu pistoletą.

Maksimas nežiūrėdamas sugavo jo ranką.

Keliauninkas vargiai atsisėdo, tebesilaikydamas už pilvo.

— S-snarglius… — sunkiai sušvogždė jis. — Nestovėkite kaip stulpas… ieškokite mašinos, gyviau, gyviau… Na, nestovėkite gi, judinkitės!

Maksimas bukai apsidairė. Greitkelis pamažu budo. Centro nebebuvo, jis virto išlydyto metalo bala, garais, smarve, bokštai nebeveikė, lėlės — jau nebe lėlės. Priblokšti žmonės atsikvošėdami niauriai dairėsi, trypčiojo prie savo mašiniĮ, mėgindami susivokti, kas jiems nutiko, kaip čia pakliuvo, ką daryti toliau.

— Kas jūs toks? — paklausė Šernas.

— Ne jūsų reikalas, — vokiškai atrėžė Keliauninkas. Jam skaudėjo, jis karkavo ir duso.

— Nesuprantu, — pratarė Šernas, kilsteldamas pistoleto vamzdį.

— Kamereri… — pašaukė Keliauninkas. — Užčiaupkite savo teroristą… ir ieškokite mašinos…

— Kokios mašinos?.. — bukai ir bejėgiškai išdaužė Maksimas.

— Massarakš… — sugargė Keliauninkas. Jis vargais negalais atsistojo, vis dar kūprindamasis, spausdamas plaštaką prie pilvo, netvirtais žingsniais priėjo prie Maksimo automobiliuko ir įsigrūdo vidun. — Sėskite… greičiau! — šūktelėjo, pats jau sėdėdamas už vairo. Paskui per petį atsigręžė į dūmų stulpą, papuoštą liepsna. — Ką jūs ten pakišote? — beviltiškai paklausė.

— Terminę bombą.

— 1 rūsį ar į vestibiulį?

– Į rūsį, — atsakė Maksimas.

Keliauninkas sudejavo, kiek pasėdėjo atsilošęs, paskui užvedė variklį. Mašina sudrebėjo ir užplerpė.

— Sėskite gi pagaliau! — užriko jis.

— Kas jis toks? — paklausė Šernas. — Hontietis?

Maksimas papurtė galvą, trūktelėjęs atidarė galines užstrigusias dureles ir pasakė Jam:

— Lipkite.

Pats apėjo mašiną ir klestelėjo greta Keliauninko. Automobilis krūptelėjo, jame kažkas sužviegė, triokštelėjo, bet jis jau riedėjo keliu nevykusiai kreivaliodamas, tarškėdamas neužsidarančiomis durelėmis ir garsiai pauškindamas duslintuvu.

— Ko ketinate imtis dabar? — paklausė Keliauninkas.

— Palaukite… — paprašė Maksimas. — Bent pasakykite, kas jūs toks?

— Aš — Galaktinio saugumo darbuotojas, — su kartėliu atsakė Keliauninkas. — Tupiu čia jau penkerius metus. Mes ruošiamės gelbėti šią nelaimingą planelįą. Kruopščiai, rūpestingai, nimiatydami visas įmanomas pasekmes! Visas, suprantate?.. O štai kas jūs toks? Kas jūs toks, kad kišate nosį į svetimus reikalus, ardote mūsų planus, sprogdinate, šaudote — kas jūs toks?

— Aš nežinojau… — silpnu balsu pratarė Maksimas. — Iš kur galėjau žinoti?..

— Taip, suprantama, jūs nieko nežinojote. Bet juk žinojote, kad savaveiksmis kišimasis uždraustas, juk esate LPG darbuotojas… Privalėjote žinoti… Žemėje motina dėl jo iš proto eina… Kažkokios panelytės nuolat skambina… tėvas darbą apleido… Ko ketinote imtis toliau?

— Ketinau nušauti jus, — atsakė Maksimas.

— Kąąą?

Mašina layptelėjo.

— Taip, — nuolankiai aiškino Maksimas. — O ką turėjau daryti? Man bųyo pasakyta, kad jūs čia — svarbiausias niekšas, ir… — jis nusišypsojo, — tuo nebuvo sunku patikėti…

Keliauninkas šnairomis dėbtelėjo į vaikinuką apvalia žalia akimi.

— Na, gerai. O toliau?

— O toliau turėjo prasidėti revoliucija.

— Kurių galų?

— Bet juk Centras sugriautas, spinduliuotės nebėra…

— Na, ir kas?

— Dabar jie iškart supras, kas juos engia, kad jų gyvenimas tikras šlamštas, ir pakils…

— Kur jie pakils? — liūdnai paklausė Keliauninkas. — Kas pakils? Nežinomi Tėvai gyvi ir sveiki. Gvardija gyva ir sveika, armija mobilizuota, šalyje įvesta karinė padėtis… Ko jūs tikėjotės?

Maksimas nuleido galvą. Žinoma, buvo galima tam liūdnajam pabaisai išdėstyti savo planus, perspektjrvas ir visa kita, bet kokia iš to nauda, kai niekas neparuošta, kai viskas susiklostė šitaip…

— Tikėsis jie patys. — Maksimas per petį parodė į Šerną. — Štai šis žmogus, pavyzdžiui, tegul tikisi… Mano užduotis buvo — suteikti jiems galimybę tikėtis.

— Jūsų užduotis… — sumurmėjo Keliauninkas. — Jūsų užduotis buvo — sėdėti kamputyje ir laukti, kol aš jus sugausiu…

— Taip, tikriausiai, — burbtelėjo Maksimas. — Kitą kartą turėsiu tai omenyje…

– Šiandien pat išvyksite į Žemę, — griežtai pareiškė Keliauninkas.

— Nė nemanau, — atšovė Maksimas.

– Šiandien jūs išvyksite į Žemę! — pakeltu balsu pakartojo Keliauninkas. — Šioje planetoje man ir be jūsų pakanka rūpesčių. Imkite savo Radą ir keliaukite…

— Rada pas jus? — skubiai paklausė Maksimas.

— Taip. Seniai jau. Gyva ir sveika, nesirūpinkite.

— Už Radą — ačiū, — padėkojo Maksimas. — Labai ačiū…

Mašina įvažiavo į miestą. Pagrindinėje gatvėje burzgė, dūmijo ir skleidė tvaiką pasibaisėtinas kamštis. Keliauninkas pasuko į skersgatvį ir nuvažiavo lūšnynais. Čia viskas buvo negyva. Sankryžose it stulpai — rankos už nugaros, veidas po koviniu šalmu — stypsojo karinės policijos pareigūnai. Taip, čia į įvykius sureaguota staigiai. Visuotinis pavojus, ir visi postuose. Kai tik atsikvošėjo nuo depresijos. Gal nevertėjo iš karto sprogdinti, gal reikėjo veilrti pagal proloiroro planą?.. Ne, ne, massarakš! Tegul viskas eina savo keliu. Tegul jis man be reikalo nepriekaištauja. Tegul jie patys išsiaiškina kas ir kaip, juk būtinai išsiaiškins, kai tik jiems galvose prašviesės… Keliauninkas vėl išsuko į pagrindinę magistralę. Šernas mandagiai pastukseno jam į petį pistoleto vamzdžiu.

— Būkite malonus, išleiskite mane. Štai čia. Štai kur žmonės stovi…

Prie spaudos kiosko, giliai susibrukę rankas į ilgų pilkų lietpalčių kišenes, stoviniavo žmonės — kokie penki, o be jų, šaligatviuose nieko nebuvo, matyt, depresinis smūgis smarkiai išgąsdino gyventojus, ir šie išsislapstė kas kur.

— O jūs ką ketinate veikti? — paklausė Keliauninkas, važiuodamas lėčiau.

— Kvėpuoti grynu oru, — atsakė Šernas. — Šiandien kaip reta puikus orelis…

— Jis — mūsų žmogus, — tarė jam Maksimas. (Keliauninkas klaikiai išsiviepė.) — Jam girdint, galima kalbėti apie viską.

Automobilis sustojo šalikelėje. Žmonės su lietpalčiais suėjo už kiosko. Buvo matyti, kaip jie iš ten žvilgčioja.

— Mūsų? — paklausė Šernas. — Kieno — mūsų?

Maksimas, atsidūręs keblioje padėtyje, pažvelgė į Keliauninką. Šis nė nemanė jam padėti.

— Tiek to, — pareiškė Šernas. — Aš jumis tikiu. Dabar mes imsimės vadavietės. Manau, jog pradėti reikia nuo vadavietės. Ten yra žmonių — jūs žinote, apie ką aš kalbu, — kuriuos reikia pašalinti nelaukiant, kol jie pabalnos judėjimą…

— Gera mintis… — staiga sumurmėjo Keliauninkas. — Beje, aš jus, rodos, pažįstu. Jūs — Tikas Fesku, pravarde Šernas. Taip?

— Visiškai teisingai, — mandagiai atsakė Šernas. Paskui jis tarė Maksimui: — O jūs imkitės Tėvų. Tai sudėtinga užduotis, bet ji kaip tik jums. Kur jūsų ieškoti?

— Palūkėkite, Šerne, — pasakė Maksimas. — Vos nepamiršau. Po kelių valandų visa šalis kuriam laikui pasiligos dėl spindulių bado. Visi bus visiškai bejėgiai…

— Visi? — abejodamas paklausė Šernas.

— Visi, išskyrus išsigimėlius. Tą laiką, tas kelias paras, reikia išnaudoti…

Šernas kilstelėjęs antakius, pagalvojo.

— Ką gi, puiku, — tarė jis. — Jei tai tiesa… Na, mes kaip tik išsigimėlių ir imsimės. Bet aš turėsiu tai omenyje. Tad kur jūsų ieškoti?

Maksimas nespėjo atsakyti.

— Tuo pačiu telefonu, — atsakė Keliaiminkas. — Ir ten pat. Ir štai dar kas. Steikite savo komitetą, jei jau taip išėjo. Atkurkite tokią pat organizaciją, kokia gyvavo imperijoje. Kai kas iš jūsiškių dirba mano institute… Massarakš! — staiga sušnypštė jis. — Nei laiko, nei reikalingų žmonių po ranka… Velniai jus griebtų, Makai!

— Svarbiausia, — tarė Šernas, padėjęs ranką Maksimui ant peties, — kad Centro nebėra. Jūs šaunuolis, Makai. Ačiū… — Jis spustelėjo Makui petį ir ėmė nerangiai, įsikibdamas protezu, ropštis iš mašinos. Ir staiga pratrūko: — Viešpatie, — pasakė, stovėdamas šalia automobilio užsimerkus. — Nejau jo iš tikrųjų nebėra? Juk tai… Tai…

— Užtrenkite dureles, — tarė Keliauninkas. — Tvirčiau, tvirčiau…

Automobilis pajudėjo. Maksimas atsigręžė. Šernas stovėjo apsuptas žmonių pilkais lietpalčiais ir, mostaguodamas sveikąja ranka, kažką aiškino. Tie žmonės stypsojo nekrutėdami. Jie dar nesuvokė. Arba netikėjo.

Gatvė buvo tuščia. Priešais, palei pat šaligatvius, artinosi šarvuoti transporteriai su gvardiečiais, o gerokai toliau, ties posūkiu į Departamentą, kelią jau buvo užtvėrusios mašinos ir bėgiojo juodos figūrėlės. Ir staiga šarvuotų transporterių kolonoje pasirodė vimdančiai pažįstamas ryškiai oranžinis patrulinis automobilis su ilga teleskopine antena.

— Massarakš… — sumurmėjo Maksimas. — Aš apie tuos daikčiukus visai pamiršau!

— Tu daug ką pamiršai, — bambėjo Keliauninkas. — Tu pamiršai kilnojamuosius spinduliuotuvus, tu pamiršai Salų Imperiją, tu pamiršai ekonomiką… Ar žinai, kad šalyje siaučia infliacija?.. Ar išvis žinai, kas yra ta infliacija? Ar žinai, kad gresia badas, kad žemė bergždžia?.. Ar žinai, kad nespėjome čia sukaupti nei duonos, nei medikamentų atsargų? Ar žinai, kad tas tavo spindulių badas dvidešimčia procentų atvejų sukelia šizofreniją? Ką? — Jis delnu brūkštelėjo per galingą pliką kaktą. — Mums reikalingi gydytojai… dvylika tūkstančių gydytojų. Mums reikalingi balt5mų sintezatoriai. Mums būtina deaktyvuoti šimtą milijonų hektarų užterštos dirvos — pradžiai. Mums reikia sustabdyti biosferos išsigimimą… Massarakš, mums reikalingas bent vienas Žemės žmogus Salose, to niekšo admiralitete… Niekas ten neišsilaiko, niekam iš mūsiškių nepavyksta bent sugrįžti ir suprantamai papasakoti, kas ten dedasi…

Maksimas tylėjo. Jie privažiavo kelią užstojusias mašinas; tamsiaveidis kresnas karininkas, keistai pažįstamai mosuodamas ranka, priėjo ir karkiančiu balsu pareikalavo dokumentų. Keliauninkas piktai ir nekantriai pakišo jam po nosimi žvilgantį ženklelį. Karininkas rūsčiai kilstelėjo ranką prie snapelio ir pažvelgė į Maksimą. Tai buvo ponas rotmistras… ne — dabar jau Gvardijos brigados vadas Čaču. Jo akys išsiplėtė.

– Šis žmogus — su jumis, jūsų prakilnybe? — paklausė jis.

— Taip. Nedelsdamas įsakykite mane praleisti.

— Labai atsiprašau, jūsų prakilnybe, bet šis žmogus…

— Tuoj pat praleisti! — užriko Keliauninkas.

Brigados vadas Čaču niūriai išreiškė pagarbą, nusigręžė ir mostelėjo kareiviams. Vienas iš sunkvežimių pavažiavo į šalį, ir Keliauninkas nėrė į atsivėrusį tarpą.

— Tokios tokelės, — pratarė jis. — Jie pasiruošę, jie visuomet buvo pasiruošę. O tu manei: viens du — ir viskas… Nušauti Keliaiminką, pakarti Tėvus, išvaikyti iš vadavietės bailius ir fašistus — ir revoliucija baigta…

— Aš niekada taip nemaniau, — atsiliepė Maksimas. Jis jautėsi labai nelaimingas, sugniuždytas, bejėgis, beviltiškai kvailas.

Keliauninkas pašnairavo į jį, kreivokai šyptelėjo.

— Na, gerai jau, gerai, — tarė jis. — Tiesiog pyktelėjau. Ne ant tavęs — ant savęs. Tai aš atsakingas už viską, kas čia nutinka, aš ir kaltas, kad taip išėjo. Tiesiog nespėdavau paskui tave… — Jis vėl šyptelėjo. — Bet ir žvitrūs jūs, vaikinai, tose Laisvosios Paieškos Grupėse…

— Ne, — atsiliepė Maksimas. — Nekaltinkite savęs šitaip, nesikamuokite. Juk aš nesikamuoju… Atsiprašau, kuo jūs vardu?

— Vadink mane Rudolfu.

— Taip… Štai aš nesikamuoju, Rudolfai. Ir neketinu. Aš ketinu darbuotis. Organizuoti revoliuciją.

— Verčiau ruoškis namo, — pasiūlė Keliauninkas.

— Aš namie, — nekantriai ištarė Maksimas. — Daugiau nebekalbėkime apie tai… Mane domina kilnojamieji spinduliuotuvai. Ką su jais daryti?

— Nieko su jais nereikia daryti, — atsakė Keliauninkas. — Verčiau pagalvok, ką daryti su infliacija…

— Aš klausiu apie spinduliuotuvus, — nenusileido Maksimas.

Keliauninkas atsiduso.

— Jie veikia akumuliatorių dėka, — pasakė jis. — Ir įkrauti juos galima tik mano institute. Po trijų parų visi iki vieno išgaiš… Bet štai po mėnesio turi prasidėti įsiveržimas. Paprastai mums pavyksta povandeninius laivus nukreipti nuo kurso, tad pakrantę pasiekia tik vienas kitas. Tačiau šįsyk jie ruošia armadą… Dėjau viltis į depresinę spinduliuotu, bet dabar teks juos paprasčiausiai skandinti… — Jis patylėjo. — Vadinasi, tu — namie. Na, tarkime… Ir ko dabar konkrečiai ketini imtis?

Jie artėjo prie Departamento. Šimkūs vartai buvo aklinai uždaryti, akmenų tvoroje juodavo ambrazūros, lairių Maksimas anksčiau niekada nepastebėdavo. Departamentas tapo panašus į tvirtovę, pasiruošusią mūšiui. O prie nediduko paviljono stovėjo trejetas žmonių, ir ruda Zefo barzda žalumos fone tvieskė lyg egzotinė gėlelė.

— Nežinau, — atsakė Maksimas. — Imsiuos to, ką man palieps išmanantys žmonės. Jeigu prireiks, imsiuos infliacijos. Jeigu prireiks, skandinsiu povandeninius laivus… Bet savo svarbiausią užduotį žinau tvirtai: kol aš gyvas, čia niekas nepastatys kito Centro. Net su pačiais geriausiais ketinimais…

Keliauninkas nutylėjo. Vartai buvojau visai arti. Zefas prasibrovė per gyvatvorę ir išėjo į gatvę. Jam už peties kyšojo automatas, ir jau iš tolo buvo matyti, jog Zefas pyksta, nieko nesupranta ir tuojau su šiurpiais keiksmais pareikalaus paaiškinti, kodėl, massarakš, jį atplėšė nuo darbo, kvaršina galvą Keliauninku ir kaip kokį berniūkštį verčia ištisas dvi valandas karksoti tarp gėlyčių.

Komarovas — Leningradas — Komarovas

Birželis 67 — balandis 68

Pasaulinės fantastikos

Aukso fondas

Arkadij Strugackij Boris Strugackij

GYVENAMA SALA

Mokslinis fantastinis romanas

GINTARAS ALEKSOMS redaktorius

GINTAUTAS K. IVANICKAS meninis redaktorius

www.eridanas.lt

Content

Strugackij Arkadij, et al Gyvenama Sala

Arkadij Strugackij, Boris Strugackij Gyvenama Sala

PIRMA DALIS ROBINZONAS

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

ANTRA DALIS GVARDIETIS

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

TREČIA DALIS TERORISTAS

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

KETVIRTA DALIS KATORGININKAS

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

PENKTA DALIS ŽEMĖS ŽMOGUS

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius