Фред Саберхаген

Берсеркерите

Аз, третият историк на Кармпанската цивилизация, в израз на благодарност към произлязлата от Земята раса за нейната защита на моя свят, изложих по-долу своето непълно виждане за великата й война срещу общия ни враг.

Виждането ми се оформи къс по къс при миналите и сегашните ми контакти с умовете на хора и машини. В тези чужди за мен умове често пъти долавям неща, които не мога да проумея, ала усещам, че са верни. И така, аз изложих правдиво деянията на произлезлите от Земята хора — велики, дребнави и обикновени — словата и дори тайните мисли на вашите герои и вашите предатели.

* * *

Взирайки се в миналото, установих, че предците ви на Земята за пръв път изградили радиодетектори, способни да сондират дълбините на междузвездното пространство през двадесетото десетилетие по вашия християнски календар. В деня, когато бил доловен зареялият се из огромното пространство шепот на чуждоземните ни гласове, за всички земни нации и за всички земни племена светът на звездите станал реално обозрим.

Те осъзнали истинския заобикалящ ги свят — вселена странна и немислимо голяма, може би враждебна, която обгръщала и потискала по един и същ начин всички земяни. Подобно на диваци островитяни, току-що почувствали могъществото на силите, съществуващи във и отвъд техния океан, вашите нации започнали — отначало недоверчиво, почти против волята си — да прекратяват крамолите помежду си.

През същия този век хората на старата Земя осъществили първите си стъпки в космоса. Когато успеели да ни чуят, те изучавали нашите гласове. И когато започнали да пътешестват по-бързо от светлината, те проследили гласовете ни, за да ни открият.

Нашите две раси се проучвали една друга с нетърпелива вещина, с огромна предпазливост и вежливост. Ние, кармпанците и нашите по-древни приятели, сме по-пасивни от вас. Ние живеем при разнородни условия и като цяло мислим в различни посоки. Ние не представляваме опасност за Земята. Погрижихме се земяните да не се почувстват притеснени от нашето присъствие: за да стигнат до нас, те просто трябваше да се напрегнат физически и умствено. Ние притежаваме всички умения да поддържаме мира. Уви, задаваше се немислимият ден, денят, когато съжалихме, че самите ние не сме достатъчно войнствени!

Вие от Земята открихте ненаселени планети, където можехте да процъфтявате под топлината на слънце, съвсем като вашето. Пръснахте се на големи и малки колонии по единия ръкав на нашата бавно въртяща се галактика. В очите на вашите колонисти и заселници космосът вече изглеждаше дружелюбно местенце, богато на светове, напълно узрели за мирната ви окупация.

Изглеждаше, че в края на краищата чуждоземната безмерност въобще не е враждебна. Въображаемите страхове се оттеглиха отвъд хоризонтите на тишината и простора. И вие още веднъж си позволихте лукса на опасния междуособен конфликт и възродихте заплахата от самоубийствено унищожение.

Никакъв реално приложим закон не действаше между планетите. На всяка от вашите разпръснати колонии отделни водачи се стремяха към лична власт, като отвличаха вниманието на населението с истински или въображаеми заплахи от страна на други произлезли от Земята хора.

Всяко по-нататъшно космическо изследване бе оставено за по-късно и то точно по времето, когато новите и необясними гласове за пръв път бяха дочути да се приближават отвън към граничната ви зона. Това бяха странни, разговарящи само чрез математически символи гласове, които скоро щяха да всеят ужас. Земята и земните колонии бяха разделени от подозренията си — всеки срещу всеки — и в страха си бързо се обучаваха и въоръжаваха за война.

И в този момент се оказа, че именно готовността да бъде упражнено насилие, която от време на време едва не ви погубваше, е средството животът да оцелее. На нас, кармпанските наблюдатели, самовглъбените прозорливци и опипвачи на умове, ни се стори, че сте носили смазващото тегло на войната през цялата си история, знаейки, че най-накрая то ще ви потрябва, че ще удари часът, когато нищо по-малко ужасно не би свършило работа.

Щом този час удари и нашият враг нападна без предупреждение, вие бяхте подготвени — разполагахте с рояците на бойните си флотилии. Бяхте се разпръснали и окопали на десетки планети и бяхте тежковъоръжени. Само заради това някои от вас и някои от нас сега са живи.

Цялата ни кармпанска психология, логика, прозорливост и проницателност нямаше да ни помогне. Изкусността в мира и толерантността беше безполезна, защото врагът ни беше без душа. Чия ли мисъл го бе породило?

Без мисъл

Машината представляваше огромна крепост, в която нямаше никакъв живот, и бе настроена от отдавна умрелите си създатели да унищожава всичко живо. Заедно с много други като нея Земята я бе получила в наследство от някаква война, водена от неизвестни междузвездни империи по време, което едва ли би могло да се свърже с който и да било земен календар.

Една такава машина можеше да увисне над някоя колонизирана от хората планета и за два дни да стрие повърхността й на дебел сто мили безжизнен облак от прах и пара. Точно тази машина вече го бе правила.

В своята фанатична, несъзнателна война срещу живота тя не използваше някаква предвидима тактика. Неизвестните древни играчи бяха базирали поведението й върху принципа на случайността с цел машината да бъде задействана на територията на противника, за да причини колкото може повече щети. Хората предполагаха, че тя избира бойния си план чрез случайния разпад на атоми в блокче от някой дълготраен изотоп, заровен нейде дълбоко в нея, така че планът дори теоретично не би могъл да бъде предвиден от противостоящите му умове — били те човешки или електронни.

Хората я наричаха берсеркер[1].

* * *

Дел Мъри, бивш компютърен специалист, я наричаше и с по-звучни епитети; точно сега обаче бе прекалено зает с това да пести дъха си, докато се движеше с колебливи скокове из малката кабина на едноместния изтребител и включваше резервните модули за да замести повредите от последното, почти точно попадение на берсеркерската ракета. В кабината се придвижваше и едно животно, наподобяващо голямо куче с предни крайници като на човекоподобна маймуна. В почти човешките си ръце то стискаше сноп аварийни запечатващи лепенки. В кабината висеше лека мъгла. Щом полюшването на мъглата покажеше утечка от някоя разхерметизирана част от корпуса, кучето-маймуна отиваше там да сложи лепенка.

— „Фоксглав“[2], отговорете! — викна мъжът, надявайки се, че радиото му отново е проработило.

— Здрасти, Мъри, тук е „Фоксглав“ — внезапно прогърмя един глас. — Докъде я докара?

Дел бе прекалено уморен, за да покаже какво облекчение изпитва от факта, че връзката бе възстановена.

— След минута ще ти кажа. Ако не друго, поне престана за малко да ме обстрелва. Шавай, Нютон!

Чуждоземното животно — хем любимец, хем помощник — наречено айян, се отмести настрани от краката му и продължи всеотдайно да търси утечки.

За една минута Дел успя да се препаше с ремъци към тапицираното командно кресло, пред което имаше нещо като оперативен пулт. Последното попадение бе разпръснало фини пронизващи шрапнели из цялата кабина. Учудващо бе, че човекът и айянът бяха останали незасегнати.

Като се увери, че радарът му отново функционира, Дел рече:

— Намирам се на около деветдесет мили от него, „Фоксглав“. Ти си от противоположната страна. — Още от започването на битката Дел се бе стремил да заеме сегашната си позиция.

Двата земни кораба и берсеркерът бяха на половин светлинна година от най-близката звезда. Докато двата кораба се придържаха близо до нея, берсеркерът не можеше да изскочи от нормалното пространство и да нападне беззащитните колонии, изградени върху планетите на тая звезда. На борда на „Фоксглав“ се намираха само двама души. На тяхно разположение имаше повече машинарии, отколкото при Дел, ала и двата кораба бяха като брашнени червейчета в сравнение със своя противник.

Радарът на Дел му показваше древната метална руина, чието напречно сечение не бе много по-малко от щата Ню Джърси. Ударите на хората бяха пробили в нея дупки с размерите на остров Манхатън и бяха разтопили локви от шлака, големи колкото езера, на повърхността й.

Въпреки това силата на берсеркера все още бе огромна. Никой човек досега не бе оцелявал в битка с него. Той можеше да размаже малкия кораб на Дел като комар; направо щеше да прахоса ловкостта си заради него. Самото му безразличие носеше особен привкус на ужас. Хората никога не можеха да изплашат този враг така, както той плашеше тях.

Тактиката на земяните, разработена въз основа на горчивия опит, натрупан от срещите с други берсеркери, изискваше едновременна атака на три кораба. „Фоксглав“ и Мъри бяха двата. Третият би трябвало вече да се е отправил насам, движейки се в подпространството със скорост, превишаваща скоростта на светлината, но все още на осем часа път от тях. Очаквайки пристигането му, „Фоксглав“ и Мъри трябваше да притискат до стената берсеркера, докато той обмисляше неразгадаемите си планове.

Той би могъл да атакува който и да е от корабите във всеки един момент или пък да се оттегли. Можеше с часове да ги чака да направят първия ход — макар че положително би влязъл в бой, ако хората предприемеха атака. Беше научил езика на земните космонавти и можеше да се опита да разговаря с тях. Но в крайна сметка щеше да се постарае да ги унищожи, както и всяко друго живо създание, което срещнеше. Това бе основната заповед, дадена му от древните военачалници.

Преди хиляда години берсеркерът с лекота би помел кораби като тия, дето сега се изпречваха на пътя му, независимо дали носеха термоядрени ракети или не. Сега обаче по някакъв свой електрически начин той съзнаваше собственото си отслабване поради натрупалите се увреждания. А може би вследствие на многовековните битки, с които си бе пробивал път през галактиката, се бе научил да бъде предпазлив.

* * *

Съвършено неочаквано детекторите на Дел показаха, че зад кораба му се образуват силови полета. Като прегръдка на грамадна мечка те препречиха пътя му за отстъпление. Той зачака смъртоносния удар на врага, протегнал трепереща ръка над червения бутон, който би изстрелял в залп атомните му ракети към берсеркера. Ако обаче го нападнеше сам или дори с „Фоксглав“, адската машина щеше да отрази техните ракети, да смаже корабите им и да унищожи безпомощните планети. За атака бяха нужни три кораба. Червеният бутон сега беше само последното отчаяно средство.

Дел тъкмо докладваше на „Фоксглав“ за силовите полета, когато долови в ума си първия намек за нова атака.

— Нютон! — рязко викна той, без да прекъсва връзката с „Фоксглав“. Щяха да го чуят и да разберат какво ще последва.

Айянът моментално изскочи от бойната си койка и застана като хипнотизиран до Дел, съсредоточил цялото си внимание към човека. Понякога Дел се хвалеше: „Покажи на Нютон рисунка на разноцветни светлинки, убеди го, че тя представлява някой конкретен контролен пулт, и той ще натиска бутоните или ще върши каквото си му наредил, докато не докара истинския пулт до същото положение, като на картинката.“

Само че никой айян не притежава човешката способност да мисли абстрактно и точно заради това Дел се канеше да остави Нютон да командва неговия кораб.

Той изключи корабните компютри — при атаката, която чувстваше, че се задава, те щяха да са също тъй безполезни, както и собствения му мозък и каза на Нютон:

— Ситуация „Зомби“.

Животното незабавно реагира както го бяха обучили: хвана здраво ръцете на Дел и една по една ги отмести зад командното кресло, където бяха инсталирани оковите.

Тежкият опит бе разкрил на хората някои неща за умственото оръжие на берсеркера, макар принципът на действие да си оставаше неизвестен. Атаката с него се разгръщаше бавно и ефектът от действието му не можеше да се поддържа за повече от два часа, след което берсеркерът очевидно биваше принуден да го изключи за същия период. Докато действаше, оръжието лишаваше всеки човешки или електронен мозък от способността да планира или да предвижда, като при това го оставяше в неведение за собствената му неспособност.

На Дел му се струваше, че всичко туй вече се бе случвало и преди; може би не само веднъж. Нютон, този палав компаньон, беше прекалил с лудориите си; бе зарязал любимите си играчки — малките кутии с оцветени мъниста — и натискаше клавишите по осветения пулт. И понеже не искаше да сподели забавлението си с Дел, някакси бе успял да привърже човека към креслото му. Такова поведение наистина не можеше да се търпи, особено когато се предполагаше, че се води битка. Дел се помъчи да освободи ръцете си и викна Нютон.

Нютон добросъвестно изскимтя и остана при пулта.

— Нют, псе такова, пусни ме! Знам какво трябва да кажа: „Двай’стици четири и още седем…“ Хей, Нют, къде са ти играчките? Дай да ти видя хубавите мъниста — на кораба имаше стотици малки кутийки с разноцветни мъниста: остатъци от някакви разменни стоки, които Нютон обичаше да сортира и размества. Дел огледа кабината и се засмя под мустак на собствената си изобретателност. Щеше да отвлече вниманието на Нютон с мънистата и сетне… смътната идея се разтвори сред хаоса от щурави гротески, изпълнили съзнанието му.

От време на време Нютон изскимтяваше, но оставаше до пулта, като натискаше бутоните в дългата поредица, която бе запаметил, правейки финтове и отклоняващи маневри, които биха могли да заблудят берсеркера, че корабът все още е управляван надеждно от своя пилот. Нито веднъж Нютон не постави ръка близо до големия червен бутон. Само ако той самият пострадаше и изпиташе убийствена болка или в креслото на Дел видеше мъртвец, щеше да посегне към него.

— А, разбирам, Мъри — дърдореше от време на време радиото, като че ли потвърждаваше получаването на някое съобщение. Понякога „Фоксглав“ добавяше няколко думи или числа, които биха могли да означават нещо. Дел се чудеше какво толкова брътвят.

Накрая проумя — „Фоксглав“ се стараеше да поддържа илюзията, че корабът му все още е управляван от компетентен мозък. Страховата реакция дойде, когато взе да схваща, че отново бе преживял менталната атака. Унесен в изчисленията си, берсеркерът — полугений, полуидиот — се бе въздържал да предприеме атаката, чийто успех би бил сигурен. Може би бе измамен, а може би следваше стратегия, която почти на всяка цена се стремеше да избягва предвидимите действия.

— Нютон — животното се извърна, доловило промяната в тона на гласа му. Сега Дел бе в състояние да изрече формулния израз, чрез който да покаже на Нютон, че е безопасно да освободи господаря си: една поредица, твърде дълга, за да може да бъде изрецитирана от човек, докато е подложен на действието на умственото оръжие.

— „… не ще изчезне от лицето на Земята!“ — приключи той. С радостен лай Нютон освободи ръцете на Дел, който незабавно се обърна към радиото.

* * *

— „Фоксглав“, действието на врага очевидно е прекратено — съобщи гласът на Дел през високоговорителя в кабината на по-големия кораб.

Командирът си позволи една въздишка.

— Той отново е в състояние да управлява!

Вторият офицер — трети нямаше — рече:

— Това означава, че през следващите два часа имаме някакъв шанс в битката. Хайде да нападнем сега!

Командирът поклати глава — бавно, но без колебание.

— С два кораба шансовете ни са равни на нула. Остават по-малко от четири часа до пристигането на Гизмо. Ако искаме да победим, трябва да протакаме дотогава.

— Но следващия път, когато разбърка ума на Дел, той ще ни връхлети! Не мисля, че и за минута сме го заблудили… Тук сме извън обсега на умствения му лъч, но Дел не може да се измъкне от зоната на влиянието му. А и не можем да очакваме онзи айян да се бие вместо него. Наистина няма да имаме никакъв шанс, ако Дел бъде елиминиран.

Очите на Командира шареха безспирно по пулта.

— Ще чакаме. Не сме сигурни, че, когато отново насочи лъча си към него, непременно ще атакува…

Внезапно берсеркерът заговори и гласът му ясно се чу в кабините на двата кораба:

— Малък кораб, имам предложение към теб — звучеше като мутиращия глас на юноша, понеже нанизваше една подир друга думи и срички, записани от гласовете на затворници — хора от двата пола и на различна възраст. Парченца от човешки чувства, сглобени и фиксирани като пеперуди на карфички, помисли си Командирът. Нямаше никакво основание да се вярва, че е оставил затворниците живи, след като е научил криво-ляво езика от тях.

— Е? — в сравнение с неговия, гласът на Дел беше стегнат и уверен.

— Измислих една игра — рече берсеркерът. — Ако играеш достатъчно добре, няма да те убия незабавно.

— Сега вече чухме всичко — промърмори Вторият офицер.

След три секунди размисъл Командирът удари с юмрук подлакътника на креслото си.

— Иска да изпробва способността му да се учи и да изследва непрекъснато мозъка му, докато увеличава мощността на умствения лъч и опитва различни модулации. Само да се увери, че умственият лъч действа, и мигновено ще атакува. Мога да се басирам на живота си. Това ще е играта, дето ще я играе този път.

— Ще обмисля предложението ти — хладнокръвно заяви гласът на Дел.

— Че онзи не бърза да започне — рече Командирът. — Няма да е в състояние да включи умствения лъч още близо два часа.

— Да, но на нас ни трябват още толкова.

— Опиши правилата на тази игра — обади се гласът на Дел.

— Това е опростен вариант на човешката игра, наречена шашки.

Командирът и помощникът му се спогледаха. Ни единият, ни другият можеше да си представи, че Нютон е способен да играе на шашки. Нито пък се съмняваха, че провалът на Нютон до няколко часа щеше да донесе смъртта им и да доведе до унищожението на близките планети.

След едноминутно мълчание гласът на Дел запита:

— Какво ще използваме за дъска?

— Ще предаваме ходовете си един на друг по радиото — спокойно отвърна берсеркът и заописва шашкиподобната игра, която се играеше на по-малка дъска и с по-малко от нормалния брой пулове. В нея нямаше нищо особено трудно, но, разбира се, играта явно щеше да изисква функциониращ мозък — човешки или електронен, който да планира и предвижда.

— Ако се съглася да участвам — бавно каза Дел, — как ще решим кой ще прави ход първи?

— Опитва се да печели време — рече Командирът, гризейки нокътя на палеца си. — Няма да можем да му дадем никакъв съвет, защото това нещо ще ни чуе. Ох, Дел, остани с всичкия си!

— За да опростим нещата — отсече берсеркерът, — аз винаги ще играя пръв.

* * *

Когато привърши монтажа на игралната дъска, Дел можеше да разчита на още един час, през който умственото оръжие нямаше да бъде приложено. Пуловете бяха с щекери; при всяко преместване към берсеркера щяха да се изпращат съответни сигнали по радиото, а светещите квадратчета на дъската щяха да му показват къде са поставени неговите пулове. Ако берсеркът го заговореше по време на менталната атака, гласът на Дел щеше да му отговори, записан на лента, която бе натъпкана със смътно агресивни фрази като: „Хайде, играй“ или „Сега не искаш ли да се предадеш?“

Не беше известил противника си докъде е стигнал с приготовленията, защото все още се занимаваше с нещо, което онзи не биваше да разбере — системата, която би трябвало да даде на Нютон възможност да изиграе опростения вариант на шашките.

Както си работеше, Дел беззвучно се изхили и хвърли поглед към койката, на която се бе излегнал Нютон. Той бе стиснал играчките си в ръце, сякаш намираше в тях някакво спокойствие. Този план щеше да принуди айяна да се напрегне почти до границите на възможностите си, но Дел не виждаше причини замисълът да не успее.

Той бе анализирал напълно комбинациите на миниатюрните шашки и бе скицирал на картончета всяка позиция, с която Нютон би могъл да се сблъска — като играе само четните ходове, благодаря ти, побъркани на тема случайност берсерко, за това указание! Дел опрости още повече нещата, като отстрани някои игрови ситуации, които можеха да възникнат поради евентуални лоши начални ходове на Нютон. На всяко картонче Дел посочваше със стрелка най-добрия възможен ход.

Вече можеше бързо да научи Нютон да играе като гледа съответното картонче и прави хода, посочен със стрелката…

— Ох — въздъхна Дел. Ръцете му прекратиха работата и той втренчи поглед в пространството. Нютон изскимтя тревожно, дочувайки гласа му.

Веднъж Дел бе седял пред шахматната дъска като един от шестдесетте играчи, изправени срещу световния шампион Бланкеншип, по време на демонстрация на едновременна игра. Известно време Дел отстояваше позициите си в мителшпила. Сетне, когато великият шахматист поспря пред дъската му, Дел бутна една пионка напред, мислейки, че е получил неуязвима позиция и би могъл да започне контраатака. Бланкеншип премести топа си на едно невинно изглеждащо квадратче и мина към съседната дъска — и тогава Дел видя мата, който го грозеше след четири хода — един ход, след който матът бе станал неминуем.

* * *

Командирът внезапно изруга високо и ясно. За него това бе изключително непривично и Вторият офицер го погледна изненадан.

— Какво има?

— Май я загазихме. Надявах се, че Мъри ще измисли някаква система, така че Нютон да може да играе или поне да изглежда, че играе. Само че номерът няма да мине. Каквато и система да наизусти Нютон, тя ще го подтиква в еднаквите позиции винаги да прибягва до едни и същи ходове. Системата може и да е идеална, но, по дяволите, човек не играе по тоя начин. Той греши и променя стратегията си. Даже и при такава проста игра пак ще го прави. И най-вече, човек се учи, докато играе. Става все по-добър. Точно туй ще издаде Нютон и точно туй иска нашият бандит. Вероятно е подочул за айяните. Веднага щом се увери, че насреща си има едно тъпо животно, а не човек или компютър…

— Хващам сигналите за техните ходове — каза след малко Вторият офицер. — Започнали са да играят. Трябвайте да стъкмим и ние една дъска, за да можем да следим играта.

— За предпочитане е просто да сме готови да действаме, когато му дойде времето. — Командирът погледна безнадеждно към бутона за стрелба, а сетне към часовника, който показваше, че трябва да минат още два часа, преди да може с основание да се разчита на пристигащия Гизмо.

Скоро Вторият офицер рече:

— Изглежда първата игра е привършила. Ако правилно разчитам известието за резултата, Дел я е загубил — после помълча. — Сър, това е сигналът, който уловихме последния път, когато бе включен умствения лъч. Дел очевидно пак попаднал под въздействието му.

Командирът нямаше какво да каже. Двамата мъже мълчаливо очакваха атаката на врага, с единствената надежда, че в секундите преди той да ги победи и убие, ще успеят да му нанесат някаква вреда.

— Той играе отново — рече Вторият офицер озадачено. — Току-що го чух да казва „Хайде, давай!“

— Може би е запис. Трябва да е измислил някакъв план за игра, който Нютон да следва, само че не ще успее дълго време да мами берсеркера. Не е възможно.

Времето запълзя неизмеримо бавно.

— Загуби първите четири игри — обяви Вторият. — Само че не използва едни и същи ходове всеки път. Ще ми се да си бяхме направили една дъска…

— Престани с тая дъска! Щяхме да гледаме нея, а не пулта. Стой нащрек, господинчо.

Май бе изминало вече доста време, когато Вторият възкликна:

— Да пукна!

— Какво?

— Наш’те завършиха наравно тая игра.

— Значи лъчът не може да е задействан. Сигурен ли си, че…?

— Включен е! Вижте тук — същите показания, каквито имаше и миналия път. Облъчва го близо час и непрекъснато засилва мощността.

Командирът се облещи от учудване. Той познаваше способностите на своя Втори офицер и му вярваше. А и показанията на пулта бяха убедителни.

— В такъв случай — каза той — там някой или нещо, което няма аналитичен ум, се учи да играе. Ха, ха — добави той, сякаш се опитваше да си припомни как да се смее.

* * *

Берсеркерът спечели нова игра. Второ реми. Нова победа за врага. Сетне три ремита поред.

Веднъж Вторият офицер чу гласа на Дел да пита невъзмутимо: „Сега не искаш ли да се предадеш?“ На другия ход той загуби играта. Следващата партия обаче пак завърши наравно. На Дел очевидно му трябваше повече време да направи ход, отколкото на неговия противник, но не толкова, че да събуди подозрение у врага си.

— Старае се да модулира по различен начин умствения лъч — каза Вторият. — И е издул мощността.

— Аха — рече Командирът. Той на няколко пъти насмалко да се опита да се свърже с Дел, за да го ободри с някоя и друга дума, а също за да облекчи собственото си трескаво бездействие и да се помъчи да открие какво всъщност става, само че не посмя да рискува. Всяка намеса би могла да прекъсне чудото.

Не можеше да повярва, че необяснимият успех няма да секне, дори когато играта на шашки постепенно се превърна в безкрайна поредица от ремита между двама равностойни играчи. Командирът бе казал сбогом на живота и надеждата още преди часове, и сега все още очакваше фаталния миг.

И продължаваше да чака.

* * *

— „… ще изчезне от лицето на Земята!“ — произнесе Дел Мъри и Нютон нетърпеливо се стрелна да освободи дясната му ръка от прангата.

Недовършената игра бе зарязана на малката дъска пред него само преди секунди. Умственият лъч бе изключен в същия момент, в който Гизмо влетя в нормалното пространство, точно на нужното място и само с пет минути закъснение; а берсеркерът бе принуден да пренасочи цялата енергия, за да посрещне незабавната обща атака на Гизмо и „Фоксглав“.

Дел видя, че компютрите му се възстановяват от действието на лъча, фиксира прицела на екрана към насечената и изпъкнала средна част на берсеркера и светкавично протегна дясната си ръка напред, разпръсквайки пуловете от дъската.

— Мат! — ревна пресипнало той и стовари юмрук върху големия червен бутон.

* * *

— Радвам се, че не поиска да играем на шах — заяви по-късно Дел в разговор с Командира в кабината на „Фоксглав“. — Никога нямаше да мога да направя тая шмекерия.

Бронираното покритие бе вдигнато от илюминаторите и хората можеха да се полюбуват на разширяващия се облак все още леко светещ газ, който някога бе представлявал берсеркер: огнено очистение на метала от последиците от древното зло.

Командирът обаче гледаше към Дел.

— Разбирам, че си накарал Нют да играе, като следва диаграмите. Само че как е съумял да се научи на играта?

Дел се ухили.

— Той не би могъл, но неговите играчки можеха. Почакай малко, не се шегувам — той викна айяна при себе си и взе една кутийка от ръката на животното. Вдигна я и кутийката слабо изтрака. На капака й бе залепена схема на една от възможните позиции в опростената игра на шашки. Разноцветни стрелки сочеха всички вероятни ходове на пуловете на Дел.

— Потрябваха ми около двеста такива кутийки — рече Дел. — Тази беше от групата, която Нют опитваше за четвъртия ход. Щом откриеше кутийка със схема, дето съвпада с позицията на дъската, той я взимаше и, без да гледа, изваждаше отвътре едно от тия мъниста — между другото, при цялото бързане най-трудно бе да го навикна именно на това — и Дел се зае с демонстрацията.

— Ето, синьо е. Което означава да направи хода, посочен на капака със синята стрелка. Оранжевата води към по-лоша позиция, нали виждате? — и Дел изтръска всички мъниста от кутийката в дланта си. — Не са останали оранжеви, а когато започнахме да играем, имаше по шест от всеки цвят. Само че всеки път, когато Нютон извадеше някое мънисто, трябваше да го държи извън кутийката, докато не привърши играта. Ако таблото с резултатите покажеше, че сме загубили играта, той изхвърляше мънистата, които бе използвал до момента. Постепенно всички лоши ходове бяха елиминирани. За два часа Нют и кутийките му се научиха да играят идеално.

— Да-а… — каза Командирът. Позамисли се за миг, сетне се пресегна надолу и почеса Нютон зад ушите. — Никога нямаше да ми дойде наум.

— Аз пък би трябвало да се сетя по-рано. Самата идея е от няколко века. А и се предполага, че се занимавам с компютри.

— Туй може да излезе голяма работа — рече командирът. — Имам предвид, че основната ти идея може да влезе в подготовката на всеки отряд със специално назначение, на който му се налага да се изправи пред умствения лъч на берсеркерите.

— Аха — Дел изведнъж се умисли. — А и…

— Какво?

— Сетих се за един тип, когото срещнах веднъж. Бланкеншип се казваше. Чудя се дали не бих могъл да му погодя нещичко…

Да, аз, третият историк, съм се докосвал до живи умове, земни умове, които бяха тъй убийствено хладнокръвни, че за известно време разглеждаха войната като игра. Но след първите десетилетия на войната с берсеркерите те установиха, че загубата на тази игра можеше да коства собственото им съществование.

В тази мащабна война бяха налице почти всички ужаси на кръвопролитията от вашето минало — до един умножени във времето и пространството. Това бе игра в далеч по-малка степен, отколкото която и да е друга предишна война.

И докато бавно се точеха зловещите години на войната с берсеркерите, дори земяните откриха в нея ужаси, за които дотогава не бяха подозирали.

Вижте…

Доброжив

— Това е само машина, Хемфил — каза тихо умиращият.

Хемфил, който се носеше в безтегловност в почти пълната тъмнина, го чу, но изпита единствено леко презрение и жал. Щом на клетника му се струва по-лесно да свърши по този начин, нека си иде смирено, като прости на вселената всичко!

Хемфил отново се загледа през илюминатора в тъмния назъбен предмет, който закриваше толкова голяма част от звездите.

Вероятно от целия пътнически кораб единствено този отсек бе останал годен за живот. В него имаше трима души и въздух, който с непрекъснат хленч излиташе през пролуките, заплашвайки скоро да опразни аварийните резервоари. Корабът беше истинска развалина — разкъсана и очукана, но врагът не бързаше да изчезне от погледа на Хемфил. Вероятно тъкмо силата на берсеркера възпираше въртенето на разбития корпус.

Младата жена — другият пътник — прелетя през отсека и докосна ръката на Хемфил. Той се сети, че името й е Мария някоя си.

— Слушай — започна тя. — Мислиш ли, че можем…

В гласа й се прокрадваше не отчаяние, а по-скоро трезва пресметливост, така че Хемфил се заслуша в думите й. Само че я прекъснаха.

Стените на кабината завибрираха като мембрана на високоговорител от мощността на вражеското силово поле, което продължаваше да задържа накълцания корпус. Долетя треперливият глас на берсеркера:

— Вие, които все още ме чувате, живейте. Смятам да ви пощадя. Изпращам тази лодка, за да ви спася от смърт.

На Хемфил му се догади от безсилна ярост. Никога по-рано не бе чувал наяве гласа на някой берсеркер и въпреки това му се видя познат като от стар кошмар. Почувства как женската длан се дръпна от ръката му и после забеляза, че в яростта си е вдигнал ръцете си нагоре — отначало с пръсти, извити като нокти на граблива птица, а после стиснати в юмруци, които едва не разби в илюминатора. Проклетото нещо искаше да го поеме в себе си! Измежду всички други хора в космоса точно него искаше да превърне в свой затворник!

Планът мигновено се надигна в ума му и неусетно премина в действие; той се извърна от илюминатора. В този отсек имаше бойни глави за малки защитни ракети. Спомни си, че ги бе зърнал тъдява.

Другият оцелял мъж, един корабен офицер, който бавно умираше, защото кръвта му изтичаше през разпарцалената униформа, видя какво прави Хемфил сред отломките и се плъзна към него, за да му попречи.

— Няма да успееш… ще унищожиш само лодката, която изпраща… ако те остави и това да свършиш… може би има и други оцелели… тук някъде, още живи…

Двамата плаваха във въздуха и лицето на мъжа застана пред Хемфил, обърнато наопаки. Когато им се отдаде възможност да заемат нормално положение един спрямо друг, раненият млъкна, отказа се да спори и се врътна встрани, носейки се по инерция, сякаш вече бе мъртъв.

Хемфил не се надяваше да се справи с цяла бойна глава, но бе в състояние да извади химическия детонатор, който бе толкова голям, че можеше да бъде носен под мишница. Когато започна неравната битка, всички пътници облякоха аварийни скафандри; сега той си намери допълнителна бутилка с въздух и затъкна лазерния пистолет на един убит офицер в колана на скафандъра си.

Момичето пак се приближи. Той го изгледа недоверчиво.

— Направи го! — каза то с тиха убеденост, докато тримата бавно се олюляваха в полумрака, а изтичащият въздух пищеше. — Направи го! Загубата на лодката ще го отслаби поне малко за следващия бой. И без това ние тук нямаменикакъв шанс.

— Да — кимна утвърдително той. Това момиче го разбираше. Най-важното бе да нанесе вреда на берсеркера: да го нарани, смаже, изгори, унищожи, най-подир да го убие. Нищо друго нямаше вече значение.

Той посочи ранения им другар и прошепна:

— Не го оставяй да ме издаде.

Момичето кимна мълком. Щом можеше да им говори през тия стени, берсеркът сигурно би могъл и да ги подслушва.

— Спасителната лодка идва — осведоми ги раненият с равен и някак отчужден глас.

* * *

— Доброжив! — повика го гласът на машината, пукайки както винаги между сричките. — Тук! — Той се събуди и рипна. Оказа се, че бе заспал под спукана тръба и отгоре му капеше. — Доброжив!

В този отсек нямаше радио и скенери, звукът се раздаваше отвън.

— Ето ме! — Затърча към повикването; нозете му изтрополиха по метала. Беше задрямал от умора. Макар битката да не бе голяма, му се стовариха допълнителни задължения — да контролира и направлява ремонтните симбиотични машини, които се носеха по безкрайните обслужващи проходи и коридори, за да отстраняват повредите. Знаеше, че действителната полза от него бе незначителна.

Сега по главата и врата му имаше възпалени места от шлема, който се бе наложило да сложи; а тялото му бе ожулено от непривичното одеяние, което трябваше да навлече, когато битката започна. Този път, за късмет, нямаше никакви сериозни повреди.

Приближи се до плоското стъклено око на скенера, влачейки крака, спря и зачака.

— Доброжив, отклонената от правия път машина бе унищожена, а няколкото оцелели зложиви са безпомощни.

— Да! — от щастие той заподскача на място като механична ножовка.

— Напомням ти, че животът е зло — рече гласът на машината.

— Животът е зло, но аз съм Доброжив! — бързо издума той, като престана да подскача. Не мислеше, че го заплашва наказание, но искаше да е сигурен.

— Да. Както и твоите родители преди теб, ти си полезен. Сега възнамерявам да пусна в себе си и други човеци, за да ги изуча внимателно. Следващата ти задача ще бъде свързана с тях, докато траят моите нови опити. Напомням ти, че те са зложиви. Трябва да бъдем особено предпазливи.

— Зложиви — той знаеше, че това са създания, оформени като него самия и съществуващи в света извън машината. Те причиняваха потръпванията, сътресенията и вредите, от които се състоеше една битка. — Зложиви тук…

Мисълта беше смразяваща. Вдигна дланите си и ги огледа, сетне насочи вниманието си насам и натам по коридора, в които стоеше, опитвайки се да си представи как зложивите ще се изправят в истинския си лик пред него.

— Сега иди в медицинското отделение — нареди машината. — Преди да се приближиш до зложивите, трябва да бъдеш имунизиран против заразни болести.

* * *

Хемфил минаваше от един разбит отсек в друг. Накрая попадна на една почти напълно запечатана пукнатина във външната обшивка. Докато извиваше пречещата му материя, дочу как отправилата се за затворниците спасителна лодка пристигна с дрънчене. Задърпа по-силно, препятствието отстъпи и той бе издухан в космоса.

Около човешката корабна руина имаше стотици отломъци, привличани към нея от слабото й магнитно поле, а може би и от силовите полета на берсеркера. Хемфил откри, че скафандърът му работеше достатъчно добре. С миниатюрния си ракетен двигател се придвижи покрай разбития корпус на пътническия кораб до мястото, където бе акостирала лодката на берсеркера.

На фона на обсипаното със звезди небе на открития космос изплава тъмното петно на берсеркера — целият в бойници като укрепен древен град, но много по-голям от който и да е такъв град.

Видя, че по някакъв свой начин лодката на берсеркера бе намерила точно нужния й отсек и се бе прикрепила към разрушения корпус. Сигурно прибираше Мария и ранения мъж. С пръст на плунжера, който можеше да взриви бомбата му, Хемфил се приближи към нея.

Дразнеше се, че на прага на смъртта никога нямаше да узнае със сигурност дали бе унищожил лодката. А и щеше да нанесе толкова жалък удар, да постигне толкова незначителен реванш.

Плавайки все по-близо и държейки плунжера в готовност, той зърна облачето влага от освободения въздух, когато спасителната лодка се откачи от корпуса. Невидимите силови полета на берсеркера придойдоха и задърпаха Хемфил, лодката и дребните отломъци, които се носеха на няколко ярда от нея.

Той успя да се залови за лодката, преди тя да му избяга. Помисли си, че в бутилката на скафандъра има въздух за един час — повече, отколкото щеше да му е необходимо.

* * *

Докато берсеркерът го придърпваше към себе си, умът на Хемфил витаеше на ръба на смъртта, а пръстите му стискаха плунжера на бомбата. В неговото съзнание черният като нощ враг олицетворяваше смъртта. Черната му, нащърбена повърхност се носеше към него на нереалната светлина на звездите, като постепенно се превръщаше в планета, към която лодката падаше.

Хемфил все още висеше вкопчен в спасителния съд, когато той бе придърпан в един отвор, където биха се побрали множество подобни корабчета. Големината и мощта на берсеркера го обгърна отвсякъде и това се оказа достатъчно за да потисне и омразата, и смелостта му.

Малката му бомба беше безсмислена шега. Когато лодката докосна тъмния вътрешен пристан, Хемфил скочи от нея и задраска да намери скривалище.

Веднага щом се сви в сянката на една затъмнена метална издатина, ръката му сама поиска да взриви бомбата — просто за да му осигури смърт и облекчение. Той обаче я насили да стои спокойно. Насили и себе си — да гледа, докато двамата затворници бяха засмукани от лодката през някакъв пулсиращ прозрачен цилиндър, който се губеше от погледа зад една преградна стена. Без да е наясно какво точно иска да постигне, Хемфил се оттласна към цилиндъра. Плъзна се през огромната тъмна каверна почти в безтегловност; берсеркерът все пак имаше достатъчно голяма маса, за да притежава своя слаба естествена гравитация.

След десет минути стигна до нещо, което очевидно бе въздушна камера. Навярно е била изрязана заедно със заобикалящия я участък от корпуса на някой земен военен кораб и монтирана на херметичната преграда.

Вътрешността на въздушната камера беше не по-лошо място за поставяне на бомба от всяко друго място, което би могъл да открие. Отвори люка и влезе — очевидно без да задейства каквато и да е аларма. Ако се самоунищожеше тук, щеше да лиши берсеркера от… от какво? Защо изобщо на берсеркера му трябваше тая въздушна камера?

Не за затворници, помисли си Хемфил, след като ги засмуква през цилиндъра. Едва ли този вход е предназначен за врагове. Той проучи въздуха в камерата и отвори шлема си. За дишащи въздух съюзници с размерите на човеци? В това предположение се съдържаше явно противоречие. Всичко, що живее и диша би трябвало да е враг на берсеркера, като се изключат неизвестните същества, които са го построили. Или поне хората досега смятаха така.

Шом Хемфил я бутна, вътрешната врата на камерата се отвори и се усети изкуствената гравитация. Той закрачи по тесния, лошо осветен коридор с пръсти върху плунжера на бомбата.

* * *

— Влез, Доброжив — рече машината. — Огледай ги отблизо и двамата.

От гърлото на Доброжив се изтръгна несигурен звук, сякаш сервомотор бе стартирал и спрял. Обзе го усещане, наподобяващо глада или страха от наказание — просто защото сега щеше да види форми на живот пряко, а не като стари образи от сцената. Това, че знаеше причината за неприятното усещане, не му помагаше. Стоеше отвън, до вратата на стаята, в която държаха зложивите, и се колебаеше. Пак бе облякъл скафандъра, както му бе заръчала машината. Той щеше да го предпази, ако зложивите се опитаха да го повредят.

— Влез — повтори машината.

— Може би е по-добре да не влизам — отвърна измъчено Доброжив, произнасяйки думите високо и ясно. Когато говореше тъй, наказанието винаги бе по-малко вероятно.

— Наказвам, наказвам — изквака заплашително гласът на машината.

Когато изречеше думата два пъти, наказанието беше съвсем наблизо. Сякаш усетил вече в костите си болката, която не оставяше рани, Доброжив бързо отвори вратата и пристъпи напред.

Той лежеше на пода окървавен и повреден, в странно разпарцаливено облекло, и в същото време продължаваше да стои на прага. На пода лежеше собственото му тяло, същото човешко тяло, което познаваше, но сега го виждаше отстрани и изцяло от съвсем друг ъгъл. А той самият в момента бе раздвоен повече от този образ, далеч повече. Тук, там, той самият, не той самият…

Доброжив се облегна върху вратата. Вдигна ръка и се опита да я ухапе, забравил за скафандъра. Заудря яростно облечените си ръце една в друга, докато болката от натъртването се засили достатъчно, за да прикове същността му към него самия — на мястото, където бе застанал.

Ужасът бавно отмина. Постепенно успя да си обясни ситуацията и да се овладее. Това съм аз — тук, тук на прага. Онова, там, на пода — е друг живот. Друго тяло, разяден като мен от чумата на жизнеността. Само че е далеч по-лошо от мен. Онзи там на пода е зложив.

* * *

Дълго време Мария Хуарес се моли със затворени очи. Студените безучастни щипци я бяха обръщали насам-натам. Тежестта й се бе върнала и след като шлемът и скафандърът й бяха внимателно свалени, установи че и извън тях вече имаше въздух за дишане. Тя отвори очи и се замята когато щипците се опитаха да махнат и комбинезона й; видя, че се намира в стая с нисък таван и е заобиколена от големи колкото човек машини с най-различна форма. Щом започна да се бори, те спряха да я събличат, приковаха единия й глезен към стената и се плъзнаха настрани. Умиращият офицер бе захвърлен в другия край на стаята, като че ли изобщо не си струваше труда да се занимават с него.

Мъжът със студените мъртви очи, Хемфил, бе поискал да взриви лодката и не бе успял. Сега вероятно животът й нямаше да свърши бързо и лесно…

Когато чу, че вратата се открехва, тя пак отвори очи и без да проумява нищо, се втренчи в брадатия млад мъж, облечен в древен скафандър, който влезе с безсмислени кълчения и застана на прага, а най-подир тръгна напред и се зазяпа в умиращия на пода човек. Пръстите на новодошлия се движеха бързо и точно, когато вдигна ръце към закопчалките на своя шлем, обаче щом шлемът бе махнат, под него се показа разчорлена коса и брада, които обрамчваха отпуснатото лице на идиот.

Той остави шлема си, сетне зачеса и затърка рошавата си глава, без да сваля очи от човека на пода. Все още не бе обърнал внимание на Мария, а тя не можеше да гледа нищо друго освен него. Никога не бе виждала жив човек с тъй неизразително лице. Ето какво се случваше със затворниците на берсеркера!

И все пак… и все пак. Мария и преди бе виждала хора с промити мозъци — бивши престъпници — на родната си планета. Тя почувства, че този човек е нещо повече от тях… или нещо по-малко.

Брадатият коленичи до другаря й с явно колебание и протегна ръка да го докосне. Умиращият мъж помръдна леко и вдигна неразбиращо очи. Подът под него лепнеше от кръв.

Непознатият взе отпуснатата му ръка и я задвижи напред-назад, сякаш се интересуваше от сгъването и направата на човешкия лакът. Другарят й простена и немощно се заотбранява. Непознатият изведнъж светкавично протегна скритите си в металните ръкавици длани и стисна умиращия човек за гърлото.

Мария не можеше нито да помръдне, нито да извърне очи, макар че цялата стая сякаш започна да се върти бавно, а сетне все по-бързо и по-бързо около фокусираните от погледа й бронирани ръце.

Брадатият отпусна хвата си и вдървено се изправи, все още втренчил поглед в тялото в краката си.

— Изключен — отчетливо изрече той.

Може би тя бе помръднала. Каквато и да бе причината, брадатият мъж вдигна лунатичното си лице към нея. Очите му не срещнаха нейните, нито пък ги избягнаха. Те се движеха бързо и бяха будни, ала мускулите на лицето му просто висяха под кожата. Той се насочи към нея. Ха, че той е млад, помисли си тя, още е почти момче. Притисна се към стената и зачака изправена. Жените от нейната планета не бяха възпитани да припадат за щяло и нещяло. Някакси колкото по̀ я наближаваше, толкова по-малко се боеше от него. Но само да се усмихнеше веднъж и тя щеше да запищи.

Той застана пред нея и вдигна ръка, за да докосне лицето, косата и тялото й. Тя стоеше неподвижно; не чувстваше у него никаква похот, нито злонамереност или доброта. Той сякаш излъчваше празнота.

— Не са образи — издума младежът на себе си. А сетне изрече още една дума, която прозвуча като „зложиви“.

Мария аха-аха да се осмели да го заговори. Удушеният човек лежеше на палубата, на няколко ярда от тях.

Младежът се обърна и си тръгна, влачейки крака. Никога не бе виждала човек да върви като него. Той взе шлема си и излезе през вратата, без да се обърне.

От една тръба в ъгъла на малкото помещение изтичаше вода и с гъргорене се втичаше в улея на пода. Гравитацията изглежда бе нагласена горе-долу около земната. Мария седна и се облегна на стената, като се молеше и се вслушваше в ударите на сърцето си. То едва не спря, когато вратата се открехна отново. Влезлият робот-манипулатор й донесе голяма топка от нещо розово и зелено, което изглежда беше храна. На излизане роботът заобиколи мъртвия.

Бе изяла малко от топката, когато вратата пак се отвори — отначало едва-едва, а сетне достатъчно, за да пропусне влизащия мъж. Беше Хемфил, онзи от кораба, със студените очи. Той леко се накланяше на една страна, сякаш тежестта на малката бомба, която носеше под мишница, го дърпаше надолу. Като се огледа бързо наоколо, той затвори вратата зад себе си и прекоси стаята, отправяйки се към нея. Почти не погледна надолу, когато прекрачи тялото на офицера.

— Колко са? — прошепна Хемфил, като се приведе над нея. Тя остана седнала на пода, твърде изненадана, за да помръдне или проговори.

— Кои? — успя да отрони най-накрая.

Той нетърпеливо кимна с глава към изхода.

— Те. Ония, дето живеят вътре в него и му служат. Докато бях в коридора, забелязах един от тях да излиза от това помещение. Тая машина им е отделила доста жизнено пространство.

— Видях само един мъж.

При тези думи очите му блеснаха. Хемфил показа на Мария как да взриви бомбата, ако се наложи, и й я даде да я държи, а той се зае да прогори веригата й с лазерния си пистолет. Двамата се осведомиха взаимно какво им се бе случило. Тя не мислеше, че някога ще бъде в състояние да задейства бомбата и да се самоубие, но не го каза на Хемфил.

Точно когато излизаха от затворническата килия. Хемфил преживя труден момент, защото три машини се търкулнаха към тях иззад ъгъла. Те обаче пренебрегнаха хората — плъзнаха се и продължиха нататък, докато не изчезнаха от погледа им.

Той се обърна към Мария с ликуващ шепот:

— Тук, под собствената си кожа, проклетото нещо е три четвърти сляпо!

Тя само чакаше, гледайки го уплашено.

С появата на надеждата в ума му бе започнал да се оформя неясен план. Той я поведе по коридора, като заяви:

— Сега ще се погрижим за тоя мъж. Или мъже.

Дали не беше прекалено хубаво, за да бъде вярно, че има само един?

Коридорите бяха зле осветени и пълни с неравни снадки и стъпала. Небрежно изградена отстъпка на живота, помисли той. Беше поел в посоката, накъдето бе видял да отива онзи мъж.

След няколко минути предпазливо напредване Хемфил чу пред себе си придружените със сурнене стъпки на слугата, които приближаваха. Подаде отново бомбата на Мария и я скри зад гърба си. Изчакваха притаени в една тъмна ниша.

Стъпките ги приближаваха безгрижно бързо и скоро пред тях заподскача смътен силует. Рошавата глава се появи толкова бързо, че крошето на обкования в метал юмрук на Хемфил за малко не закъсня. Ударът само закачи тила: мъжът извряска, загуби равновесие и падна. Носеше остарял модел скафандър, но беше без шлем.

Хемфил тикна дулото на лазерния си пистолет в лицето му.

— Само да гъкнеш и ще те убия! Къде са другите?

Лицето, което се взря в Хемфиловото, бе плашещо — по-лошо от плашещо. То изглеждаше по-скоро мъртво, отколкото живо, макар очите да скачаха трескаво от Хемфил към Мария и обратно. На пистолета не обръщаха внимание.

— Това е той — прошепна Мария.

— Къде са приятелите ти? — изръмжа Хемфил.

Човекът попипа удареното на тила си.

— Повреда — рече безизразно, сякаш на себе си. После се пресегна към пистолета — така спокойно и уверено, че едва не си го присвои.

Хемфил отскочи назад и с усилия се удържа да не стреля.

— Сядай долу или ще те убия! Сега ми кажи кой си и още колцина като теб има тук.

Мъжът седеше спокойно, а на пепелявото му лице нямаше и следа от емоции. Той каза:

— Твоята реч е постоянна, без паузи между думите, като речта на машината. Ти държиш инструмент за убиване. Дай ми го и аз ще ви унищожа — теб и ей-тази.

Изглежда тоя човек беше просто една развалина с промит мозък, а не някакъв неизразимо гаден предател. За какво ли би могъл да го използва берсеркерът? Хемфил отстъпи още една крачка назад и бавно свали дулото на пистолета.

С пленника заговори Мария:

— Откъде си? От коя планета?

Безизразен поглед.

— Дома ти — упорстваше тя. — Къде си роден?

— В родилната капсула — от време на време тонът на гласа му се променяше като този на берсеркера, сякаш той бе безстрашен комедиант, който го имитираше.

Хемфил неуверено се засмя.

— Разбира се, че от родилната капсула. Откъде другаде? Питам те за последен път, къде са останалите?

— Не разбирам.

Хемфил въздъхна.

— Добре. Къде е тая родилна капсула?

Все отнякъде трябваше да се започне.

* * *

Помещението напомняше склад на биологична лаборатория — слабо осветено, натъпкано с оборудване, цялото в тръби и тръбички. Вероятно тук никога не бе работил жив лаборант.

— И ти си роден тук? — попита Хемфил.

— Да.

— Той е луд.

— Не. Почакай — гласът на Мария се сниши до още по-нисък шепот, сякаш наново се бе уплашила. Тя хвана ръката на мъжа с отпуснатото лице. Той сведе глава, за да погледне докоснатите им ръце.

— Имаш ли си име? — попита тя, като че ли говореше на изгубено дете.

— Аз съм Доброжив.

— Мисля, че е безнадеждно — намеси се Хемфил. Момичето не му обърна внимание.

— Доброжив? Аз се казвам Мария. А това е Хемфил.

Никаква реакция.

— Кои са твоите родители? Баща ти? Майка ти?

— Те също бяха доброживи. Помагаха на машината. Имаше битка и зложивите ги убиха. Само че те били дали на машината клетки от своите тела и сетне тя ме направила от тези клетки. Сега аз съм единственият доброжив.

— Велики Боже — промълви изумено Хемфил.

Мълчаливото, изпълнено със страхопочитание внимание изглежда подейства на Доброжив, въпреки че заплахите и молбите преди това не бяха успели. Лицето му се изкриви в гримаса; той се обърна и се втренчи в един ръб. После може би за пръв път, сам подхвърли следната реплика:

— Аз зная, че те са били като вас. Един мъж и една жена.

На Хемфил му се прииска да разруши всеки кубически фут от големия цели мили механизъм с ненавистта си и изгледа поред всяка стена и всеки ъгъл от помещението.

— Проклетите машини — процеди с мутиращ като на берсеркера глас. — Какво само ми направиха. И на теб. На всички ни.

Изглежда плановете му хрумваха все под влияние на омразата. Пристъпи бързо напред и сложи ръка на рамото на Доброжив.

— Слушай! Знаеш ли какво е радиоактивен изотоп?

— Да.

— Трябва да има място — тук някъде — където машината решава какво да предприеме по-нататък… каква стратегия да следва. Място, където е поставено блокче от изотоп с дълъг период на полуразпад. Вероятно е някъде близо до центъра на машината. Известно ли ти е къде се намира?

— Да. Аз знам къде е стратегическият корпус.

— Стратегическият корпус? — надеждата му отново възкръсна. — Има ли начин да стигнем до него?

— Вие сте зложиви! — той непохватно отблъсна ръката на Хемфил. — Искате да повредите машината, вече повредихте и мен. Трябва да бъдете унищожени!

Мария се намеси и се постара да го успокои.

— Доброжив, ние не сме лоши — този мъж и аз. Зложиви са били онези, които са създали машината. Някой я е построил, разбираш ли, някакви живи хора са я построили — преди много време. Те са били истинските зложиви.

— Зложиви! — дали се съгласяваше с Мария или я обвиняваше?

— Не ти ли се живее, Доброжив? Хемфил и аз искаме да живеем. Опитваме се да ти помогнем, понеже си жив като нас. А ти самият няма ли да ни помогнеш?

Известно време Доброжив мълчаливо съзерцава преградната стена. Сетне се извърна с лице към тях и каза:

— Всички живи мислят, че са живи, но не са. Съществуват само частици, енергия, пространство и закони за работата на машините.

Мария не го оставяше на мира.

— Доброжив, изслушай ме! Един мъдър човек някога е казал: „Мисля, следователно съществувам.“

— Един мъдър човек? — попита той с пресекливия си глас. После седна на пода, обгърнал с ръце коленете си, и се заклати напред-назад. Може би разсъждаваше.

Хемфил дръпна Мария настрани и й рече:

— Виж какво, сега имаме някаква надеждица. Тук има много въздух, вода и храна. Нашите крайцери би трябвало да са влезли в дирите на берсеркера. Ако успеем да го обезвредим, можем да изчакаме и сигурно ще ни приберат след месец-два. Или по-скоро.

Тя го гледаше мълчаливо.

— Хемфил, какво са ти сторили тези машини?

— Жена ми… децата ми — той се надяваше, че гласът му звучи почти безразлично. — Преди три години бяха на Паскало, нищо не беше останало. Тази машина или някоя като нея.

Тя хвана ръката му, както бе хванала ръката на Доброжив. Двамата погледнаха сплетените си пръсти, а сетне вдигнаха заедно очи и се усмихнаха неловко на сходните си действия.

— Къде е бомбата? — сепна се Хемфил и се извърна назад.

Бомбата лежеше в един слабо осветен ъгъл. Той я сграбчи пак и закрачи към мястото, където Доброжив още се люшкаше напред-назад.

— Е, с нас ли си? Или с ония, дето са построили машината?

Доброжив се изправи и внимателно изгледа Хемфил.

— Те са били вдъхновени от законите на физиката, които са управлявали мозъците им, да създадат машината. Сега машината ги съхранява като образи. Запазила е баща ми и майка ми, ще запази и мен.

— Какви образи имаш предвид? Къде са?

— Образите в театъра.

Изглеждаше, че е най-добре да приучи това създание да им сътрудничи, да извоюва доверието му и в същото време да изкопчи повече сведения за него и машината. А сетне — към стратегическия корпус. Хемфил се постара гласът му да прозвучи приятелски:

— Ще ни заведеш ли в театъра, Доброжив?

* * *

Това несъмнено бе най-просторното пълно с въздух помещение, на което бяха попадали досега и в него имаше стотина седалки, чиято форма бе пригодна и за произлезли от Земята хора, макар Хемфил да предполагаше, че е било предназначено за представителите на друга раса. Театърът беше претенциозно декориран и добре осветен. Щом вратата зад тях се затвори, на сцената оживяха образите на строени в редици интелигентни създания.

Сцената сякаш се превърна в прозорец към някаква огромна зала. Една личност стоеше отпред зад нещо подобно на аналой; беше слабо създание с фини кости и човешка конструкция, като се изключи единственото око, което заемаше почти цялото му лице и имаше ярка изпъкнала зеница, която се плъзгаше насам-натам като живачно топче.

Гласът на оратора представляваше пронизителен порой от цъкания и скимтене. Повечето от строените зад него хуманоиди носеха облекла, напомнящи военна униформа. Когато той млъкваше, те заскимтяваха в унисон.

— Какво говори? — попита Мария шепнешком.

Доброжив я погледна.

— Машината ми каза, че е загубила смисъла на звуците.

— Тогава можем ли да видим образите на твоите родители, Доброжив?

Хемфил, който следеше сцената, понечи да възрази, ала момичето имаше право. Изображението на родителите на този приятел можеше да им бъде от особена полза.

Доброжив се приведе над пулта за управление.

Хемфил се изненада, че родителите се появиха само на плоски проектирани кадри. Първо на равен фон се показа мъжът: сини очи и грижливо подрязана къса брада. Той кимна с доволно изражение на лицето. Носеше подплатен космически скафандър.

Сетне се мярна жената, която се прикриваше с парче от някаква дреха и гледаше право в камерата. Имаше широко лице и червена коса, сплетена на плитки. Не остана време да се види почти нищо друго, защото ораторът-чуждоземец отново изникна на екрана, скимтейки по-бързо отпреди.

Хемфил се обърна и попита:

— Това ли е всичко, което останало от родителите ти?

— Да. Зложивите са ги убили. Сега те са образи и вече не мислят, че съществуват.

* * *

На Мария й се стори, че тонът на съществото от прожекцията бе станал по-дидактичен. Близо до него една след друга се появяваха тримерни карти и ораторът жестикулираше към тях, докато говореше. На картите му имаше множество звезди и планети; вътрешно тя бе убедена, че той се хвалеше с тяхното количество.

Хемфил неусетно за себе си се приближаваше стъпка по стъпка към сцената, все по-обсебен от видяното. На Мария не й се понрави начинът, по който светлината от образите се отразяваше на лицето му.

Доброжив също съзерцаваше помпозното изпълнение, което виждаше вероятно за хиляден път. Трудно можеше да се отгатне какви мисли се крият зад маската на безизразното му лице — то никога не бе имало пред себе си друго човешко лице, което да имитира. Импулсивно хвана пак ръката му.

— Доброжив, Хемфил и аз сме живи, също като теб. Ще ни помогнеш ли да останем живи? После и ние ще ти бъдем от полза. — Внезапно тя си представи как Доброжив бива спасен и отведен на някоя планета, където се свива сред зяпащите го зложиви.

— Хубаво. Лошо — ръката му посегна да улови нейните: беше свалил ръкавиците на скафандъра си. Поклащаше се напред и назад сякаш тя едновременно го привличаше и отблъскваше. Прииска й се да писне и да го оплаче, да разкъса с пръсти бездушния метал, който го бе превърнал в това, което представляваше сега.

— Паднаха ни в ръчичките! — Хемфил идеше от сцената, където записаната тирада продължаваше с пълна сила. Той тържествуваше. — Не виждаш ли? Той изрежда пълния каталог на звездите и планетите, които владеят. Това е победна реч. Веднага щом проучим тези карти, ще можем да ги открием, да ги проследим и да ги пипнем!

— Хемфил… — тя искаше да го успокои, за да се съсредоточи върху неотложните проблеми. — Колко стари са тия образи? В коя част на галактиката са били заснети? И дали не са даже от някоя друга галактика? Мислиш ли, че някога ще успеем да определим?

Хемфил загуби част от ентусиазма си.

— Както и да е, имаме шанса да ги проследим: това е информация, която сме длъжни да запазим — и той посочи Доброжив. — Тоя ще трябва да ме заведе до онова, което нарича стратегически корпус: там ще се скрием и ще изчакаме атаката на крайцерите или ще се опитаме да се измъкнем от това проклето нещо с някоя от лодкате му.

Тя поглади Доброжив по ръката, сякаш успокояваше бебе.

— Да, но той е объркан. А и как би могъл да не бъде?

— Разбира се — Хемфил поспря да обмисли. — Ти можеш да се оправиш с него много по-добре, отколкото аз.

Тя не отговори и Хемфил продължи:

— Е, ти си жена, а той изглежда физически напълно здрав млад мъж. Ако искаш, утеши го — важното е да го убедиш да ни помогне. Всичко зависи от теб — и той пак се обърна към сцената, неспособен да откъсне вниманието си от звездните карти. — Идете да се поразходите и си поговорете: само не се отдалечавайте многе.

Какво ли друго можеше да стори? Тя изведе Доброжив от театъра, а отдавна хвърлилия топа хуманоид цъкаше и хъмкаше на сцената, изброявайки хилядите си звезди.

* * *

Твърде много неща се бяха случили и продължаваха да се случват, но изведнъж той разбра, че повече не можеше да издържи да е близо до зложивото. Доброжив усети, че се дърпа от жената, побягва, носи се по коридорите към мястото, където се криеше, когато бе малък и от нищото връхлитаха странни страхове. Това бе стаята, където машината винаги можеше да го чуе и винаги бе готова да разговаря с него.

Изправи се пред погледа на машината в стаята, която се бе смалила. Той мислеше така за нея, защото ясно си я спомняше като по-голяма стая, в която скенерите и говорителите на машината се издигаха над главата му. Досещаше се, че промяната се дължеше всъщност на собственото му физическо израстване, ала в съзнанието му това помещение заемаше особено място, защото се асоциираше с храната, съня и уютната топлина.

— Слушах зложивите и им показвах разни неща — призна той, боейки се от наказанието.

— Известно ми е, Доброжив, понеже наблюдавах. Това е част от моя експеримент.

Какво радостно облекчение! Машината нищо не спомена за наказание, макар сигурно да знаеше, че думите и действията на зложивите бяха го потресли и извадили от равновесие. Той даже си бе представил как показва на човека Хемфил стратегическия корпус и така завинаги слага край на всички наказания.

— Те искаха аз… искаха аз да…

— Аз наблюдавах. Аз слушах. Мъжът е здрав и лош, и е силно мотивиран да се бори срещу мен. Трябва да проумея хората като него, защото те ми причиняват много вреди. Аз ще го изпитвам до отказ, до пълно унищожение. Той вярва, че вътре в мен е свободен и няма да се държи като затворник. Това е важно.

Доброжив побърза да съблече вечно неудобния скафандър; машината не би допуснала зложивите тук. Свлече се на пода и обви ръце около основата на скенерно-говорителната конзола. Веднъж, много отдавна, машината му беше дала нещо, което в ръцете му ставаше меко и топло… той затвори очи.

— Какви заповеди има за мен? — попита сънливо. Както винаги, всичко в тази стая бе неизменно и успокояващо.

— Първо, не казвай на зложивите за тези заповеди. После, изпълнявай това, което човекът Хемфил иска от теб. Нищо лошо няма да ми се случи.

— Той има бомба.

— Наблюдавах пристигането му и обезвредих бомбата, още преди той да проникне в мен. Пистолетът му не може да ми причини сериозна вреда. Нима допускаш, че един зложив е способен да ме победи?

— Не — усмихнат и ободрен, той се сви в по-удобна поза. — Разкажи ми за моите родители — беше слушал тази история хиляда пъти, но тя винаги му харесваше.

— Твоите родители бяха добри и се посветиха на мен. При една голяма битка зложивите ги убиха. Зложивите ги мразеха, както мразят и теб. Когато казват, че те харесват, те лъжат с цялата си зла неискреност.

Твоите родители обаче бяха добри. Всеки от тях ми даде частица от своето тяло и аз те сътворих от тези частици. Ако родителите ти не бяха напълно унищожени от зложивите, щях да запазя нефункциониращите им тела, за да ги видиш. Това щеше да е хубаво.

— Да.

— Двамата зложиви те търсиха. Сега почиват. Спи, Доброжив.

И той се унесе.

Събуди се, помнейки още съня си, в който двама души му махаха да се присъедини към тях на сцената в театъра.

Знаеше, че това са баща му и майка му, въпреки че изглеждаха като двамата зложиви. Сънят избледня, преди още пробуждащият се ум да улови неговия смисъл.

Яде и пи, а през това време машината му говореше.

— Ако човекът Хемфил иска да стигне до стратегическия корпус, заведи го. Аз ще го пленя там, а по-късно отново ще го оставя да избяга. Когато най-накрая повече няма да бъде в състояние да се бори, ще го унищожа. Живота на женската обаче мисля да запазя. Ти и тя ще произведете за мен още доброживи.

— Да! — моментално му стана ясно колко хубаво ще е това. Те ще дадат частици от телата си на машината и така клетка по клетка ще бъдат построени нови доброживи. А човекът Хемфил, който го наказа и повреди врата му с бързо движещата си ръка, ще бъде съвършено унищожен.

Когато той отново се присъедини към зложивите, човекът Хемфил започна с крясъци да му задава въпроси и да го заплашва с наказание, така че Доброжив се обърка и малко се поуплаши. Ала Доброжив се съгласи да им помага, като внимаваше да не издаде нищо от онова, което машината бе планирала. Мария беше по-мила от всякога. Колчем имаше възможност, той я докосваше.

Хемфил поиска да бъде заведен до стратегическия корпус. Доброжив веднага се съгласи; беше ходил там много пъти. Имаше един високоскоростен асансьор, който правеше петдесетмилното пътешествие лесно.

Внезапно Хемфил спря:

— Ти изведнъж стана дяволски услужлив — каза той и обърна лице към Мария. — Не му вярвам.

Този зложив го подозираше в неискреност! Доброжив се ядоса: машината никога не лъжеше и никой подобаващо послушен доброжив не би могъл да излъже.

Хемфил закрачи насам-натам и накрая попита:

— Има ли някакъв начин да се доберем до този стратегически корпус така, че машината да не може да ни проследи?

Доброжив се замисли.

— Май че има такъв път. Но ще трябва да носим бутилки с въздух и да пропътуваме много мили във вакуум — машината му бе наредила да помага на Хемфил и той щеше да се постарае. Надяваше се да види най-накрая как мъжкия зложив щеше да бъде унищожен.

* * *

Някога, може би още по времето, когато хората на Земята бяха ловили мамути с копия, се бе водила битка. Берсеркерът бе срещнал някакъв ужасен противник и бе получил страховита рана като от удар с пика. Огромната каверна, която в най-широката си част стигаше две мили и беше дълбока петдесет мили, бе направена в туловището му чрез поредица от кумулативни атомни заряди, пронизали слой след слой машинарията, пробили една бронирана палуба след друга и спрели едва пред последната вътрешна защита на дълбоко скритото му безжизнено сърце. Берсеркерът беше оцелял и разгромил врага си, а скоро след това ремонтните му машини бяха запечатали външния отвор на кратера с допълнителен слой броня. Беше възнамерявал постепенно да изгради наново разрушеното, но в галактиката кипеше прекалено много живот и прекалено голяма част от него бе упорита и умна. Повредите от битките се натрупваха някакси по-бързо, отколкото можеха да бъдат поправени. Зейналата дупка се използваше като транспортна магистрала и по нея никога не бе работено сериозно.

Когато видя празнината, останала от взривовете — колкото и малко да му разкриваше фенерчето на скафандъра му — Хемфил изпита смразяващ страх, по-силен от всичко, което помнеше. Спря се на ръба на бездната и прегърна инстинктивно с ръка Мария. Тя бе облякла един скафандър и го бе придружила — без да бъде молена, без да протестира и без да изявява желание.

Бяха напуснали преди час въздушната камера и сега се носеха в безтегловност през вакуума из утробата на огромната машина. Доброжив ги водеше от един отсек в друг, като всячески демонстрираше, че е готов да им сътрудничи. Хемфил държеше пистолета си зареден, бе взел със себе си също така и бомбата, както и двеста фута корда, която бе навита около лявата му ръка.

Щом обаче Хемфил разбра какво представляваше разтопеният нявга ръб от огромния белег на берсеркера, отново замъждукалата искрица надежда го напусна. Проклетото нещо беше оцеляло след това. Неприятелската канонада изглежда едва-едва го бе отслабила. Бомбата под мишницата пак му се стори безобидна като детска играчка.

Доброжив доплава до тях. Хемфил вече му бе обяснил, че можеха да разговарят във вакуума, допирайки шлемовете си.

— Тази голяма повреда е единственият път, по който сме в състояние да стигнем до стратегическия корпус, без да минаваме покрай скенери или сервизни машини. Аз ще ви покажа как да се возите с транспортьора. Това ще ни спести голяма част от усилията.

Транспортьорът бе изграден от невидими лентови силови полета и огромни контейнери, които се носеха вихрено по тях, на стотици ярдове навътре в огромната рана — по цялата й дължина. Щом силовите му полета подхванаха хората, усещането им за безтегловност заприлича повече от всякога на падане, при което от време на време огромни сенки — кръвните телца във вените на берсеркера — се мярваха за миг в полумрака, издавайки скоростта, с която се движеха.

Хемфил летеше редом с Мария, държейки ръката й. Скрито зад шлема, лицето й почти не се виждаше.

Този транспортьор представляваше един лудешки свят, приказка за метални чудовища, летене и падане. Страхът на Хемфил прерасна в нова решимост. Трябва да го сторя, помисли си той. Тук това нещо е сляпо и безпомощно. Ще го извърша и ако мога, ще оцелея.

Транспортьорът забави ход и те се насочиха към една кухина, издълбана във вътрешната броня от последната експлозия на края на едновремешния удар с ядрената пика. Кухината представляваше празна сфера с радиус стотина фута, от която в твърдата броня излизаха и се разпростираха радиални пукнатини. Върху най-близката до сърцето на берсеркера повърхност имаше цепнатина, широка колкото врата — там се бе насочил остатъкът от енергията на вражеския удар.

Доброжив притисна шлема си до шлема на Хемфил и каза:

— Виждал съм другия край на тази пукнатина отвътре, от стратегическия корпус. Той е само на няколко ярда оттук.

Хемфил се поколеба за миг, чудейки се дали да не прати Доброжив да мине пръв вместо него през криволичещия отвор. Само че ако това беше някакъв невероятно сложен капан, той би могъл да бъде задействан отвсякъде.

Допря шлема си до Марииния.

— Стой плътно до него. Следвай го и го дръж под око — и Хемфил ги поведе напред.

Пукнатината започна да се стеснява, но в края си бе все още достатъчно широка, за да може човек да се промъкне през нея.

Скоро Хемфил стигна до огромна празна сфера — светая светих на берсеркера. В центъра имаше някаква сложна конструкция с размерите на къщурка, осигурена противоударно с паяжина от подпорни елементи, които се пръсваха във всички посоки. Нямаше какво друго да бъде освен стратегическият корпус. От него се излъчваше слаб блясък като трепкаща лунна светлина: превключвателите на силовите полета реагираха на случайния атомен водовъртеж вътре, като избираха по някакъв начин коя човешка космическа магистрала или колония да бъде атакувана следващия път.

Хемфил почувства как напрежението в ума и душата му се надигна и достигна върховата точка на триумфалната омраза. Оттласна се напред, прихванал нежно своята бомба, и започна да развива навитата около ръката си корда. Внимателно завърза свободния й край за плунжера на бомбата и се доближи до централния комплекс.

Надявам се да оцелея, помисли си той, и да видя как умира проклетото метално чудовище. Ще закрепя бомбата към централния блок, онази тъй невинно изглеждаща плоча, ще се оттегля на близо двеста фута от тези тежки метални стени и ще дръпна кордата.

* * *

Доброжив се бе прикътал на идеалното място, откъдето можеше да вижда сърцето на машината, и наблюдаваше как човекът Хемфил опъва кордата си. Изпитваше известно задоволство, загдето бе предвидил правилно, че до стратегическия корпус може да се стигне незабелязано само по тая тясна пътека, останала от най-големите разрушения. Нямаше обаче защо да се връщат по същия начин. Щом зложивият бъде пленен, те ще могат да потеглят нагоре в пълния с въздух асансьор, който Доброжив използваше, за да идва тук за поддържащи работи.

Хемфил приключи с разстилането на кордата и махна с ръка на Доброжив и Мария, които се бяха вкопчили в една и съща греда и го гледаха. Хемфил дръпна кордата. Разбира се, нищо не се случи. Машината беше казала, че бомбата е обезвредена, а по тоя въпрос машината явно се бе постарала да бъде съвсем сигурна.

Мария се отблъсна от Доброжив и заплава към Хемфил.

Хемфил задърпа кордата отново и отново. Доброжив нетърпеливо въздъхна и се размърда. Подпорните колони тук бяха много студени; започваше да усеща студа в пръстите на ръцете и краката си.

Накрая, когато Хемфил тръгна обратно да провери какво във взривното устройство не е наред, сервизните манипулатори наскачаха от укритията си, за да го хванат. Той понечи да извади пистолета, но щипците им бяха прекалено бързи и го изпревариха.

Това, което Доброжив видя, трудно можеше да се нарече борба, но той го следеше с интерес. Тялото на Хемфил сякаш се бе втвърдило под скафандъра — очевидно напрягаше всеки свой мускул до краен предел. Защо му е на зложивия да се опитва да се бори срещу стоманата и атомната енергия? Машините без усилия понесоха мъжа към асансьорната шахта. Доброжив се почувства неловко.

Мария висеше в пространството с обърнато към Доброжив лице. Прииска му се да иде и пак да я докосне, ала внезапно изпита лек страх, както по-рано, когато бе побягнал от нея. Една от сервизните машини се върна от асансьора, за да я вземе. Докато я отнасяха, тя продължи да държи лицето си обърнато към Доброжив. Той извърна своето настрани, чувствайки се засегнат в самата си същина. Като че ли го бяха наказали и сега изпитваше непонятна вътрешна болка.

В студената тишина мигащата светлина от стратегическия корпус обливаше всичко. В него — хаотичен блок от атоми. Навсякъде двигатели, релета, датчици. Къде ли всъщност се намираше могъщата машина, която му говореше? Навсякъде и никъде. Щяха ли новите чувства, донесени от зложивите, да го оставят някога? Беше се опитал да проумее самия себе си и не бе успял.

На няколко ярда от него светлината мигаше върху някакъв кръгъл предмет, който накърняваше представата на Доброжив за функционалността и хармонията на машинния интериор. Той се вгледа по-внимателно и установи, че това бе космически шлем.

Неподвижното тяло в скафандър се бе заклинило съвсем слабо под ъгъл между твърдите метални греди, но тук нямаше никаква сила, която да го отмести.

Когато хвана тялото и го обърна, чу как втвърденият от страхотния студ скафандър изскърца. Към Доброжив, през стъклото надзърнаха невиждащи сини очи. Лицето на мъжа беше с грижливо подрязана къса брада.

— Аххх, да — изпъшка Доброжив в собствения си шлем. Хиляди пъти бе виждал изображението на това лице.

Баща му бе носил със себе си нещо тежко, внимателно пристегнато към древния скафандър. Бе го домъкнал чак дотук и на това място старият скафандър му бе изиграл изтъркания си номер и бе отказал да работи.

Баща му също бе следвал логично избраната тясна пътека на най-големите разрушения, за да се добере до стратегическия корпус, без да бъде видян. Баща му се бе задушил, бе умрял и бе замръзнал тук, носейки към стратегическия център това нещо, което би могло да бъде единствено бомба.

Доброжив чу собствения си глас да оплаква мъртвия, но не виждаше ясно заради сълзите, които летяха из шлема му. Пръстите му се вкочаниха от студа, когато развърза бомбата и я вдигна от баща си…

* * *

Хемфил беше прекалено омаломощен, за да може да направи нещо повече от това да диша на пресекулки, докато сервизната машина го изнасяше от асансьора и го влачеше по пълния с въздух коридор към затворническата камера. Когато машината замря и го изтърва, той лежа дълго, преди да се съвземе и пак да я нападне. Тя бе скрила някъде пистолета му, така че Хемфил започна да налага роботоподобното творение с бронираните си юмруци, докато то стоеше, без да се съпротивлява. Скоро машината се катурна. Той я яхна и продължи да я млати, проклинайки я и ридаейки едновременно.

След около минута вълната от експлозията изригна от сложния хаос на разкъсаното сърце на берсеркера, втурна се устремно през металните тръби и палуби, и стигна до коридора вече твърде отслабена, за да може да засегне някого.

Мария, съвършено изтощена, седеше на мястото, където пленилото я метално същество я бе изпуснало, и гледаше Хемфил хем със съчувствие, хем със съжаление.

Той прекрати безсмисления побой над лежащата под него машина и пресипнало рече:

— Номер е, още един мръсен номер.

Тук горе трусът беше прекалено слаб, почти недоловим, ала Мария поклати глава.

— Не, не мисля.

Тя видя, че асансьорът все още е включен и се загледа във вратата му.

Хемфил се отправи да търси оръжия и храна сред останалите без задачи машини. Откри, че театърът и звездните карти са унищожени. Очевидно се бе задействал някакъв автоматичен разрушителен заряд. Можеха с чиста съвест да вземат някоя лодка и да си тръгнат.

Мария не му обръщаше внимание и продължаваше да се взира във вратата на асансьора, която така и не се отвори. След малко почна тихо да плаче.

Из цялата галактика появата на берсеркерите бе предхождана от парализиращ страх. Дори на незасегнатите от истинските битки планети имаше хора, които усещаха, че са вдъхнали мрака и незабелязано са заболели. Малцина в тези светове се вглеждаха задълго в нощното небе. На всеки свят се намираха хора, които откриваха, че сенките на смъртта са овладели съзнанието им.

Аз се докоснах до един ум, чиято душа беше мъртва…

Покровител на изкуствата

След няколкочасова работа Херон[3] усети, че е гладен и трябва да поспре, за да хапне. Като оглеждаше това, което току-що бе направил, лесно можеше да си представи как ще го възхвалява някой от сервилните критици: „Грандиозно платно с противоречив и брутален щрих! Пламтящо от чувството за всепоглъщаща заплаха!“ И поне веднъж, помисли си Херон, критикът може би ще възхвалява нещо, което си струва.

Той извърна поглед от статива и празната стена и установи, че неговият пазач мълчешком се е преместил и е застанал на една ръка разстояние зад гърба му, съвсем като някой кибик-човек.

— Предполагам, че искаш да ми дадеш един-два баналнли съвета — изхили се Херон.

Грубо оформената като човек машина не отвърна, макар на мястото на лицето да имаше нещо, което би могло да бъде високоговорител. Херон сви рамене, заобиколи я и тръгна да търси камбуза. Корабът бе излетял от Земята и бе изминал само няколко часа път със свръхсветлинна скорост, когато берсеркерът го бе нападнал и пленил; и Пиърас Херон, пътникът, все още не бе имал време да научи кое къде се намира.

Когато го намери, установи, че това е нещо повече от корабен камбуз — беше замислено като място, където щом се уморят от разглеждането на картините, изкушените в изкуството представители на хайлайфа от колониите да могат да поседнат и да подърдорят на чаша чай. „Франс Халс“[4] беше построен като пътуващ музей, но после войната на живота против берсеркерите започна да нажежава обстановката близо до Слънцето и Бюрото по културата реши — съвсем неоснователно впрочем — че съкровищата на земните изкуства ще бъдат в по-голяма безопасност, ако бъдат изпратени с кораб до Тау Епсилон. „Франс“ беше пригоден идеално за такава задача, но не ставаше почти за нищо друго.

Надниквайки през входа на камбуза, Херон констатира, че вратата на отделението за екипажа беше разбита, но не отиде да погледне вътре. Не че нещо щеше да го притесни; бе станал също тъй безразличен към ужаса, както към почти всички други човешки тегоби и вълнения. Там се въргаляше двучленният екипаж на „Франс“ или, по-скоро, онова, което бе останало от него, след опита да бъдат отблъснати качилите се на борда машини на берсеркера. Несъмнено пред пленничеството двамата бяха предпочели смъртта.

Херон нямаше предпочитания. Вероятно сега той бе единственото живо същество — изключая няколко бактерии — на половин светлинна година разстояние и му бе приятно да открие, че положението му не го ужасява, че дълго натрупваната умора от живота не е била просто самоизмамна поза.

Металният страж го последва в камбуза, наблюдавайки го как включва кухненските уреди.

— Нямаш ли нови предложения? — попита го Херон. — Може би си по-умен, отколкото ми се стори в началото.

— Аз съм това, което хората наричат берсеркер — изписука с неефективно звучащ глас човекоподобният предмет. — Аз плених твоя кораб и ще говоря с теб чрез малкия сервомеханизъм, който виждаш. Разбра ли намеренията ми?

— Разбрах достатъчно — Херон все още не бе видял самия берсеркски кораб-крепост, но знаеше, че той вероятно се носи в пространството на няколко, неколкостотин или хиляда мили от „Франс“, който бе плячкосал. Капитан Хейнъс отчаяно се бе помъчил да му избяга, гмурвайки се с „Франс“ в облака на черната мъглявина, където никой кораб или машина не би могъл да се движи по-бързо от светлината и където по-малкият корпус получаваше известни преимущества.

Гонитбата се разви при скорости до хиляда мили в секунда. Принуден да се движи в нормалното пространство, берсеркерът не можеше да управлява масивното си тяло сред метеоритите и газовите ръкави така добре, както бягащият „Франс“ можеше да маневрира с помощта на радарно-компютризираната си система. Берсеркерът обаче изпрати един свой въоръжен катер да поеме преследването и безоръжният „Франс“ изгуби своя шанс за спасение.

На масата в камбуза заизскачаха автоматично чинии с горещи и студени ястия и Херон се поклони церемониално на машината.

— Ще ми направиш ли компания?

— Аз не се нуждая от органична храна.

Херон седна с въздишка.

— Един ден ще разбереш, че пълната липса на чувство за хумор е също тъй безсмислена като смеха — рече той на машината. — Само почакай и ще видиш дали не съм прав.

Започна да яде, но установи, че не е тъй гладен, както си бе мислил. Очевидно тялото му все още се боеше от смъртта. Това малко го изненада.

— Рутинната ти дейност свързана ли е с управлението на този кораб? — попита машината.

— Не — отвърна той, насилвайки се да дъвче и поглъща. — Не ме бива много да натискам бутони.

Една странна случка не му даваше мира. Когато до пленяването им оставаха само няколко минути, капитан Хейнъс дотърча от контролната кабина, сграбчи Херон и го повлече след себе си, назад към кърмата, покрай всички складирани културни ценности, като в бързането едва не му съдра дрехата.

— Хероне, слушай… ако не успеем, виждаш ли това? — отмести с инструментите си двойното резе към кърмовото отделение и посочи нещо, което приличаше на къс подплатен с мека вата тунел, с диаметъра на голяма канализационна тръба. — Обикновена спасителна лодка няма да може да се измъкне, но тая би могла.

— Втория офицер ли чакаш, капитане, или ни напускаш веднага?

— Тук има място само за един човек, глупако, и не съм аз този, дето ще замине.

— Имаш намерение да ме спасиш? Капитане, трогнат съм! — Херон естествено и непринудено се разсмя. — Не се сърди, но мисля че напразно си хабиш силите.

— Слушай, идиот такъв, мога ли да ти се доверя? — Хейнъс се метна в тунела на лодката и ръцете му заиграха по таблото за управление. Сетне изскочи навън с кръвясал и налудничав поглед. — Слушай! Виж тук! Този бутон е активаторът. Регулирал съм апаратурата така, че лодката да излезе на някоя от главните пътнически линии и да започне да излъчва сигнал за бедствие. Тогава почти сигурно ще я приберат. Значи така, всичко е нагласено и трябва само да бъде натиснат активаторът…

В този момент абордажният катер на берсеркера ги връхлетя с такъв рев, сякаш връз корпуса на кораба им се стоварваха цели планини. Светлините и изкуствената гравитация изчезнаха нейде и после пак рязко задействаха. Пиърс Херон бе отхвърлен настрани тъй, че чак въздухът му излезе. Той само наблюдаваше как капитанът успя да се вдигне на крака и, движейки се като замаян, зарези отново тайнствената малка лодка и се заклатушка напред към контролната кабина.

* * *

— Защо си тук? — попита машината.

Херон се бе втренчил умислено във вилицата си. Не биваше да се колебае, преди да отговори на въпроса.

— Знаеш ли какво е Бюро по културата? Това са глупаците, които завеждат отдела за изкуство — там, на Земята. Някои от тях, както и много други глупаци смятат, че аз съм велик художник. Боготворят ме. Когато казах, че искам да напусна Земята с този кораб, те направиха пътуването ми възможно.

Исках да се махна, понеже почти всичко, което представлява някаква ценност в истинския смисъл на думата сега се извозва от Земята. Голяма част от него е на този кораб. На планетата е останало само едно гъмжило от животни, които се плодят и умират, бият се…

— Защо не се опита да се биеш или да се скриеш, когато моите машини се качиха на борда на тоя кораб?

— Защото това нямаше да донесе нищо добро.

Когато пратената да завладее кораба берсеркерска група си проби път през въздушната камера, Херон тъкмо нагласяше статива си в нещо, което изглежда служеше като малка изложбена зала, и престана да работи, гледайки как неканените посетители се протътриха в редица покрай него. Едно от оформените по подобие на човек метални същества — същото, чрез което сега го разпитваха — остана, блещейки се в него с лещите си, докато другите продължиха напред към отделението на екипажа.

— Хероне! — изрева тогава вътрешната уредба. — Опитай се, Хероне, моля те! Знаеш какво да направиш! — последваха дрънчене, изстрели и проклятия.

Какво да правя, капитане? А, да. Потресът от събитията и вероятността да умре в следващия миг разбудиха искрица живот у Пиърс Херон. Той загледа с интерес чуждоземните форми и чертите на неодушевения си поробител, по чиито метални повърхности се бе образувал скреж от нечовешкия студ в дълбокия космос. Сетне се извърна към статива и започна да рисува берсеркера, като се стараеше да улови не външната форма, която никога дотогава не бе виждал наяве, а онова, което чувстваше за вътрешния му свят. Усещаше лишената от емоции непоколебимост на наблюдаващите го лещи да се впива в гърба му. Това му доставяше леко удоволствие — също като хладно пролетно слънце.

* * *

— Какво е добро? — попита машината, като се надвеси над Херон, който дъвчеше вяло в камбуза.

Херон изсумтя.

— Ти ми кажи.

Тя прие думите му буквално.

— Добро е да служиш на каузата на онова, което хората наричат смърт. Добро е да унищожаваш живота.

Херон изхвърли съдържанието на почти пълната си чиния в процепа за отпадъци и се надигна.

— Ти си почти прав, че животът няма стойност, но дори и да си абсолютно прав, защо е целият този ентусиазъм? Какво толкова има за хвалене у смъртта? — сега мислите му го изненадаха също както преди малко липсата на апетит.

— Аз съм абсолютно прав — заяви машината.

Няколко дълги секунди Херон стоя неподвижно, като че ли разсъждаваше, макар мозъкът му да бе почти празен.

— Не — каза най-накрая и зачака гърмът да го удари.

— В какво греша? — попита машината.

— Ще ти покажа — и той я поведе навън от камбуза с изпотени длани и пресъхнала уста. Защо проклетото нещо не го убие, та всичко да свърши?

Картините бяха подредени ред след ред и полица над полица; в кораба нямаше никакво място да бъдат изложени по обичайния начин повече от няколко платна. Херон откри чекмеджето, което търсеше, и го дръпна така, че портретът вътре се показа изцяло. Светлините заиграха по него, за да извлекат пищните цветове изпод покритието от статично стъкло.

— Ето къде грешиш — каза Херон.

Скенерът на човекоподобното нещо проучва портрета може би петнадесет секунди.

— Обясни ми какво ми показваш — рече то.

— Поклон пред теб! — и Херон наистина се поклони. — Ти си призна невежеството! Даже зададе разумен, макар и доста неопределен въпрос. Първо ми кажи ти какво виждаш.

— Виждам изображението на една жизнена единица, чието трето пространствено измерение е пренебрежимо малко в сравнение с останалите две. Образът е запечатан в защитна опаковка, прозрачна за дължините на вълната, използвани от човешкото око. Изобразената жизнена единица е или е била мъж — очевидно в добро функционално състояние — облечен по начин, какъвто по-рано не съм виждал. Пред себе си той държи нещо, което според мен е част от някакъв костюм…

— Това е един млад мъж с ръкавица — прекъсна го Херон, изморен от горчивата си игра. — Такова е и името й — „Юноша с ръкавица“. Какво ти е мнението за нея?

Последва двадесетсекундна пауза.

— Може би е опит да се възхвалява живота, да се покаже, че животът е нещо добро?

Херон почти не чу отговора на машината — беше се загледал в хилядолетния свръхшедьовър на Тициан[5] и си мислеше с горест и безнадеждност за своята последна творба.

— Сега ти ми кажи какво означава — произнесе равно машината.

Херон си тръгна, без да отговори, като остави чекмеджето отворено.

Говорителят на берсеркера закрачи подире му.

— Кажи ми какво означава или ще бъдеш наказан.

— Щом на теб ти трябва време да си помислиш, значи и на мен ми е необходимо — само че стомахът на Херон се сви на възел при заплахата за наказание, сякаш чувстваше, че болката е по-важна дори от смъртта. Херон изпита страхотно презрение към стомаха си.

Нозете му отново го отведоха при статива. Вгледа се в противоречивия и брутален щрих, който преди няколко минути го бе задоволявал, и сега го намери също тъй отвратителен като всичко останало, което се бе опитал да създаде през последните години.

— Какво си изобразил тук? — попита берсеркът.

Херон взе една четка и започна нервно да я почиства.

— Опит да постигна същината ти, да те уловя с боя и платно така, както онези хора, които видя одеве — и той махна с ръка по посока на рафтовете. — Моят опит не успя, както не успяват повечето опити.

Последва нова пауза. Херон не се постара да прецени колко е дълга.

— Опит да ме възхвалиш?

Херон счупи развалената четка и я хвърли на пода.

— Наречи го както щеш.

Този път паузата бе къса и след нея машината не каза нищо, а се обърна и тръгна към въздушната камера. Неколцина от другарите й минаха с дрънчене край Херон, за да се присъединят към нея. Скоро откъм камерата се разнесоха звуци от обработване и чукане по солидно парче метал. Сега-засега разпитът изглежда бе приключен.

* * *

Херон бе в състояние да мисли за всичко друго, само не и за работата или за съдбата си, така че се зае да поумува над онова, което Хейнъс му бе показал или бе поискал да му покаже. Не е нормална спасителна лодка, но може да се измъкнеш, беше казал капитанът. Всичко, което трябва да се направи, е само да се натисне бутонът.

Херон тръгна полуусмихнат. Ако берсеркерът действително е толкова безгрижен, колкото изглежда, може би ще успее да му избяга.

За какво да бяга? Вече не можеше да рисува, ако изобщо някога го бе правил. Онова, което сега имаше значение за него, бе тук и на другите кораби, напускащи Земята.

Херон се върна в хранилището и дръпна „Юношата с ръкавицата“ така, че сандъкът с рамката излезе от рафта и се превърна в ръчна количка. Той затъркаля портрета към кърмата. Току виж се окаже, че животът му все още може да послужи за извършването на нещо, дето да е от полза.

С калъфа си от статично стъкло картината бе много масивна, но той предполагаше, че ще успее да я смести в лодката.

Въпросът какво бе възнамерявал да прави с лодката капитанът човъркаше отвътре Херон както сърбежът може да обезпокои един умиращ човек. Хейнъс не бе изглеждал разтревожен за съдбата на Херон, а по-скоро се бе зачудил дали може да му се довери…

Близо до кърмата, далеч от погледите на машините, Херон мина край една увързана купчина от опаковани статуи и чу някакъв шум — бързо, приглушено чукане.

Трябваха му няколко минути, за да открие и отвори верния сандък. Щом повдигна ватирания отвътре капак, едно момиче в работен комбинезон с разчорлена и като че ли настръхнала от ужас коса седна в сандъка.

— Отидоха ли си? — беше гризала до кръв пръстите и ноктите си. Тъй като не й отговори веднага, тя заповтаря въпроса си с все по-скимтящ глас.

— Машините още са тук — рече й той най-сетне.

Тя излезе от сандъка, буквално тресейки се от страх.

— Къде е Гюс? Хванаха ли го?

— Гюс ли? — струваше му се, че започва да разбира.

— Гюс Хейнъс, капитанът. Той и аз сме… той се опитваше да ме спаси, да ме измъкне от Земята.

— Боя се, че е мъртъв — отвърна Херон. — Би се с машините.

Кървящите й пръсти се впиха в долната част на лицето й.

— И нас ще ни убият! Или още по-лошо! Какво ще правим?

— Не жали чак толкова за твоя любовник — каза той. — Няма да го върнеш на белия свят.

Момичето обаче сякаш не го чу; очите му лудешки се стрелкаха насам-натам, в очакване на машините.

— Помогни ми за картината — спокойно й нареди той. — Дръж вратата да мина.

Тя се подчини като хипнотизирана, без да задава повече Въпроси.

— Гюс каза, че тук някъде имало лодка — мърмореше тя на себе си. — За да ме прехвърли контрабандно до Тау Епсилон, трябвало да използва специална малка лодка… — тя млъкна и се втренчи в Херон, изплашена, че той я е чул и сега възнамерява открадне лодката й. А неговите намерения наистина бяха такива.

Щом закара картината в кърмовия отсек, той спря. Дълго гледа в „Юношата с ръкавицата“ но накрая, кой знае защо, не виждаше нищо друго, освен че краищата на пръстите на голата ръка от портрета не са изхапани до кръв.

Херон хвана треперещото момиче за ръката и го набута в малката лодка. Тя се сгуши там, замаяна от ужас; не изглеждаше никак красива. Той се зачуди какво ли толкова бе намерил у нея Хейнъс.

— Има място само за един човек — рече той, а тя се сви и се озъби, сякаш се боеше, да не я измъкне пак навън. — След като затворя, натисни онзи бутон, активатора. Разбра ли?

Това вече тя асимилира моментално. Той щракна двойното резе и зачака. След две-три секунди се разнесе някакъв стържещ звук, който според него означаваше, че лодката е заминала.

* * *

Наблизо имаше изпъкнал малък илюминатор със стъкло за оптичен обзор. Херон пъхна глава в издатината му и загледа как звездите се скриват зад тъмната вихрушка на мъглявината. След малко зърна през нейната завеса берсеркера — черен, заоблен и по-голям от всяка планина. Нямаше никакви признаци, че металното чудовище е забелязало как малката лодка му се изплъзва. Катерът му беше много близо до „Франс“, но никоя от симбиотичните машини не се мяркаше из него.

Гледайки „Юношата с ръкавицата“ право в очите, Херон го избута и го нагласи близо до статива си. Противоречивите щрихи на собствената му творба сега му се сториха повече от отвратителни, ала той се насили да заработи над тях.

Не му остана време да я довърши; шумът от шлосерските занимания вече беше престанал и човекоподобната машина довтаса отново. Херон изтри грижовно четката си, остави я и кимна към нарисувания от него портрет на берсеркера.

— Когато унищожиш всички други, запази поне тази картина. Занеси я на онези, които са те построили, те я заслужават.

— Защо си мислиш, че ще унищожа рисунките? — изписука машинният глас. — Даже и да прославят живота, те са мъртви в своята същност неща, така че сами по себе си те са добри.

Херон изведнъж се почувства твърде изплашен и изтощен, за да му отговори. Погледна тъпо в лещите на машината и съгледа в тях малки отблясъчета, които припламваха в такт със собствения му пулс и дишане, като индикаторите на някой детектор на лъжата.

— Твоят ум е раздвоен — рече машината, — но с по-голямата му част ти се опита да ми въздадеш възхвала. Аз поправих твоя кораб и нагласих курса му. Сега те освобождавам, за да могат и останалите жизнени единици да научат от теб как да възхваляват онова, което е добро.

Херон не бе в състояние да стори друго, освен да зяпа право пред себе си. Трополящите метални нозе отминаха и след това отекна последното стържене по корпуса.

Подир известно време осъзна, че е жив и свободен.

Отначало не смееше да премести телата на мъртвите мъже, ала щом веднъж ги докосна, бързо се съвзе и ги натика в хладилната камера. Не знаеше дали някой от тях е вярващ, но откри една книга и изчете ислямските, етическите, християнските и юдейските погребални служби.

После намери на пода един изтърван пистолет и тръгна дебнешком из кораба, обзет внезапно от дивото подозрение, че някоя машина може да се е спотаила из ъглите. Спря единствено, за да разкъса изчадието от своя статив, и продължи чак до кърмата. Щом се озова там, той се обърна в посока, където предполагаше, че сега се намира берсеркерът.

— Поклет да си, аз мога да се променя! — викна той към кърмовата стена. Гласът му секна от вълнение. — Аз пак ще започна да рисувам. Ще ти покажа… Мога да се променя. Аз съм жив.

Различните люде имат свои начини да възхваляват живота.

Дори аз, който поради естеството си не съм способен да се бия или да унищожавам, мога с интелекта си да прозра тази истина: в една война против смъртта стойността на живота се утвърждава чрез битки и унищожаване на врага.

В такава война никой жив боец не трябва да се терзае от жалост към своя противник; ако не друго, поне тази извратена болка не трябва да бъде изпитвана от никого.

Във всяка война ефектът от пацифизма е фатален не за врага, а за пацифиста.

Аз се докоснах до един влюбен в мира и жаден за живот ум…

Миротворецът

Кар преглътна едно болкоуспокояващо хапче и се опита да заеме по-малко неудобна поза в креслото. Настрои радиопредавателя си и каза:

— Идвам с мир. Нямам никакви оръжия. Искам да преговарям с теб.

Зачака в кабината на малкия му едноместен кораб бе тихо. Радарният екран показваше, че берсеркерът е все още на много светлинни секунди пред него. От отсрещната страна не последва никаква реакция, но той знаеше, че машината го е чула.

Зад Кар остана звездата, която той наричаше слънце и родната му планета, колонизирана от Земята преди един век. Тя бе самотна колония в околностите на галактиката; досега за нея войната с берсеркерите не бе нещо повече от някакъв далечен отглас от новините. Единственият истински боен кораб на колонията бе заминал наскоро да се присъедини към флотилията на Карлсен, за да участва в защитата на Земята, когато се бе разбрало, че берсеркерите съсредоточават силите си някъде там. Само че сега врагът се бе добрал и до тук. Хората от планетата на Кар бързаха да подготвят още два бойни кораба, но колонията им беше малка и не особено богата на ресурси. Дори и да завършеха строителството им навреме, те едва ли щяха да се окажат равностоен противник на един берсеркер.

Когато Кар бе изложил плана си пред лидерите на своята планета, те го бяха сметнали за луд. Да иде и да му говори за мир и любов? Да спори с него? Може би има някаква надежда да възвърнеш и най-покварения човек към каузата на доброто и милосърдието, но какъв призив би могъл да промени вградената в една машина цел?

— Защо пък да не отида? — бе настоял Кар. — Вие имате ли по-добър план? Доброволно предлагам себе си за парламентьор. Нямам какво да губя.

Между него и членовете на планиращия Съвет стоеше пропастта, която разделя здравите люде от ония, които умират. Знаеха, че идеята му ще излезе ялова, но не можеха да измислят нищо, дето да им свърши работа. Щяха да минат поне десет дни, докато бойните им кораби бъдат оборудвани. Тъй като бе невъоръжен, малкият едноместен кораб можеше да бъде похарчен. Ако бъдеше въоръжен, щеше да представлява чиста провокация спрямо берсеркера. Накрая позволиха на Кар да го вземе с надеждата, че съществува някакъв шанс, макар и нищожен, аргументите му да отложат неизбежната атака.

* * *

Щом Кар стигна на един милион мили от берсеркера, онзи прекрати своето мудно движение и като че ли започна да го изчаква, увиснал насред космоса, в орбитата на един лишен от въздух планетоид. Бе се разположил в точка, от която до планетоида го деляха още няколко дни път.

— Аз съм невъоръжен — обади се пак той по радиото. — Идвам да поговоря с теб, не да ти навредя. Ако тези, дето са те построили, бяха тук, щях да се опитам да говоря за мир и любов с тях. Разбираш ли ме? — Твърдението му, че би говорил за любов на неизвестните конструктори бе съвсем сериозно; оставаше му малко време и не си струваше да го пилее за неща от рода на омразата и отмъщението.

Внезапно берсеркерът му отговори:

— Малък кораб, поддържай сегашните си скорост и курс към мен. Бъди готов да спреш, когато наредя.

— Аз… аз ще спра — беше си въобразявал, че е готов да застане насреща му, ала заекна и потръпна само от звука на гласа му. Сега оръжията, способни да стерилизират цяла планета, ще се насочат единствено към него. И ако и една десета от историите за затворниците на берсеркерите бяха верни, той би трябвало да се бои от неща, по-лоши от унищожението. Кар не си позволи да мисли за това.

Щом наближи на десет хиляди мили, берсеркерът му заповяда:

— Спри! Остани там, където си по отношение на мен.

Кар мигновено се подчини. Скоро забеляза, че берсеркерът бе изстрелял към него нещо горе-долу с размерите на собствения му кораб — малка подвижна точка на видеоекрана, изскочила от огромната подобна на крепост грамада, която плаваше сред звездите.

Даже и от такова разстояние се виждаше колко очукана и покрита с белези е тая крепост. Беше чувал, че всички древни машини са донякъде повредени от дългата си безсмислена кампания из галактиката, ала толкова явна развалина като тази със сигурност бе изключителна рядкост.

Катерът на берсеркера намали скоростта си и се изравни с неговия кораб. Скоро откъм въздушната камера се чу тракане.

— Отвори! — поиска гласът от радиото. — Трябва да те претърся.

— А после ще ме изслушаш ли?

— После ще те изслушам.

Той отвори камерата и отстъпи пред влезлите половин дузина машини. На Кар те му се видяха донякъде като роботизирани прислужници и работници, само дето накуцваха и бяха износени също като могъщия си господар. Тук-таме проблясваше по някоя нова част, но движенията на машините, докато претърсваха Кар и неговата кабина, и проверяваха всичко на малкия кораб, често пъти бяха несигурни. Когато проверката приключи, една от качилите се на борда машини трябваше едва ли не да бъде изнесена от нейните другари.

Друга една от машините — творение с ръце и длани като на човек — остана. Щом въздушната камера се затвори зад излезлите, тя се настани в бойното кресло и подкара кораба към берсеркера.

— Чакай! — чу се да протестира Кар. — Нямах предвид, че се предавам! — нелепите слова увиснаха във въздуха. Очевидно не заслужаваха отговор, защото такъв не последва. Внезапната паника подтикна Кар да действа, без да мисли; той пристъпи напред и сграбчи механичния пилот, стремейки се да го издърпа от креслото. Онзи положи металната си длан на гръдния му кош и така го блъсна през кабината, че Кар се препъна удари болезнено глава в стената. Изкуствената гравитация явно функционираше нормално.

— След няколко минути ще си поговорим за любовта и мира — изръмжа радиото.

Докато корабът му приближаваше към огромния берсеркер, Кар гледаше през илюминатора. Белезите от битки ставаха все по-ясни и по-ясни дори и за неопитното му око. В корпуса на берсеркера имаше дупки, цели квадратни мили нагънати или издути места и ями — там, където някога металът бе текъл разтопен. Потривайки ударената си глава, Кар изпита лека тръпка на гордост. Ние сме му сторили това, помисли си той, ние — меките, малки, живи създания. Войнственото му настроение донякъде го смути. Винаги бе смятал себе си за пацифист.

След известно забавяне в берсеркера се отвори един шлюз и корабът последва катера в мрака.

Сега през илюминатора не се виждаше нищо. След малко усети мекото издумкване от приставането. Механичният пилот изключи тягата, обърна се към Кар и се надигна от креслото.

Нещо в него се развали. Вместо да се изправи плавно, пилотът политна назад, размаха за миг безпомощно ръце, за да се улови нейде или да запази равновесие, и сетне тежко рухна на пода. Около половин минути шава с едната си ръка, издавайки стържещ звук. После замря.

През последвалата минутка тишина Кар осъзна, че отново е господар в своята кабина; късметът му бе направил подарък. Само да можеше да стори нещо…

— Напусни кораба си — рече спокойният глас на берсеркера. — Към въздушната ти камера е прикрепена пълна с въздух тръба. Тя ще те отведе до едно помещение, където ще можем да поговорим за мира и любовта.

Очите на Кар се фокусираха върху превключвателя на мотора, а сетне погледнаха зад него — към активатора за надсветлинна скорост. В такава близост до маса с големината на заобикалящия го берсеркер надсветлинният ефект се превръщаше не в тяга, а в оръжие — и то с ужасяваща потенциална мощ.

Кар вече не се боеше — или поне си мислеше, че не се бои — от внезапната смърт. Сега обаче откри, че с цялото си сърце и душа се страхува от онова, което може би му бе подготвено извън въздушната му камера. Целият ужас от чутото се възвърна. Сега мисълта да излезе през въздушната камера беше направо непоносима. За него бе по-малко ужасяващо да заобиколи внимателно падналия пилот, да стигне до контролния пулт и да включи пак двигателя.

— Мога да разговарям с теб оттук — каза той с треперещ глас въпреки усилието да говори спокойно.

Подир десетина секунди берсеркерът рече:

— Твоята надсветлинна тяга е с обезопасяващо устройство. Няма да можеш да ме торпилираш като камикадзе.

— Може и да си прав — отвърна Кар след секундно размишление. — Само че ако обезопасяващото устройство функционира, то може да запокити кораба ми настрани от центъра на масата ти, направо през твоя корпус. Той и сега не е в добро състояние, пък и ти не искаш нови пробойни.

— Да, но тогава ще умреш.

— Все някога ще умра. Само че аз не съм дошъл тук, за да умирам или да се бия, а да говоря с теб, да се опитам да стигнем до някакво споразумение.

— Какво споразумение?

Най-после. Кар си пое дълбоко дъх и започна ясно да излага доводите, които толкова често бе репетирал. Пръстите му продължаваха да лежат кротко върху активатора на надсветлинната тяга, а погледът му не се отделяше от уредите, които при нормални обстоятелства следяха корпуса за повреди от микрометеорити.

— Винаги съм имал чувството — говореше той, — че вашите атаки срещу човечеството може би са само някаква ужасна грешка. Ние положително не сме били първоначалният ви враг.

— Моят враг е животът. Животът е зло — пауза. — Искаш ли да станеш доброжив?

За миг Кар притвори очи: ужасяващите разкази за берсеркерските пленници се превръщаха в действителност. После обаче се насили да продължи уверено с аргументите си.

— От наша гледна точка лош си ти. Ние бихме искали ти да станеш една добра машина, която да помага на хората, вместо да ги убива. Нима съзиданието не е по-висша цел от разрушението?

Последва по-голяма пауза.

— Какво доказателство можеш да предявиш, за да променя целта си?

— Първо, да ни помагаш е една цел, която е по-лесна за постигане. Никой няма да те поврежда или да ти се противопоставя.

— Какво значение има за мен дали ме повреждат или ми се противопоставят?

Кар опита отново.

— Животът по принцип превъзхожда неживота, а човекът е най-висшата форма на живота.

— Как ще го докажеш?

— Човекът има душа.

— Много хора претендират че това е така. Само че вие не дефинирате ли душата като нещо, което е извън възприятията на коя и да е машина? И няма ли много хора, които да отричат, че душата съществува?

— Душата се дефинира по този начин. И наистина има такива хора.

— Тогава аз не приемам аргумента за душата.

Кар извади едно болкоуспокояващо хапче и го глътна.

— Въпреки това ти нямаш никакви доказателства, че душата не съществува. Би трябвало да обмислиш тази логична възможност.

— Вярно.

— Но нека да оставим засега душата настрани и да обсъдим въпроса за физическата и химическата организация на живота. Известно ли ти е нещо за деликатността и сложността на организацията дори на една-единствена жива клетка? Трябва да признаеш, че ние хората носим прекрасни компютри в няколкото кубически инча на нашите черепи.

— Никога не съм имал интелигентен пленник, когото да подложа на дисекция — невъзмутимо го осведоми механичният глас, — макар и да съм получавал някои данни по този въпрос от други машини. Само че ти ще признаеш ли, че твоята форма е предопределен резултат от действието на физически и химически закони?

— А ти някога помислял ли си, че може би предназначението на тези закони е тъкмо това — да произвеждат мозъци, способни да действат интелигентно?

Паузата се проточи задълго. Кар усещаше гърлото си сухо и раздразнено, сякаш бе говорил с часове.

— Никога не съм анализирал тази хипотеза — отвърна неочаквано берсеркерът. — Но ако конструкцията на интелигентния живот е наистина толкова сложна и така зависима от обективните закони на физиката — тогава може би най-висшата цел за една машина би била да служи на живота.

— Можеш да не се съмняваш, че нашата физическа конструкция е достатъчно сложна — Кар не бе уверен дали е в състояние да проследи начина на разсъждение на машината, но това едва ли щеше да има някакво значение, ако успееше да спечели някак си играта в полза на живота. Той продължаваше да държи пръстите си поставени върху надсветлинния активатор.

— Ако имам възможност да проуча няколко живи клетки… — подхвана берсеркерът.

Индикаторът за повреди от метеорити живна като нерв, докоснат от нажежено желязо; нещо бе допряло корпуса.

— Престани! — изпищя инстинктивно той. — Само се опитай да ми извъртиш някой номер и ще те унищожа!

Гласът на машината бе неравномерен, но спокоен както винаги.

— Сигурно е е имало някакъв случаен контакт с твоя корпус. Аз съм повреден и на много от моите симбиотични машини не може да се разчита. Възнамерявам да се приземя на този близък планетоид, за да потърся там метал и да се ремонтирам, доколкото е възможно.

Индикаторът вече се бе успокоил.

Берсеркерът отново подхвана нишката на мисълта си.

— Предполагам, че ако ми се отдаде възможност за няколко часа да изследвам малко живи клетки от интелигентна жизнена единица, ще открия сигурни доказателства за или против твоите твърдения. Ще ми осигуриш ли органичен материал?

— Нима не си имал затворници досега — попита Кар с подозрение; всъщност не знаеше защо берсеркерът би трябвало да е имал хора пленници. Той би могъл да научи езика и от друг берсеркер.

— Не, аз никога не съм взимал пленници.

Берсеркерът зачака. Въпросът, който бе задал, все още витаеше във въздуха.

— Единствените човешки клетки на този кораб са моите. Вероятно бих могъл да ти дам няколко.

— Половин кубически сантиметър ще е достатъчно. Предполагам, че за теб това няма да е опасна загуба. Няма да искам част от мозъка ти. Допускам също, че би желал да избегнеш така наречената „болка“. Ще се постарая да не я изпиташ.

Дали не шикалкавеше, за да го упои? Изглеждаше прекалено просто. Винаги са непредвидими, твърдяха разказваните за тях истории, а понякога са и адски ловки.

Кар реши да продължи играта.

— Аз разполагам с всичко необходимо. Предупреждавам те, че едва ли ще успееш да отклониш вниманието ми от контролното табло. Скоро ще ти оставя образец от тъкан във въздушната камера.

Отвори медицинския си пакет, взе две болкоуспокояващи и много внимателно започна да манипулира със стерилния скалпел. Нали имаше биологическо образование?

Когато малката рана бе превързана, Кар почисти тъканния образец от кръвта и лимфата, и с несигурни пръсти го запечата в малка епруветка. Без да престава да бъде нащрек, той завлече падналия пилот до въздушната камера и го остави в нея заедно с образеца. Крайно изтощен се върна в бойното кресло. Щом отключи дистанционно външната врата, чу как нещо влезе в камерата и пак излезе.

Взе едно стимулиращо хапче. То щеше да възроди донякъде болката, но той така или иначе трябваше да поддържа бдителността си. Минаха два часа. Кар се насили да изяде малко от неприкосновения запас и възобнови монотонното си бдение край контролното табло.

Когато берсеркерът заговори отново, той подскочи от изненада: бяха изминали почти шест часа.

— Ти си свободен — каза машината. — Предай на водещите жизнени единици на твоята планета, че след като се ремонтирам, ще стана техен съюзник. Изучаването на твоите клетки ме убеди, че човешкото тяло е най-висшето творение във вселената, и аз ще имам отсега нататък за цел да ви помагам. Разбра ли?

Кар се вцепени.

— Да. Да. Убедил съм те. След като се ремонтираш, ще се биеш на наша страна.

Нещо мощно и плавно избута корпуса му. През илюминатора видя звезди и разбра, че огромният шлюз, който бе погълнал корабчето му, се е отворил.

Тъй като се намираше много навътре в звездната система, Кар не можеше да премине на свръхсветлинен режим. Последното, което видя от берсеркера, беше че той се отдалечаваше по посока на лишения от въздух планетоид, като че ли наистина възнамеряваше да кацне на него. Във всеки случай той определено не преследваше Кар.

Два часа след освобождаването си, той престана да се взира в радарния екран и прекара цяла минута, оглеждайки вътрешната врата на въздушната камера. Накрая поклати глава, пусна въздуха в камерата и влезе в нея. Пилотът-машина бе изчезнал, а също и тъканният образец. Не се забелязваше нищо необичайно. Кар си пое облекчено въздух, затвори пак вратата и отиде до илюминатора, откъдето наблюдава известно време звездите.

След един ден намали скоростта, така че когато часовете се натрупаха и преваляше и втория ден, все още бе доста далеч от дома. Яде, спа и огледа неколкократно лицето си в огледалото. Претегли се и наново се зае да съзерцава звездите — с интерес, като човек, който изпитва отдавна забравено усещане.

Два дни по-късно гравитацията изкриви курса му в изтеглена елипса около родната му планета. Щом нейната повърхност заслони от погледа му планетоида на берсеркера, Кар се реши да използва радиото си.

— Хей, контролна служба, добри новини.

Отговорът долетя почти мигновено.

— Ние те следихме, Кар. Как си? Какво се случи?

Той им заразправя.

— Така че засега това е положението — обобщи накрая Кар. — Мисля, че берсеркерът наистина има нужда да се саморемонтира. Ако двата бойни кораба го атакуват сега, ще спечелят.

— Да — на заден фон се чу възбуден говор. Сетне отново се разнесе гласът на оператора, но звучеше някак притеснено. — Кар, ти все още не си започнал процедура за приземяване. Навярно разбираш затруднението ни. Безпокоим се дали това нещо не те е излъгало.

— О, аз се досетих. Даже и припадъкът на онази машина-пилот може да е бил изигран. Допускам, че берсеркерът е бил прекалено зле ударен, за да рискува нова битка, така че е опитал друг способ. Трябва да е впръскал незабелязано веществото във въздуха на кабината ми току преди да ме пусне — или пък го е разпръснал из въздушната камера.

— Какво вещество?

— Предполагам, че е някой прясно мутирал вирус, специфично вирулентен спрямо тъканта, която му дадох. Берсеркерът се е надявал аз да се разбързам да се върна у дома и да се приземя, преди да се разболея, така че да разпространя мора. Сигурно си е въобразявал, че е открил биологичното оръжие, възнамерявайки да използва живот срещу живота така, както ние използваме машини, за да се бият с други машини. Само че му е трябвал образец от тъканта, за да отгледа любимите си вируси; вероятно наистина никога не е имал пленник-човек преди това.

— Смяташ, че е някакъв вид вирус ли? Какво ти причинява, Кар? Боли ли те? Имам предвид… повече от преди?

— Не.

Кар извъртя креслото си и се приведе над малката диаграма, която бе почнал да нанася. Тя показваше, че през последните два дни е престанал да губи тегло и дори е наддал. Погледна надолу към тялото си и към превързаното място, намиращо се близо до центъра на една обезцветена зона, която не изглеждаше съвсем по човешки. Зоната се бе стеснила и той видя следа от нова и здрава кожа.

— Какво всъщност ти причинява този вирус?

Кар си позволи да се усмихне и да изрази на глас нарастващата си надежда:

— Мисля, че той убива моя рак.

За повечето хора войната донесе не чудодейно излекуване, а постоянен, деформиращ натиск, който сякаш бе съществувал винаги и чийто край не се виждаше. Под неговия товар някои хора се превърнаха в зверове, а умовете им станаха жестоки и непреклонни като машините, срещу които се биеха.

Но аз се докоснах и до редки човешки умове, истински скъпоценни камъни на живота, които се възправиха срещу най-сериозните изпитания, и това ги направи във висша степен човеци.

Камънаците

Космодрумът в земната пустиня Гоби бе може би най-големият сред сродните нему във всички ъгълчета на галактиката, колонизирани от хората от Слънчевата система и техните потомци, или поне така си мислеше Мичъл Спейн, който през своите двадесет и четири години бе успял да види повечето от тия космодруми.

Сега обаче, през илюминатора на претъпканата совалка, той не можеше да зърне почти нищо от дългите цели мили рампи на Гоби. В стремежа си да им устрои радостно посрещане, огромната тълпа отдолу сама бе провалила намеренията си, като бе отблъснала назад и разкъсала полицейския кордон. Бе се наложило вертикалната нишка на спускащите се совалки да спре, докато не се освободи достатъчно празно пространство за приземяване.

В момента Мичъл Спейн, наврян заедно с още хиляда други доброволци в най-долната совалка, не се вълнуваше особено от проблема с приземяването. В препълнения отсек — някогашен луксозен салон — току-що бе влязъл самият Йохан Карлсен и това бе първият и единствен шанс Мич да огледа добре назначения неотдавна Върховен главнокомандващ на отбраната на Слънчевата система, макар Мич да бе изминал целия път от Остийл дотук на приличния на копие Карлсенов флагмански кораб.

Карлсен не бе нито по-възрастен от Мичъл Спейн, нито по-висок; на пръв поглед ниският му ръст дори някакси изненадваше. Бе станал управник на планетата Остийл благодарение на влиянието на своя полубрат, могъщия Фелипе Ногара, мозъка на империята Естийл; Карлсен обаче удържаше високото си положение благодарение на собствените си способности.

— Тази площадка и до довечера може да си остане блокирана — рече Карлсен на един земянин със студени очи, който току-що се бе прекачил на совалката от един аерокар. — Нека отворят амбразурите, искам да се поогледам.

Стъкло и метал се плъзнаха встрани и промениха формата си, а херметично затворените бойници се превърнаха в малки балкони, отворени за земния въздух, за свежите миризми на живата планета — отворени обаче и за гръмливото скандиране на тълпата, която неколкостотин фута по-долу ревеше: „Карлсен! Карлсен!“

Щом Върховният главнокомандващ излезе на един от тези импровизирани балкони, за да прецени сам шансовете за кацане, навалицата в салона полусъзнателно се люшна, сякаш се опитваше да го последва. Това бяха главно доброволци от Остийл и тук-таме по някой авантюрист като Мичъл Спейн, марсианския бродяга, който се бе записал на Остийл заради бойното възнаграждение, предлагано от Карлсен.

— Не се блъскай, чуждоземецо — сгълча един висок мъж, като се обърна и изгледа Мич отвисоко.

— Казвам се Мичъл Спейн — гласът му бе малко по-дрезгав от обичайното. — Струва ми се, че тук и ти си провинциалист като мен.

Ако се съдеше по дрехите и акцента, високият беше родом от Венера — планета, която бе тераформирана едва през последното столетие и чиито жители бяха чувствителни и горди поради новопридобитата си независимост и мощ. На кораб като този, пълен с хора от управляваната от брата на Фелипе Ногара планета, един венерианец лесно можеше да стане докачлив.

— Спейн… прилича на марсианско име — рече по-меко венерианецът, ала продължи да гледа Мич отвисоко.

Марсианците не се славеха с търпеливост и прекалена толерантност. След малко високият като че ли се умори да се дуелира с очи и отвърна поглед встрани.

Земянинът със студените очи, чието лице се стори познато на Мич, говореше по комуникатора — вероятно с капитана на совалката.

— Заобиколи града, пресечи магистралата Косуту и се приземи там.

Карлсен, който се бе върнал в салона, рече:

— Предай му да не се движи с повече от десет километра в час; изглежда те искат да ме видят.

Това прозвуча съвсем прозаично: щом посрещачите са си дали толкова труд да видят Йохан Карлсен, учтивостта изисква той да ги поздрави.

Мич гледаше лицето на Карлсен, а после тила и силните ръце, които Върховният главнокомандващ заразмахва в приветствен жест, когато отново излезе на малкия балкон. Ревът на тълпата се усили двойно.

Това ли е всичко, което желаеш, Карлсен, просто да проявиш учтивост? О, не, приятелю, ти играеш. Тези гръмотевични поздравления трябва да са нещо особено важно за който и да е мъж. Едного те биха екзалтирали, другиго вероятно биха отвратили или уплашили въпреки че представляват израз на приятелски чувства. Добре си се скрил зад маската си на благородна вежливост, главнокомандващи.

Какво ли е да бъдеш Йохан Карлсен, да си дошъл за да спасиш света, когато никой от действително големите и могъщи люде изглежда не се интересува кой знае колко от това? И една прочута с красотата си годеница да очаква да стане твоя, след като битката бъде спечелена?

А какво ли прави днес твоя брат Фелипе? Крои планове, без съмнение, как да разпростре икономическата си власт над още една планета.

Поредното разместване на малката тълпа вътре в совалката отдалечи високия венерианец, който стоеше пред Мич, и сега той ясно видя картината под Карлсен. Море от човешки лица, точно според старото клише. Как да го опише… Мич знаеше, че някой ден ще трябва да го опише. Стига задаващата се битка с безжизненото да не сложи веднъж завинаги край на човешката глупост, възнаграждението за участието в нея би трябвало да му осигури финансова свобода за известно време.

Отсреща бяха кулите на Улан Батор — издигаха се като бели кости, опасани от пълзящите крайградски пътища и слънчевите инсталации; и една магистрала; и ярки многоцветни знаменца, развявани от рояците аерокари, излезли от града, за да ги приветстват. Полицейските аерокари се движеха успоредно на космическия кораб, за да го охраняват, макар че явно нямаше никаква опасност от каквото и да било, освен от някоя прекалена изява на ентусиазъм.

Приближи се друг, специален аерокар. Полицейската машина се изпречи за миг насреща му и сетне почтително се отдръпна назад. Мич проточи врат и различи кармпанския опознавателен знак. Вероятно в аерокара бе лично техният посланик в Слънчевата система. Космическата совалка намали скоростта си до тази на охлюв.

Говореше се, че кармпанците сами изглеждали като машини, ала във войната срещу враговете на всичко живо те бяха верни съюзници на земните потомци. Макар телата на кармпанците да бяха бавни и квадратни, умовете им бяха ясновидски; макар те да бяха смехотворно неспособни да използват сила срещу който и да е враг, косвената им помощ бе изключително ценна.

Почти пълно мълчание се възцари, когато посланикът се изправи в открития си аерокар; от главата и тялото му се опънаха стотици ганглии от проводници и фибровлакна, за да осигурят връзка с различни кармпански животни и с оборудването в колата.

Тълпата в салона проумя какво означаваше тази мрежа; разнесе се силна въздишка. Хората в совалката се заблъскаха един друг, за да могат да видят по-добре. Земянинът със студените очи бързо прошепна нещо в комуникатора.

— Пророчество! — изрече нечий хрипкав глас близо до ухото на Мич.

— … за Вероятността! — отекна внезапно усиленият глас на посланика, който изглежда бе подхванат от средата на фразата. Кармпанските пророци на Вероятността бяха наполовина мистици, наполовина математици. Адютантите на Карлсен трябва да бяха решили или пък знаеха предварително, че пророчеството ще е благоприятно и вдъхновяващо — нещо, което тълпата би било добре да чуе — и бяха наредили гласът на посланика да бъде транслиран чрез корабната уредба.

— Надеждата, живата искра, разгаряща пламъка на живота! — нечовешката уста сдъвкваше краищата на думите, които въпреки това звънтяха във въздуха. Приличните на ръце израстъци сочеха от планиращия аерокар право към Карлсен. — Тъмният метал мечтае сега за победа, мъртвите механизми кроят своите планове да затрият всички ни. Но животът в този мъж пред мен е по-силен от здравината на метала. Могъществото на живота ще резонира във всички нас. Аз виждам как с победата на Карлсен…

Напрежението, което изпитва един кармпански ясновидец при пророкуване, винаги е огромно, също както винаги е голяма и точността на предсказанието му. Мич бе чувал, че природата на стреса се определя по-скоро от топологически признаци, отколкото от нервни или електрически. Беше чувал, ала както и повечето земни потомци никога не го бе проумял.

— Победа — повтори посланикът. — Победа… и след това…

Нещо в лицето на чужденеца се измени. Студеноокият земянин или беше експерт в разчитането на чуждоземни изражения, или просто не желаеше да поема никакви рискове. Той прошепна нова команда и уредбата престана да усилва гласа на кармпанеца. Огромната тълпа, която помисли, че пророчеството е приключено, заля с одобрителен рев совалката и аерокара. Посланикът обаче още не бе свършил, макар сега само онези, които се намираха на няколко метра от него вътре в совалката, да долавяха пресекливия му глас.

— … след това смърт, разрушение и гибел — квадратното тяло се приведе, но очите на чуждоземеца все още бяха вперени в Карлсен. — Онзи, който спечели всичко… ще умре, без да притежава нищо…

Кармпанецът се сниши и аерокарът му отлетя. В салона на совалката беше тихо. Долитащото отвън „ура“ звучеше присмехулно.

След няколко дълги секунди Върховният главнокомандващ обърна гръб на балкона и извиси глас:

— Мъже, малцина сме тези, които чухме края на пророчеството — но все пак сме твърде много, за да го запазим в тайна. Така че аз не ви моля да пазите тайна. Само добавете към него, че аз не вярвам на пророчествата, които не идват от Бога. Кармпанците никога не са претендирали, че се безпогрешни.

Отговорът бе мълчаливо съгласие, което почти веднага се разнесе телепатически из групата. В девет от десет случая кармпанците се оказваха прави. Ще има победа, а сетне смърт и разруха.

Но дали неясният завършек се отнасяше единствено за Йохан Карлсен или за цялата кауза на живота? Хората в совалката се споглеждаха с недоумение и мърмореха.

* * *

В покрайнините на Улан Батор совалките намериха подходящо място за приземяване. Щом слязоха от тях, хората нямаше как да останат мрачни сред радостната тълпа, която с всеки изминал миг се сгъстяваше около корабите. Едно земно момиче, увито в гирлянди, приближи, хвърли на врата на Мичъл Спейн венец от цветя и го целуна. Той беше доста грозен и въобще не бе привикнал на такова сърдечно отношение.

Усети как погледът на Върховния главнокомандващ се спря върху му.

— Марсианецо, ела с мен на срещата на Генералния щаб. Трябва да отида там с представителна група, така че да разберат, че не съм просто агент на брат си. Имам нужда от един-двама души, които да са родени под светлината на Слънцето.

— Да, сър — дали нямаше и някаква друга причина да бъде избран от Карлсен? Стояха в тълпата — двама ниски мъже — и се гледаха един друг. Единият, грозен и окичен с цветя, с ръка, все още увита около момичето, което внезапно се бе втрещило с благоговение в другия, чийто магнетизъм го поставяше над всяка хубост или грозота. Управникът на една планета, и може би, спасителят на всичко живо.

— Харесва ми, че не позволяваш на хората да те настъпват дори в такава тълпа — рече Карлсен на Мичъл Спейн. — Без да повишаваш глас или да изригваш закани. Как ти е името и какъв чин имаш?

В тази война, където всичко живо беше на една и съща страна, военната йерархия бе доста неопределена.

— Мичъл Спейн, сър. Все още нямам определен чин. Тренирал съм с флотските пехотинци. Бях на Остийл, когато вие предложихте добро възнаграждение за участие в бойните действия, така че сега съм тук.

— А не за да защитиш Марс?

— Предполагам, че и за това. Но не се отказвам и от възнаграждението.

Адютантите на Карлсен — все с високи чинове — се боричкаха и подвикваха край един автомобил, който заминаваше за заседанието на щаба. Това изглежда даде на Карлсен възможност да продължи разговора. Той се позамисли и на лицето му се мярна внезапна догадка.

— Мичъл Спейн? Поетът?

— Аз… публикувах едно-две неща. Нищо особено…

— А боен опит имаш ли?

— Да, участвах в абордажа на един берсеркер. Беше близо до…

— Ще си поговорим по-късно. Може да те назнача старшина на някоя десантна група. Опитните мъже са рядкост. Хемфил, къде се бавят тия коли?

Земянинът със студените очи се обърна да отговори. Разбира се, че лицето му беше познато; това беше Хемфил, фанатизираният герой от цяла дузина схватки с берсеркерите. Пряко волята си Мич изпита благоговеен трепет.

Накрая колите пристигнаха. Делегацията щеше да отпътува за Улан Батор. Военният център би трябвало да разположен под метрополиса, изцяло под закрилата на за щитните силови полета, които можеха да се разпрострат чак в космоса, за да защитят района на града.

Докато се спускаха със зигзагообразния ескалатор към дълбоко заровената Бойна зала, Мич отново се озова до Карлсен.

— Поздравления за наближаващата женитба, сър — Мич не бе наясно дали харесва Карлсен или не, ала вече изпитваше странна увереност, сякаш го познаваше от години. Карлсен сигурно усещаше, че Мич не му се докарва.

Върховният главнокомандващ кимна.

— Благодаря — поколеба се за миг, сетне извади малка снимка. С тримерната си илюзия тя представяше главата на млада жена, чиято златиста коса бе оформена в предпочитаната от новата венерианска аристокрация прическа.

Нямаше никаква необходимост да насилва от учтивост истината.

— Много е красива.

— Да — Карлсен дълго гледа снимката, като че ли не му се искаше да я прибере. — Има хора, които смятат, че това ще е само политически алианс. Бог знае, че имаме нужда от такъв съюз, но, повярвай ми, поете, за мен тя означава много повече.

Карлсен изведнъж примигна и сякаш удивен от себе си се обърна към Мич с поглед, който казваше „защо ли ти разправям всичко това“. Вратите се отвориха със скриптене. Бяха стигнали до катакомбите на Генералния щаб.

* * *

Мнозина от членовете на щаба, макар и не абсолютното мнозинство, бяха венерианци. От приветствията им стана ясно, че тъкмо те се отнасят със студена враждебност към брата на Ногара.

Човечеството представляваше, както винаги, плетеница от клики и съюзи. Представителите на Слънчевия парламент и на Изпълнителното бюро бяха подложени на изпитанието да намерят Върховен главнокомандващ. Даже и някои да възразяваха срещу Йохан Карлсен, никой, който го познаваше, не се съмняваше в способностите му. Той бе повел след себе си в боя мнозина обучени мъже и за разлика от някои по-могъщи водачи, бе готов да поеме отговорността за защитата на Слънчевата система.

В ледената атмосфера, с която се откри заседанието на щаба, нямаше какво друго да се прави, освен да се премине веднага към работа. Враговете — берсеркерите — бяха изоставили старата си тактика на непредвидими самотни нападения, тъй като през последните десетилетия отбранителните съоръжения на живота постепенно бяха укрепнали.

Предполагаше се, че берсеркерите в момента наброяваха около двеста машини; за да сломят човешките бастиони, напоследък те се бяха събрали във флот, чиято съсредоточена мощ бе способна да съкруши един по един всички съпротивителни центрове на хората. Вече бяха унищожени две силно укрепени планети. Трябваше спешно да се изгради многочислена човешка флотилия — първо, за да защити Слънчевата система, и впоследствие, да прекърши мощта на безжизнените.

— В такъв случай засега сме на едно мнение — рече Карлсен, като се надигна от чертожната маса и огледа Генералния щаб. — Нямаме нито толкова кораби, нито толкова обучени кадри, колкото бихме желали. Вероятно ни едно от правителствата извън Слънчевата система не е дало всичко, което би могло да даде.

Кемал, венерианският адмирал, хвърли бърз поглед към своите съпланетяни, но се въздържа да коментира скромния принос на брата на Карлсен в това отношение. Нямаше ни един жив човек, за когото Земята, Марс и Венера наистина биха се спогодили да застане начело в тази война. Изглежда Кемал бе склонен да се опита да се примири с брата на Ногара.

— Разполагаме с двеста четиридесет и три кораба — продължи Карлсен, — които са специално конструирани или видоизменени, за да съответстват на новите тактически прийоми, които предлагам да използваме. Всички сме благодарни за великолепния венериански принос от сто кораба. Шест от тях, както вероятно вече знаете, са оборудвани с новото далекобойно свръхсветлинно оръдие.

Възхвалата не оказа никакво забележимо въздействие върху венерианците.

— И така, изглежда имаме числено превъзходство от около четиридесет кораба. Няма защо да ви обяснявам, че неприятелските кораби, взети поотделно, имат предимство във въоръжението и огневата мощ. — Той направи пауза. — Тактиката на таран и абордаж би трябвало да ни даде точно онзи елемент на изненада, от който се нуждаем.

Върховният главнокомандващ внимателно подбираше думите си, тъй като не желаеше да признае, че елементът на изненада предлагаше единствената логично обоснована надежда за успех. След продължилия десетилетия изгрев на надеждата му беше прекалено трудно да заяви това — дори пред тези корави мъже, които знаеха с колко един берсеркер превишаваше на везните на войната който и да е обикновен боен кораб.

— Другият голям проблем са хората, обучени да водят абордажните отряди. Направих всичко, което беше по силите ми за вербуването им. По-голямата част от тези, които сега са подготвени и имат опит като абордажни пехотинци, са от Естийл.

Адмирал Кемал изглежда отгатна какво предстоеше; той понечи да бутне назад креслото си, с намерението да стане, но сетне реши да изчака, очевидно желаейки да се увери в предположението си.

Карлсен продължи със същия спокоен тон:

— Тези обучени пехотинци ще бъдат разделени на отряди и на всеки боен кораб ще бъде определен по един такъв отряд. След това…

— Един момент, върховен главнокомандващ Карлсен. — Кемал вече се бе изправил.

— Да?

— Да разбирам ли, че вие възнамерявате да разквартирувате естийлски отряди на венерианските кораби?

— Моят план предвижда точно това, да. Вие протестирате?

— Протестирам — венерианецът изгледа съпланетяните си. — Всички протестираме.

— Въпреки това заповедта ми остава в сила.

Кемал изгледа още веднъж другарите си и седна с каменно лице. Стенокамерите в ъглите на залата тихо просъскваха, напомняйки, че събитието се записва.

Една вертикална бръчка проряза за малко челото на Върховния главнокомандващ и, преди да поднови речта си, той дълго и замислено се вгледа във венерианците. Само че какво друго можеше да се направи, освен естийляните да се настанят на венерианските кораби?

Няма да те оставят да станеш герой, Карлсен, помисли си Мичъл Спейн. Светът е лош, а хората са глупаци; те никога не са наистина на една и съща страна в която и да е война.

* * *

Бронята лежеше в трюма на венерианския боен кораб „Слънчево петно“, в тапициран, приличен на ковчег контейнер. Мич коленичи, за да огледа коленните и лакътните връзки.

— Искате ли да нарисувам някаква емблема на нея, капитане?

Въпросът беше зададен от един млад естийлянин на име Фишман — член на новосъздадения отряд пехотинци, който сега Мич командваше. Фишман бе взел отнякъде многоцветна пръчка за рисуване и сочеше с нея към скафандъра.

Мич огледа трюма. Той сега гъмжеше от неговите хора, които припряно отваряха кашоните с оборудването и екипировката. Бе решил доколкото е възможно да не се меси и да остави нещата да се развиват от само себе си.

— Емблема ли? Не. Освен ако имаш някаква идея за емблема на целия отряд. Може би няма да е лошо да си имаме собствена емблема.

Бронираният му скафандър не се нуждаеше от какъвто и да е опознавателен знак. Той беше марсианска направа — различаваше се по стил и бе стар, ала вътре в него бяха вградени известни подобрения. Вероятно никой нямаше по-добър скафандър. На издутата като бъчва гръдна клетка вече се мъдреше една фигура — голямо черно петно, разкъсано от назъбено червено, което сочеше, че Мич е взел участие в „усмъртяването“ на един берсеркер. Вуйчото на Мич бе носил същата броня; от край време голяма част от марсианските мъже пътешестваха из космоса.

— Сержант Маккендрик — попита Мич, — как си представяш нашата емблема?

Новоназначеният сержант, интелигентен млад мъж, който минаваше край тях, поспря и загледа ту Мич, ту Фишман, сякаш се опитваше да определи кой е за и кой е против емблемата, преди той самият да вземе решение. Сетне погледна помежду им и изражението му стана сурово.

В трюма бе влязъл един теснолик венерианец, очевидно офицер. Съпровождаше го взвод от шестима мъже — с ленти на ръцете и пистолети на кръста. Корабната полиция.

Офицерът пристъпи няколко крачки и застана неподвижен, втренчил поглед в многоцветната пръчка в ръката на Фишман. Когато всички в трюма го загледаха мълчаливо, той тихо попита:

— Защо си откраднал това от корабните запаси?

— Това ли да съм откраднал? — младият естийлянин вдигна пръчката полуусмихнат и я показа, сякаш бе готов да се присъедини към шегата.

Само че полицейските взводове не се шегуват, а ако пък го сторят, това не е от шегите, които един марсианец може да оцени. Мич все още стоеше на колене до своя опакован скафандър. В гръдната клетка на скафандъра имаше една незаредена карабина и той сложи ръка върху нея.

— Ние сме във война и сме в космоса — продължи тесноликият офицер. Стойката му бе отпусната и той все още говореше меко, оглеждайки зяпналите от изненада членове на естийлския отряд. — Всеки, който се намира на борда на венериански кораб, се подчинява на неговите закони. За кражба от запасите на кораба, докато сме изправени срещу врага, наказанието е смърт чрез обесване. Отведете го — и той направи един почти недоловим жест към своя взвод.

Рисувалната пръчка изтрака силно на палубата. Неразбиращата усмивка бе застинала върху лицето на Фишман. Изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да се строполи.

Мич се изправи, поддържайки карабината в сгъвката на лакътя си. Оръжието бе късо, с две големокалибрени цеви и всъщност представляваше миниатюрно безоткатно оръдие, предназначено за унищожаване на бронирани механизми в условията на безтегловност.

— Само една минута — рече Мич.

Двамина от полицейския взвод се бяха насочили неуверено към Фишман. Те с готовност се спряха, сякаш бяха доволни, че се появи оправдание за нерешителноста им.

Офицерът погледна Мич и хладнокръвно повдигна вежда.

— Знаеш ли какво е наказанието, загдето ме заплашваш?

— Няма да е по-тежко от това да ти пръсна грозната кратуна. Аз съм капитан Мичъл Спейн, командир на десантния отряд на този кораб, и никой не може просто ей-така да влиза тук и да отмъква мои хора, за да ги беси. Ти кой си?

— Аз съм мистър Салвадор — рече венерианецът. Очите му прецениха Мич и без съмнение установиха, че той е марсианец. Колелцата в студения ум на мистър Салвадор се завъртяха и плановете му моментално се промениха. — Ако знаех, че този… отряд… се командва от човек, не бих сметнал, че има нужда от показен урок. Хайде — подканата бе отправена към взвода му и бе съпроводена от друг прост и елегантен жест. Шестимата тръгнаха послушно пред него към изхода. Очите на Салвадор призоваха Мич да го последва до вратата. След моментно колебание Мич го стори, а Салвадор го изчака все тъй невъзмутимо.

— Подир тази постъпка, капитан Спейн, твоите хора с готовност ще те следват навсякъде — рече той твърде тихо, за да може да го чуе някой друг. — Но ще дойде време, когато ти самият ще ме последваш безпрекословно — и Салвадор излезе с лека, непонятна усмивка.

Няколко мигновения цареше пълна тишина; Мич в недоумение гледаше затворената врата. Сетне се разнесе ликуващ рев и го затупаха по гърба.

Когато виковете поутихнаха, един от хората му го попита:

— Капитане, какво имаше предвид оня, като се нарече „мистър“?

— За венерианците това е нещо като политически чин. Момчета, хвърлете едно око тук! Може да ми потрябват честни свидетели — Мич вдигна карабината така, че всички да я видят и отвори патронниците и пълнителите, за да покаже, че са празни. Възбудата се възобнови, оттеглилите се венерианци отнесоха нови дюдюкания и подигравки.

Само че Салвадор едва ли щеше лесно да се признае за победен.

— Маккендрик, свържи се с мостика. Кажи на капитана на кораба, че искам да го видя. Останалите, продължавайте да разопаковате.

Младият Фишман, отново с рисувателното стило в ръка, стоеше, гледайки с празен поглед надолу, сякаш обмисляше какво да нарисува на палубата. Започваше да осъзнава за колко малко му се бе разминало въжето.

Показен урок ли?

* * *

Капитанът на кораба бе хладно сдържан с Мич, но посочи, че в момента няма никакво намерение да беси естийляни на борда на „Слънчево петно“. През следващите часове за почивка обаче той постави въоръжени часовои в помещенията на пехотинците.

На другия ден повикаха Мич на флагманския кораб. От катера се виждаше танцът на ярките точки — част от корабите на флотата, осветени от далечното Слънце, се упражняваше да нанася таранни удари.

Зад бюрото на Върховния главнокомандващ седеше този път не любителят на поетичните строфи или замисленият младоженец, а управникът на цяла една планета.

— Седнете, капитан Спейн.

Това, че му предложи да седне, изглеждаше добър знак. Докато чакаше Карлсен да привърши работата си над разни документи, мислите на Мич витаеха нейде и той си припомняше обичаите, за които бе чел, за церемониалното козируване и позите, които хората използвали в миналото, когато са били формирани постоянни организации с единствената цел да убиват други хора и да унищожават тяхната собственост. Хората с положителност си бяха останали все тъй алчни; а войната с берсеркерите отново ги бе приучила към навиците на масовото унищожение. Възможно ли бе отминалите времена, когато животът с всички сили е водил война срещу живота, да се върнат пак?

Карлсен въздъхна и бутна настрана листовете си.

— Какво се е случило вчера между вас и мистър Салвадор?

— Той възнамеряваше да обеси един от моите хора — Мич разказа историята простичко. Пропусна единствено прощалните думи на Салвадор, без да е съвсем наясно защо го стори. — Когато ми възложат да отговарям за хора — заключи той, — никой не може да почне да ги беси защяло и нещяло. Макар да не бях убеден напълно, че те щяха да стигнат чак дотам, реших да се държа така, както бих постъпил, ако наистина имаха такива намерения.

Върховният главнокомандващ вдигна един лист от разхвърляното си бюро.

— Двама пехотинци от Естийл вече са били обесени. За сбиване.

— Проклети арогантни венерианци!

— Не искам да чувам такива приказки, капитане!

— Да, сър. Но съм длъжен да призная, че вчера на „Слънчево петно“ малко оставаше да започнем да се стреляме.

— Всичко ми е ясно — Карлсен направи жест на безсилие. — Спейн, ако за хората от тази флота е невъзможно да си сътрудничат дори когато оцеляването на… Какво има?

Земянинът Хемфил бе нахълтал в кабината, без да се церемони особено. Бе стиснал тънките си устни по-силно от всякога.

— Току-що пристигна куриер с новини. Атакуван е Ацог.

Силните ръце на Карлсен неволно замачкаха листовете.

— Някакви подробности?

— Капитанът на куриерския кораб смята, че там е била цялата флота на берсеркерите. Когато потеглял, наземните укрепления все още са се съпротивлявали. Измъкнал кораба си в последния момент.

Ацог… Значи врагът бе по-близо до Слънцето, отколкото си мислеха. Да, берсеркерите се насочваха към Слънчевата система. Очевидно те знаеха, че това е центърът на човечеството.

В кабината влязоха още хора. Хемфил отстъпи настрани, за да пропусне венерианеца адмирал Кемал. След него се намъкна мистър Салвадор, който само бегло погледна Мич.

— Чухте ли новините, Върховни главнокомандващи? — начена Салвадор. Кемал, който тъкмо се бе наканил да отвори уста, погледна раздразнено политическия си офицер, но нищо не каза.

— Че Ацог е атакуван, да — рече Карлсен.

— Корабите ми могат да се подготвят за тръгване за два часа — каза Кемал.

Карлсен въздъхна и поклати глава.

— Наблюдавах днешните маневри. И за две седмици флотата едва-едва ще се подготви.

Потресът и яростта на Кемал изглеждаха непресторени.

— Нима ще го направите? Ще оставите една венерианска планета да загине само защото не сме преклонили врат пред брат ви? Понеже учим на дисциплина проклетите му естийляни…

— Адмирал Кемал, контролирайте се! Докато аз командвам, и вие, и всички останали ще се подчинявате на нарежданията ми!

Кемал се овладя, но явно с огромни усилия.

Гласът на Карлсен не бе много силен, ала каютата сякаш завибрира от него.

— Вие бесите хора и наричате това „дисциплина“. Бог ми е свидетел, че ако се наложи, аз ще използвам дори бесилката, за да наложа единство в действията на тази флота. Разберете, че тя е единствената военна сила, която е в състояние да се противопостави на берсеркерското сбирище. Можем да ги унищожим, само ако се обучим и обединим.

В момента никой, от тези които го слушаха, не се съмняваше в това.

— Независимо дали пада Ацог, Венера или Естийл, аз няма да рискувам флотата, докато не преценя, че е готова да се сражава.

Салвадор наруши мълчанието, запазвайки почтително изражение на лицето:

— Върховни главнокомандващи, куриерът докладва също, че лейди Кристина де Дулчин е била на посещение на Ацог, когато е започнала атаката… и че сигурно все още е там.

Карлсен затвори за две секунди очи. Сетне изгледа всички поред.

— Господа, ако нямате повече предложения, свързани с въпросите на войната, излезте — гласът му си оставаше все така твърд.

Докато вървеше с Мич по коридора на флагманския кораб, Хемфил продума замислено:

— Карлсен е човекът, от който делото има нужда сега. Венерианците ме потърсиха, за да сондират дали ще се присъединя към някакъв заговор и аз им отказах. Трябва да бъдем сигурни, че Карлсен ще продължи да командва.

— Заговор?

Хемфил не се впусна в допълнителни обяснения.

— Това, дето направиха току-що, беше много долно — каза Мич. — Да го накарат да тегли тая реч, че флотът не е готов за бой, а сетне да му съобщят, че неговата дама е на Ацог.

— Той вече знаеше, че тя е там — отвърна Хемфил. — Осведомиха ни за това още с вчерашния куриер…

* * *

Има една мрачна мъглявина, състояща се от милиарди парчета космически скали, която е по-стара от Слънцето и която хората наричат Камънаците. Тези, дето сега се събираха край нея, не бяха хора и не даваха имена на каквото и да било; те не се надяваха на нищо, не се бояха от нищо, не се чудеха на нищо. Не притежаваха гордост, нито познаваха разкаянието, но пък имаха планове — милиарди хитринки, сътворени от електрическо напрежение и ток — и своята вградена цел, към която ги движеха планиращите им електронни мозъци. Сякаш предусетили инстинктивно, че времето за това е назряло, защото вечният враг, Животът, бе започнал да съсредоточава силите си, берсеркерите сами се събраха в една флотилия.

Бяха изловили доста все още функциониращи жизнени единици из най-дълбоките укрития на планетата, наричана на езика на живото Ацог, въпреки че преди това се наложи да унищожат милиони, за да преодолеят упоритата съпротива. Функциониращите жизнени единици бяха източник на ценна информация. Обикновено дори самата заплаха за употреба на определени стимули предизвикваше ограничено сътрудничество от страна на всяка от тях.

Жизнеединицата (тя се бе самотитуловала генерал Брадин), която бе контролирала отбраната на Ацог, бе сред ония, които бяха пленени почти без увреждания. Дисекцията й започна в присъствието на другите пленени жизнени единици. Тънкият външен слой покривна тъкан бе внимателно отстранен и поставен на подходяща форма, за да бъде запазен за по-нататъшни изследвания. Когато се отдадеше възможност, онези жизнеединици, които контролираха останалите, биваха изследвани щателно.

За съжаление, подир тази операция вече не бе възможно да се води смислен диалог с генерал Брадин; за няколко часа той въобще престана да функционира.

Освобождаването на тази малка единица водниста материя от извратеното свойство, наречено „живот“, само по себе си беше незначителна победа. Сега обаче потокът информация от близкостоящите единици, които бяха регистрирали операцията със сетивата си, се увеличи.

Скоро се потвърди, че жизнените единици събират флота. Беше потърсена по-детайлна информация. Една от важните насоки, по които се провеждаха разпитите, се отнасяше до жизнената единица, която би трябвало да направлява движението на тази флота. Постепенно от разпитите и разчитането на записите се очерта портретът на главнокомандващия.

Име: Йохан Карлсен. Биография: за него се твърдяха противоречиви неща, ала фактите показваха, че той се е издигнал бързо до положение да контролира милиони жизнени единици.

През дългата война компютрите на берсеркерите бяха събирали и съпоставяли всички достъпни данни за хората, които ставаха водачи на Живота. Сега всяка подробност, която бяха узнали за Йохан Карлсен, биваше сравнявана точка по точка с тези данни.

Поведението на водещите единици често пъти не подлежеше на анализ, като че ли някаква характеристика на болестта „живот“ у тях завинаги щеше да остане извън досега на машините. Тези индивиди си служеха с логиката, но понякога се държаха така, сякаш не са обвързани с нея. Най-опасните измежду жизнените единици често действаха по начини, които противоречаха на всеизвестното върховенство на законите на физиката и вероятностите — като че умовете им действително управляваха истинска свободна воля, а не само илюзията за нея.

И Карлсен беше във висша степен един от тях. С всяко ново сравнение все по-ясно се виждаше, че той се вмества напълно в опасния модел.

Досега подобните нему жизнени единици бяха създавали неприятни местни проблеми. Някой такъв да командва обаче цялата флота на живота, когато наближава решителна битка, бе изключително опасно за каузата на Смъртта.

По всичко изглеждаше, че изходът от наближаващото сражение почти сигурно щеше да бъде благоприятен, тъй като във флотата на живота вероятно имаше само двеста кораба. Но черните берсеркерски души не можеха да бъдат спокойни за каквото и да било, докато такава единица като Йохан Карлсен водеше живите. А ако битката се отложеше прекалено много, врагът Живот можеше да стане по-силен. Имаше сведения, че изобретателният Живот разработва нови оръжия и строи още по-нови и мощни кораби.

Протеклата чрез радиосигнали конференция стигна до конкретно решение. Берсеркерите имаха резерви, които от хилядолетия чакаха по краищата на галактиката — мъртви и незаинтересовани в своите скривалища сред прашни облаци, тежки мъглявини и гаснещи слънца. Те трябваше да бъдат призовани за тази решителна битка; съпротивата на Живота трябваше да бъде прекършена именно сега.

От разположената край Камънаците — между Ацогското слънце и Слънцето — флота на берсеркерите към галактическата периферия се понесоха куриерски машини.

Щеше да е нужно известно време, за да се съберат всички резерви. Междувременно разпитите продължаваха.

* * *

— Слушай, аз съм готов да ви помогна, загряваш ли? Знам че искате да понаучите нещо повече за тоя образ Карлсен. Само че аз имам много деликатен мозък. Ако нещо ме нарани, мозъкът ми ще откаже изобщо да работи, така че без никакви грубости, разбра ли? Иначе няма да имате никаква полза от мен.

Този пленник беше необикновен. Разпитващият компютър се подключи към няколко нови вериги, избра някои символи и ги запокити към жизнената единица пред себе си.

— Какво можеш да ми разкажеш за Карлсен?

— Слушай, нали ще се отнасяш добре с мен?

— Полезната информация ще бъде възнаградена. Неистината ще ти донесе неприятни стимули.

— Ето какво ще ти кажа — тая жена, която Карлсен се кани да вземе за своя съпруга, е тук. Хванали сте я жива в същото убежище, в което е бил генерал Брадин. Ако ми дадеш значи нещо като власт над някои други затворници и ме осигуриш, аз ще се опитам да измисля как да я използваш по най-хитрия начин. Защото ако просто му кажеш, че си я уловил, той може и да не ти повярва, ясно ли ти е?

* * *

Сигналите на гигантските металически хералди призоваха скритите резерви на неживите по краищата на галактиката. Чувствителните детектори доловиха сигналите и запалиха студени пламъци в огромните двигатели. Във всички стратегически корпуси, изградените от силови полета мозъци се пробудиха към една по-оживена безжизненост. Всяка резервна машина започна да се раздвижва и с метална липса на припряност разтърси своите кубически мили маса, освобождавайки се от праха, леда, вековната тиня или твърдите скали, а после се издигна и се завъртя, ориентирайки се в космоса. Щом се събраха вкупом в една обща армада, корабите-крепости потеглиха, по-бързи от светлината, към Камънаците, където покорителите на Ацог очакваха подкрепление.

С пристигането на резервните машини свързаните в мрежа компютри на берсеркерите решиха, че вероятността за скорошна победа е нараснала значително. Все още обаче качествата на една от жизнените единици правеше всички техни изчисления несигурни.

* * *

Фолипе Ногара вдигна силната си космата длан и поглади нежно един светещ участък от разположения пред креслото му пулт. Централната част на личния му кабинет бе заета от огромна демонстрационна сфера, която сега показваше изследваната част от галактиката. При жеста на Ногара сферата се позатъмни, след което започна отново да просветлява в мудна и сложна последователност.

Махът на ръката му току-що бе елиминирал на теория флотата на берсеркерите като фактор в политическата игра за власт. Ако я оставя да се намеси, каза си той, това ще означава да се разшири прекалено кръгът на възможните варианти. Всъщност мислите му бяха заети най-вече със съперничещата му мощ на Венера и на още две-три други процъфтяващи планети.

Добре изолиран в личния си кабинет от шума на Естийл сити и от рутинната делова суматоха, Ногара наблюдаваше как компютърът му оформяше своите предвиждания, показвайки вероятната политическа структура след една, две и пет години. Както и очакваше, тази последователност сочеше разрастващото се влияние на Естийл. Напълно възможно бе дори той да стане скоро управник на човешката галактика.

Ногара сам се удиви на спокойствието, с което възприе тази идея. Преди дванадесет-петнадесет години той бе вложил цялата мощ на интелекта и волята си, за да спечели позиции. Постепенно ходовете му в играта започнаха да стават почти автоматични. Днес вече имаше шанс всички мислещи същества да бъдат принудени да го признаят за свой управник, и все пак за него самия това означаваше по-малко от първата победа в местните избори, които го бяха издигнали навремето.

Обяснимо — колкото повече печелеше, толкова по-голяма печалба му бе необходима, за да получи равностойно удоволствие. Или поне, когато липсваше публика. Ако сега помощниците му наблюдаваха това предвиждане, то сигурно щеше да ги развълнува и той щеше да прихване от тяхната възбуда.

Но тъй като бе съвсем сам, той просто въздъхна. Берсеркерската флота не можеше да изчезне с едно махване на ръката. Днес от Земята бе пристигнала може би последната молба за допълнителна помощ. Бедата бе там, че за да помогне на Слънчевата система, Ногара би трябвало да извади от плановете си за експанзия кораби, хора и пари. Направеше ли го сега, в крайна сметка щеше да загуби играта от други хора. На старото Слънце щеше да му се наложи да издържи наближаващото нападение без допълнителна подкрепа от страна на Естийл.

Ногара осъзна, че по-скоро би предпочел да пожертва дори Естийл, отколкото да види как контролът над текущите събития се изплъзва от ръцете му. Това пък защо? Не че обичаше своята планета или своите хора, но досега общо взето се бе проявявал като добър управник, не като някой тиранин. Доброто управление в края на краищата означаваше успешна политика.

От бюрото му се разнесоха мелодичните звуци, които означаваха, че му е подготвено нещо за забавление. Ногара реши да отговори.

— Сър — произнесе един женски глас, — под душовете в момента ви очакват две нови възможности.

Над бюрото на Ногара оживя сцена, заснета със скрити камери — тела, които проблясваха под струящата вода.

— Докарани са от затвора, сър, и страшно им се иска изпълнението на присъдата им да се отложи. На всичко са съгласни.

Докато ги гледаше, Ногара усети единствено умора, а да, и нещо като самопрезрение. Запита се: „Има ли въобще някаква причина да не търся такова удоволствие, каквото ми скимне?“ И още: „Дали после няма да се впусна в садизма? И ако го сторя, какво от това? Ами по-нататък?“ След почтителна пауза гласът полюбопитства:

— Може би тази вечер ще предпочетете нещо по-различно?

— По-късно — каза той. Сцената изчезна. Сигурно си струва за известно време да се опитам да бъда вярващ, помисли си. Колко силна тръпка ще да е за Йохан да греши. Ако изобщо го прави.

Беше истинско удоволствиеда види как на Йохан му дадоха да ръководи флотата на Слънчевата система и как венерианците побесняха. Само че от това изникваше нов проблем. Победи ли берсеркерите, Йохан ще стане най-великият герой в човешката история. Дали това няма да направи дори човек като него опасно амбициозен? Ще се наложи да го скрие от очите на хората, да му даде някоя високо ценена работа — почтена, но тежка и неносеща слава. Да лови някъде престъпници. Бидейки Йохан, Йохан вероятно би приел. Ако обаче Йохан се устреми към галактична власт, ще се окаже, че Фелипе е поел прекалено сериозен риск. Ще трябва да насмете всички пионки от игралната дъска.

Ногара тръсна глава. А ако допуснем, че Йохан изгуби задаващата се битка и Слънчевата система? Една евентуална победа на берсеркерите няма да доведе просто до намаляване на изходните възможности — за един уморен ум това са приятни празни приказки, с които да се самозалъгва. Победата на берсеркерите ще означава край на земния Човек в галактиката, вероятно само за няколко години. Нямаше нужда от компютър, за да го разбере.

В бюрото му имаше малка кутийка; Ногара я извади и погледна в нея — тук беше краят на политическата шахматна партия, краят на всички удоволствия, на скуката и на мъките. Съзерцаването на шишенцето не предизвика у него никакви чувства. Вътре имаше мощен наркотик, който запращаше човека в особен екстаз — невероятна трансцендентална възбуда, която за няколко минути взривяваше сърцето или предизвикваше кръвоизлив в мозъка. Някой ден, когато всичко друго загуби смисъла си, когато вселената изцяло ще принадлежи на берсеркерите…

Върна шишенцето на мястото му, побутна настрани и последния отчаян призив на Земята. Каква е разликата? Нима това не е и без друго един берсеркеров свят, където всичко е било предопределено от случайните вихри на сгъстяващия се газ още преди да се родят звездите?

Фелипе Ногара се облегна в креслото си и загледа как компютрите му разставяха фигурите върху шахматната дъска на галактиката.

* * *

Из флотата се разпространи слухът, че Карлсен отлага, защото била обсадена една от венерианските колонии, но на борда на „Слънчево петно“ Мич не виждаше никаки признаци на отлагане по каквато и да е причина. Имаше време единствено за работа, бързо ядене и сън. Когато и последното упражнение по таран и абордаж завърши, и бяха натоварени последните запаси и амуниции, Мич бе прекалено уморен, за да изпита нещо друго освен облекчение. Отдъхваше си — нито притеснен, нито въодушевен — докато „Слънчево петно“ застана в една линия с още четиридесет кораба-стрели, гмурна се заедно с тях в първия свръхсветлинен скок на гонитбата в открития космос и се впусна в лов на врага.

Минаха цели дни, преди еднообразната рутина да бъде нарушена от звъна на бойната тревога. Тя събуди Мич; преди още да е отворил напълно очи, той вече бе издърпал бронирания скафандър, складиран в гнездото под койката му. Неколцина пехотинци проклинаха наблизо учебните тревоги, но нито един от тях не се движеше бавно.

— Говори Върховният главнокомандващ Карлсен — изгърмяха високоговорителите от тавана. — Това не е учебна тревога, повтарям, това не е учебна тревога. Забелязани са два берсеркера. Току-що засякохме единия — на максимален обхват. Изглежда ще се измъкне, макар че Девета ескадрила вече го преследва.

Другият няма да успее да ни избяга. След няколко минути ще го обкръжим в нормалното пространство. Няма да го унищожаваме с бомбардировка; малко ще го пообработим, след което ще видим колко добре сте усвоили шарана и абордажа. Ако в тактиката ни има някакви пропуски, по-добре е да ги открием още сега. Втора, Четвърта и Седма ескадрила ще изпратят по един кораб за тараниращата атака. Командирите на ескадрилите да се свържат с мен по командната честота.

— Четвърта ескадрила — въздъхна сержант Маккендрик. — В нашия отбор има повече естийляни, отколкото във всеки друг. Ни една операция няма да мине без нас.

Пехотинците лежаха като засети в мрака драконови зъби, пристегнати към ускорителните седалки, които допреди малко им служеха за койки, докато психомузиката се опитваше да ги унесе, а тези от тях, които бяха вярващи, се молеха. Мич слушаше съобщенията по вътрешната уредба и предаваше на хората си сбитите бойни доклади, които получаваше като командир на корабните пехотинци.

Не беше уплашен. Какво представляваше смъртта, та хората толкова се страхуваха от нея? Тя бе единствено край на всички усещания. Този край бе неизбежен и той трудно можеше да си представи какво имаше отвъд него.

Предварителната бомбардировка не трая дълго. Двеста и тридесетте кораба на живота държаха един-единствен попаднал в капана враг, в центъра на кухата сфера, която образуваха. Слушайки лаконичните гласове в тъмнината, Мич разбираше, че берсеркерът се защищава като че ли притежава чисто човешка смелост и презрение към неравния шанс. Можеш ли наистина да водиш равностойна борба с машини, след като никога не можеш да ги накараш да изпитат болка или страх?

Да ги победиш обаче е напълно възможно. А този път, както никога досега, човечеството имаше превъзходство в огневата мощ. Щеше да е лесно да превърнат тоя берсеркер на пара. Дали не бе най-добре да сторят именно това? Колкото и голямо да бе предимството им, при абордажа нямаше да се мине без човешки жертви. Само че преди да настъпи решителната битка, задължително трябваше да се проведе един реален боен тест на тактическата схема за абордаж. В добавка този враг би могъл да държи живи затворници, които евентуално биха могли да бъдат спасени от десантните групи. Върховният главнокомандващ изглежда действаше съвършено уверен в собствената си правота.

Заповедта бе дадена. „Петно“-то и другите два избрани кораба се спуснаха към разнебитения враг в центъра на обкръжението.

Ремъците държаха здраво Мич, но гравитационното поле беше изключено заради тарана и безтегловността създаваше впечатление, че от наближаващия сблъсък тялото му ще литне и завибрира като топче, разтръскано в детска дрънкалка. Беззвучен мрак, меки подложки и успокояваща музика; в шлема обаче долетяха няколко думи и тялото му се сгърчи, знаейки, че отвън има студени черни оръдия и носещи се машини, и че насреща му в този момент връхлита невъобразима сила. Ето сега…

Действителността избухна въпреки всички предпазни мерки и подложки. Кумулативният атомен заряд на върха на тараниращия нос разкъса кожата на берсеркера. За петте секунди на смазващия сблъсък носът се изпари, стопи и смачка, пропускайки здравия корпус зад него, докато „Слънчево петно“ не потъна като стрела в тялото на противника.

Мич се обади за последен път на мостика на „Слънчево петно“, а в това време хората му префучаха устремно покрай него със запалени фарове на скафандрите.

— Моят пулт показва, че Трета врата за вилазки е единствената, която не е блокирана — каза той. — Всички ще излезем оттам.

— Помни — заяви един венериански глас, — че главната ти задача е да защищаваш този кораб от контраатаки.

— Разбрано — непрекъснато го засипваха с обидно ненужни напомняния, но точно сега не бе време за спор. Прекъсна връзката с мостика и забърза след хората си.

Другите два кораба трябваше да изпратят абордажните си групи да се бият в посока към стратегическия център — нейде дълбоко в сърцето на берсеркера. Пехотинците от „Слънчево петно“ трябваше да се опитат да открият и да спасят предполагаемите затворници на берсеркера. Обикновено берсеркерите държаха затворниците близо до повърхността си, така че първото претърсване щеше да бъде извършено от взводовете, които щяха да се разпръснат по стотиците квадратни километри на корпуса.

В тъмния хаос от потрошени машинарии край вратата за вилазки все още нямаше никакъв признак за контраатака. Предполагаше се, че берсеркерите не са били конструирани да водят битки под собствената си метална кожа — и надеждите за успех на флотата в една голяма битка се основаваха именно на този факт.

Мич остави четиридесет човека да охраняват корпуса на „Петно“-то, а самият той поведе взвод от десет души в черния лабиринт. Нямаше никаква полза да се оборудва някъде команден пост — щом групите веднъж се скриеха от очите му, комуникацията помежду им ставаше невъзможна.

Първият човек от всеки претърсващ взвод носеше масов спектрометър — уред, който можеше да регистрира отделни атоми кислород, изтичащи от отсеците, където дишат живи същества. Последният носеше пристегнато към едната си ръка устройство, маркиращо пътя им със следа от светещи стрелки: без да оставят такава диря, неминуемо щяха да се загубят в тримерния лабиринт.

— Попаднах на следа, капитане — рече спектрометристът на Мич след петминутно шарене из поверения на взвода сектор от умиращия берсеркер.

— Не я изпускай — Мич вървеше втори, с готова за стрелба карабина.

Човекът с детектора ги поведе през тъмния и безтегловен механически свят. На няколко пъти той спираше, за да регулира инструмента си и да размаха датчика. Иначе се движеха бързо; хората бяха тренирали в безтегловност и тъй като наоколо имаше сума ти неща, за които можеха да се хванат, за да се отблъснат или да сменят посоката си, те се придвижваха по-бързо, отколкото ако бягаха.

Пред мъжа с детектора се извиси някаква фигура с много стави, която заразмахва като мечове синьо-бели заваръчни дъги. Преди Мич да осъзнае, че се е прицелил, карабината му стреля два пъти. Снарядите разкъсаха машината и я отблъснаха назад; това бе просто един полуроботизиран ремонтен механизъм, който не бе предназначен специално за бойни действия.

Мъжът с детектора беше смелчага и дори не намали темпото. Взводът се движеше в крак с него, лампите на скафандрите извличаха от мрака непознати форми и хвърляха остри като нож сенки във вакуума. Контрастът на блясъка и тъмнината се смекчаваше единствено от случайните отражения.

— Наближаваме!

Ето че стигнаха. Мястото приличаше на огромен сух кладенец. Нейде от дълбините на берсеркера през кладенеца бе пренесен някакъв яйцеобразен предмет — приличаше на спасителна капсула с много дебела броня — и бе закрепен към палубата.

— От капсулата изтича кислород.

— Капитане, от тази страна има нещо като въздушен шлюз. Външната вратичка е отворена.

Приличаше на прилежно подготвен вход към някакъв капан.

— Дръжте очите си отворени — Мич влезе в шлюза. — Ако не се покажа до минута, бъдете готови да го пробиете с взрив, за да ме измъкнете отвътре.

Беше обикновена въздушна камера. Вероятно изрязана от някой човешки космически кораб. Той затвори външния люк, сетне отвори вътрешната врата.

По-голямата част от вътрешността представляваше един-единствен отсек. В центъра имаше ускорително кресло, на което лежеше гол женски манекен. Той доплава по-близо, видя, че главата е била обезкосмена и че по скалпа все още има малки капчици кръв, сякаш сондите току-що са били измъкнати.

Когато лампата на скафандъра му освети лицето й, тя отвори мъртвешки сините си очи и механично замига. Все още несигурен дали това, което вижда, е жив човек, Мич доплава до нея и докосна ръката й с металните си пръсти. И тогава лицето изведнъж стана човешко, а очите се върнаха от смъртта през кошмара към действителността. Тя го видя и изпищя. Докато я освобождаваше от плена на креслото, в безтегловния въздух увиснаха кристални капчици сълзи.

Тя срамежливо постави едната си ръка отпред, а другата вдигна инстинктивно към голия си скалп. Сетне, подчинявайки се на бързите му заповеди, кимна и пое в устата си края на дихателната тръба, която щеше да й отпуска въздух от резервоара на неговия скафандър. След още няколко секунди той я бе увил в едно прилепващо и херметизиращо спасително одеало, осигурявайки й временна защита от вакуума и студа.

Човекът с детектора не откри друг източник на кислород освен този. Мич нареди на взвода си да поеме обратно по светещата диря.

* * *

На вратата за вилазки той узна, че атаката не върви съвсем успешно. Стратегическият център се защищаваше от истински бойни роботи: поне осем души бяха убити там. Още два кораба се канеха да направят таран и да абордират.

Мич пренесе момичето през вратата за вилазки и през още три шлюза. Чудовищно дебелият корпус на кораба потрепна и заскърца около него; „Слънчево петно“ се измъкваше — мисията му бе приключена, абордажните групи се бяха прибрали на борда му. Върнаха се силата на тежестта и светлината.

— Вътре, капитане.

Надписът гласеше КАРАНТИНА. Един бивш пленник на берсеркерите би могъл нарочно да е заразен с нещо; хората вече бяха свикнали с подобни номера и знаеха как да се оправят с тях.

Щом влезе в лазарета, той я постави да седне. Докторите и сестрите сновяха около тях. Той откри лицето на момичето, като не забрави да остави одеалото заметнато над обръснатата му глава, и отвори собствения си шлем.

— Сега можеш да изплюеш вече тръбата — рече с предрезгавял глас той.

Тя послушно изплю мундщука и отвори очи.

— О, истински ли си? — прошепна. Ръката й си проби път през гънките на одеалото и се плъзна по бронята на скафандъра му. — Пак да докосна истински човек! — ръката й се плъзна по незащитеното му лице и докосна бузата и врата му.

— Достатъчно истински съм. Тук си в безопасност.

Един от носещите се наоколо доктори изведнъж спря и сякаш се вцепени, щом видя момичето. После се извъртя на пети и забърза нанякъде. Какво ли не беше наред?

Гласовете на другите лекари звучаха уверено, докато успокояваха момичето. То не искаше да пусне Мич и почти изпадна в истерия, когато внимателно се опитаха да ги разделят.

— Мисля, че ще е най-добре да останеш с нея — рече му един от тях.

Той седна, държейки ръката й: беше свалил шлема и ръкавиците си. Гледаше настрани, докато те й правеха разни медицински процедури. Продължаваха да говорят спокойно; не бяха открили нищо лошо засега.

— Как ти е името? — попита го тя, когато медиците привършиха. Главата й бе бинтована; тънката й ръка лежеше над чаршафите, за да не прекъсва допира си с неговата.

— Мичъл Спейн — сега, след като вече я бе огледал добре — жива и млада жена — той въобще не напираше да си ходи. — А ти как се казваш?

По лицето й мина сянка.

— Аз… аз не си спомням.

Край вратата на лазарета настъпи раздвижване; Върховният главнокомандващ Карлсен се промъкна между протестиращите лекари в карантинната зона. Той приближи и застана до Мич, само че не гледаше него.

— Крис — продума Карлсен. — Благодаря ти, боже — в очите му имаше сълзи.

Лейди Кристина де Дулчин отмести поглед от Мич към Йохан Карлсен и запищя ужасена.

* * *

— Хайде, капитане. Разкажете ми как я намерихте и я донесохте.

Мич започна да говори. Двамата бяха сами в аскетично наредената каюта на Карлсен, току под мостика на флагманския кораб. Битката бе привършила, берсеркерът представляваше вече само потрошена и безвредна, негодна за нищо грамада. На борда му нямаше други затворници.

— Те са си правили сметката да ми я изпратят — рече Карлсен, след като изслуша Мич. — Само че ние сме нападнали, преди берсеркерът да успее да я изстреля към нас. Той я е пазил по време на боя и ми я е върнал.

Мич мълчеше.

Зачервените очи на Карлсен се спряха върху му.

— Промили са й мозъка, поете. Нали знаеш, това може да се направи като се използват естествените склонности на субекта и да трае дълго време. Предполагам, че тя никога не си е мислила прекалено много за мен. Имала е политически причини да се съгласи на брака ни… Пищеше дори когато лекарите само споменаваха моето име. Казаха ми, че е възможно някоя човекоподобна машина, която да е била изработена така, че да прилича на мен, да й е причинила страдания. Другите хора ги понася донякъде. Само че ти си онзи, с когото иска да бъде насаме, от теб има нужда.

— Тя заплака, когато я оставих, но… защо тъкмо мен?

— Естествена склонност, нали разбираш. Съвсем логично е да… обича… мъжа, който я е спасил. Машините са настроили мозъка й и сега нейната представа за щастие е свързана пряко с личността на спасителя й — т.е., с първото мъжко лице, което е видяла. Докторите ме увериха, че подобна чужда интервенция в съзнанието й е напълно възможна. Дадоха й лекарства, но даже и когато спи, приборите показват, че я измъчват кошмари и тя проплаква за теб. Какво изпитваш към нея?

— Сър, ще направя всичко, което е по силите ми. Какво искате от мен?

— Искам да спреш страданията й, какво друго? — Карлсен извиси глас до дрезгав вик. — Стой с нея. Ако можеш, избави я от болката!

Той се овладя.

— Върви. Лекарите ще те пуснат вътре. Вещите ти ще бъдат донесени от „Слънчево петно“.

Мич стана мълчаливо. Каквото и да кажеше, щеше да прозвучи като влудяващ опит да се пошегува. Кимна и излезе бързо.

* * *

— Това е последният ти шанс да се присъединиш към нас — рече венерианецът Салвадор, като поглеждаше нагоре-надолу по полутъмните коридори на тази отдалечена външна част на флагманския кораб. — Търпението ни се изчерпва и скоро ще ударим. Докато тая де Дулчин остава в сегашното си състояние, братчето на Ногара ще е двойно по-непригодно да командва.

Венерианецът изглежда носеше джобно антишпионско устройство; от многочестотното виене зъбите на Хемфил скрипнаха. А също и от личността на венерианеца.

— Независимо дали го харесваме или не, Карлсен е жизнено важен за каузата на човечеството — рече Хемфил. Търпението му почти се бе изчерпало, но гласът му все още бе спокоен и разсъдлив. — Не виждаш ли докъде стигнаха берсеркерите, за да го ударят? Пожертваха една абсолютно изправна машина, само за да доставят тук неговата дама с промит мозък и да го атакуват психически.

— Е, ако това е вярно, значи са успели. По-рано Карлсен имаше все пак някаква стойност, но сега няма да може да мисли за нищо друго освен за мадамата си и за съперника-марсианец.

Хемфил въздъхна.

— Спомни си, че той се отказа да пришпори флотата към Ацог, за да я спаси. Все още не се е провалил в нищо. Докато не се убедим, че Карлсен действително не е в състояние да ръководи, ти и останалите трябва да се откажете да заговорничите срещу него.

Салвадор отстъпи крачка назад и яростно се изплю на палубата. Прекалено демонстративно, помисли си Хемфил.

— Ти по-добре гледай себе си, земянино! — изсъска Салвадор. — На Карлсен дните са преброени, а също и дните на онези, дето твърде предано го поддържат! — той се извърна и си тръгна.

— Чакай! — каза тихо Хемфил. Венерианецът спря и се обърна с изражение на арогантно нежелание. Хемфил го простреля право в сърцето с лазерен пистолет. Оръжието издаде разцепващо-пукащ звук във възддуха.

Хемфил подритна падналия, за да се увери, че няма нужда от втори изстрел.

— Биваше те да приказваш — заразмишлява той на глас, — само че беше прекалено непочтен, за да поведеш битката срещу проклетите машини.

Приведе се, за да обискира набързо тялото и се изправи въодушевен. Беше намерил списък с имена на офицери. Няколко от тях бяха подчертани, а след други, включително и след неговото собствено име, стоеше въпросителна. На втори лист имаше надраскан набързо списък на корабите, командвани от венериански офицери. Имаше и още няколко бележки; събрано на едно място всичко това бе достатъчно доказателство да се арестува ядрото на заговорниците. Арестът можеше да доведе до разцепление във флотата, но…

Хемфил вдигна сепнато поглед. Човекът, който приближаваше, беше един от неговите хора — той му бе наредил да се навърта наблизо.

— Трябва незабавно да занесем тия улики на Върховния главнокомандващ — и Хемфил размаха листовете. — Времето тъкмо ще ни стигне да прочистим предателите и да реорганизираме командването, преди да започнем боя.

Той обаче се забави още малко, загледан в трупа на Салвадор. Заговорникът беше твърде самоуверен и неловък, но планът му би могъл и да сработи. Дали самото провидение не пазеше Карлсен? Той не съответстваше на Хемфиловия идеал за военен водач: не бе безжалостен като машина, нито студен като метал. И все пак проклетите машини бяха пожертвали много, за да му навредят.

Хемфил вдигна рамене и се разбърза.

* * *

— Мич, аз наистина те обичам. Чух становището на докторите по въпроса, но какво знаят в действителност те за мен?

Облечена в проста синя мантия и с нещо като тюрбан на главата, Кристина де Дулчин се бе излеглала на един луксозен ускорителен диван в помещението, което изпълняваше ролята на спалня в апартамента на Върховния главнокомандващ. Карлсен така и не бе заел това помещение, тъй като бе отдал предпочитание на една малка каюта.

Мичъл Спейн седеше на три фута от нея, боейки се дори да докосне ръката й, боейки се от онова, което би могъл да направи, и от онова, което тя би могла да направи. Бяха сами и той бе сигурен, че не ги наблюдават. Лейди Кристина даже бе поискала уверение, че няма да има шпиониращи устройства, и Карлсен бе обещал. Освен това какъв флагман щеше да е този боен кораб, ако имаше вградени шпиониращи устройства в помещенията на висшите офицери?

Положение за креватен фарс, но хич не върви да участваш в него. От мъжа отвън, който поемаше напрежението, сега зависеха повече от двеста кораба, а ако задаващата се битка бъдеше изгубена, само за пет години много човешки планети щяха да се превърнат на същинско мъртвило.

— Какво всъщност знаеш за мен, Крис? — попита Мичъл.

— Зная, че за мен ти си самият живот. О, Мич, сега нямам никакво време да бъда свенлива, благовъзпитана и лейди от главата до петите. Била съм всички тия неща. И вероятно — бих се омъжила за някой като Карлсен по политически причини. Само че всичко това беше преди Ацог.

На последната дума гласът й се загуби и ръката й конвулсивно стисна синята тъкан на мантията. Наложи се той да се приведе напред и да вземе дланта й в своята.

— Крис, Ацог сега е в миналото.

— За мен Ацог никога няма да бъде изцяло минало. Продължавам да си спомням все повече и повече неща. Мич, машините ни накараха да гледаме, докато деряха жив генерал Брадин. Видях го с очите си. Не мога повече да се безпокоя за разни тъпотии от рода на политиката. Животът е прекалено къс. И вече не се боя от нищо, освен да не те отблъсна с поведението си…

Мич изпита жал, страст и още половин дузина влудяващи чувства.

— Карлсен е добър човек — каза накрая той.

Тя потисна реакцията си.

— Предполагам — рече с грижливо контролиран глас. — Само че, Мич, какво изпитваш ти към мен? Кажи ми истината — ако сега не ме обичаш, сигурно мога да се надявам, че след време ще ме обикнеш — тя се усмихна слабо и вдигна ръка. — Когато глупавата ми коса пак порасне.

— Глупавата ти коса — гласът му почти се изгуби. Пресегна се да докосне лицето й, сетне дръпна пръстите си като опарен. — Крис, ти си неговото момиче, а от него зависи твърде много.

— Никога не съм била негова.

— Все пак… не мога да те лъжа, Крис; може би просто не съм в състояние да изразя какво точно чувствам. Битката наближава, нищо не е сигурно, всички са като парализирани. Никой не бива да крои лични планове… — и той направи един непохватен и несигурен жест.

— Мич — гласът й бе пълен с разбиране. — За теб всичко това е ужасно, нали? Не се тревожи, няма да сторя нищо, което да усложни още повече положението. Би ли извикал лекаря? След като зная, че си някъде наблизо, мисля, че бих могла да отдъхна.

* * *

Няколко минути Карлсен мълчаливо проучваше записките на Салвадор като човек, който размишлява над шахматна задача. Не изглеждаше особено изненадан.

— Имам под ръка няколко души, на които може да се разчита — предложи най-подир услугите си Хемфил. — Можем бързо… да арестуваме… водачите на този заговор.

Сините очи го изгледаха изпитателно.

— Командире, убийството на Салвадор наистина ли беше необходимо?

— Така ми се стори — заяви безизразно Хемфил. — Посегна да извади собственото си оръжие.

Карлсен хвърли още един поглед на листата и реши.

— Командир Хемфил, искам да вземеш четири кораба и да проучиш оттатъшния край на Камънаците. Не бива да се натикаме там, без да знаем къде е врагът, и да му дадем шанс да застане между нас и Слънчевата система. И предпазливо — достатъчно е да узнаем местоположението на основната част от флотата му.

— Разбрах — кимна Хемфил. Разузнаването в момента бе една разумна операция: а ако Карлсен иска да разкара Хемфил от пътя си и да се оправи с противостоящите му военни както той си знае, нека го стори. В очите на Хемфил неговите методи често изглеждаха недобре пресметнати, но очевидно бяха достатъчно добри за Карлсен. Щом по някаква причина проклетите машини не харесват Карлсен, Хемфил ще го подкрепя до последно.

Какво друго имаше значение на този свят освен съкрушаването на проклетите машини?

* * *

Всеки ден Мич прекарваше цели часове насаме с Крис. Държеше я настрани от всевъзможните слухове, които се разпространяваха из флотата. За насилствения край на Салвадор се говореше шепнешком, а близо до апартамента на Карлсен бяха поставени пазачи. Някои говореха, че адмирал Кемал се канел да се разбунтува открито.

А сега Камънаците бяха съвсем близо до флотата и затъмняваха половината звезди: абаносов прах и късове, подобни на останки от милион раздробени планети. Нито един кораб не би могъл да се движи през Камънаците; всеки техен кубически километър съдържаше достатъчно материя да попречи на свръхсветлинното пътуване или на придвижването в нормалното пространство с ефективна скорост.

Флотата се насочи към ясно очертания далечен ръб на мъглявинния облак, зад който вече бе изчезнала разузнавателната ескадрила на Хемфил.

* * *

— С всеки изминал ден става все по-нормална и спокойна — каза Мич с влизането си в жалката каюта на Върховния главнокомандващ.

Карлсен вдигна поглед от бюрото си. Върху листовете пред него май бяха изписани с венериански шрифт имена.

— Благодаря ти за добрата вест, поете. Тя приказва ли за мен?

— Не.

Двамата се изгледаха — клетият и грозен циник и могъщият и красив вярващ.

— Поете — попита внезапно Карлсен, — какво ще сториш със смъртните си врагове, ако се окаже, че са попаднали в ръцете ти?

— Смята се, че ние марсианците сме насилници. Да не би да очакваш сам да си произнеса присъдата?

За миг Карлсен като че не го разбра.

— О, не. Не говорех за… за теб, и мен, и Крис. Нищо лично. Сигурно просто съм продумал, докато се молех наум да получа поличба.

— Тогава не питай мен, питай своя Бог. Само че той не ти ли повелява да прощаваш на враговете си?

— Да — Карлсен кимна бавно и замислено. — Знаеш ли, той изисква много от нас. Ужасно много.

Бешо необичайно усещане: изведнъж да се убедиш, че човекът пред теб е истински, а не лицемерен вярващ. Мич не бе сигурен дали някога по-рано бе срещал друг като него.

Нито пък някога бе виждал самия Карлсен такъв — пасивен, молещ се, очакващ знак свише. Сякаш наистина съществуваше някакво Предназначение извън ума на човека, което би могло да го вдъхнови. Мич се замисли. Ако…

Само че всичко това бяха мистични безсмислици.

Комуникаторът на Карлсен иззвъня. Мич не можа да разбере какво говореше другият глас, но забеляза какъв беше ефектът върху върховния главнокомандващ. Енергията и решимостта му се възродиха, появиха се слаби признаци за връщането на силата, за ужасяващото убеждение в собствената правота. Беше все едно да наблюдаваш нежния начален блясък при запалването на ядрена лампа.

— Да — каза Карлсен. — Да, добре сте направили.

Сетне взе листовете на венерианеца от бюрото си; сякаш ги вдигна само с усилие на волята си, а не с пръстите на ръката си.

— Новини от Хемфил — рече разсеяно на Мич. — Флотата на берсеркерите е съсредоточена точно зад ръба на Камънаците пред нас. Хемфил преценява, че са около двеста на брой, и смята, че те не подозират за нашето приближаване. Ще атакуваме веднага. Заеми бойния си пост, поете; и нека Бог бъде с теб — той се извърна пак към комуникатора си. — Помолете адмирал Кемал да дойде веднага в моята каюта. Кажете му да доведе щаба си и по-специално… — хвърли едно око на венерианските списъци и прочете няколко имена.

— Успех и на вас, сър — Мич се бе забавил, за да може да вметне това. Преди да забърза навън, видя как Карлсен натика венерианските списъци в дезинтегратора на боклук.

Бойните сирени прозвучаха още преди Мич да стигне до собствената си каюта. Той вече се бе въоръжил, бе облякъл скафандъра си и си пробиваше път към мостика през внезапно претъпканите тесни коридори, когато корабните високоговорители прогърмяха неочаквано, усилвайки гласа на Карлсен:

— … каквито и неправди да сме извършили към вас с думи, дела или като сме оставили несвършени някои неща, сега ви моля да ни ги простите. И от името на всеки човек, който ме нарича приятел или водач, давам дума, че каквито и да е поводи за недоволство от вас да сме имали, от този момент са изтрити от паметта ни.

Всички, дето се бяха забързали към бойните си позиции, се спряха с колебание в препълнения коридор. Мич усети, че и той самият се е втренчил в очите на един огромен и добре въоръжен венериански корабен полицай, който вероятно се бе озовал на флагманския кораб като телохранител на някой висш офицер.

Разнесе се усилено кашляне и трополене, а след това прогърмя гласът на адмирал Кемал:

— Ние… ние сме братя, естийляните и венерианците, и всички останали. Сега сме заедно, живите срещу берсеркерите — гласът му премина във вик. — Разрушение на проклетите машини и смърт на техните строители! Спомнете си за Ацог!

— Помнете Ацог! — изрева гласът на Карлсен.

В коридорите за момент се възцари тишина, както пред смазващия удар на извисила се вълна. След това — страхотен, силен вик. Мич усети, че крещи нещо със сълзи в очите.

— Помнете генерал Брадин — извика едрият венерианец, като сграбчи и притисна Мич, вдигайки го заедно със скафандъра му. — Смърт на неговите кожодери!

— Смърт на кожодерите! — този вик пробяга като пламък по коридора. Без съмнение същото ставаше и на всички кораби от флотата. Само за един миг не остана място за нищо друго, освен за братството, не остана време за нищо друго, освен за славата.

— Унищожение на проклетите машини!

Мостикът беше близо до центъра на тежестта на кораба — просто един подиум с наредени в кръг бойни кресла и пред всяко от тях — гроздове лостове за управление и циферблати.

— Координаторът на абордажа готов — рапортува Мич, докато се пристягаше с ремъци към креслото.

Тримерния обзорен екран-сфера близо до центъра на мостика показваше напредването на човешката флота — две подскачащи като жаба редици, състоящи се от по повече от сто кораба едната. Всеки кораб в сферата беше малка зелена точка, позицията на която с максимална за корабния компютър точност съответстваше на реалното положение. Неправилната повърхност на Камънаците се местеше на тласъци край бойните линии; флагманският кораб се движеше със свръхсветлинни микроскокове, така че се представяше на обзорната сцена чрез поредица от застинали картини на интервали от секунда и половина. Забавени от масата на техните свръхсветлинни оръдия, отбелязаните на екрана с шест тлъсти зелени символа тежковъоръжени венериански кораба изоставаха от основните сили на флотата.

Нечий глас прозвуча в слушалките на Мич:

— След около десет минути очакваме да стигнем…

Гласът замря. На сферата вече имаше една червена точка, сетне втора, сетне още една дузина — те изгряваха като малки слънца иззад изпъкналия край лавина. Доста време хората на мостика мълчаха, докато напредването на берсеркерите не се очерта напълно. Изглежда, че все пак разузнавателният патрул на Хемфил е бил забелязан, защото флотата на берсеркерите не патрулираше, а нападаше. Образува се бойна мрежа от стотина или повече червени точки, а след нея и втора. Двете подскачаха като жаби една през друга от и обратно в нормалното пространство подобно на редиците на хората. Но червените берсеркери продължаваха да се появяват, формациите им растяха и се разпръскваха встрани, за да обкръжат и да смажат по-малката противникова флота.

— Наброяват около триста машини — произнесе нечий педантичен и малко женствен глас, чиято хладнокръвна пунктуалност наруши тишината. В минали времена самият факт, че съществуват триста берсеркера, би могъл да съкруши всички човешки надежди. Но на това място и в този час самият страх не би могъл да свари неподготвен никого.

Гласовете в слушалките на Мич започнаха да предават подготовката за началото на боя. Той все още нямаше друга работа освен да слуша и наблюдава.

Шестте тежки зелени знака бяха изостанали още повече; без да се колебае, Карлсен запрати цялата си флота в центъра на противника. Оказваше се, че силата на врага е била подценявана, но изглежда командването на берсеркерите бе направило същата грешка, така че и на червените формации им се наложи да се прегрупират и да се разпръснат по-нашироко.

Разстоянието между двете флоти все още бе прекалено голямо, за да се използват ефективно обикновените оръжия, ала противникът вече бе в обхвата на приближаващите тежковъоръжени венериански кораби с техните свръхесвтлинни оръдия, които спокойно можеха да стрелят през формациите на хората, все едно че тях ги нямаше.

При залпа им Мич сякаш усети вибрациите на пространството край него; това беше страничен ефект, който човешкият мозък долавяше, а всъщност се дължеше на разпръснатата енергия. Всеки снаряд, който се изстрелваше на безопасно разстояние от съответния кораб, притежаваше свой собствен свръхсветлинен двигател, който след това го ускоряваше, докато снарядът не се мернеше за миг и не изчезнеше от реалността, управляван от микротаймерите си.

С натежала маса, увеличена от скоростта, огромните снаряди подскачаха в реалното пространство като камъни по водата, подминавайки като фантоми през флотата на живота и се появяваха напълно в реалното пространство едва щом наближаха целта си. В този миг те вече пътуваха като вълните-частици на де Броил и материята им кипеше вътрешно от фазовата скорост, която надвишаваше скоростта на светлината.

Почти веднага след като Мич усети призрачното появяване на снарядите, една червена точка започна да се разширява в облаче, все още миниатюрно в обзорната сфера. Някой ахна. След още няколко мига собствените бордови оръжия на флагманския кораб — лъчи и ракети — влязоха в действие.

Вражеският център спря на два милиона мили пред тях, но фланговете на противника продължиха движението си гладко като винта на огромна месомелачка, заплашвайки да обградят челната редица от корабите на хората.

Карлсен не се поколеба и флотата на живота съвсем съзнателно се понесе право в капана — към мястото, където двете челюсти се събираха.

Пространството около Мичъл Спейн се гърчеше и кривеше. Всеки кораб от флотата вече стреляше, всеки неприятел отговаряше, а освободените енергии го дърпаха с призрачните си пръсти през бронята на скафандъра му. Зелени и червени точки изчезваха от сферата, но засега загубите и на едните, и на другите бяха незначителни.

Гласовете в шлема на Мич стихнаха, защото събитията се ускориха до такава степен, че човешката мисъл вече не можеше да ги следва. За известно време битката щеше да се води компютър срещу компютър, верен роб на живота срещу безжизнен метален разбойник, и нито можеше да се разтревожиш, нито да разбереш какво точно става.

Обзорната сфера на флагманския мостик сменяше мащабите на показваните обекти всеки миг. Една набъбваща червена точка бе само на един милион мили, след това на половината разстояние, след това преполовяваше половината. И ето че флагманският кораб излезе в нормалното пространство за последния таранен скок на атаката, изстрелвайки самия себе си като куршум във врага.

Демонстративната сфера отново смени мащаба и избраният противник вече не представляваше червена точка, а огромна, внушаваща страх крепост, черна на фона на звездите. Само още сто мили, после още петдесет. Скоростта на сближаването се намали до една миля в секундата. Както се очакваше, врагът се опитваше да избегне с максимално ускорение наглед самоубийственото нападение. Мич провери за последно ремъците на креслото, изправността на скафандъра и оръжията си. Крис, твоят пашкул трябва да издържи. Спи спокойно в кош. Берсеркерът се разду, запълвайки цялата сфера и сега по обкования със стомана негов стомах се виждаха святканията от изстрелите на оръдията. Този бе мъничък, може би само десетина пъти по-голям от масивния флагмански кораб. Винаги можеше да се намери някое гнило място по тях — стари рани под древните кожи. Напразно се опитваш да избягаш, чудовищна гадорийо, няма да ти се размине!

По-близо, още по-близо. Сега!

Всички светлини угаснаха и за една безкрайна секунда хората пропаднаха в мрака…

Удар. Креслото на Мич се разтърси. Въпреки меките подложки тялото му се натърти от сблъсъка. Тараниращият връх сигурно се бе изпарил, разсейвайки енергията до поносимо за връхлитащия кораб ниво.

Смачкването на носа се прекрати, но стържещият звук продължи — виеща, ручаща симфония от напрегнат метал, изтичащ въздух и газове — все едно задавено, хълцащо дишане. Сега големите машини бяха скопчени; флагманският кораб до половината бе влязъл в берсеркера.

Груб таран, ала никой на мостика не бе наранен. Контролът по повредите рапортува, че очакваните утечки на въздух са овладени. Артилерията докладва, че все още не могат да извадят навън в раната някоя от оръдейните кула. Двигателното съобщи, че са готови за максимална тяга.

Тяга!

Корабът се извъртя в раната, която бе отворил. Може би ще победят лесно, ще разкъсат врага, ще разпилеят металните му карантии в космоса. Мостикът се завъртя заедно с корабната структура — този кораб бе направен предимно от масивен метал. За момент Мич си въобрази, че мощта на построените от хората двигатели ще надделее.

— Безполезно е, командире. Заклинихме се.

Врагът бе устоял. Вероятно паметта на берсеркера вече крои стратегически планове. Контраатаката срещу флагманския кораб наближава — атака без страх и жалост.

Командирът на кораба погледна Йохан Карлсен. Хората бяха предвидили, че щом веднъж битката стигне до стадия на финалното меле, върховният главнокомандващ няма какво толкова да прави. Даже и флагманският кораб да не се бе полузаровил в корпуса на противника, цялото околно пространство щеше да представлява пълен ад от хаотично унищожение и всяка смислена връзка щеше да стане невъзможна. Но ако сега Карлсен бе безпомощен да направлява боя, то централните компютри на берсеркерите също не можеха да се свържат в един общ мозък.

— Поемете командването на кораба си, сър — нареди Карлсен. Той се наклони напред, облегнат върху подлакътниците на креслото си, и се втренчи в помътнялата обзорна сфера, сякаш се опитваше да разбере нещо от няколкото мигащи светлинки в нея.

Корабният командир незабавно заповяда на пехотинците си да абордират.

Мич ги видя да излизат от вратите за вилазки. Седенето си беше по-лошо от каквото и да е действие.

— Сър, искам разрешение да се присъединя към абордиращите.

Карлсен сякаш не чуваше. Засега сам се бе отказал да използва властта си; едва ли щеше да почне да умува в момента дали да изпрати Мичъл Спейн на фронтовата линия или да го остави в тила.

Корабният командир също не отговори веднага. Искаше му се да задържи координатора по абордажа на мостика, ала в боя щеше да има ужасна нужда от хора с опит.

— Отивай! Направете всичко възможно, за да защитите нашите врати за вилазки.

* * *

Берсеркерът се нахвърли върху им с орда от войници-роботи. Пехотинците едва се бяха поотдалечили от вклинения корпус и контраатаката ги връхлетя, като откъсна повечето от тях.

В тесния зигзаговиден проход, водещ към излаза, край който боят бе най-ожесточен, една бронирана фигура пресрещна Мич.

— Капитан Спейн? Аз съм сержант Бруум, изпълняващ длъжността командир на отбраната тук. Мостикът заповяда вие да поемете командването. Малко е тежичко. Топчиите не могат да накарат оръдейната кула да действа в раната. Дрънкалата имат всички възможности да маневрират и продължават да ни налитат.

— Тогава да излизаме.

Двамата се разбързаха напред през един проход, който се бе превърнал просто в изкривена цепнатина. На това място флагманският кораб се бе огънал като острие на меч, натикано силом в закалена броня.

Най-подир се измъкнаха от вратата за вилазки. Далечните просветвания и приглушения блясък на горещия метал наблизо им показваха подпорните греди, големи като високи сгради, сред които се бе завтъкнал флагманският кораб.

Сержантът му посочи къде сред хаоса от разкъсан метал и плаващи в пространството отломки се бяха разположили стотината мъже.

— Дрънкалата не използват пистолети — обясни Бруум. — Просто се промъкват крадешком или налетяват като вълна и, ако им се отдаде, ни въвличат в ръкопашен бой. При последната вълна загубихме шест човека.

От дълбоките каверни долитаха със стенещи пориви газ и разпръснати капки течност, проблясваха светлини и през снагата на метала минаваха дълбоки потръпвания. Нямаше как да се разбере дали проклетото чудовище умираше или просто се подготвяше за бой.

— Върнаха ли се хората от другите абордажни групи? — попита Мич.

— Не. Май са я загазили.

— Защита на вратата, тук е Артилерията — обади се един приветлив глас по радиото в наушниците им. — Успяхме да възстановим действието на една от оръдейните кули, посока на стрелба осемдесет градуса.

— Добре, тогава я използвайте! — изръмжа Мич. — Нали сме вътре в него, няма как да не уцелите нещо!

След минута от защитените углъбления в корпуса на флагманския кораб блеснаха прожектори и забиха пръсти от светлина в огромната хаотична пещера.

— Ето ги, пак идват! — викна Бруум. На неколкостотин метра, оттатък разтопения остатък от носа на флагманския кораб към тях се понесе редица от фигури. Прожекторите провериха какви са: не бяха хора в скафандри. Мич тъкмо отвори уста да кресне на Артилерията и оръдейната кула откри безпорядъчна стрелба по напредващите машини.

Зададоха се обаче нови и нови редици. Хората стреляха във всички посоки по машините, които пристигаха със стотици — пълзейки, на реактивна тяга или просто носейки се в безтегловност.

Мич изскочи от вратата за вилазки с гмуркащи се безтегловни скокове и се зае да обходи стражевата охрана, за да я прегрупира.

— Когато се налага, отстъпвайте! — заповяда той по командната честота. — Но ги дръжте далеч от вратите за вилазки!

Хората му бяха изправени сега не пред случаен набор от тръбопроводни сервомеханизми и самоходни заваръчни автомати; тези устройства бяха конструирани в една или друга форма с цел да се бият.

Шмугвайки се между аванпостовете, нещо прилично на масивна верига се изви в примка, за да залови Мич; той го строши на две с втория изстрел. Една метална пеперуда се стрелна към него с блестящите си реактивни двигатели и отново отлетя, а той прахоса четири изстрела по нея.

Преди да потегли обратно към вратата за вилазки, Мич попита по радиото:

— Бруум, как е там?

— Трудно е да се определи, капитане. Командирите на взводове, проверете пак, командирите на взводове…

Летящото нещо се стрелна отново, Мич го покоси с лазерния си пистолет. Докато наближаваше вратата за вилазки, отвсякъде гърмяха оръжия. Битката във вътрешността на берсеркера отразяваше в микрокосмосмически мащаб обърканата борба между флотите отвън. Той знаеше, че тя все още бушува, защото призрачните нокти на бойните енергии не преставаха да го дърпат през бронята на скафандъра му.

— Идват пак — Добро, Елен, девет по циферблата.

Тези координати показваха, че вражеската атака бе насочена право срещу вратата за вилазки. Мич намери едно местенце, където да се залости, и отново вдигна карабината си. Много от машините от тази вълна носеха пред себе си метални щитове. Той стреляше и презареждаше, стреляше и презареждаше.

От единствената работеща оръдейна кула на флагмана равномерно излизаха пламъчета и по редиците на машините във вакуумната тишина маршируваше почти непрекъсната линия от експлозии. Автоматичните оръдия на кулата бяха далеч по-мощни от ръчните оръжия на пехотинците; почти всичко, ударено от оръдията, се пръскаше на облак от шрапнели. Но ето че изведнъж на корпуса на флагманския кораб се появиха машини, които нападнаха оръдейната кула откъм сляпата й страна.

Мич предупреди по радиото и се втурна натам. В следващия момент враговете го наобиколиха. Две неща наблизо бяха сграбчили един десантник в крабоподобните си щипци и се опитваха да го разкъсат, заедно с бронекостюма му. Мич бързо откри огън по движещите се фигури и уцели единия робот, откъсвайки левия му манипулатор.

Миг по късно същата машина бе отхвърлена и потрошена от снаряди. Другата замлати бронирания човек, който държеше, в една нащърбена подпорна греда, докато го направи на парчета, и се обърна да се огледа за следващия си работен обект.

Тази машина бе бронирана не по-зле от боен кораб. Тя забеляза Мич и се отправи към него. Катереше се през търкалящите се наоколо отломки, снарядите и куршумите я разтърсваха, но не можеха да й навредят. Проблесна сребристо на лампата на скафандъра му и протегна ярките си щипци, докато той изпразни карабината си в кутията, където би трябвало да е кибернетичното й управление. Сетне той извади пистолета си и се гмурна под хвата й, ала тя се извъртя към него с ловкостта на котка. Докопа го за лявата длан и за шлема. Металът жално изскърца и заскриптя. Той насочи лазерния си пистолет към онова, за което предполагаше, че е мозъчната й кутия, и задържа спусъка натиснат. Двамата с машината се носеха в пространството и сега тя нямаше опорна точка, за да използва силата си. Въпреки това го държеше и мачкаше бронираната му ръка и шлема.

Мозъчната кутия на машината, пистолетът и металната ръкавица на дясната му ръка се нажежиха до червено. Нещо разтопено пръсна по стъклото на шлема му и почти го заслепи с блясъка си. Лазерът с ослепителна дъга изпразни заряда си във врага.

Лявата му ръкавица, все още в щипците на врага, сдаваше…

… ръката му…

Тъкмо когато вградената в скафандъра обезболяваща спринцовка го убоде и турникетът го захапа, той освободи обгорената си дясна ръка от ръкохватката на лазерния пистолет и се пресегна за пластичните гранати, които висяха на пояса му.

Лявата му ръка се вдърви още преди металните клещи да пуснат осакатената му длан и бавно да се протегнат, за да го хванат на друго място. Цялата машина се тресеше като агонизиращ човек. Мич заметна дясната си ръка около нея, за да залепи една граната на оттатъшната страна на мозъчната кутия. Сетне напъна ръце и крака да се изтръгне от смазващите, алчно свиващи се щипци. Сервомоторите на скафандъра му запищяха от претоварването, защото мощта на противника бе по-голяма, две секунди, затвори си очите, три…

Експлозията го зашемети. Осъзна, че се носи сам в пространството. Наоколо проблясваха светлини. Някъде трябваше да има една врата за вилазки; той трябваше да се добере до нея и да я защищава…

Главата му бавно се проясняваше. Имаше усещането, че някой грубо натиска гръдния му кош с два пръста. Надяваше се това да е само реакция на организма му вследствие раната на ръката. Затрудняваше се да различи каквото и да било, понеже половината стъкло на шлема му все още бе покрито от плисналия метал, но накрая забеляза корпуса на флагманския кораб. Някакъв метален остатък доплува в обсега му и той го използва като транспортно средство, за да се добере до вратата. Измъкна нов пълнител и едва тогава проумя, че карабината му бе изчезнала.

В близост до вратата за вилазки пространството бе задимено от разбития механизъм, ала там все още имаше хора, които стреляха към голямата кухина. На фона на проблясващите светлини Мич разпозна скафандъра на Бруум и видя, че той му махна с ръка.

— Капитане! Събориха оръдейната и повечето прожектори. Ама и ние повредихме ужасно много от тях… как е ръката ви?

— Като дърво. Имаш ли карабина?

— Какво?

Бруум не можеше да го чуе. Естествено — проклетият краб бе стиснал шлема на Мич и вероятно бе повредил радиопредавателя му. Мич допря шлема си до Бруумовия и каза:

— Ти поеми командването. Аз влизам. Ако мога, ще се върна.

Сержантът кимна и тревожно проследи с поглед отдалечаващия се към вратата Мич. Край тях отново започна страшна пукотевица, но при тия два пръста, дето не преставаха да го натискат в гърдите, нищо не можеше да направи. Беше замаян. Да се върне навън? Кого заблуждаваше? Щеше да е голям късмет, ако успееше да се прибере без чужда помощ.

Влезе през вратата, мина покрай нишите на вътрешните охранници и се затътри през въздушната камера. Някакъв санитар го забеляза и дотича да му помогне.

Още не съм умрял, помисли си, когато се съвзе и видя, че наоколо му имаше хора и светлини. Част от дланта на лявата му ръка бе оцеляла и сега бе увита в бинтове. Установи и друго — вече не усещаше призрачното придърпваме на изкривяващите пространството оръжия. После осъзна, че в момента го изкарваха с носилка от операционната и че по лицата на хората, които бързаха край него, се четеше триумфална радост. Все още бе гроги, и не можеше да формулира смислен въпрос, ала думите, които чуваше, изглежда означаваха, че и друг кораб се бе присъединил към атаката на този берсеркер. Това бе добър знак, значи наблизо имаше свободни кораби.

Санитарите оставиха носилката недалеч от мостика, на място, пригодено за реанимационна; там имаше мнозина ранени, които бяха привързани с обезопасителни ремъци и снабдени с дихателни тръби, в случай на евентуален отказ на системите за гравитация или въздух. Около себе си Мич нявсякъде виждаше следи от боя. Как бе възможно да има такива поражения толкоз навътре в кораба? Та вратите за вилазки бяха удържани.

Последва продължителна гравитационна вибрация.

— Разкачиха кораба — констатира някой наблизо.

Мич изгуби за малко съзнание. Следващото, което видя, идвайки на себе си бе, че от всевъзможни посоки към мостика се стичаха хора. Лицата им бяха тъй щастливи и тържествени, сякаш някакъв радостен сигнал ги бе призовал. Мнозина носеха, както му се стори, доста странни предмети: оръжия, книги, шлемове, бинтове, подноси с храна, бутилки, дори шашардисани деца, които изглеждаха току-що спасени от лапите на берсеркера.

Мич се повдигна на десния лакът, като пренебрегна бодежите в бинтованите си гърди и потъналите в мехури пръсти на дясната си ръка. Заради хората, които се движеха пред него, все още не можеше да види бойните кресла на мостика.

Тържествено-щастливите люде прииждаха от всички коридори на кораба; мъже и жени се тълпяха под ярките светлини.

След горе-долу час Мич се свести отново и откри, че наблизо е включена обзорната сфера. Пространството, в което се бе водила битката, представляваше назъбена нова мъглявина от изпарен метал, чиито сгъстяващи се горещи ядра мъждукаха като малки разжарени въгленчета пред абаносовите гънки на Камънаците.

Редом с Мич някой уморено, но и с оживление диктуваше на записващото устройство пред себе си:

— … По настоящи сметки сме загубили петнадесет кораба и около осем хиляди души. Изглежда всичките ни кораби имат известни повреди. По наша преценка деветдесет, повтарям, деветдесет берсеркера са унищожени. Последните сведения са за сто седемдесет и шест пленени или самоунищожили се берсеркера. Все още не можем да повярваме. В този исторически момент сме длъжни да запомним, че тридесет или дори повече избягаха и са също тъй смъртоносно опасни, както и по-рано. Ще трябва да продължим да ги преследваме и да се бием с тях още дълго, но като цяло силата на флотата им бе сломена. Можем да се надяваме, че пленяването на толкова много машини най-накрая ще ни даде по-определени сведения за произхода им. А най-хубавото от всичко е, че бяха освободени около дванадесет хиляди затворници-хора.

Как да обясним успеха си? Тези от нас, които не са вярващи, ще кажат, че сме победили, защото нашите корпуси са били по-нови и по-здрави, дългобойните ни оръжия — помощни, а тактиката ни — неочаквана за врага… и че нашите пехотинци са били способни да сразят всичко, което берсеркерите са могли да изпратят срещу тях.

Но историята несъмнено ще признае заслугите на върховния главнокомандващ Карлсен за неговата решителност да се атакува в мига, когато помиряването му с венерианците въодушеви и обедини флотата.

Сега върховният главнокомандващ е тук и посещава редиците на пострадалите, които лежат в импровизирания лазарет…

Движенията на Карлсен бяха тъй бавни и вяли, че Мич го помисли за ранен, макар да не се виждаха бинтове. Карлсен влачеше крака покрай подредените носилки и за всеки ранен намираше дума или поне кимваше. Когато стигна до сламеника на Мич се закова, сякаш фактът че го позна му дойде като шок.

— Тя е мъртва, поете — бе първото, което каза.

За миг на Мич му се стори, че корабната палуба се провали някъде, сетне той успя да запази спокойствие, като че ли бе очаквал именно това. Битката го бе опустошила вътрешно.

Със загубил силата си глас Карлсен му разправи как врагът се вмъкнал през корпуса на флагманския кораб с нещо като торпедо — някаква адска машина, която сякаш знаела устройството на кораба — истински подвижен ядрен реактор, който си пробил път към жилището на върховния главнокомандващ почти чак до мостика, преди да бъде спрян и обезвреден.

Гледката на повредите от боя тук би трябвало да подсети Мич по-рано, но досега той просто не бе в състояние да разсъждава трезво. Шокът и лекарствата му пречеха да мисли или чувства кой знае колко, ала той си спомни как бе изглеждало лицето й в онова сиво, смъртоносно място, откъдето я бе спасил.

Спасил.

— Аз съм един слаб и глупав човек — говореше Карлсен, — но никога не съм бил твой враг. А ти?

— Не. Ти прости на всичките си врагове. Избави се от тях. Сега за известно време няма да имаш никакви врагове. Галактически герой. Само че не ти завиждам.

— Бог да й даде покой. — Независимо от цялата му мъка и умора лицето на Карлсен все още бе живо. Само смъртта щеше окончателно да съкруши този мъж. На устните му се появи призракът на бегла усмивка. — А сега следва втората част от пророчеството, така ли? Ще бъда победен и ще умра, без да притежавам нищо. Като че ли човек може да умре другояче.

— Всичко ще бъде наред, Карлсен. Мисля, че ще преживееш собствения си успех. Ще умреш в мир някой ден и ще идеш в небесата на вярващите.

— В деня, когато ще умра… — Карлсен бавно извърна глава и огледа всички хора около себе си, — ще си спомня за днешния. За тая слава, за тая победа, за тези хора. — Под умората и скръбта той все още носеше ужасяващата си убеденост — не толкова в собствената си правота, колкото че се е обрекъл на право дело.

— Поете, когато се оправиш, ела да работиш за мен.

— Някой ден може би ще дойда. На първо време ще ми стигне и възнаграждението за битката. А имам и работа. Ако не успеят да възстановят ръката ми… е, и една ръка ми е достатъчна, за да пиша. — Мич изведнъж се почувства страхотно изтощен.

Дланта на Главнокомандващия докосна здравото му рамо.

— Бог да те пази — и Йохан Карлсен продължи нататък.

Мич искаше единствено да си почине. По-късно ще се залови за работа. Светът е лош и всички хора са глупаци, ала сред тях има мъже, които не могат да бъдат смазани. А това е нещо, което си заслужава да бъде разказано.

След всяка битка, дори тя да е победна, остават ранени.

Наранената плът може да се изцели. Възможно е ръката да бъде пришита на мястото си, окото — да се превърже; дори увреденият мозък може да се възстанови до известна степен. Има обаче рани, които са твърде дълбоки, за да могат да бъдат достигнати с хирургически нож. Има врати, които не бива да се отварят отвън. Аз открих един разделен ум.

Какво направихме Т и аз

Първо схващам местоположението си. Намирам се в голямо конусообразно помещение някъде в огромен космически съд, носещ се из пространството. Този свят ми е познат, макар да съм новак.

— Той се събуди! — казва една чернокоса млада жена, която ме гледа с уплашени очи. В полезрението ми бавно се събират половин дузина души в размъкнати облекла, трима от тях — отдавна небръснати мъже.

Полезрението ми? Лявата ми ръка се повдига да опипа лицето ми и пръстите й откриват, че лявото ми око е покрито с превръзка.

— Не пипай това! — натъртва най-високият от мъжете. Вероятно някога е заемал солидно положение. Говори остро, но въпреки това в държането му има известна неувереност, като че ли аз съм някоя важна персона. Само че аз съм просто… кой?

— Какво е станало? — питам. Езикът ми с мъка намира дори най-простите думи. Дясната ми ръка лежи като забравена, но при мисълта за нея помръдва и с нейна помощ се повдигам до седнало положение, като с това предизвиквам прилив на болка в главата си и замайване.

Две от жените се дръпват от мен. Един набит млад мъж ги прегръща закрилнически. Тези хора са ми познати, но не мога да си спомня имената им.

— По-добре се успокой — заявява най-високият мъж. Ръцете му, ръце на доктор, докосват главата ми, опипват пулса ми и ме полагат пак на облицованата маса.

Сега виждам, че от двете ми страни стоят два високи хуманоидни робота. Очаквам всеки момент докторът да им нареди да ме откарат в болничната ми стая. Да, ама вече знам. Това не е болница. Когато си спомня каква е истината за случилото се, ще излезе че тя е ужасна.

— Как се чувстваш? — пита третият мъж, едно старче, което пристъпва напред, и се привежда над мен.

— Добре. Поне тъй ми се струва — думите ми излизат на оскъдни фрагменти. — Какво се е случило?

— Имаше битка — отвръща докторът. — Беше ранен, но аз ти спасих живота.

— Аха. Добре — болката и замайването понамаляват.

С доволен тон докторът добавя:

— Очаквахме, че ще ти е трудно да говориш. Я се опитай да прочетеш това!

Подава ми една картичка с равни редове от неща, за които предполагам, че са букви или цифри. Ясно виждам очертанията на символите, но за мен те не означават нищо, съвършено нищо.

— Не — заявявам най-накрая, затварям око и полягам назад. Усещам, че хората наоколо ми са недружелюбно настроени към мен. Защо?

— Какво се е случило? — настоявам.

— Всички тук, в машината, сме затворници — изрича гласът на стареца. — Това помниш ли?

— Да — кимвам аз. Напрягам се, само че подробностите на спомена са много неопределени. Питам:

— Как се казвам?

Старецът сухо се изсмива — някакси с облекчение.

— Защо не Тад — от Тадей?

— Тад? — пита докторът. Пак отварям окото си. Властността и увереността на доктора се засилват; дали заради нещо, което съм направил, или заради друго, което не съм направил? — Името ти е Тад — повтаря той.

— Ние сме затворници? — питам го. — На някаква машина?

— На един берсеркер — въздъхва той. — Това означава ли нещо за теб?

Някъде дълбоко в ума ми думата „берсеркер“ поражда непоносимо страшно ехо. Спасява ме сънят.

Когато се събуждам отново, се усещам по-силен. Масата е изчезнала и аз се надигам от мекия под на тази каюта или килия, на тоя коничен затвор. Двата робота неизвестно защо все още стоят до мен.

— Ацог! — изкрещявам, защото внезапно се сещам още неща. Така се случи, че бях на планетата Ацог, когато берсеркерите я атакуваха. Ние седмината бяхме заловени от нападащите машини в една дълбоко укритие заедно с мнозина други. Споменът е неясен и объркан, ала абсолютно ужасяващ. Нека всичко да си остане обвито в мъгла…

— Той се събуди! — казва пак някой. Жените отново се дръпват от мен. Старецът повдига треперещата си глава, за да ме види от мястото, където той и докторът изглежда обсъждат нещо. Набитият млад мъж скача на крака и застава срещу мен със заплашително свити юмруци.

— Как си, Тад? — обажда се докторът. Поглежда за миг към мен и сам си отговаря:

— Наред е. Момичета, някоя от вас да му даде малко храна. Или пък ти, Холстед.

— Да му помогна? Господи!

Чернокосото момиче прилепва гръб към стената, като се дръпва колкото е възможно по-далеч от мен. Другите две жени се клекнали и перат нечия дреха в затворническата ни мивка. Те само ме поглеждат и продължават да перат.

Главата ми не е бинтована току-така. Трябва да съм наистина отвратителен, лицето ми ще да е чудовищно деформирано, та тия жени да ме гледат така гнусливо.

Докторът е нетърпелив.

— Някой трябва да го нахрани!

— От мен няма да получи никаква помощ! — отсича набитият младеж. — Всичко си има граници.

Чернокосото момиче прекосява стаята, отправяйки се към мен; всички го наблюдават.

— Нима ти? — удивлява му се младият мъж и поклаща глава.

Тя върви бавно, сякаш ходенето й причинява болка. Несъмнено и тя е била наранена в битката: по лицето й има заздравяващи драскотини. Тя коленичи до мен и насочва лявата ми ръка, за да ми помогне да ям, дава ми и да пия. Дясната ми страна не е парализирана, но е някакси неотзивчива.

Когато докторът се приближава, питам:

— Окото ми. Мога ли да виждам?

Бързо отблъсва пръстите ми от превръзката.

— На първо време ще се наложи да използваш само едното си око. Изкара мозъчна операция. Трябва да те предупредя, че ако свалиш превръзката сега, последствията може да са катастрофални.

Мисля, че ме лъже за превръзката. Защо?

— Спомняш ли си нещо друго? — пита ме чернокосото момиче.

— Да. Преди Ацог да падне, чухме, че Йохан Карлсен е повел флота, за да защити Слънчевата система.

Всички се вторачват в мен, очаквайки думите ми. Само че те би трябвало по-добре от мен да знаят какво е станало.

— Карлсен спечели ли битката? — умолително питам аз. Сетне осъзнавам, че все още сме затворници. Заплаквам.

— Не са докарвали никакви нови пленници — казва докторът. — Изглежда Карлсен е бил берсеркерите. Мисля, че в момента тази машина бяга от човешката флота. Как се чувстваш след тая вест?

— Как? — възможно ли е заедно с умението ми да говоря да се е изгубил и разсъдъкът ми? — Добре.

Всички леко се отпускат.

— Когато по време на битката летяхме насам-натам, черепът ти се пукна — ми казва старецът. — Извади късмет, че тук имаше един прочут хирург — той накланя глава. — Машината иска всички ни да запази живи, за да може да ни изучава. Тя предостави на доктора нужните за операцията инструмент и ако той бе допуснал ти да умреш или да останеш парализиран, тежко щеше да му се види. Да, господине, тя ясно ни даде да разберем това.

— Огледало? — помолвам се. Посочвам лицето си. — Трябва да видя. Колко е зле.

— Нямаме огледала — тросва се една от жените на мивката, сякаш обвинява мен за липсата им.

— Лицето ти ли? Не е обезобразено — казва докторът. Тонът му е убедителен или по-скоро би бил убедителен, ако не бях уверен, че лицето ми е деформирано.

Жал ми е, че тези добри хора са принудени да понасят чудовищното ми присъствие, което утежнява останалите им неприятности.

— Съжалявам — казвам аз и им обръщам гръб, за да скрия лицето си.

— Ти наистина не знаеш — обажда се чернокосото момиче, което отдавна ме наблюдава. — Той не знае! — гласът й пресеква. — О, Тад, лицето ти е съвсем наред.

Наистина кожата на лицето ми изглежда мека и нормална, когато пръстите ми я докосват. Чернокосото момиче ме гледа жалостиво. Изпод краищата на дрехите й излизат полузаздравели черти като белези от камшик и обикалят врата и рамото й.

— Някой те е наранил — изплашено казвам аз. Една от жените на мивката нервно се изсмива. Младият мъж измърморва нещо. Вдигам лявата си ръка, за да скрия отвратителното си лице. Десницата ми също се вдига и пресяга да опипа краищата на очната ми превръзка.

Младежът неочаквано изругава и посочва току-що отворилата се в стената врата.

— На машината й е притрябвала твоята консултация — казва ми остро той. Държи се като мъж, който би искал да покаже, че е разгневен, но не се осмелява. Кой съм аз, какво съм аз, че тия хора така ме ненавиждат?

Вдигам се на крака; достатъчно силен съм, за да мога да вървя. Спомням си, че именно аз съм този, който ходи да говори насаме с машината.

В един празен коридор тя ми предлага два скенера и един високоговорител. Това е нейното лице. Зная, че ме заобикалят кубически мили от огромния берсеркер, който ме носи из космоса. Предполагам, че преди битката вече съм стоял тук и съм говорил с машината, но нямам никаква представа какво съм й казал. Всъщност не мога да си спомня и дума от разговора, който някога съм водил.

— Предложеният от теб план не сработи и Карлсен все още функционира — дърдори неравният глас на машината, като присъсква и стърже с интонацията на театрален злодей.

Какво съм могъл да предложа аз на това чудовище?

— Много малко неща си спомням — отвръщам. — Мозъкът ми е бил наранен.

— Ако ме лъжеш за загубата на паметта си, знай, че не ще успееш да ме измамиш — казва машината. — Наказанието за провала на твоя план няма да помогне за постигането на целта ми. Зная, че живееш извън законите на човешката организация, че дори отказваш да използваш цялото си човешко име. Понеже те познавам, ти се доверявам да ми помогнеш срещу организацията на интелигентния живот. Ще продължиш да управляваш другите затворници. Погрижи се увредените ти тъкани да заздравеят колко може по-пълно. Скоро ще атакуваме живота по нов начин.

Следва пауза, ала аз нямам какво да кажа. Шумният високоговорител изскърцва и затихва, а скенерите-очи помръкват. Дали все пак не ме наблюдава тайно? Само че той каза, че ми се доверява, този кошмарен враг се надява злото в мен да ме направи негов съюзник.

Сега вече си спомням достатъчно, за да знам, че той говори истината за мен. Отчаянието ми е тъй дълбоко, че не ми се вярва Карлсен да е спечелил битката. Ужасът, заседнал дълбоко в мен, ме е лишил от надежда. Предал съм всичко живо. Има ли злото дъно, до което да не съм достигнал?

Докато се извръщам от безжизнените скенери, окото ми долавя някакво движение — собственото ми отражение върху полирания метал. Заставам пред блестящата плоска метална преграда и се вглеждам в себе си.

Скалпът и лявото ми око са бинтовани. Това вече ми е известно. Около дясното ми око има известно обезцветяване, но нищо шокиращо гадно. Онова, което мога да видя от косата си, са стърчащи изпод бинта светлокестеняви кичури с цвета на несресаната ми двумесечна брада. Носът, устата и челюстта са съвсем нормални. В лицето ми няма нищо ужасяващо.

Ужасът е залегнал вътре в мен. Служил съм доброволно на един берсеркер.

Кожата около превръзката на лявото ми око, също както около дясното, е оцветена в синьо и зеленеещо жълто. Под нея се е разпръснал хемоглобин — страничен резултат от работата на хирурга в главата ми. Помня предупреждението му, но превръзката на окото омагьосва и притегля пръстите ми също както някой болен зъб — езика, само че далеч по-силно. Ужасът е съсредоточен в злото ми ляво око и аз не мога да се удържа да не го изследвам. Дясната ми ръка с нетърпение се понася в действие и дръпва настрани превръзката.

Аз примигвам и светът пред мен се размазва. Проглеждам с двете си очи и сетне умирам.

* * *

Т се олюляваше по коридора, като ръмжеше и пухтеше от ярост; пръстите му стискаха черната наочна превръзка. Сега владееше езика си, разполагаше с порой от мръсни думи и ги употребяваше, докато не се задъхаше от слабост. Препъваше се и бързаше по коридора към затворническата стая, побеснял от желание да пипне ония хитри боклуци, дето бяха измъдрили такъв калташки номер, за да се отърват от него. Хипноза или нещо подобно. Ще го преименуват, така ли? Ще им даде той един Тадей.

Т стигна до вратата, отвори я рязко и влезе пъхтейки в затворническото помещение. Докторът се стресна, щом го видя, защото осъзна, че сега Т пак командваше.

— Къде ми е камшикът? — озърна се Т. — Кой скапан умник го е скрил?

Жените запищяха. Младият Холстед разбра, че планът „Тадей“ се бе провалил; издаде някакъв безнадежден крясък и се хвърли напред, размахвайки ръце като луд. Разбира се, роботите телохранители на Т бяха по-бързи от който и да е човек. Единият така блокира удара на Холстед с металния си юмрук, че набитият мъж изпищя и се сви на две, прегърнал ръката си.

— Дайте ми камшика! — един робот незабавно отиде да рови зад мивката, издърпа плетената корда с навързаните по нея възли и я занесе на господаря си.

Т потупа приветливо робота по кухия корпус и се ухили на бившите си съзатворници, които уплашено се сгушиха. Прекара камшика по дланта си и пръстите на лявата му ръка изтръпнаха. Той взе да ги свива и разпуска.

— К’во има, господин Холстед? Нещо кунката ти май не е наред? Не щеш да се ръкуваш с мен, да ме поздравиш с добре дошъл? Хайде, дай едно здрасти!

Холстед така забавно се сгърчи на пода, че Т трябваше да се спре, защото лудешки се разсмя.

— Слушайте, хора — рече той, когато възстанови дишането си. — Скъпи мои приятели. Машината казва, че аз продължавам да командвам тук, разбрано? Тая дребна информацийка за Карлсен, дето й я дадох, е свършила работа. Бум! Хо-хо-хо! Съветвам ви да не ме разстройвате, щото машината продължава да ме подкрепя сто процента. Ей, док — лявата ръка на Т започна неконтролируемо да трепери и той се принуди да я размаха. — Искаше да ме промениш, а? Опита се да ми направиш нещо хубаво, за да ме излекуваш, така ли?

Док държеше ръцете си на хирург зад гърба си, сякаш се надяваше да ги предпази.

— Даже и да бях опитал, не бих могъл да оформя характера ти по нов начин… освен ако не стигнех докрай и не те превърнех в зеленчук. Може би трябваше да го сторя.

— Иска ти се, ама сега. Тогава си се побоял от машината. Все пак си опитал някакъв фокус, а?

— Да, за да ти спася живота — докторът се изправи като струна. — От контузията беше изпаднал в остър и почти непрекъснат епилептичен припадък, който не се облекчи с отстраняването на съсирека от мозъка ти. Така че разцепих твоя корпус калозум.

Т шляпна с камшика.

— Т’ва к’во значи?

— Виждаш ли, дясната хемисфера на мозъка контролира основно лявата страна на тялото. Лявата пък хемисфера, която доминира при повечето хора, контролира дясната страна и ръководи най-вече преценките, които включват символи.

— Знам. Когато имаш удар, съсирекът е на противоположната, а не на парализираната страна на мозъка.

— Точно така — докторът навири брадичка. — Т, аз разделих мозъка ти — лявата половина от дясната. По-просто не мога да ти го обясня. Това е стара, но ефективна процедура за лекуване на остра епилепсия и е най-доброто, което можех да сторя за теб тук. Готов съм да се закълна или да се подложа на детектор на лъжата…

— Трай! Ще ти дам аз един детектор! — Т закрачи, олюлявайки се, напред. — Какво ще стане с мен?

— Като хирург ще кажа само, че спокойно можеш да очакваш много години практически нормален живот.

— Нормален! — Т пристъпи още една крачка и вдигна камшика си. — Защо превърза здравото ми око и започна да ме наричаш Тадей?

— Идеята беше моя — прекъсна го старецът с треперлив глас. — Помислих си… че у човек като теб трябва да има някой, някаква съставка от Тад. Мислех си, че при психическото напрежение, на което сме подложени тук, ако му дадем възможност Тад току-виж се проявил в дясната ти хемисфера. Идеята беше моя. Ако с нещо ти е навредила, обвинявай мен.

— И още как — само че за момента Т изглеждаше по-скоро заинтересован, отколкото разгневен. — Кой е този Тадей?

— Ти — отвърна докторът. — Не бихме могли да сложим някой друг вътре в черепа ти.

— Юда Тадей[6] — рече старецът, — е бил съвременник на Юда Искариотски. Сходство в имената, но иначе… — той вдигна рамене.

Т издаде пръхтящ звук, като че се изсмя.

— Разчитал си, че в мен има нещо добро, а? Че то просто ей-така ще изскочи някой ден? Бих те нарекъл луд, ама не си. Тадей беше истински. Беше за малко в главата ми. Може би още е там, крие се. Как да го докопам, а? — Т вдигна дясната си ръка и внимателно бучна пръст в ъгъла на дясното си око. — Ох. Никак не обичам да ме боли, имам деликатна нервна система. Док, как така окото му е от дясната страна, щом като всичко е кръстосано? И ако това е неговото око, как тъй усещам какво му се случва?

— Окото му е отдясно, понеже разцепих и зрителната хиазма. Това е малко по-сложно…

— Няма значение. Сега ще покажем на Тадей кой е шефът. Той може да гледа заедно с вас. Хей ти, чернокосата, я ела тук. Май от доста време не сме си играли заедно, а?

— Не — прошепна момичето. Беше обвила раменете си с ръце, аха-аха да припадне. Въпреки това тръгна към Т. Двата месеца като негови роби ги бяха научили, че по-малката злина е да му се подчиняваш.

— Тоя боклук Тад ти харесва, а? — прошепна Тад, щом тя спря пред него. — Одеве каза, че лицето му е съвсем наред, нали така? Ами моето лице? Погледни ме!

Т видя как собствената му лява ръка се пресегна и докосна бузата на момичето — нежно и любещо. По изненаданото й лице прочете, че тя е почувствала Тадей в ръката му; никога по-рано очите й не бяха гледали Т така. Т изкрещя и вдигна камшика си да я удари, но лявата му ръка се стрелна пред тялото му, за да улови китката на дясната — все едно че териер щракна с челюсти, за да захапе змия.

Дясната ръка на Т все още стискаше камшика, но му се стори, че костите на китката му пропукаха. Краката му се преплетоха един в друг и той падна. Понечи да извика за помощ, но успя да издаде само нечленоразделен рев. Роботите му стояха и гледаха. Измина цяла вечност, преди лицето на доктора да се надвеси над него и една черна превръзка да се спусне внимателно върху лявото му око.

* * *

Сега разбирам и възприемам много повече. Отначало исках докторът да отстрани лявото ми око и старецът се съгласи, като цитира някаква древна книга на вярващите в смисъл, че окото, което те съблазнява, трябва да бъде извадено[7]. Едно око щеше да е ниска цена, за да се избавя от Т.

Само че като поразмисли, докторът отказа.

— Т си ти самият — рече най-накрая той. — Не мога да го посоча със скалпела си и да го изрежа, въпреки че изглежда съм смогнал да ви отделя един от друг. Сега ти контролираш двете половини на тялото; по-рано ги е контролирал той. — Докторът уморено се усмихна. — Представи си един комитет от трима души, една тричленка вътре в черепа си. Тадей е първият, Т е вторият, а третият е личността, силата, която има решаващия глас. Ти. По-добре не мога да ти го обясня.

Старецът кимна.

Сега, в общи линии, се оправям и без превръзка на окото. По-лесно ми е да чета и да говоря, когато използвам моята тъй дълго доминирала лява половинка от мозъка, но продължавам да си бъда Тадей — може би защото избрах да бъда Тадей. Възможно ли е всичко да е тъй ужасно просто?

Периодично разговарям с берсеркера, който все още вярва в алчността на обявения извън закона Т. Това означава, че трябва да фалшифицира много пари, монети и документи, за да ме изпрати на някоя високоцивилизована планета, разчитайки на злото в мен, което да отслаби хората там и да ги настрои един срещу друг.

Само че този берсеркер е повреден твърде зле, за да наблюдава непрекъснато затворниците си, или пък може би не си дава труда. Позволява ми да се движа свободно из него, тъй че заварих няколко от сребърните монети в пръстен и в едно помещение, близо до безжизненото сърце на берсеркера, охладих пръстена до свръхпроводимост. Холстед ми каза, че можем да използваме този пръстен като преносител на непрестанно течащ електрически ток, за да включим свръхсветлинния двигател на катера, който ни служи за затвор, и да разкъсаме изотвътре нашия берсеркер. Можем да го повредим достатъчно, за да се спасим. А може би всички ще погинем.

Но докато обитавам това тяло, аз, Тадей, сам управлявам себе си; когато докосват дългата черна коса, нежни са и двете ми ръце.

Хората обясняват по разному победите си — с насъбрани статистически данни за въоръженията; с непредвидимата ценност на един-единствен човек; защо не и с прецизното движение на хирургическия скалпел.

Но за някои победи не може да бъде намерено никакво реалистично обяснение. На един самотен свят десетилетията безгрижна безопасност почти напълно бяха оставили колонистите без защита; и точно тогава един берсеркер ги връхлетя с цялата си мощ.

Вижте и споделете смеха им!

Г-н Палячо

Загубили битката, компютрите на берсеркерите разбраха, че преоборудването, поправката и конструирането на нови машини е наложително. Затова издириха беззвездни, скрити места, където имаше минерали, ала където хората — те сега бяха преследвачи не по-рядко, отколкото преследвани — най-вероятно не биха се мернали. В такива тайни места изградиха автоматизирани корабостроителници.

В една от корабостроителницате дойде, за да бъде ремонтиран, повреден берсеркер. При последната битка корпусът му бе разкъсан и той получи сериозни вътрешни увреждания. Берсеркерът по-скоро се срути, отколкото кацна на мрачния планетоид, близо до полузавършения корпус на една нова машина. Преди още да започне спешната ремонтна работа, двигателите на повредената машина отказаха, системата за аварийно енергоснабдяване излезе от строя и той умря като ранено живо същество.

Компютрите на корабостроителницата бяха способни на големи импровизации. Те огледаха колко голяма е повредата, прецениха какъв метод на действие да предприемат и бързо се заеха с канибализъм. Вместо да въплъщават смъртоносното предназначение на новата машина в тепърва изграждан от силови полета мозък според инструкциите на Строителите за копиране, те взеха и използваха стария мозък заедно с множество други части от развалината.

Строителите не бяха предвидили подобен вариант и затова компютрите на корабостроителницата не знаеха, че в силовите полета на мозъка на всеки оригинален берсеркер има предпазно устройство. Устройството съществуваше, защото оригиналните машини бяха пускани от живи Строители, които искаха да останат живи и при изпитанията на собствените си животоунищожаващи творения.

Докато преместваха мозъка от единия корпус в другия, предпазното устройство се самостартира.

Когато старият мозък се събуди, той контролираше мощна нова машина, оръжия, които можеха да стерилизират цяла планета, и нови двигатели, които можеха да задвижат цялата тази маса със скорост, далеч надминаваща скоростта на светлината.

Само че, разбира се, нямаше нито Строител, нито таймер, който да изключи предпазното устройство.

* * *

Палячото — той се водеше обвиняем, но спокойно можеше да се смята за осъден — бе призован пред съда. Зад дълга маса срещу него стояха редица вдървени вратове и гранитни лица. От двете му страни имаше по една тримерна камера. Престъпленията му бяха тъй необичайно дръзки, че самият Комитет на надлежно конституирания орган на властта — истинските управници на планетата А, бяха седнали тук, за да раздадат правосъдие в неговия случай.

Може би членовете на Комитета си имаха и друга причина да участват в това заседание: след месец щяха да се проведат планетарните избори. Нито един член на Комитета не искаше да изпусне шанса да се появи в неполитическо тримерно предаване, което нямаше да бъде компенсирано с отпускането на същото време на опозицията от новата Либерална партия.

— Представям ви следното веществено доказателство — рече Министърът на комуникациите или накратко миникомът, седнал на мястото си откъм комитетската страна на дългата маса. Той вдигна нещо, което на пръв поглед приличаше на официален знак за контролиране движението на пешеходците, тъй като беше изписан със солидни черни букви на чисто бял фон. Знакът обаче гласеше: САМО ЗА НЕУПЪЛНОМОЩЕН ПЕРСОНАЛ.

— Когато се поставя нов знак — рече миникомът, — през първия ден го прочитат много хора. Той спря, изчаквайки ефекта от собствените си думи. — Това значи, че на един нов знак, поставен край някоя силно натоварена пешеходна рампа, обикновено се обръща голямо внимание. При този знак обаче семантичното съдържание на третата дума противоречи на контекста.

Президентът на Комитета — и на планетата — предупредително се прокашля. Склонността на миникома да оповестява общоизвестни истини го правеше да изглежда още по-тъп, отколкото беше в действителност. Малко вероятно беше либералите да се окажат сериозни противници на изборите, но не биваше да им се дават козове в ръцете.

Единствената дама, член на Комитета — министърът на образованието — размаха лорнета си с пълничките си пръстчета, за да привлече върху себе си интереса на събралите се:

— Някой изчислил ли е колко ни е струвал в работни човекочасове този объркващ знак?

— Правим проверка по въпроса — изръмжа министърът на труда и придърпа презрамката на работния си комбинезон. Сетне погледна намръщено обвиняемия. — Признаваш ли, че ти си поставил този знак?

— Да — обвиняемият си спомни колко много от пешеходците от претъпканата рампа се бяха усмихнали и как неколцина се бяха засмели на глас, без да се интересуват дали ще ги чуят. Какво значение имаха няколко работни часа? На планетата А никой вече не гладуваше.

— Признаваш ли, че всъщност никога не си свършил нещо полезно за твоята планета или за твоя народ? — въпросът долетя откъм министъра на отбраната — минибранът — висока, окичена с медали фигура, въоръжена с ритуален пистолет.

— Това вече не го признавам — изтърси безцеремонно обвиняемият. — Винаги съм се старал да развеселявам живота на хората. — Той и без друго не се надяваше на снизходителност от страна на висшите служители. А знаеше също и че никой не се кани да го смъкне от подиума и да го набие; не беше разрешено да се бият подсъдимите.

— Дори и сега ли се опитваш да защищаваш лекомислието? — Министърът на философията извади от устата си ритуалната лула и се усмихна по разрешения безрадостен начин, озъбвайки се на предизвикателството на вселената. — Вярно, че животът е една шега, само че мрачна шега. Не си взел това предвид. От години тормозиш обществото, подтикваш хората да се опияняват от лекомислено веселие, вместо да застанат лице в лице с горчивите реалности на екзистенцията. Филмите, които намерихме у теб, могат да причинят само вреда.

Ръката на президента се насочи към видеокуба на масата пред него, върху етикетчето на който грижливо бе написано, че представлява веществена улика.

— Признаваш ли, че тези филми са твои? — попита с провлачения си глас президентът. — Че си ги използвал, за да накараш други хора да се… отдадат на веселба?

Затворникът кимна. Те можеха да докажат всичко; беше се отказал от правото си на пълна правна защита, понеже единственото, което искаше, бе съдът да приключи.

— Да, аз напълних този куб с презаписи на филми, които измъквах тайно от библиотеки и архиви. Да, аз показвах на хората неговото съдържание.

Откъм Комитета се разнесе мърморене. Министърът на диетите, кльощав като скелет и с отвратително здравословна руменина по гранитните бузи, вдигна ръка.

— Доколкото вече изглежда съвсем сигурно, че обвиняемият ще бъде осъден, може ли предварително да помоля да бъде пуснат условно под мое попечителство? В по-раншните си показания той призна, че един от първите му актове на отклонение от правилата бил, че избягвал да посещава обществения стол. Вярвам, че като използвам този човек, бих могъл да демонстрирам чудодейното въздействие на спазването на диетата върху характера…

— Отказвам! — високо го прекъсна обвиняемият. Думите сякаш сами се надигнаха със сърдито ръмжене от стомаха му.

Президентът находчиво се изправи, за да запълни неловката пауза.

— Ако никой от членовете на Комитета няма повече въпроси…? Тогава да гласуваме. Виновен ли е обвиняемият по всички пунктове на обвинението?

Шутът затвори уморено очи. Гласуването отекна в ушите му като един-единствен глас, обикалящ около масата: „Виновен. Виновен. Виновен…“

След като се консултира шепнешком с министъра на отбраната, президентът с нотка на сарказъм в провлачения глас оповести присъдата.

— Надлежно оповестената условна присъда биде отхвърлена. Обвиняемият палячо ще бъде предаден на заповедите на министъра на отбраната и изпратен да служи на самотен маяк в Подстъпите за неопределено време. Това ще ни избави от подривното му влияние, като в същото време ще го застави да допринесе полза за обществото.

От десетилетия огромна буря от междузвезден прах, която щеше да продължи най-малко още десетилетие, беше прекъснала всички, освен някои съвсем инцидентни, контакти на планетата А и нейното слънце с останалата част от Галактиката. Поради това какъвто и да било принос за обществото можеше да бъде поставен под въпрос. Все пак изглеждаше, че станциите-маяци биха могли да се използват като изолирани затвори, без с това да се застрашава несъществуващото на практика корабоплаване или да се отслаби защитата срещу хипотетичния неприятел, който никога не идваше.

— И още нещо — добави президентът. — Нареждам този записващ куб да бъде закрепен около врата ти на мономолекулна нишка така, че щом поискаш, да можеш да го слагаш във възпроизвеждащото устройство. На станцията ще бъдеш сам и няма да имаш никаква възможност за други развлечения в неработно време.

Президентът се обърна към една тримерна камера.

— Искам да уверя публиката, че не изпитвам никакво задоволство от налагането на наказание, което може да изглежда сурово и дори… изобретателно, но през последните години сред отделни слоеве на обществото се разпространи опасно лекомислие, което се толерира с непростима снизходителност от някои граждани.

Като успя да отправи към новонапъпилите либерали тази нападка, надявайки се че не е прозвучала политически мотивирано, президентът отново се извърна към палячото.

— С теб към маяка ще се отправи и един робот — за да ти помага в работата и да се грижи за физическата ти безопасност. Уверявам те, че той не ще се поддаде на изкушението да се весели.

* * *

С един малък кораб роботът откара осъдения палячо толкова далеч, че планетата А изчезна, а слънцето й се сви до ярка точка. Те заобиколиха края на огромната прашна нощ, обхванала Подстъпите и наближиха предполагаемото местоположение на станция Z–45, която минибранът бе избрал като най-неприветливата и най-забутана от всички станции, на които в момента нямаше хора.

Там, където би трябвало да се намира маяк Z–45, наистина имаше някакъв метален обект, ала когато роботът и палячото приближиха достатъчно, видяха, че обектът представляваше сфера с горе-долу четиридесет мили диаметър. Около нея се носеха няколко дребни парчетии и чаркове, които спокойно биха могли да са останките от Z–45. Сферата очевидно забеляза кораба им, защото с плашеща бързина се насочи към тях.

Щом на роботите им се каже веднъж как изглеждат берсеркерите, те никога не го забравят, а и никога не са туткави или безгрижни. Само че радиооборудването може да бъде мърляво поддържано, а и прашните навеи в покрайнините на системата на планетата А препятстваха радиосигналите. Затова преди още роботът на минибранството да успее да излъчи алармен сигнал, четиридесетмилната сфера доближи съвсем и здраво сграбчи със силови полета и метални щипци малкия кораб.

През по-голямата част от онова, което последва, палячото си държа очите затворени. Ако го бяха изпратили тук, за да го отучат да се смее, значи бяха избрали точно нужното място. Когато симбиотичните машини на берсеркера пробиха корпуса на малкия му кораб и го отмъкнаха оттам, той стисна още по-здраво клепачи и си пъхна пръстите в ушите. Така и не разбра какво сториха с неговия телохранител, робота.

Щом данданията поутихна и отново почувства гравитацията, хубав въздух и приятна топлина, палячото реши, че да си държи очите затворени е по-лошо, отколкото да разбере нещо повече чрез тях. Първото предпазливо поглеждане му показа, че се намираше в обширно сумрачно помещение, в което ако не друго, то поне нямаше някаква видима заплаха.

Щом се размърда, някъде над него писклив монотонен глас произнесе:

— Според информационната база на моята памет ти си протоплазмена изчислителна единица, която вероятно е способна да разбира този език. Така ли е?

— Аз ли? — палячото погледна нагоре към сенките, но не можа да види говорещия. — Да, разбирам те. Само че кой си ти?

— Аз съм това, което на този език се нарича берсеркер.

Палячото се беше интересувал срамно малко от галактическите дела, ала думата изплаши дори него. Той заекна:

— Това означава ли, че си някакъв вид автоматичен боен кораб?

Последва пауза.

— Не съм съвсем сигурен — рече пискливият, провлачен глас. Прозвуча му така, сякаш президентът се бе скрил някъде сред гредите, поддържащи тавана. — Може би войната е свързана по някакъв начин с предназначението ми, но засега то все още не ми е напълно ясно, защото моето изграждане така и не бе довършено. Чаках известно време там, където ме построиха, защото бях сигурен, че някаква важна последна стъпка не е била направена. Накрая тръгнах, за да се опитам да узная нещо повече за предназначението си. Доближавайки се до това слънце, аз открих едно предавателно устройство и го разглобих, само че не научих нищо, отнасящо се до моето предназначение.

Палячото седна на удобния мек под. Колкото повече си припомняше за берсеркерите, толкова повече се разтреперваше.

— Разбирам — продума накрая той. — Или поне си мисля, че започвам да разбирам. Какво всъщност знаеш за своето предназначение?

— Моето предназначение е да унищожавам живота навсякъде, където го открия.

Палячото се присви от страх, а после тихо попита:

— И какво неясно има в това?

Берсеркерът отговори на въпроса му с два:

— Какво е животът? И как се унищожава?

След половин минута се разнесе звук, който компютрите на берсеркера не можаха да идентифицират. Звукът идеше от протоплазмената изчислителна единица, но ако това бе реч, тя бе за непознат на берсеркера език.

— Какъв е този звук, който издаваш? — попита машината.

Палячото се задъхваме.

— Това е смях. Смях! Така. Значи си недовършен. — Той потрепери: ужасът от мястото, където се намираше, се възвърна, за да го отрезви. После обаче пак се заля в кикот; положението беше прекалено комично.

— Какво е животът? — рече той накрая. — Аз ще ти кажа. Животът е една страхотна свирепа сивота и на всички, които го изпитват, той носи страх, страдание и самота. Искаш да знаеш и как да го унищожаваш? Виж, не мисля, че си в състояние, но ще ти кажа какъв е най-добрият начин да се бориш с живота — със смях. Докато успяваме да му противостоим по този начин, той не може да ни надвие.

— Трябва ли и аз да се смея, за да не ме погълни тая страхотна свирепа сивота? — попита машината.

Палячото се замисли.

— Не, ти си машина. Ти не си… — и той насмалко да се изпусне, — от протоплазма. Страхът, страданието и самотата никога няма да те обезпокоят.

— Нищо не ме безпокои. Къде ще намеря живот и как да генерирам смях, за да се боря с него?

Палячото изведнъж осъзна тежестта на куба, който все още висеше на врата му.

— Остави ме да помисля малко — каза той.

След няколко минути се изправи.

— Ако имаш възпроизвеждащо устройство от вида, който използват хората, ще мога да ти покажа как се създава смях. И може би ще мога да те заведа на едно място, където има живот. Между другото, можеш ли да прережеш този шнур на врата ми? Ама без да ме нараниш!

* * *

Няколко седмици по-късно десетилетната сънливост на главната бойна зала на планетата А бе внезапно разкъсана. Роботите пищяха, дрънчаха и святкаха, а онези, които можеха да се движат, се щураха насам-натам. За има-няма пет минути те успяха да размърдат своите надзорници-хора, които се разбързаха, като затягаха коланите си и заекваха.

— Това нали е учебна тревога? — не преставаше да се надява гласно дежурният офицер. — Сигурно е някаква проверка! — беше започнал сам да квичи като берсеркер.

Застана на четири крака, отмести един панел от основата на най-големия робот и надникна вътре, надявайки се да открие нещо, което е предизвикало неизправност. За лош късмет не разбираше особено от роботехника; като се сети за това, постави панела на мястото му и скочи на крака. Всъщност той и за отбраната на планетата не знаеше достатъчно, а като се сети и за това, изпищя и хукна за помощ.

Така, че на берсеркера не бе оказана съпротива — нито ефективна, нито неефективна. Нямаше обаче и атака.

Четиридесетмилната сфера се спусна необезпокоявана и увисна точно над Столица сити — достатъчно ниско, та сянката й да принуди озадачените птици да се върнат в гнездата си по пладне. Този ден и хората, и птиците загубиха много работни часове; някакси обаче несвършената работа не бе чак толкова важна, колкото им се струваше. Беше отминало времето, когато единствено най-стриктното спазване на задълженията позволяваше на човешката раса да оцелее на планетата А, нищо, че по-голямата част от населението на планетата още не бе осъзнала този факт.

* * *

— Кажете на президента да побърза — настоя образът на палячото от екрана на изведнъж разсънилата се бойна зала. — Предайте му, че трябва да говоря по спешност с него.

Президентът току-що бе влязъл и бе силно запъхтян.

— Тук съм. Спомням си те, спомням си и твоя съдебен процес.

— Колко странно, и аз.

— Да не си деградирал дотам, че да извършиш предателство? Знай, че ако ти си довел берсеркера тук, не можеш да очакваш никаква милост от твоето правителство.

Изображението издаде един забранен шум — някакъв отривист звук — като си отвори устата и отметна назад глава.

— О, моля ти се, могъщи президенте! Даже и на мен ми е известно, че нашето министерство на отбраната е истинска сме-хо-ри-я, ако ме извиниш за неприличната дума. То е сборище на разни некадърници и изгонени от работа хора. Тъй че аз идвам не да моля за милост, а да я предложа. Освен това реших да приема съвсем законно името Палячо. Бъди тъй любезен да се обръщаш към мен така.

— Нямаме какво да си кажем! — лавна министърът на отбраната. Беше пурпурночервен и бе влязъл точно навреме, за да чуе как обиждат министерството му.

— Нямаме никакви възражения да поговорим с теб! — бързо-бързо го поправи президентът. Понеже не бе успял да вдъхне чрез видеоекрана страхопочитание у Палячото, сега почти започваше да усеща тежестта на берсеркера връз главата си.

— Тогава да си поговорим — рече образът на Палячото. — Само че не така, на четири очи, а публично. Това е моето условие.

И обясни, че иска да преговаря лице в лице с Комитета, като преговорите бъдат предавани пряко по планетната тримерна телевизия. Обяви, че ще дойде на конференцията „с подобаващо съпровождение“. И ги увери, че берсеркерът е изцяло под негов контрол, макар да не им каза защо. Той, рече Палячото, няма пръв да започне да стреля.

Министърът на отбраната бе заварен неподготвен. Въпреки това той и помощниците му взеха веднага да кроят тайни планове.

Съдбоносната вечер кандидатът за президент на либералната партия също като почти всеки друг гражданин седна пред тримерната, за да наблюдава сблъсъка. Лицето му изразяваше известен оптимизъм, защото всяко неочаквано събитие можеше да донесе надежда на губещия в политическата надпревара.

Малцина бяха тези, които възприемаха спускането на берсеркера като окуражаващ факт, но масова паника все пак не настъпи. За тъй дълго изолираните жители на планетата А берсеркерите и войната бяха почти нереални неща.

— Готови ли сме? — попита малко нервно Палячото, като огледа механичната делегация, която се канеше да се качи на един летателен катер заедно с него, за да се спуснат до Столица сити.

— Каквото нареди, това направих — изписука гласът на берсеркера откъм надвисналите сенки.

— Помни — предупреди го Палячото, — че протоплазмените единици долу са били прекалено дълго под влиянието на живота, така че не им обръщай внимание какво говорят. Гледай да не ги нараниш, но иначе можеш да импровизираш в рамките на плана ми.

— Всичко това го има в паметта ми от предишните ти нареждания — търпеливо каза машината.

— Тогава да вървим — развърна плещи Палячото. — Донесете ми плаща!

* * *

Ярко осветената вътрешност на голямата Сборна зала в Столица сити демонстрираше скована правоъгълна красота. В центъра на залата беше поставена дълга полирана маса, от двете страни на която имаше столове.

Точно в означеното време милионите зрители видяха как входните врати от едната страна се отвориха с математическа точност. С маршова стъпка влязоха дузина глашатаи-хора. Под облечените с меча кожа шлемове лицата им изглеждаха почти роботски. Всички спряха като един. Фанфарите им прозвучаха ясно.

След това под пуснатите на запис звуци на „Големият салтанат“ влезе президентът, обгърнат в цялото величие на официалната си мантия.

Той се движеше тромаво като човек, който се отправя на собствената си екзекуция, но мудността му беше изпълнена с достойнство, а не със страх. Комитетът беше отхвърлил яростните протести на минибрана и бе съумял да се самоубеди, че военната опасност не е голяма. Истинските берсеркери не молеха за преговори, те убиваха. Комитетът някакси не можеше да вземе Палячото насериозно, но не можеше и да му се присмее. Иначе докато не се уверяха, че им е паднал в ръчичките, щяха да му играят по гайдата.

С гранитни лица министрите влязоха в колона по двама след президента. „Големият салтанат“ звуча почти пет минути, докато всички се настаниха по местата си.

Хората бяха видели, че от берсеркера се спуска катер, а после от катера към Сборната зала потеглят автомобили. Поради това се предполагаше, че Палячото е готов, и камерите прилежно са завъртяха, за да покажат запазения за него вход.

В уреченото време вратите на входа се отвориха с математическа точност и влязоха една дузина човекоподобни роботи. Очевидно те бяха глашатаи, защото носеха облечени с меча кожа шлемове и всеки държеше блестящ месингов тромпет.

Всички освен един, който носеше шапка от кожа на миеща мечка, маршируваше с половин стъпка не в крак с останалите и беше оборудван с цугтромбон.

Механичните фанфари бяха вярно копие на човешките — е, почти. Цугтромбонистът накрая запъна и издаде дълъг неприятен тон.

Глашатаите на берсеркера се спогледаха с престорен механичен ужас. После един по един обърнаха глави, докато всичките им лещи се фокусираха на цугтромбониста.

Той — изглеждаше, че това безполово творение трябва да е той — се озърна насам-натам. Почука с пръст по цугтромбона си, сякаш за да го прочисти от някакъв дефект. Изчака.

Докато го гледаше, президентът почувства хладна тръпка. Във вещественото доказателство против Палячото, онова неприлично, предизвикващо веселие веществено доказателство, имаше един филм за някакъв земянин от време оно, някакъв оплешивяващ комичен цигулар, който притежаваше умението да поспре така, просто да застине, и да изтръгне от заснетата си аудитория страхотен изблик от…

Глашатаите-роботи протръбиха още два пъти. И неприятният тон прозвуча още два пъти. Когато и третият опит се провали, единадесетте изправни роботи се спогледаха и кимнаха в съгласие.

Сетне с роботска бързина извадиха скритите си оръжия и надупчиха нарушителя.

* * *

Бентът на напрежението се пропука навсякъде по планетата; смехът се процеди на капки и после шурна през него. Бентът започна да се руши окончателно, когато цугтромбонистът бе изнесен тържествено от двама свои другари, които закачиха разцепения инструмент като лилия на желязната му гръд.

В Сборната зала обаче никой не се смееше. Министърът на отбраната направи малък, невинен наглед жест — сигнал за отлагане началото на операцията, за отлагане. Нямаше да се прави какъвто и да било опит да бъде уловен Палячото, защото берсеркерските роботи-глашатаи или каквото бяха там изглеждаха много добре пригодени да служат като телохранители.

Веднага щом бе изнесен направеният на решето глашатай, влезе Палячото. „Големият салтанат“ започна с известно закъснение, докато той с царствена походка се насочи към мястото си по средата на масата, точно срещу президента. По подобие на президента и Палячото носеше елегантен, закопчан отпред плащ, който падаше до глезените му. Ония, които го следваха като адютанти, също бяха богато облечени.

И всеки от тях представляваше метална пародия — в лице и в тяло — на някой от министрите от Комитета.

Когато пълничкият роботски аналог на министъра на образованието погледна подозрително през лорнета си към тримерната камера, наблюдаващото милионно народонаселение избухна в нечуван смях. Прекалено саможиви хора, които по-късно можеха да се ядосат при спомена за този смях, сега се кикотеха с безпомощно одобрение, като гледаха как опасността се обръща във фарс. Всички, освен най-големите темерути, се усмихнаха.

С предвзет жест Палячото-крал отметна пелерината си. Под нея той носеше само някакви абсурдни бански. В отговор на студения официален поздрав на президента — президентът не можеше да бъде стреснат от нищо по-малко от пряко физическо нападение — Палячото замислено изду устни, сетне ги отвори и издуха огромен розов балон от гуместа материя.

Президентът продължаваше да изпълнява неволната роля на бавно загряващ сериозен човек, подкрепян успешно от целия Комитет, с изключение на един-единствен човек. Министърът на отбраната обърна гръб на фарса и замарширува към изхода.

Пред вратата завари двама метални глашатаи, които я затулваха изцяло. Като ги изгледа кръвнишки, министърът им излая да се дръпнат. Металните фигури му отдадоха комично чест и останаха на местата си.

Осмелял в гнева си, минибранът напразно опита да си пробие път покрай берсеркерските глашатаи. Игнорирайки следващото отдаване на чест от тяхна страна, той се огледа при звука на тежките трополещи стъпки. Берсеркерският му двойник маршируваше към него през залата — бе с цял фут по-висок от него, а върху огромния му гръден кош подрънкваше двоен слой медали.

Преди минибранът да поспре, за да обмисли последиците от действието си, ръката му машинално се спусна надолу. Само че металната му пародия беше далеч по-бърза във ваденето на пистолета; тя измъкна едно гротескно пушкало, чието дуло имаше големината на юмрук, и стреля моментално.

— Бах!

Минибранът залитна назад, светът почервеня… и после той усети, че трие от лицето си нещо, което на вкус подозрително приличаше на домат. Пушкалото бе изстреляло цял плод или убедителна и сочна имитация на плода.

Миникомът скочи на нозе и се зае да развива идеята, че заседанието е започнало да става твърде фриволно. Неговият двойник също стана и отвърна с бързо фалцетно ломотене.

Лъжеминистърът на философията се надигна, за да вземе думата, но бе убоден с дълга игла от един палав глашатай и подскочи във въздуха, пърпорейки като спукан балон. В тоя момент Комитетът изпадна в паника и залата се обърна на вавилонско стълпотворение.

Под указанията на металния министър на диетата истинският министър — архизлодей в очите на нисшите маси — взе да изпълнява една нежелана от самия него роля в комична демонстрация на диетично хранене. Машините го сграбчиха и започнаха да му дават ритмично с лъжица някаква гадно изглеждаща сивкава храна, да го бършат с кърпа, да му църкат питие в устата — а сетне, сякаш случайно, постепенно излязоха от синхрон с лъжицата и църкането, а прицелът им взе да става все по-неточен и по-неточен.

Единствен президентът продължаваше да седи, пуснал корени в собственото си достойнство. Бе пъхнал предпазливо едната си ръка в джоба на панталоните, понеже бе усетил леко роботско клъцване и имаше причини да подозира, че тирантите му са срязани.

Когато един домат бръсна носа му, а министърът на диетата се загърчи и започна да се дави в ръцете на безмилостните си хранители, и от ушите му ливнаха добре балансирани хранителни вещества, президентът затвори очи.

* * *

Палячото все пак бе просто един самоук аматьор. Беше работил досега, без да има публика, пред която да играе, и затова не бе способен да доведе до върхов момент представлението. Така че когато изчерпа шегите си, той просто извика при себе си своите подчинени, махна за довиждане на тримерните камери и излезе.

Навън бе окуражен от поздравленията и смеха, с които го приветстваха бързо струпващите се на улиците тълпи. Накара машините си да ги забавляват с импровизации чак докато стигнаха до катера, паркиран в покрайнините на Столица сити.

Вече се канеше да се качи на катера, да се върне на берсеркера и да изчака по-нататъшния развой на събитията, когато групичка мъже се отдели от тълпата, като викаше:

— Господин Палячо!

Сега изпълнителят можеше да си позволи да се отпусне и самият той да се посмее.

— Харесва ми това име! Какво мога да направя за вас, господа?

Запътиха се усмихнати към него. Онзи, който изглежда им бе водач, каза:

— Стига да се отървете невредим от тоя берсеркер или каквото е там, може да влезете в изборната листа на либералната партия. Като кандидат за вицепрезидент.

А един друг рече:

— Почакайте, изслушайте ни! Като политически кандидат вие ще имате имунитет по време на кампанията, така че не ще могат да ви арестуват. А след изборите, като съдя по онова, което видях тази вечер, вие ще сте вицепрезидент!

Той ги слуша няколко минути, преди да повярва, че не се шегуват. После запротестира:

— Но аз исках само да си направя майтап с тях, малко да ги постресна.

— Вие станахте катализатор на новото, г-н Палячо. Вие предизвикахте поврат. Раздрусахте цялата планета и я подтикнахте да мисли!

Накрая Палячо прие предложението на либералите. Те все още седяха пред катера, като обсъждаха и планираха, когато светлината на луната на планетата А изведнъж ги освети ярко.

Погледнаха нагоре и видяха огромното туловище на берсеркера да се смалява в небесата и да изчезва към звездите в призрачна тишина. Бледо сияние озари дългите облачни ленти в горните слоеве на атмосферата, подчертавайки заминаването му.

— Не знам — повтаряше непрекъснато Палячото в отговор на развълнуваните питания. — Не знам.

Той гледаше към небето, изненадан като всички останали. Озадачението и страхът се върнаха. Роботският Комитет и глашатаите, които бяха контролирани от берсеркера, започнаха да се срутват един след друг на земята като умиращи хора.

Внезапно небесата се осветиха за кратко от плисналия гигантски проблясък, който мина като светкавица по небето, без да наруши мълчанието на звездите. Десет минути по-късно пристигна новината, че берсеркерът е бил унищожен.

Сетне по тримерната се показа президентът — видът му подсказваше, че е почти на границата да изрази някакви чувства. Той обяви, че под героичното лично водачество на министъра на отбраната няколкото доблестни бойни кораба на планетата А пресрещнали и победили заплахата, като я анихилирали напълно. Не бил загубен нито един човек, макар че изглежда флагманският кораб на министерството на отбраната бил тежко повреден.

Като чу, че могъщият му съюзник е бил унищожен, Палячото почувства лек пристъп на тъга. Пристъпът обаче бързо отмина. В края на краищата, никой не е бил ранен. Обзет от радостно облекчение, Палячото отмести поглед от тримерната.

Така той пропусна върховния момент от речта, който настъпи, щом увлеченият президент се забрави за миг и извади най-сетне и двете си ръце от джобовете.

* * *

Министърът на отбраната — днес вече новият кандидат за президент, издигнат от консервативната партия, която се бе ентусиазирала от геройството му предната нощ — беше озадачен от реакцията на някои хора. Те считаха, че той не е спасил планетата, а просто е изпортил една великолепно замислена шега. Като че ли шегите не бяха забранени от закона! Ала неговата декларация, че в края на краищата берсеркерът действително е представлявал реална заплаха, върна хората пак на страната на консерваторите.

Независимо от пределната си заетост министърът си позволи да отдели време и посети щаба на либералите, за да позлорадства мъничко. Той любезно поднесе на опозиционните лидери своя станал вече стандартен разказ.

— Когато берсеркерът отговори на предизвикателството ни и прие сражението, ние излязохме с една стандартна маневра за обкръжаване — като колибрита около лешояд. Наистина ли си мислите, че той се е шегувал? Трябва да ви призная, че този берсеркер направо насмете защитните полета на моя кораб. А сетне изстреля онова ужасно нещо по мен — някакъв огромен диск. Може би артилеристите ми не бяха в много добра форма, но те и без друго не бяха в състояние да го спрат, и то ни удари.

Правичката да си кажа, тогава ми се стори, че ще гушна китките. Корабът ми все още виси в орбита, обеззаразяват го. Опасявам се, че всеки момент могат ди ми докладват, че металът се втечнява или нещо такова… както и да е, оцеляхме след попадението и натресохме бандита с всичко, което имахме. Просто нямам думи за моя екипаж. Само едно не разбрах напълно: когато нашите ракети го улучиха, берсеркерът просто рече „пуф“ — все едно, че изобщо нямаше защита. Да?

— Вас търсят, господин министър — каза един адютант, който стоеше наблизо с радиофон и чакаше възможност да се намеси.

— Благодаря — минибранът се заслуша и усмивката му изчезна. Чертите му се вдървиха. — Анализът на оръжието показва какво? Синтетични протеини и вода?

Той скочи на крака и свирепо вдигна очи нагоре, сякаш искаше да прониже тавана и да види кораба си там, на орбита.

— Какво искаш да кажеш с това — че е било просто торта с яйчен крем?

Трудът на един палячо може да дари другите със смах, но каквито и усилия да положиш, на самия него смешно няма да му стане.

Докосвал съм умове, които здравата са се трудили над организацията на веселбата. Мъже и жени са прахосвали време, богатства и изобретателност за костюми, музика и ухилени маски, търсейки възможност да избягат от ужасиите на света… и това пак не им е донесло никакво веселие.

Нито пък са успели да избягат.

Маската на червеното отместване

Оказал се сам и незает, Фелипе Ногара реши да прахоса малко от свободното си време и да погледа онова, което го бе довело чак тук — отвъд периферията на Галактиката. От своите луксозни апартаменти той мина в личната си наблюдателна обсерватория. Тук, под купол от невидимо стъкло, Ногара сякаш стоеше извън корпуса на своя флагмански кораб „Нирвана“.

Долу, „под“ изкуствената гравитация на „Нирвана“ Галактиката бе килнала яркия си диск, в един от чиито ръкави влизаха всички звездни системи, изследвани до този момент от произлезлите от Земята хора. Иначе в каквато и посока да погледнеше Ногара, се виждаха многобройни ярки петна и точици светлина. Това бяха други галактики, които се носеха към оптическия хоризонт на вселената, разпръсквайки се с намаляващите си скорости от хиляди мили в секунда.

Ногара обаче не бе дошъл тук да съзерцава галактиките, а за да погледа нещо ново, един феномен, който никога досега не бе наблюдаван толкова отблизо от човешко око.

Можеше да установи местонахождението му по видимото струпване на галактиките зад него и по облаците и серпантините прах, които стремглаво падаха вътре. Звездата, образуваща центъра на този феномен, сама по себе си бе неуловима за човешкото зрение поради силата на собствената й гравитация. Масата й — може би един милиард пъти по-голяма от масата на Слънцето, така изкривяваше времепространствения континуум около себе си, че във видимия спектър от нея не можеше да избяга и един фотон светлина.

Щом попаднеха в обхвата на хипермасата, прашните отломки от дълбокия космос се завъртаха и сякаш кипваха. Падащият прах натрупваше статични заряди, докато някоя огромна светкавица не го превърнеше в луминесциращ гръмотевичен облак и проблясъкът не се обагреше в червено, преди да изчезне близо до основата на гравитационния хълм. Вероятно от тази звезда не би могло да избяга дори неутриното. А и никой кораб не би се осмелил да се приближи много повече, отколкото сега бе „Нирвана“.

Ногара бе дошъл тук, за да прецени сам дали наскоро откритият феномен би могъл да представлява в близко бъдеще опасност за населените планети; ако хипермасата ги намереше на пътя си, обикновените звезди биха пропаднали в нея като трески във водовъртеж. Засега обаче изглеждаше, че ще минат поне още хиляда години, преди да се наложи да бъде евакуирана която и да е планета; а още преди това хипермасата би могла така да се натъпче с прах, че ядрото й да експлодира, при което би могло да се очаква, че по-голямата част от съставляващата я материя отново ще се върне във вселената — в изключително зрелищна, но по-малко опасна форма.

Както и да е, след хиляда години това щеше да е проблем на някой друг. По в момента затрудненият бе Ногара — нали хората казваха за него, че управлява Галактиката.

Един вътрешен телефон иззвъня и го привика пак в затворения лукс на жилищните му помещения; Ногара бързо слезе долу — доволен, че има повод да се откъсне от гледката, която го бе притеснила.

Натисна с пръст клавиша на комуникатора.

— Какво има?

— Милорд, пристигна куриерски кораб. От Фламландската система. На техния борд е…

— По-накратко! Докарали са тялото на брат ми?

— Да, милорд. Катерът, който носи ковчега. Вече приближава „Ниврана“.

— Ще посрещна капитана на куриерския кораб сам, в Голямата зала. Не искам никакви церемонии. Нека роботите да проверят ескорта и ковчега за инфекция, преди да ги пропуснат през въздушния шлюз.

— Да, милорд.

Споменаването на болестта бе елемент от заблудата, която поддържаха. Макар официалната версия да бе такава, не фламландската чума бе вкарала Йохан Карлсен в сандъка. Твърдеше се, че докторите са замразили героя от Камънаците като последна възможност да предотвратят неминуемата му кончина.

Необходима бе една официална лъжа, тъй като дори върховният лорд Ногара не би могъл току-така да отстрани от пътя си мъжа, който бе наклонил везните в полза на човечеството край Камънаците. От тази битка насам изглеждаше, че животът в Галактиката ще оцелее, въпреки че борбата с берсеркерите продължаваше да е тежка.

Голямата зала беше мястото, където Ногара празнуваше и се отдаваше всекидневно на удоволствия с четиридесетте или петдесетте човека, дошли заедно с него на „Нирвана“: адютанти, хора от екипажа или артисти. Но влизайки сега в залата, той я намери празна, като се изключи един мъж, застанал мирно до ковчега.

Тялото на Йохан Карлсен и онова, което бе останало от живота му, бяха запечатани под стъкления капак на тежък саркофаг, снабден със замразяваща и възкресителна системи, контролирани от един фиброоптичен ключ, който дори теоретически бе невъзможно да се дублира. Ногара поиска с жест ключа от капитана на куриерския кораб.

Капитанът бе окачил ключа на врата си. Той прехвърли златната верижка през главата си и да я подаде на Ногара. Едва тогава си спомни, че трябваше да се поклони; той бе космонавт, а не царедворец. Ногара не обърна внимание на липсата на вежливост; не той, а неговите губернатори и адмирали бяха възстановили церемониалното отдаване на почит; самият той изобщо не се интересуваше какви стойки заемат подчинените му, стига да изпълняват интелигентно заповедите му.

Едва сега, с ключа в ръка, Ногара погледна замразения си полубрат. Докторите-заговорници бяха обръснали късата брада и косата на Йохан. Устните му бяха мраморно бледи, а невиждащите отворени очи — ледени. И въпреки това лицето над гънките на студения надиплен чаршаф несъмнено принадлежеше на Йохан. В него имаше нещо, което не можеше да се замрази.

— Остави ме за малко сам — рече Ногара. Извърна се към стената на Голямата зала и зачака, като поглеждаше през широкия илюминатор навън, където хипермасата изкривяваше пространството като долнокачествена леща.

Щом чу успокояващото хлопване на вратата зад капитана на куриерския кораб, Ногара се обърна и… откри пред себе си ниската фигура на Оливър Майкъл — човекът, когото бе избрал да замести Йохан като губернатор на Фламланд. Очевидно Майкъл бе влязъл, когато бе излязъл космонавтът и Ногара прие това като символично съвпадение.

Положил фамилиарно длани върху ковчега, Майкъл повдигна посивяваща вежда в обичайното за него изражение на поуморена веселост, а подпухналото му лице се сгърчи в свръхцивилизована усмивка.

— Как беше онзи стих от Браунинг[8]? — зачуди се Майкъл, като хвърли поглед надолу към Карлсен. — „По цели мрачни дни да вършиш кралските дела“ — а сега тази награда за доблестта.

— Остави ме — рече Ногара.

Майкъл бе така вътре в заговора, както почти никой друг, като се изключат фламландските доктори.

— Мислех, че е редно да споделя мъката ти — каза той. Сетне погледна Ногара и престана да спори. Направи поклон — леко присмехулен, който си позволяваше единствено когато двамата бяха сами — и пъргаво тръгна към вратата. Тя отново се затвори.

Е, Йохан… Ако беше заговорничил срещу мен, щеше да се наложи да те убия на място. Само че ти никога не си бил заговорник. Бедата беше, че ми служеше прекалено успешно, така че и враговете, и приятелите ми започваха да те обичат твърде много. Така че ето те тук, моя замръзнала съвест. Рано или късно щеше да проявиш амбициозност, така че или трябваше да сторя това, или да те убия.

Сега ще те скрия на безопасно място и може би някой ден ще имаш шанса да живееш отново. Колко странно — може би някой ден ти ще стоиш, размишлявайки, до моя ковчег, така както сега аз стоя до твоя. Не се и съмнявам, че ще се молиш за моята душа, ако изобщо съществува такава… Аз не мога да направя същото за теб, но ти желая сладки сънища. Сънувай твоите небеса, небесата на вярващите, не техния ад.

Ногара си представи един мозък при абсолютната нула и неговите изпаднали в свръхпроводимост неврони, които повтарят и повтарят, и повтарят един и същ сън. Каква идиотщина!

— Не мога да рискувам властта си, Йохан — този път той прошепна на глас думите. — Трябваше да избирам: или това, или да те убия — и Ногара отново се извърна към широкия илюминатор.

* * *

— Предполагам, че Тридесет и трети вече е откарал тялото при Ногара — каза заместник-командирът на Естийлски куриер тридесет и четири, като погледна хронометъра на капитанския мостик. — Сигурно е хубаво да се обявиш за император или нещо подобно и да заставиш хората да хвърчат през цялата Галактика, за да ти слугуват.

— Едва ли е толкоз хубаво да ги заставиш да докарат трупа на брат ти — тросна се капитан Търман Холт, докато изучаваше астрогаторската сфера. Свръхсветлинният двигател на кораба му бързо увеличаваше времевия интервал между тях и Фламландската система. Макар и да не бе особено ентусиазиран от задачата си, Холт бе щастлив, че се бе махнал от Фламланд, където сега властваше политическата полиция на Майкъл.

— Ще ми се да узная — рече подсмихвайки се заместникът.

— Какво?

Заместникът се огледа през рамо — навик, получен на Фламланд.

— Чувал ли си я тая? — попита. — „Ногара е Бог, ала половината му космонавти са атеисти.“

Холт се усмихна, но едва-едва.

— Сам знаеш, че той не е някой откачен тиранин. Естийл не е най-лошо управляваното място в Галактиката. Готините образи не потушават въстания.

— Карлсен обаче потуши това.

— Прав си.

Заместникът направи гримаса.

— О, разбира се, ако трябва да си говорим сериозно, Ногара би могъл и да е по-лош. Той е политик. Просто аз не мога да търпя тая тайфа, дето се е насъбрала през последните няколко години около него. Нали в момента си имаме на борда един образец от тяхната работа. Ако искаш да знаеш, сега, когато Карлсен е мъртъв, малко се страхувам.

— Е, скоро ще ги видим — въздъхна Холт и се протегна. — Смятам да ида да погледна затворниците. Мостикът е твой, заместнико.

Минута по-късно, докато надзърташе през шпионката в малкия карцер на куриерския кораб, Холт искрено съжали затворения вътре мъж. По-добре да беше мъртъв.

Той беше главатар на хора, обявени извън закона, наричаше се Янда и залавянето му бе последният успех на фламландската служба по безопасност на Карлсен. То фактически бе сложило край на въстанието. Янда беше силен мъжага, смел бунтовник и брутален бандит. Беше воювал срещу естийлската империя на Ногара, докато не остана никаква надежда. Накрая бе притиснат до стената и се предаде на Карлсен.

„Моята гордост ми заповядва да победя врага си“ — бе писал някога Карлсен в едно, както си мислеше, частно писмо. „Моята чест ми забранява да го унижавам или да го ненавиждам.“ Политическата полиция на Майкъл обаче се ръководеше от по-различна философия.

Разбойникът бе висок и строен, ала Холт никога не го бе виждал да стои изправен. Белезниците, които продължаваха да сковават китките и глезените му, бяха от пластмаса и се смяташе, че не нараняват човешката кожа, но в момента не изпълняваха никаква смислена задача, така че ако можеше, Холт би ги свалил.

Ако зърнеше девойката Люсинда, която сега бе седнала до Янда, за да го нахрани, някой непознат би предположил, че тя му е дъщеря. Всъщност тя му бе сестра — с пет години по-млада от него. Освен това Люсинда бе рядко красива и може би полицията на Майкъл се бе ръководила от други мотиви, а не от милозливост, за да я изпрати в двора на Ногара необезобразена и без мозъкът й да бъде промит. Носеха се слухове, че сред царедворците има голямо търсене на някои видове забавления, и че текучеството сред изпълнителите и артистите е твърде голямо.

Холт се стараеше да не мисли за подобни неща. Той отвори карцера — държеше го заключен за да предпази Янда от нещастен случай или от страх да не би да се щурне нанякъде и да попадне като дете в премеждие — и влезе вътре.

Когато девойката Люсинда за пръв път се качи на кораба му, очите й излъчваха безпомощна омраза към всеки естийлянин. Оттогава насам Холт се бе държал колкото е възможно по-вежливо с нея, поради което сега върху лицето й, когато го вдигна към него, нямаше дори неодобрение — по-скоро очакване, което изглежда искаше да сподели с някого.

— Мисля, че преди няколко минути той произнесе името ми — каза Люсинда.

— Наистина ли? — Холт се приведе над Янда, но не можа да открие промяна в състоянието му. Очите на разбойника все още гледаха стъклено, като дясното от време на време пускаше по една сълза, която изглежда нямаше никаква връзка с каквато и да било емоция. Челюстта на Янда бе все тъй отпусната и цялото му тяло бе тромаво изгърбено.

— Може би… — Холт не довърши.

— Какво? — и тя грейна в надежда.

Космически богове, та той не можеше да си позволи да се забърка с това момиче. Почти му се искаше отново да види омраза в очите й.

— Може би — каза меко той, — за брат ти ще е по-добре изобщо да не се поправи. Знаеш къде отива.

Надеждите на Люсинда, каквито и да бяха те, бяха покрусени от думите му. Тя замълча и се вторачи в брат си, сякаш го виждаше за първи път.

Звънна ръчният телефон на Холт.

— Тук е капитанът — обади се той.

— Сър, докладвам, че засякохме кораб, който ни вика. Курсът му е на около 160 градуса спрямо нас. Малък е и изглежда нормален.

Последните три думи съставляваха обичайното уверение, че забелязаният кораб не е евентуално огромният корпус на някой берсеркер. Доколкото на Фламланд бяха останали хора извън закона, те не притежаваха кораби за открития космос, така че Холт нямаше никакви причини да бъде особено предпазлив.

Върна се на мостика и погледна малката форма на екрана на детектора. Не я разпозна, но в това едва ли имаше нещо за чудене, тъй като около много планети обикаляха в орбита корабостроителници. Защо му е, обаче, на някой кораб да приближава към него и да го поздравява в дълбокия космос?

— Чума?

— Не, нямаме чума — отвърна сред статичните пропуквания един глас по радиото. Видеосигналът от другия кораб също подскачаше така, че бе трудно да се види лицето на говорещия. — При последния скок попаднах в зърнест прах и силовите ми полета са нестабилни. Бихте ли взели няколко души на борда?

— Разбира се. — Случваше се рядко, но не бе нещо нечувано на излизане от свръхсветлинен скок някой кораб да се сблъска с гравитационното поле на достатъчно голям по размери зърнесто-прашен облак. Това обясняваше шумната връзка. Все още нямаше какво да обезпокои Холт.

Непознатият изпрати един катер, който се прикачи към въздушната камера на куриерския кораб. Пуснал приветствена усмивка пред разтревожените си спътници, Холт отвори камерата. В следващия момент той и половината дузина мъже, съставляващи екипажа му, бяха сварени неподготвени от нахлулия метал — абордажната група на берсеркера, студена и безжалостна като кошмар.

* * *

Машините превзеха куриерския кораб така ловко и ефикасно, че никой не им оказа реална съпротива, и те никого не убиха. Откачиха двигателите на една от спасителните лодки и набутаха в нея Холт, екипажа му и бившите му затворници.

— На екрана нямаше никакъв берсеркер, ама никакъв — продължаваше да твърди заместникът на Холт. Хората бяха насядали един до друг, плътно наблъскани в тясното пространство. Машините им бяха осигурили въздух, вода и храна и бяха започнали да ги извеждат един по един за разпит.

— Знам, не приличаше на берсеркер — отвърна Холт. — Берсеркерите вероятно са започнали да сменят тактиката си — преустройват формата на корабите си и създават нови видове оръжия. След поражението при Камънаците това изглежда съвсем логично. Дори е странно, че никой досега не го предвиди.

Издрънча резе и две машини, грубо оформени като човеци, влязоха в лодката и внимателно си проправиха път между наблъсканите хора, докато не стигнаха до онзи, който им трябваше.

— Не, той не може да говори! — изпищя Люсинда. — Не го отвеждайте!

Машините обаче не можеха или не искаха да я чуят. Те изправиха Янда на крака и го поведоха навън. Момичето ги последва, като ги дърпаше и се опитваше да спори с тях. Холт напразно подвикваше подире й, уплашен, че някоя от машините ще се обърне и ще я убие. Те обаче само й попречиха да ги последва извън спасителната лодка, като я отблъснаха от резето с металните си ръце — сториха го със същата онази нежна неумолимост, с която действа времето. Сетне изчезнаха с Янда и резето отново се спусна. Люсинда стоеше втренчена във вратата. Не се и помръдна, когато Холт я прегърна с една ръка.

* * *

След неопределено дълго чакане хората видяха люка да се отваря отново. Машините се бяха върнали, но без Янда. Бяха дошли да вземат Холт.

По борда на куриерския кораб отекваха вибрации; изглежда машините го преустройваха. Холт бе отведен на разпит в една малка стаичка, отделена от пристроената част на корпуса с нова херметична преградна стена, където компютърният мозък на берсеркера си бе монтирал електронни очи и уши, а също и високоговорител.

Берсеркерът надълго и нашироко разпитва Холт, като почти всичките му въпроси се отнасяха за Йохан Карлсен. Знаеше се, че берсеркерите смятат Карлсен за свой главен враг, ала този тук изглеждаше направо вманиачен на тема Карлсен — в добавка на всичко отгоре не искаше и да повярва, че героят е вече мъртъв.

— Разполагам с вашите карти и астронавигационните ви изчисления — напомни берсеркерът на Холт. — Зная, че държите курс към „Нирвана“, където вероятно е бил доставен нефункциониращият Карлсен. Опиши ми този кораб „Нирвана“, който е използван от жизнената единица Ногара.

Докато го разпитваха само за мъртвеца, Холт честно отговаряше на берсеркера, тъй като не искаше да го уловят в безполезна лъжа. Един флагмански кораб обаче бе друга работа и той се поколеба. Все пак дори и да искаше, Холт не би могъл да разкаже много за „Нирвана“. Освен това не бе имал възможността да съгласува с останалите затворници какъвто и да било план за заблуждаване на берсеркера; той със сигурност подслушваше всичко, което си говореха в трюма на спасителната лодка.

— Никога не съм виждал „Нирвана“ — правдиво отвърна Холт. — Логиката ми подсказва, че трябва да е здрав кораб, тъй като на него пътуват най-висшите лидери на хората. — Нищо лошо нямаше в това да каже на машината нещо, което тя и сама би могла да съобрази.

Внезапно се открехна една врата и Холт с изненада зяпна непознатия, който влезе в стаичката за разпити. Оказа се, че това не бе човек, а някакво творение на берсеркера. Пластикова имитация на плът или синтетична биокултура.

— Здрасти, ти ли си капитан Холт? — попита създанието. В него нямаше някакъв особен пропуск и речта му бе достатъчно правилна, ала един кораб, който е замаскиран с изключително умение, не прилича на нищо друго, освен на замаскиран кораб.

Холт мълчеше и изкуственият човек попита:

— Какво не е наред?

Дори старателно подготвеното му произношение издаваше фалшификацията.

— Ти не си човек — рече му Холт.

Фигурата омекна и се свлече на пода.

— Виждаш, че не съм способен да изработя имитация на жизнена единица, която да бъде приета от истинските, когато я срещнат — обясни берсеркерът. — Затова искам ти, една истинска жизнена единица, да ми помогнеш да се уверя в смъртта на Карлсен.

Холт не отвърна нищо.

— Аз съм специално устройство — рече берсеркерът, — построено от берсеркерите с една-единствена цел: да ги известя със сигурност за смъртта на Карлсен. Ако ми помогнеш да докажа, че е мъртъв, доброволно ще освободя теб и другите жизнени единици, които държа в момента. Ако откажеш да ми сътрудничиш, всички вие ще получавате най-неприятни стимули, докато не промените решението си.

Холт не вярваше, че машината някога ще ги освободи. Той нямаше какво да загуби, но можеше поне да извоюва за себе си и за другите смърт, лишена от „най-неприятните стимули“. В края на краищата берсерките бяха практични убийци, а не садисти.

— Каква помощ искаш? — попита Холт.

— Когато привърша вграждането си в куриерския кораб, ще отидем на „Нирвана“, където ти ще предадеш затворниците си. Чел съм заповедите ти. След като бъдат разпитани от човешките лидери на „Нирвана“, затворниците трябва да бъдат закарани на Естийл, за да изтърпят наказанието си. Така ли е?

— Да.

Вратата се отвори пак и влезе Янда — тътрузейки крака, прегърбен и объркан.

— Не можеш ли да спестиш разпитите на този човек? — попита Холт берсеркера. — Той не е в състояние да ти помогне с нищо.

Последва тишина. Холт стоеше като на тръни. Накрая погледна към Янда и осъзна, че нещо в разбойника се бе променило. От дясното му око вече не течаха сълзи. Когато Холт забеляза това, усети как в него се надигна ужас, който не би могъл да се обясни другояче, освен с факта, че подсъзнанието му вече бе предусетило какво щеше да каже след миг берсеркерът.

— Онова, което в тази жизнена единица са били кости, сега е метал — рече берсеркерът. — Там, където е текла кръв, сега са напомпани консерванти. Вътре в черепа поставих компютър, а в очите са монтирани камери, за да доставят доказателствата, които трябва да събера за Карлсен. Способен съм да имитирам поведението на човек с промит мозък.

* * *

— Аз не те мразя — заяви Люсинда на берсеркера, когато той я взе да я разпита. — Ти си природно бедствие — като земетресение или микрометеорит, който удря някой кораб при скорост, близка до светлинната. Мразя Ногара и хората му. Ако брат му не беше мъртъв, бих го убила със собствените си ръце и с удоволствие бих ти донесла тялото му.

* * *

— Капитанът на куриерския? Говори губернатор Майкъл от името на върховния лорд Ногара. Незабавно доведете двамата си затворници на „Нирвана“.

— Слушам, сър — потвърди Холт.

Когато куриерът-берсеркер излезе от свръхсветлинния скок и стана видим за „Нирвана“, Холт и Люсинда бяха извадени от спасителната лодка. Сетне машината-убиец пусна лодката, с екипажа на Холт в нея, да се носи на дрейф между двата кораба, сякаш хората проверяваха силовите полета на куриерския кораб. Хората в лодката трябваше да изпълняват ролята на заложници на берсеркера и негов щит, ако бъдеше разкрит. И едновременно с това, оставяйки ги там, берсеркерът несъмнено искаше да им покаже, че възможността за евентуалното им освобождаване не е само блъф от негова страна.

Холт се чудеше как да съобщи на Люсинда за участта на брат й, но накрая все пак съумя. Тя плака около минута, сетне внезапно си възвърна хладнокръвието.

Берсеркерът вкара Холт и Люсинда в един катер, за да идат до „Нирвана“. Машината, която нявга бе била брат на Люсинда, вече ги очакваше на борда на катера — бездейна, изгърбена и със сломен вид, също като човека в последните му дни.

Когато видя тази фигура, Люсинда се спря. После с ясен глас заяви:

— Машино, искам да ти благодаря! Ти стори такова добро на брат ми, каквото не би му направил никой човек. Навярно и аз самата щях да потърся начин го убия, за да не го измъчват враговете му повече.

* * *

Въздушната камера на „Нирвана“ бе бронирана надеждно и оборудвана с автоматична защита, която би отблъснала евентуалното нахлуване на абордажни машини също както лъчите и ракетите на „Нирвана“ биха отблъснали всяка атака с тежки оръжия, която куриерският кораб или цяла дузина от такива като него биха могли да организират. Но берсеркерът бе предвидил всичко това.

Един офицер посрещна Холт на борда и го поздрави.

— Оттук, капитане. Всички ние ви чакаме.

— Всички?

Офицерът имаше онзи охранен и доволен вид, който се придобива на безопасна и лесна служба. Погледът му се плъзна преценяващо по Люсинда.

— В Голямата зала има празненство. Появата на вашите пленници се очаква с нетърпение.

В Голямата зала пулсираше възбуждаща музика и се гърчеха танцьори в костюми, по-неприлични от всяка голота. Обслужващите машини почистваха останките от пира от широка маса, която минаваше почти по цялата дължина на залата. Върху прилично на трон кресло в центъра на масата седеше върховният лорд Ногара. На раменете му бе наметнат богат плащ, а пред него имаше бокал с бледо вино. От двете му страни на дългата маса се бяха настанили четиридесет-петдесет гуляйджии, мъже и жени, а също и неколцина, чийто пол не можеше веднага да се установи със сигурност. Всички пиеха и се смееха, а някои слагаха маски и костюми, подготвяйки се за следващите изпълнения.

При влизането на Холт главите на присъстващите се завъртяха към вратата и моментното мълчание бе последвано от приветствен вик. Всички очи и лица се извърнаха към затворниците и на ни едно от тях Холт не видя жалост.

— Добре дошъл, капитане — каза с приятен глас Ногара, когато Холт се сети да се поклони. — Има ли някакви нови вести от Фламланд?

— Нищо важно, сър.

Един мъж с подпухнало лице, който седеше от дясната страна на Ногара, се приведе над масата.

— Несъмнено е обявен всеобщ траур за покойния губернатор?

— Разбира се, сър — Холт разпозна Майкъл. — И с голямо нетърпение очакваме новия.

Майкъл се облегна назад в креслото си и цинично се усмихна.

— Да, бе, сигурен съм, че бунтовното население ще се зарадват на моето пристигане. Момиче, ти жадуваш ли да ме посрещнеш? Ела, хубавице, заобиколи масата. Ела тук при мен.

Люсинда бавно се подчини, а Майкъл махна към обслужващите роботи.

— Роботи, поставете един стол за онзи мъж — ей там, насред залата. Капитане, можеш да се върнеш на кораба си.

Фелипе Ногара съсредоточено изучаваше окованата фигура на стария си враг Янда, но какви бяха мислите му трудно можеше да се отгатне. Той обаче изглежда нямаше нищо против Майкъл да се разпорежда както му харесва.

— Сър — обърна се Холт към Майкъл, — бих искал да видя… тленните останки на Йохан Карлсен.

Молбата привлече вниманието на Ногара и той кимна. Една обслужваща машина дръпна самурено черните драперии и в единия край на залата се откри ниша. В нишата, пред огромен илюминатор стоеше ковчегът.

Холт не бе особено изненадан; на много планети имаше обичай да се празнува в присъствието на мъртвеца. Той се поклони на Ногара, отдаде чест и тръгна към нишата. Зад гърба си чу влачещите се стъпки и потракването на оковите на Янда и затаи дъх. Край масата се разнесе шепот и след това се възцари неочаквано мълчание, при което спря дори пулсиращата музика. Вероятно Ногара бе дал знак, че разрешава на Янда да иде там, заинтересуван от държането на човека с промития мозък.

Холт стигна до ковчега и застана до него. Той обаче не виждаше сега нито замръзналото лице вътре, нито размазаното петно на хипермасата зад илюминатора. Почти не чуваше шепота и хихикането на гуляйджиите. Единствената ясна картина в главата му бяха лицата на неговия екипаж, който чакаше безпомощно в лапите на берсеркера.

Облечената в плътта на Янда машина се приближи, влачейки крака, и стъклените й очи се взряха надолу в очите от лед. Една фотография на ретините, занесена на берсеркера за сравнение със старите пленени записи, би показала дали този мъж наистина е Карлсен.

Гневен вик накара Холт да погледне към масата и той видя Люсинда да се дърпа от алчната ръка на Майкъл. Майкъл и приятелите му се разсмяха.

— Не, капитане, аз не съм Карлсен — подвикна Майкъл, като забеляза изражението на Холт. — И да не си мислиш, че съжалявам за това? Перспективите на Йохан не са светли. Той май е запрян в орехова черупка и вече не може да се чувства като крал на безкрайния космос[9]!

— Шекспир! — възкликна един от подмазвачите, демонстрирайки възхитата си от литературната ерудиция на Майкъл.

— Сър — пристъпи напред Холт, — мога ли… мога ли сега да върна затворниците на моя кораб?

Майкъл изтълкува погрешно тревогата на Холт.

— О, не! Виждам, че цениш малките радости на съществованието, драги ми капитане. Само че, както знаеш, високият ранг си има своите привилегии. Момичето остава при нас.

Холт бе очаквал, че ще задържат Люсинда, а тук тя щеше да е на по-сигурно място, отколкото с берсеркера.

— Сър, тогава дали… дали поне мъжът може да дойде с мен? В затворническата болница на Естийл той ще се възстанови…

— Капитане — Ногара не говореше високо, но гласът му накара масата да се умълчи, — тук не се спори.

— Да, сър.

Майкъл поклати глава.

— Капитане, все още не съм размишлявал дали да простя на враговете си. Може би ще започна да го правя… е, зависи — и той пак протегна бавно ръка, за да прегърне Люсинда. — Знаеш ли, капитане, че истинската подправка на любовта е ненавистта?

Холт безпомощно погледна Ногара. Студените очи на Ногара казваха: „Още една дума, куриере, и ще се озовеш в карцера. Аз предупреждавам само веднъж.“

Ако в този момент Холт споменеше за берсеркера, онуй нещо в плътта на Янда би избило всички в залата, преди да може да бъде спряно. Той знаеше, че то го слуша и наблюдава движенията му.

— Аз… аз се прибирам на кораба си — заекна Холт. Ногара бе погледнал встрани и никой вече не му обръщаше внимание. — Ще се върна тук… може би след няколко часа. Със сигурност преди да потегля за Естийл.

Гласът му постепенно заглъхна, когато видя, че група гуляйджии е заобиколила Янда. Бяха свалили белезниците от мъртвите крайници на разбойника, бяха сложили на главата му един рогат шлем и му бяха дали щит, копие и плащ от кожа, атрибутите на стар норвежки войн от Земята първият, който бе носил ужасяващото прозвище „берсеркер“.

— Забележи, капитане — присмехулно се обади Майкъл, — на нашия маскен бал не се боим от съдбата на принц Просперо[10]. Ние с готовност пускаме вътре подобието на ужаса, който цари отвън!

— По! — викна ликуващо подмазвачът.

Имената на Просперо и По не говореха нищо на Холт и Майкъл остана разочарован.

— Върви, капитане — рече Ногара. Думите му прозвучаха като пряка заповед.

— Остави ни, капитан Холт — каза твърдо и Люсинда. — Всички знаем, че искаш да помогнеш на тези, които се намират в опасност тук. Лорд Ногара, ще бъде ли укорен по какъвто и да било начин капитан Холт за това, което ще се случи, след като си отиде?

В ясните очи на Ногара се мярна леко озадачение, но той само поклати глава, обещавайки исканото освобождаване от отговорност.

Така че на Холт не му остана нищо друго, освен да се върне при берсерка, за да спори и да се моли за екипажа си. Берсеркерът бе търпелив и навярно скоро щеше да получи исканото доказателство. Стига гуляйджиите да проявят достатъчно милосърдие към онова, което смятаха за Янда…

Холт излезе. В претоварения му мозък така и не пробяга мисълта, че Карлсен бе само замразен.

* * *

Тя стоеше до креслото му. Ръката на Майкъл бе обгърнала хълбоците й, а гласът му й мъркаше:

— Защо трепериш, хубавице… така се вълнувам, когато хубавица като теб потръпва, щом я докосна. Да, страхотно се вълнувам. Вече не сме врагове, нали? Защото иначе ще ми се наложи да се разправя сурово с брат ти…

Тя бе оставила достатъчно време на Холт да се отдалечи от „Нирвана“ и сега с всичка сила замахна с ръка. Ударът извъртя настрани главата на Майкъл и грижливо вчесаната му коса се разчорли безпорядъчно.

В Голямата зала се възцари внезапна тишина, а след това избухна гръмогласен смях, от който цялото лице на Майкъл почервеня толкова, че отпечатаната на бузата му ръка се изгуби. Един от мъжете зад Люсинда хвана ръцете й и здраво ги притисна. Тя се отпусна, докато почувства как хватът му леко отслабва, сетне се отскубна и сграбчи един нож от масата. Избухна нов взрив от смях — Майкъл бе отскочил от удара, а мъжът отзад отново я бе уловил. Дойде и друг да му помогне — двамата й отнеха ножа и я принудиха да седне в креслото до Майкъл.

Когато накрая губернаторът проговори, гласът му леко трепереше, но бе тих и почти спокоен.

— Доведете по-близо пленника — нареди той. — Сложете го да седне точно срещу нас.

Докато изпълняваха заповедта му, Майкъл говореше на Люсинда, като че нищо не се бе случило:

— Намерението ми наистина беше брат ти да бъде лекуван и да му бъде дадена възможност да оздравее.

— Лъжлив боклук — прошепна тя, усмихвайки се очарователно.

В отговор Майкъл също й се усмихна.

— Хайде да проверим уменията на моите специалисти по мозъчен контрол — предложи той. — Хващам се на бас, че след тяхната обработка няма да има никаква нужда брат ти да бъде връзван за стола — и той направи над масата странен жест към стъклените очи, които гледаха от лицето на Янда. — Така. Той обаче все още осъзнава с всеки свой нерв всичко, което му се случва. В това можеш да не се съмняваш.

Тя бе предположила предварително, че ще се случи нещо подобно, ала сега се почувства уморена, сякаш бе дишала мръсен въздух. Боеше се да не припадне и същевременно й се щеше да го стори.

— Нашият гост се отегчи да носи костюма си. — Майкъл огледа събралите се около масата. — Кой пръв ще се захване да го позабавлява?

Разнесоха се откъслечни аплодисменти — от съседния стол се бе надигнал хихикащ женствен мъж.

— Джейми е прочут със своята изобретателност — рече с мил тон Майкъл на Люсинда. — Настоявам да гледаш внимателно. Започваме!

Седящият от другата страна на Майкъл Фелипе Ногара полека-лека губеше отнесения си вид. Сякаш гледката го отвличаше от тежките му мисли. В държанието му се появи нарастващо очакване, което надмогваше отвращението.

Джейми се приближи с хихикане, като държеше малък, украсен със скъпоценни камъни нож.

— Очите — не — предупреди Майкъл. — С тях той ще види по-късно някои интересни неща.

— О, разбира се! — изчурулика Джейми. Той чевръсто свали и постави настрани рогатия шлем, изтривайки със салфетка пръстите си, с които го бе хванал. — Ще почнем ей така от едната буза, с мъничко кожа…

Докосването на острието на Джейми бе внимателно, но все пак прекалено грубо за мъртвата тъкан. При първото придърпване цялата безжизнена маска се отлепи покрай оцъклените очи, червена и влажна, и изотдолу се ухили стоманеният череп на берсеркера.

* * *

Люсинда има време само да види как една ръка със стоманени кости запокити тялото на Джейми през залата, преди мъжете, които я държаха, да я пуснат и да побягнат, спасявайки животеца си, при което тя успя да се мушне под масата. Разнесоха се писъци и настана истинска лудница, а в следващия миг цялата маса се прекатури с трясък под напора на берсеркерската сила. Щом бе разкрита, напук на основната й функция да се измъкне с доказателствата за Карлсен, машината се превключи на старата берсеркерска цел просто да убива. Убиваше ефикасно. Движеше се из залата, като гротескно приклякаше и подскачаше, разчистваше си път с приличните си на коси ръце, жънеше и всяваше паника във все още пълните с кръв доскорошни съсъди на спокойствието.

Бягащите така се бяха скупчили пред главната врата, че не можеха да се измъкнат, и убиецът методично заработи сред тях, като ги обезобразяваше и затриваше. Когато ги натръшка, машината се извърна и пак тръгна из залата. Наближи към Люсинда, която все още стоеше на колене там, където преобърнатата маса я бе открила за погледа, ала се поколеба, тъй като разпозна у нея неволния съучастник в основната си задача. След миг машината се втурна към нова мишена.

Беше Ногара, който се олюляваше, а дясната му ръка висеше счупена. Той бе измъкнал отнякъде тежък пистолет и сега започна да стреля с лявата си ръка в машината, която се понесе откъм другата страна на катурнатата маса към него. Изстрелите разпръснаха приятелите на Ногара и разпарчетиха мебелите, ала само одраскаха подвижната му мишена.

Накрая един изстрел попадна в целта. Машината бе повредена, но инерцията й я повлече и тя успя да събори Ногара на пода.

В Голямата зала, която изглеждаше така, сякаш бе опустошена от бомба, се установи тръпнеща тишина. Люсинда неуверено се изправи на крака. Тишината отстъпи място на хленчене, стенания и шумове от опипване, но никой друг не ставаше.

Тя зашеметено си проби път до поразената машина-убиец и погледна парцалите от дрехи и плът, които все още лепнеха към металната основа. Представи си лицето на брат си каквото бе някога — силно и усмихнато.

В момента обаче имаше нещо, по-важно от мъртвия, стига само да можеше да си спомни какво бе то… Разбира се, заложниците на берсеркера, добрите, мили космонавти. Би могла да опита да размени тялото на Карлсен срещу тях.

Обслужващите машини, конструирани да се справят с аварийни ситуации от рода на разлято вино, се щураха напред-назад в най-близкото до паника състояние, което някой механизъм би могъл да постигне. Те пречеха на придвижването на Люсинда, но въпреки това тя вече бе примъкнала тежкия ковчег през близо половината зала, когато един слаб глас я спря. Ногара бе успял да заеме седнало положение и бе облегнал гръб на катурнатата маса.

Той пак изграчи:

— …жив.

— Какво?

— Йохан е жив. Здрав е. Разбираш ли? Това е хладилник.

— Но ние казахме на берсеркера, че е умрял. — Мислите на Люсинда се разбъркаха. За пръв път се вгледа в снежнобялото лице на Карлсен и мина доста време, преди да откъсне очи от него. — Той държи заложници. Иска тялото му.

— Не — Ногара поклати глава. — Сега разбирам. Няма да стане. Не го давам жив на берсеркерите. — Потрошеното му тяло все още излъчваше бруталната мощ на неговата личност. Пистолетът му бе отлетял някъде, но магнетичната сила на личността му не позволяваше на Люсинда да помръдне. У нея вече не бе останала дори ненавист.

— Но там има седем души — запротестира тя.

— Берсеркерите са като мен — и Ногара оголи стиснатите си от болка зъби. — Няма да пусне затворниците си. Ето. Ключа… — и той го издърпа изпод разкъсаната си туника.

Студената ведрина на лицето в ковчега отново привлече очите на Люсинда. После тя импулсивно се затича за ключа. Щом го взе, Ногара облекчено се свлече в безсъзнание.

Връз ключалката на ковчега бяха отбелязани няколко положения и тя завъртя ключа на АВАРИЙНО СЪЖИВЯВАНЕ. Край фигурата вътре бликнаха светлини и се чу бръмченето на електрическия ток.

Автоматизираните системи на „Нирвана“ вече бяха реагирали на тревогата. Обслужващите машини се бяха заели да мъкнат носилки, като първата жертва, която отнесоха, беше Ногара. Вероятно някъде имаше робот-медик. Иззад трона на Ногара проеча силен механичен глас:

— Тук е аварийната защита на кораба, искаме заповед от човек! Какво е естеството на аварията?

— Не се свързвайте с куриерския кораб! — викна в отговор Люсинда. — Следете да не ни атакува. Само не стреляйте по спасителната лодка!

Стъкленият капак на ковчега се замъгли.

Люсинда изтича до илюминатора, препъна се в тялото на Майкъл и продължи, без да спре. Щом залепи лице на стъклото и погледна косо, успя едва-едва да зърне берсеркера-куриер да розовее на фона на колебливата светлина на хипермасата, а до него спасителната лодка със заложниците все още стоеше като малко петънце на мястото си.

Колко ли щеше да чака, преди да избие заложниците и да избяга?

Щом се отвърна от илюминатора, видя, че капакът на ковчега е отворен и мъжът вътре е седнал. Само за миг, миг, който щеше да се запечата в ума на Люсинда, очите му бяха безпомощно приковани в нейните като очите на дете. Сетне в погледа му започна да се натрупва сила, сила, която някакси бе напълно различна от силата на брат му и може би дори по-голяма.

Карлсен отмести взора си от нея, възприемайки обстановката, която го заобикаляше — опустошената Голяма зала и ковчега. „Фелипе“ — прошепна, сякаш го бе заболяло, макар неговият полубрат да не се виждаше наблизо.

Люсинда отиде при него и заразправя историята си, започвайки от деня, когато бе чула във фламландския затвор, че Карлсен е повален от чумата.

По едно време той я прекъсна:

— Помогни ми да изляза от тоя сандък и се обади да ми донесат брониран скафандър — тя усети, че ръката му е твърда и силна, когато я хвана, но щом той се изправи до нея, се оказа изненадващо нисък. — Продължавай. Какво стана после?

Обслужващите машини пристигнаха със скафандъра и тя ускори разказа си.

— Но защо са те замразили? — попита внезапно тя, удивена от здравето и силата му.

Той не обърна внимание на въпроса й.

— Ела с мен до Аварийната защита. Трябва да спасим онези мъже.

Карлсен уверено се насочи към центъра за управление на кораба и се хвърли в бойното кресло на дежурния офицер, който вероятно бе между мъртвите. Пултът пред него се освети и той незабавно нареди:

— Свържете ме с куриерския!

Подир няколко мига един безстрастен глас отговори рутинно от куриерския кораб. Лицето, което се появи на екрана, бе лошо осветено; ако човек го погледнеше, без да е предупреден предварително, не би заподозрял, че то е всичко друго, но не и човешко лице.

— Тук е върховният главнокомандващ Карлсен. Обаждам се от „Нирвана“ — той не се назова губернатор или лорд, а използва титлата си от онзи велик ден при Камънаците. — Идвам при вас. Искам да говоря с вашите хора на куриерския кораб.

Засенченото лице трепна леко на екрана.

— Да, сър.

Карлсен моментално прекъсна връзката.

— Той се надява да ме спипа и това ще го забави. Сега ми е нужен катер. Роботи, натоварете моя ковчег на борда на най-бързия катер, с който разполагате. В момента се крепя на аварийно-съживителни лекарства и може би ще ми е наложи пак да се замразя за малко.

— Нали не отивате наистина там?

Той се надигна от креслото.

— Аз познавам берсеркерите. Ако основната задача на тази машина е да ме преследва, тя няма да загуби нито изстрел, нито секунда от времето си заради неколцина заложници, додето аз съм на прицела й.

— Вие не можете да отидете — чу собствения си глас Люсинда. — Вие означавате прекалено много за човешката раса…

— Няма да се самоубивам, просто знам един-два трика и ги прилагам — гласът на Карлсен изведнъж се промени. — Казваш, че Фелипе не е мъртъв?

— Мисля, че не е.

Очите на Карлсен се притвориха за малко, а устните му безмълвно се раздвижиха. Сетне той погледна Люсинда и взе лист хартия и някакво писало от конзолата на дежурния.

— Предай това на Фелипе — рече той, пишейки. — Ако аз го помоля лично, Фелипе ще освободи и теб, и капитана. Вие не застрашавате властта му. Докато аз…

Привърши писането и й подаде листа.

— Трябва да вървя. Бог с теб.

От мястото на дежурния офицер Люсинда видя как кристалният катер на Карлсен напусна „Нирвана“ и пое по една дълга крива, която го отведе на известно разстояние от спасителната лодка.

— Хей, ти там на куриерския — чу го Люсинда да казва. — Увери ли се, че в катера наистина съм аз? Можеш да засечеш с радиопеленгатора моето предаване. Фотографира ли вече ретините ми от екрана?

И катерът се стрелна встрани с рязък зиг-заг, като лавираше и сменяше курса си при максимално ускорение, докато оръжията на берсеркера взривяваха пространството на местата, които бе заемал допреди миг. Карлсен се оказа прав. Берсеркерът не се забави нито секунда и не даде и един изстрел по спасителната лодка, а незабавно се понесе след катера на Карлсен.

— Огън по куриерския! — изписка Люсинда. — Унищожи го!

„Нирвана“ изстреля в залп ракетите си, но мишената му се бе отдалечила и той не улучи. А може и да не уцели, защото куриерският кораб вече се намираше на границата на изкривеното пространство, обграждащо хипермасата.

Катерът на Карлсен не бе засегнат от стрелбата на берсеркера, но нямаше и как да се откъсне от преследвача си. Виждаше се като кристално късче зад взривната завеса от оръжията на берсеркера, привлечено от водовъртежа на хипермасата.

— След тях! — викна Люсинда и видя как звездите отпред се оцветиха в синьо, ала почти в същия момент автопилотът на „Нирвана“ отмени заповедта й, като лавна математическите си уверения, че всяко по-нататъшно ускорение в тази посока би било фатално за всички на борда.

Сега катерът несъмнено се насочваше към хипермасата, уловен от гравитация, която правеше безполезна употребата на каквито и да било двигатели. А корабът-берсеркер се носеше стремително след катера, без да се интересува от нищо друго, освен от гибелта на своя враг номер едно.

Двете точки се оцветиха в тъмно червено, сетне в ярко червено, препускайки пред един огромен облак от падащ прах, сякаш летяха към залеза в небето на някоя планета. После червеното отместване на хипермасата ги направи невидими и те изчезнаха от обикновената вселена.

* * *

Малко след като роботите доведоха здрави и читави хората от спасителната лодка на борда на „Нирвана“, Холт откри Люсинда сама в Голямата зала да гледа умислено през илюминатора.

— Той се пожертва, за да ви спаси — рече тя. — А дори не ви беше виждал.

— Зная — Холт направи пауза, преди да продължи:

— Току-що говорих с лорд Ногара. Не знам защо, но теб ще те освободят, а мен няма да ме съдят, задето съм довел проклетия берсеркер на борда. Макар да изглежда, че Ногара ни мрази и двамата…

Тя не го слушаше, само гледаше през илюминатора.

— Някой ден ще ми разкажеш за него — рече Холт, като обгърна с ръка раменете й. Раменете на Люсинда помръднаха леко, сякаш искаше да се избави от досадна муха. Ръката му се отпусна надолу.

— Разбирам — каза след малко Холт и отиде да се погрижи за хората си.

И така, хората се бореха за власт винаги, когато вселената им дадеше тази възможност. На една планета битката за водачество отдавна бе довела до лумването на гражданска война: и войната, чумата и изолацията бяха унищожили цивилизацията и историята на тази планета.

Отдалечен, безсилен да помогне, моят ум блуждаеше сред варварите, недоловим за техните сетива. Тези хора изглеждаха безпомощни като овцете, които развъждаха, когато връз тях налетя един от кръвожадните древни вълци на дълбокия космос.

Знакът на вълка

Тъмната сянка, голяма колкото човек, мина тихо като сън между двата по-малки стражеви огъня. Дънкан гледаше по навик в същата посока — по вятъра — макар умът му да бе натежал от дневната умора и от мислите за живота, които идват, когато навършиш шестнадесет лета.

Дънкан вдигна копието си, викна застрашително и връхлетя вълка. За миг огнените очи го погледнаха втренчено; те сякаш бяха на една ръка разстояние от него. После вълкът се извърна, издаде дълбок въпросителен звук и изчезна в тъмата зад огньовете.

Дънкан спря и облекчено си пое дъх. Ако бе устоял на нападението му, вълкът вероятно щеше да го убие, ала засега все още не смееше да се изправи срещу му на светлината на огъня.

Очите на овцете гледаха в Дънкан — стотина светещи точки в сгушената маса на стадото. Една-две овце меко проблеяха.

Той закрачи около стадото — сънливостта и самоанализите бяха изоставили ума му. Легендите твърдяха, че хората на старата Земя имали животни, наречени кучета, които пазели овцете. Ако туй бе вярно, то тогава хората трябва да са били големи глупаци, щом са напуснали завинаги Земята.

Подобни мисли обаче бяха непочтителни, а положението на Дънкан бе такова, че направо си плачеше за молитва. Вълкът идваше вече всяка нощ и прекалено често взе да убива по някоя и друга от кротките овце.

Дънкан вдигна очи към нощното небе. „Изпратете ми знак, небесни богове“ — измърмори заучената фраза той. Но небесата мълчаха. Единствено блестящите светулки от ниската зона следваха непроменливите си случайни пътища, като чезнеха на половината път в източното небе. Звездите показваха, че три четвърти от нощта е минала. Легендите твърдяха, че сред звездите е и Земята, ала според по-младите жреци това изявление трябвало да се приема само символично.

Въпреки че вълкът бе наблизо, тежките мисли се върнаха. От две години насам Дънкан се молеше и се надяваше да изживее своя мистичен момент, да получи от някой бог знака, който предопределя бъдещия живот на всеки младеж. От онова, което си говореха другите младежи от време на време, той знаеше, че мнозина измислят знаците си. Това можеше да мине при долните пастири и дори при ловците, ала как би могъл човек без истинско видение да стане някога нещо повече от гледач на животни? Да бъде жрец, да изучава предметите, донесени от старата Земя и съхранени — Дънкан жадуваше за учение, за величие, за неща, които не би могъл да назове.

Той пак погледна нагоре и ахна, защото видя огромен знак в небето, почти точно над него. Една ослепително ярка точка, а сетне малко ярко облаче, което се задържа между звездите. Дънкан стисна копието си и се взря, като за момент дори забрави за овцете. Малкото облаче набъбна и много бавно избледня.

* * *

Един берсеркер бе излязъл наскоро от междузвездния си скок в района на планетата на Дънкан, привлечен отдалеч от светлината на Дънкановото слънце, сходна с тази на земното. Това слънце и тази планета обещаваха живот, но машината знаеше, че някои планети са добре защитени, затова изви и забави стремителния си ход в дълга предпазлива крива.

В околното пространство нямаше военни кораби, но телескопите на берсеркера уловиха ярките точки на отбранителните спътници, които изчезваха в сянката на планетата и после отново се появяваха. За да получат повече данни, компютрите на берсеркера пуснаха една шпионска ракета.

Ракетата се завъртя около планетата и сетне се устреми надолу, проучвайки защитната мрежа. Ниско над нощната страна тя внезапно се превърна в огнено облаче.

Все пак защитните спътници не представляваха сериозно препятствие за един берсеркер. Той би могъл да ги излапа без да си даде зор, стига да се приближеше по-близо до тях, въпреки че те биха спрели далекобойните ракети, изстреляни от него. Това, което принуждаваше берсеркера да се въздържа от убийствено връхлитане беше възможността подпланетната повърхност да има скрити отбранителни системи.

Много странно — тази защитена планета нямаше никакви градове, които да пръскат искрици светлина на нощната й страна, а и никакви радиосигнали не се излъчваха от нея в космоса.

С механична предпазливост берсеркерът потегли напред към проучената от шпионската ракета зона.

* * *

На сутринта Дънкан преброи стадото си, намръщи се и го преброи още веднъж. След което взе да търси, докато не откри убитото агне. Значи все пак вълкът не си бе тръгнал гладен. Това правеше четири удушени овце за десет дни.

Дънкан опита да се самоубеди, че една мъртва овца не е кой знае какво и че при такъв знак, какъвто бе получил предната нощ, животът му ще бъде изпълнен оттук нататък с велики деяния и благородни каузи. Да, ама овцете все още значеха нещо и то не само защото собствениците им щяха да се ядосат.

Вдигайки мрачно поглед от полуизяденото агне, съзря един жрец в кафява роба — сам, яхнал магаре — да се изкачва по дългия тревист скат на пасбището откъм Храмовото село в долината. Сигурно отиваше да се моли в някоя от пещерите в подножието на близката планина.

Когато Дънкан му махна приветствено — нали не би могъл да остави стадото, за да се отдалечи много към жреца — мъжът на магарето смени посоката. Дънкан се запъти към него, за да го посрещне.

— Да те благослови Земята — рече късо жрецът, когато приближи. Беше набит мъж и слезе с явно удоволствие, за да се разкърши, при което изви гръб, протегна се и изпръхтя.

Колебанието на Дънкан предизвика усмивката му.

— Много самотен ли си тук, синко?

— Да, свети човече. Обаче… миналата нощ имах знак. От две години чакам да получа знак и той дойде точно снощи.

— Наистина ли? Това е хубава вест — очите на жреца се плъзнаха към планината, а сетне към слънцето, сякаш пресмяташе колко време може да отдели. Иначе го запита без да прояви нетърпение:

— Разкажи ми за знака, ако ти се ще.

Когато чу, че знакът на Дънкан е бил проблясването в небето, жрецът присви вежди. Сетне като че едва се въздържа да не прихне.

— Синко, мнозина са забелязали тази светлина. Днес в Храмовото село дойдоха старешиините на десетина села от Племето. Всеки е видял нещо различно в блясъка на небето и сега аз отивам в пещерата да се помоля и да поразмишлявам върху смисъла на това знамение.

Жрецът пак яхна магарето, но преди да го смахмузи каза жалостиво:

— Все пак аз не бях сред избраните да видят знака на небесните богове, а ти си бил. Може би това е знак за теб също както и за другите, така че не се разочаровай, че не е бил единствено за теб. Изпълнявай праведно задълженията си и ще ти се явят нови знаци — и той смушка магарето.

Смутен и потиснат, Дънкан се върна бавно при стадото си. Как бе могъл да си въобрази, че такава светлина, дето я е видял половината свят, ще бъде предназначена за един овчар? Сега знакът му бе изчезнал, ала вълкът му бе останал.

Следобед откъм селото на Колийн се зададе друга фигура, която крачеше направо през долината. Дънкан пристегна ремъка на вълнената си туника и вчеса косата си с пръсти, за да махне тревичките. Опипа брадичката си, за да провери дали брадата му наистина не бе започнала да никне.

Разбра, че посетителката му е Колийн, още когато тя беше на половин миля от него. Той се стараеше да се движи спокойно и се направи, че я е забелязал едва когато тя се появи на върха на хълма — на разстояние, което му позволяваше да я поздрави. Вятърът си играеше с кафявата й коса и с дрехите й.

— Здравей, Колийн.

— Здравей, Дънкан, пастирю. Баща ми ме изпрати да попитам за неговите овце.

Той хвърли разтревожен поглед към стадото, провирайки отделните овце. Слава на боговете на земята и небето.

— Овцете на баща ти са добре.

Тя го наближи.

— Ето ти сладкиши. Другите овце не са ли добре?

Ах, колко е красива! Но нима може един прост пастир да мечтае за такава знатна девойка?

— Снощи вълкът пак задуши една — Дънкан разпери ръце. — Аз гледам, паля огньове. Имам копие и сопа, втурвам се срещу него, когато дойде и го прогонвам. Само че рано или късно той се промъква от другата страна на стадото или пък някоя заблудена овца се отклонява…

— Селото би трябвало да изпрати втори човек — рече тя. — Даже и едно момче може да ти е от полза. Когато вълкът е голям и умен, всеки пастир има нужда от помощник.

Дънкан кимна, доволен от намека й, че той е вече мъж. Тревогите му обаче бяха твърде сериозни и не го оставяха на мира.

— Ти видя ли как проблясна небето снощи? — попита, припомняйки си с горчивина как се бе зарадвал и си бе помислил, че знакът е за него.

— Не, но цялото село говори само за това. Ще им кажа за вълка, ала до ден-два вероятно никой няма да дойде да ти помогне. Всички танцуват и приказват, и не мислят за нищо друго освен за нощното знамение — Тя отмести озадачено поглед встрани от Дънкан. — Виж!

Беше жрецът, който се спускаше на половин миля от тях от пещерите надолу към долината и полагаше всички усилия да застави магарето да се юрне в галоп към Храмовото село.

— Може би е срещнал твоя вълк — предположи Колийн.

— Не се озърта назад. Сигурно е получил в пещерите важен знак от земните богове.

Поговориха още малко, седнали на тревата, докато той нагъваше сладкишите, които тя му бе донесла.

— Трябва да вървя! — скочи внезапно Колийн. Слънцето захождаше, а никой от двамата не се бе усетил.

— Да, бързай! През нощта вълкът излиза на открито и може да те срещне навсякъде.

Докато я наблюдаваше как бързо се отдалечава, Дънкан усети как играе кръвта в жилите му. Навярно и тя почувства това, защото се обърна и го изгледа странно. В следващия миг вече бе изчезнала от върха на хълма.

* * *

Дънкан събираше сухи клони за нощните огньове на един склон. Спря за момент и погледна залеза.

— Небесни богове, помогнете ми — помоли се той. — И вие, земни богове, тъмният вълк би трябвало да ви е подвластен. Ако не искате да ми дадете знак, поне ми помогнете да се справя с вълка. — Наведе се по навик и залепи ухо на една скала. Всеки ден молеше боговете за знак, но никога…

Чу глас. Сви се, заслушан в скалата. Не може да бъде! Сигурно бе чул водопад или някъде наблизо бягаше добитък. Ала не, беше истински глас, който бумтеше и викаше, заровен някъде надълбоко. Не можеше да различи думите, но беше истински божествен глас нейде изпод земята.

Изправи се със сълзи в очите, забравил дори овцете. Този чуден знак не беше за половината свят, за него беше! А се бе усъмнил, че ще го чуе някога.

Най-важното бе да схване какво казва. Присви се пак и се заслуша. Приглушеният глас не млъкваше, но той не можеше да го разбере. Изтича няколко крачки нагоре по хълма и прилепи ухо до друга оголена земна кост-скала. Да, тук гласът беше по-ясен; от време навреме различаваше по някоя дума. „Дай“ — рече гласът. Мрънкаме, мрънкане. „Защита“ — стори му се, че чува. Дори онези думи, които долавяше, бяха произнесени със странен акцент.

Осъзна, че пада мрак и се изправи нерешително. Все още бе отговорен за овцете и трябваше да запали стражеви огньове, трябваше, иначе без тях овцете щяха да бъдат издушени от вълка. И в същото време бе длъжен да слуша този глас.

Една сянка се приближи към него в здрача и той сграбчи сопата… а сетне проумя, че е Колийн.

Изглеждаше уплашена. Прошепна:

— Слънцето залезе, а аз се страхувам от тъмнината. Беше ми по-близо да се върна при теб, отколкото да ида до селото.

* * *

Берсеркерът се движеше към нощната страна на планетата — сега вече бързо, но все още предпазливо. Беше преровил паметта си за хилядолетията война срещу хиляди различни видове живот и си бе спомнил един аналогичен случай за една подобна планета със защитни спътници, но без градове и радиопредавания. Защитниците на тази планета се бяха сбили помежду си, бяха се отслабили до степен да не са вече в състояние да управляват защитните си съоръжения, бяха забравили дори къде се намираха пунктовете за управление на планетарните им оръжия.

Тукашният живот може би хитруваше, може би се опитваше да примами берсеркера в обхвата на своите оръжия. Затова берсеркерът изпрати напред механичните си разузнавачи — да прекосят спътниковата мрежа, да се разпръснат по планетната повърхност и да убиват, докато провокират ответна реакция.

* * *

Огньовете бяха стъкнати и Колийн взе копието да наглежда овцете. Вълк — не вълк, Дънкан трябваше да последва своя знак. Изкачи се по тъмния склон, като преслушваше скала след скала. И всеки път гласът на земния бог ставаше по-силен.

Дънкан съзнаваше вътрешно, че Колийн бе подредила нещата така, че да бъде заловена от нощта при него, за да му помогне да защити овцете, и той изпита безгранична благодарност и любов. Но сега дори това бе останало на заден план. Сега гласът беше всичко.

Затаи дъх и се ослуша. Можеше да чуе гласа, дори като стоеше изправен. Отпред, в подножието на една урва се бяха търколили скални плочи, прекатурени от лавините. Изглежда там имаше пещерен вход.

Той се добра до плочите и чу гласът да буботи между тях:

— Атаката продължава. Очаквам човешка реакция. Изисквам заповед едно. Тук е защитният контрол. Атаката продължава…

И така безспир. Дънкан разбираше туй-онуй. Атака, изисквам, човешки. Изисквам заповед едно — това ще да значи, че му обещава да му изпълни едно желание, също като в легендите. Дънкан никога повече няма да се мисли за много умен и да се надсмива над легендите. Това не беше шега, скроена от други младежи; никой не би могъл да се скрие в една пещера и непрекъснато да вика с такъв глас.

Никой освен един жрец не би влязъл в пещера, а вероятно дори жреците не знаеха за тази. Тя принадлежеше на Дънкан, защото неговият знак свише го бе довел тук. Беше му даден изключителен шанс.

По-скоро с благоговение, отколкото с уплах, той се мушна между скалните плочи и откри пътя надолу. Под краката си усещаше скали и пръст, а след това и метал. Беше се спуснал в ниска метална пещера, каквито бе чувал, че са пещерите на боговете — много дълга, гладка, заоблена и правилна, като се изключат местата, където бе изкривена или разкъсана от падналите скални отломъци. По витите стени на пещерата имаше светещи места като очи на огромни животни, които излъчваха достатъчно светлина, за да може да се вижда.

И говоренето тук беше гръмогласно. Дънкан тръгна по посока на звука.

* * *

Ние сме на повърхността — предадоха по радиото разузнавачите на берсеркера на безстрастния си, изтъкан от компютърни символи език. — Тук интелигентният живот от земен тип обитава села. Засега сме убили осемстотин тридесет и девет единици. Не сме се сблъскали с организирана съпротива.

Берсеркерът изчака още малко, та броят на жертвите да нарасне. Щом според компютърните изчисления вероятността тази планета да се окаже клопка спадна до пренебрежимо малка стойност, берсеркерът се придвижи по-наблизо и започна да прочиства останалите отбранителни сателити от пътя си.

* * *

— Ето ме — Дънкан падна на колене пред металното чудо, което ревеше. До божествената форма имаше преплетени клонки и черупки от яйца — всичките много стари. Някога тук жреците бяха правили жертвоприношения, а сетне бяха забравили този бог.

— Ето ме — рече пак Дънкан, този път по-високо.

Богът го забеляза, защото оглушителното викане спря.

— Аз съм алтернативен защитен пост 9864 — каза богът. — Планетарната защитна система е под контрола на пост 9864.

Как да помолиш един бог да се изразява по-ясно?

След много кратко мълчание богът каза:

— Изисквам заповед едно.

Това вече изглеждаше по-разбираемо, но за да е сигурен, Дънкан попита:

— Ще ми изпълниш ли едно желание, о, могъщи?

— Ще се подчиня на заповедта ти. Аварийна ситуация. Деветдесет процента от сателитната мрежа е унищожена. Реакцията на планетните оръжия е напълно програмирана, очаквам команда за активиране.

Все още на колене, Дънкан притвори очи. Щяха да му изпълнят едно желание. Останалите думи прие като предупреждение да избере желанието си внимателно. Ако поиска, богът ще го направи най-мъдрия от вождовете или най-смелия от воините. Богът ще му даде сто години живот или една дузина млади жени.

Или Колийн.

Ала Колийн сега беше навън в тъмнината, изправена срещу вълка. Може би тъкмо в този миг вълкът се прокрадва по-близо, точно зад осветения от огньовете кръг — наблюдава овцете, наблюдава крехкото момиче. Може би тъкмо в този миг Колийн пищи…

Камък се стовари върху сърцето на Дънкан, защото, той разбра, че вълкът го е победил, че е разрушил този момент, от който зависеше целият му по-нататъшен живот. Все още си беше пастир. Дори и да успееше да забрави овцете, не би искал да забрави Колийн.

— Унищожи вълка! Убий го! — задави се от ярост той.

— Терминът „вълк“ не е ясен.

— Убиецът! Унищожи убиеца! Това е единственото желание, на което имам право сега! — той не издържаше повече в присъствието на бога и побягна през пещерата, плачейки за погубеното си бъдеще. Побягна да намери Колийн.

* * *

Отстъпление — викна електронният глас на берсеркера. — Клопка. Отстъпление.

Щом го чу, разпръснатото му люпило от разузнавателни машини с максимална скорост преустанови работата си, извиси се и се заиздига към огромната си метална майка. Прекалено бавно. Несъумели да достигнат берсеркера, те се превърнаха в ивици накален до бяло газ, изпариха се в огнените пръски на траурен фойерверк.

Берсеркерът не ги и чакаше. Той се гмурна в дълбокия космос, знаейки, че оръжията на планетата сега се целят в него. Въобще не си направи труда да изчисли с помощта на веригите си защо толкова много живот бе пожертван, за да го примамят в клопката. После видя, че пред него се метнаха нови силови полета, които му преградиха пътя. Нямаше къде да избяга.

Цялото небе бе обхванато от пламъци, земните недра трепнаха, а планинският връх отвъд долината изчезна като срязан и огромна струя от нещо почти невидимо се заизлива безспир нагоре към небесните висини.

* * *

Дънкан видя, че Колийн се е свила на кълбо и му вика нещо, но изригналата изпод земята гръмотевица заглуши гласа й. Овцете бягаха и скачаха, и блееха под ужасяващото небе. Между тях Дънкан съзря тъмния вълк, който тичаше в кръг заедно с овцете — прекалено уплашен и забравил че е вълк. Сграбчи сопата си и хукна подир звяра, залитайки по тресящата се земя.

Застигна го, понеже бягаше към него, докато вълкът бягаше в кръг, без да му обръща внимание. Видя небесното зарево да се отразява в очите на хищника, застана пред него и замахна със сопата точно когато вълкът се присви, за да скочи срещу му.

Дънкан надделя, но продължи да удря отново и отново, докато не се увери в победата си.

В същия миг в небето се появи синьо-бяло, подвижно слънце, едно чудно слънце, което след минута стана червено и се превърна на гаснещ облак. Накрая и земята се успокои.

Дънкан тръгна като замаян. Забеляза Колийн, която се опитваше да събере овцете на едно място. Махна й с ръка и се затича към нея, за да й помогне. Вълкът беше мъртъв и той бе имал чудесен божи знак, за който щеше дълго да разказва. Боговете се бяха смилили над него. Под бягащите му нозе земната твърд бе възвърнала завинаги надеждната си неподвижност.

Виждал съм и все още виждам едно бъдеще, в което вие, произлезлите от Земята, можете да победите не само горските вълци, но и тези от космоса. Защото на всеки етап от развитието на човешката цивилизация между вас има мнозина, що отхвърлят себичността и посвещават живота си в служба на цел, която в техните очи е по-важна от самите тях.

Не твърдя, че непременно ще победите, а че можете да победите. Защото във всяко ваше поколение има и хора, които избират да служат на боговете на мрака.

В храма на Марс

Вълни на объркване заливаха мозъка му, така че той не знаеше нито кой е, нито къде се намира. Не бе в състояние и да предположи откога е започнало това или какво е станало преди него. Нито пък можеше да се противопостави на случващото се или дори да реши, че иска да се противопостави.

В ушите му отекваше монотонно пеене — гърлено ръмжене на варварски гласове:

Зографът непристъпен лес изписал,

във който ни човек, ни звяр не влизал —

с дървета стари, изкривени, кухи…[11]

Виждаше около себе си гора. Дали дърветата и пеещите гласове бяха истински или не — това бе въпрос, който не можеше дори да формулира при объркващите образи, които измъчваха ума му.

… с ужасни дънери и храсти сухи.

Отвътре се разнасял смъртен стон,

като че буря чупи клон след клон.

Във урвата под този мрачен рид

на кървавия бог домът бил скрит…

И той видя храма. Беше направен от стомана, в ужасяващата форма на берсеркерски кораб, и бе полузаровен в тъмната земя. Стоманените порти на входа скърцаха и тръпнеха под напора на студения вятър, който се извиваше от храма, извиваше безкрай, за да се втурне яростно в потрошената гора. Цялата сцена бе сивкава и осветена отгоре от мержелеещата зора.

Под тях струила бледа светлина

от север. Нито на една стена

прозорец взорът людски не намирал.

Той комай минаваше с големите крачки на завоевател между приличните на хищни лапи порти и през входа на храма.

Пред портата елмазна всеки спирал.

Била тя обкована с желязо

най-кораво. За да бъде всичко здраво,

във този дом най-тъничкият стълб

бил по-дебел и от столетен дъб.

Вътрешността на храма представляваше калейдоскоп от насилие, някаква трескава кланица. Призрачни армии се съкрушаваха една друга, жени биваха убивани от машини, деца — разкъсвани от животни. Той, завоевателят, приемаше тези сцени дълбоко в себе си и се екзалтираше от тях, дори и когато започна да осъзнава, че умът му изгражда всичко това от думите на песента под въздействието на някаква външна принуда.

Не можеше да каже колко продължи тази халюцинация. Краят й настъпи рязко — натискът върху ума му отслабна, пеенето спря. Изпита такова облекчение, че се просна на пода със затворени очи, чувствайки меката повърхност под себе си. Като се изключи собственото му дишане, наоколо бе съвсем тихо.

Някакво тупване го накара да отвори очи. Къс метален меч бе изпуснат или подхвърлен отнякъде, за да падне до него. Той се намираше в позната, меко осветена овална стая. Извитата стена бе покрита с непрекъснати фрески, показващи хиляди варианти на темата за кървавото насилие. От едната страна зад нисък олтар имаше статуя на въоръжен мъж, хванал поводи на колесница и бойна брадва, мъж, чийто ръст бе по-едър от този на обикновен човек, а бронзовото му лице бе разкривено в маска на необуздана ярост.

Всичко това вече го бе виждал. То не го заинтересува особено, като се изключи мечът. Мечът го привличаше така, както магнитът привлича стоманена частица, защото силата на последното му видение все още бе прясна и неустоима, а тя бе силата на унищожението. Забеляза, че бе облечен като статуята на бога — в дълга ризница. Пропълзя до меча и го вдигна. Щом оръжието се озова в дланта му, в него се вля енергия, която го изправи на крака. Той се огледа очаквателно. Част от непрекъснатия стенопис се отвори като врата и една мъжка фигура влезе в храма. Мъжът бе облечен в изрядна проста униформа, а лицето му бе мършаво и сурово. Приличаше на човек, ала не беше, защото когато мечът се впи в него, не се появи никаква кръв.

Радостно и без да му мисли много, той насече пластмасовата фигура на парчета. Сетне се надвеси, олюлявайки се над нея, изцеден от изтощение. Металната дръжка на меча изведнъж се нажежи в ръката му, така че се наложи да го пусне. Всичко това се бе случвало и преди, то се повтаряше отново и отново.

Изписаната врата се отвори още веднъж. Този път влезе истински човек, облечен в черно мъж с хипнотизиращи, скрити под рунтави вежди очи.

— Кажи ми името си — заповяда човекът в черната униформа. Гласът го застави да се подчини.

— Името ми е Джор.

— А моето?

— Ти си Кацулос — безизразно отвърна Джор. — От естийлската тайна полиция.

— Правилно. И къде сме сега?

— В космоса, на борда на „Нирвана-И“. Ще закараме новия летящ през космоса замък на Върховния лорд Ногара при него, чак в покрайнините на Галактиката. И когато той стъпи на борда, аз ще трябва да го развличам, като убия някого с меч. Или пък друг гладиатор ще го забавлява, убивайки мен.

— Дежурната заядливост — отбеляза един от хората на Кацулос, който се появи на вратата зад него.

— Да, този винаги се зъби — рече Кацулос. — Иначе е добър екземпляр. Видя ли мозъчните му ритми? — и подаде на другия откъсната от някакво записващо устройство лента.

Те обсъждаха Джор като опитно животинче, а той стоеше и слушаше. Бяха го обучили как да се държи. Въобразяваха си, че са го навикнали за постоянно, но Джор скоро щеше да им даде да се разберат. Важното е да успее, преди да е станало твърде късно. Той настръхна в хладнатата си ризница.

— Върни го обратно в килията му — заповяда накрая Кацулос. — Аз ще дойда след малко.

Когато го изведоха от храма и го поведоха по някакви стълби, Джор се огледа объркано. Спомените му за манипулацията, на която бе подложен, бяха още несигурни, а онова, което помнеше, бе тъй неприятно, че той не направи усилие да си припомни повече неща. Мрачната му решимост да отвърне на натиска обаче си оставаше все тъй силна. Трябваше да отвърне някакси и то скоро.

Останал сам в храма, Кацулос подритна парчетата от пластмасовия манекен и ги събра на купчина, която щеше да отиде за преработка. Стъпи тежко върху податливото лице и го направи неузнаваемо — за всеки случай, да не би да го види някой друг освен собствените му хора.

Сетне застина, загледан в маниакалното бронзово лице на Марс. И очите на Кацулос, които бяха студени като оръжия щом ги насочеше към други хора, сега се оживиха.

* * *

В помещението, което бе предвидено за каюта на Върховния лорд Ногара, когато той влезеше във владение на „Нирвана-II“, иззвъня вътрешен телефон. На адмирал Хемфил, който бе сам в каютата, му трябваше един миг, за да открие необходимия превключвател върху огромното непознато бюро.

— Какво има?

— Сър, срещата ни с куриерския кораб от Слънчевата система е приключена; готови сме да потеглим отново, освен ако вие нямате някакви други нареждания.

— Нямам. Качи ли се на борда новият ни пасажер?

— Да, сър. Както ни го представиха, това е Майкъл Спейн от Слънчевата система.

— Познавам го, капитане. Би ли го помолил да дойде в тази каюта колкото може по-скоро? Бих желал веднага да поговоря с него.

— Да, сър.

— Полицаите още ли слухтят около капитанския мостик?

— В момента не, адмирале.

Хемфил изключи вътрешния телефон и се облегна назад в троноподобното кресло, от което в близко бъдеще Фелипе Ногара щеше да надзирава естийлската си империя. Скоро обаче обичайното сурово изражение на мършавото лице на Хемфил стана още по-строго и той се изправи. Луксът на каютата не му беше приятен.

На ризата от Хемфиловата изрядна, проста униформа имаше седем лентички в алено и черно, като всяка означаваше битка, в която е бил унищожен поне един берсеркер. Той не носеше никакви други украшения, освен означението на ранга, даден му от Обединените планети, антиберсеркерския съюз, на който всички светове бяха ако не друго, то поне номинални членове.

След по-малко от минута вратата се отвори. Облеченият в цивилни дрехи мъж, който влезе, бе нисък, мускулест и направо грозен. Той веднага се усмихна и тръгна към Хемфил с думите:

— Значи сега си Върховен адмирал Хемфил. Моите поздравления. Отдавна не сме се срещали.

— Благодаря. Да, от Камънаците — ъглите на устните на Хемфил леко се извиха нагоре и той заобиколи бюрото, за да си стиснат ръцете. — Доколкото си спомням, ти тогава беше капитан на пехотинците.

Докато се ръкуваха, и двамата си помислиха за онзи победен ден, но споменът не ги зарадва особено, тъй като войната пак бе тръгнала на зле.

— Да, вече минаха девет години оттогава — рече Майкъл Спейн. — Сега съм кореспондент на „Солар нюз сървис“. Пратиха ме да интервюирам Ногара.

— Чух, че си си създал репутация на добър писател. — Хемфил посочи едно кресло на Мич. — Опасявам се, че не ми остава никакво време за литература или за други маловажни неща.

Мич седна и извади лулата си. Познаваше достатъчно Хемфил и бе сигурен, че подмятането му за литературата не е някакво дребнаво заяждане. За Хемфил всичко бе незначително освен унищожаването на берсеркерите, а в днешно време подобна гледна точка несъмнено бе съвсем логична за един върховен адмирал.

Мич имаше усещането, че Хемфил иска да поговорят за нещо сериозно, но не е сигурен как да зачекне темата. За да наруши неувереното мълчание, Мич отбеляза:

— Чудя се дали Върховният лорд Ногара ще бъде доволен от новия си кораб — и посочи каютата с мундщука на лулата си.

Всичко наоколо бе тъй спокойно и стабилно, като че бе пуснало корени върху повърхността на някоя планета. Нищо не издаваше, че най-мощните двигатели, построени някога от потомците на Земята, зафучват в момента кораба към края на Галактиката със скорост, надвишаваща многократно скоростта на светлината.

Хемфил прие тази забележка като намек. Наведе се леко напред в неудобното си наглед кресло и каза:

— Не ме е грижа дали ще го хареса. Това, което ме интересува, е как ще го използва.

След Камънаците по-голямата част от лявата ръка на Мич бе изградена от съединителна тъкан и протези. Сега той използва единия от пластмасовите си пръсти, за да натъпче разпаления въглен в лулата си.

— Имаш предвид схващанията на Ногара за естеството на корабните забавления? Преди малко мернах гладиаторската арена на борда. Никога не съм го срещал лично, но се говори, че е станал лош, наистина лош от смъртта на Карлсен насам.

— Нямах предвид така наречените му развлечения. Това, което всъщност искам да ти кажа, е, че Йохан Карлсен може би е все още жив.

Невъзмутимото фантастично изявление на Хемфил увисна в спокойния въздух на каютата. За момент на Мич му се стори, че би могъл да долови движението на свръхсветлинния кораб, който се носеше из неразбираемо за хората пространство, където времето вероятно не означаваше нищо и където мъртъвците от всички епохи може би все още се разхождаха насам-натам.

Мич поклати глава.

— За един и същ Йохан Карлсен ли говорим?

— Разбира се.

— Преди две години той се е впуснал към едно хипермасивно слънце, а по петите му се е движел контролиран от берсеркер кораб. Освен ако тази история не е вярна.

— Тя е абсолютно вярна, но сега ние считаме, че неговият катер вместо да падне в хипермасата е влязъл в орбита около нея. Видя ли онова момиче, дето е на борда?

— Разминах се с едно момиче близо до твоята каюта. Помислих си, че…

— Не, нямам време за такива работи. Тя се казва Люсинда. На нейната планета обичаят е да се използва само едно име, без фамилия. Била е свидетел на изчезването на Карлсен.

— О, да, сега си спомних случая. Само че за какво влизане на орбита става дума?

Хемфил се изправи и сякаш се почувства по-удобно, както друг човек би се усетил, ако седне.

— Обикновено хипермасата и всичко близо до нея са невидими поради изключителното червено отместване, причинено от нейната гравитация. Само че през последната година учените ни извършиха експедиция и положиха всички усилия да я изучат. Техният кораб не може да се сравнява с този — Хемфил извърна глава за миг, сякаш се заслуша в работата на мощните двигатели, — но те приближили толкова близо, колкото се осмелили, с новите си прибори, дълговълновите телескопи. Самата звезда си останала невидима за тях, но те са донесли това.

Хемфил взе един плик и изтръска от него няколко снимки, а Мич ги разпръсна по бюрото. На повечето се виждаха леко извити успоредни криви, които тъмнееха на убито червения фон.

Хемфил застана до него.

— Така изглежда пространството близо до хипермасата. Спомни си, че тя е около един милиард пъти по-голяма от масата на Слънцето, а има приблизително същия обем. Такава гравитация прави неща, които ние още не разбираме.

— Интересно. От какво са тези тъмни линии?

— От падащ прах, който се движи по линиите на гравитационната сила, също както стружките около някой магнит. Или поне така ми обясниха.

— И къде се предполага, че се намира Карлсен?

Пръстът на Хемфил се спусна към една фотография и посочи мъничко като дъждовна капка петънце с кристална закръгленост сред увеличена линия прах.

— Смятаме, че това е неговият кораб. Обикаля на стотина милиона мили от центъра на хипермасата. А контролираният от берсеркера кораб, който го е преследвал, е тук, зад него, в същата прашна линия. Сега и двата са заседнали. Никой от стандартните двигатели, известни нам, не могат да поместят един кораб там долу.

Мич се взря в снимките, и старите спомени нахлуха отново в главата му.

— И ти мислиш, че той е жив?

— Той имаше оборудване, което би му позволило да се самозамрази. Освен това за него времето може би тече съвсем бавно. Той е в тричасова орбита.

— Почакай малко! Тричасова орбита при сто милиона мили…

Хемфил почти се усмихна.

— Казах ти, има неща, дето още не разбираме.

— Добре — Мич кимна бавно. — Значи твърдиш, че има шанс? Той не е човек, който би се предал. Ще се бори толкова дълго, колкото може, а сетне ще измисли начин да се бори още.

— Да, мисля, че шанс има — лицето на Хемфил пак бе станало желязно. — Сам видя какви усилия положиха берсеркерите да го убият. Карантиите в железните им стомаси се свиват от страх, щом се сетят за него. Макар и да не ми е съвсем ясно защо… Така че ако можем да го спасим, трябва, да го сторим, без да отлагаме. Съгласен ли си?

— Разбира се, но как?

— С този кораб. Той има най-мощните двигатели, които са били създавани някога — можеш да си сигурен, че Ногара се е погрижил доста за собствената си безопасност.

Мич подсвирна тихо.

— Достатъчно мощни, за да влязат в орбитата на Карлсен и да го извадят оттам?

— Математически пресметнато — да.

— И ти възнамеряваш да опиташ, преди този кораб да бъде предаден на Ногара?

— После може и да е твърде късно; знаеш, че той искаше да премахне Карлсен от пътя си. На борда има естийлски полицаи и затова държах спасителния си план в тайна.

Мич кимна. Усещаше нарастваща възбуда.

— Ногара ще побеснее, ако отървем Карлсен, но нищо няма да може да ни направи. А как е екипажът, искат ли да участват?

— Вече преслушах капитана; той е с мен. А доколкото адмиралският чин ми е даден от Обединените планети, мога да издавам законни заповеди на всеки кораб, под предлог, че действам срещу берсеркерите — Хемфил закрачи напред-назад. — Единственото, което ме безпокои, е този отряд от полицаите на Ногара, дето са на борда; те положително ще се противопоставят на операцията.

— Колко са?

— Две дузини. Не знам защо са толкова много, но са два пъти повече от нас. Като не броим затворниците им, които, естествено, са безполезни.

— Затворници?

— Доколкото разбрах, около четиридесет млади мъже. Мечово месо за арената.

* * *

Люсинда прекарваше голяма част от времето си в неспокойно бродене — непрекъснато сновеше сама из коридорите на огромния кораб. Така се случи, че днес се озова в един проход недалеч от централния мостик и флагманските помещения, когато една врата се открехна непосредствено пред нея и се появиха трима мъже. Двамата, които носеха черни униформи, водеха помежду си облечен в ризница от стоманени пръстени затворник.

Щом видя черните униформи, Люсинда вирна брадичка. Зачака, застанала на пътя им.

— Заобиколете ме, лешояди — рече с леден глас тя, когато я наближиха. Не погледна затворника — горчивият опит я бе научил, че ако показва симпатия към жертвите на Ногара, може да им донесе допълнителни страдания.

Черните униформи спряха пред нея.

— Аз съм Кацулос — рече онзи с рунтавите вежди. — Ти коя си?

— Някога моята планета беше Фламланд — каза тя и с крайчеца на окото си забеляза, че лицето на затворника се обърна към нея. — Един ден тя пак ще бъде мой дом — когато се освободи от лешоядите на Ногара.

Втората черна униформа отвори уста да й отвърне, ала не успя да издаде и дума, защото точно тогава лакътят на затворника се заби в стомаха му. Сетне затворникът, който дотогава бе стоял кротко като агне, събори Кацулос и изчезна в извивката на коридора, преди да се съвземат полицаите.

Кацулос бързо скочи на крака и с изваден пистолет се шмугна покрай Люсинда в сгъвката на коридора. Там спря и раменете му се отпуснаха.

Доволният й смях като че ли ни най-малко не уязви Кацулос.

— Няма къде да иде — рече той. Изражението на очите му бе такова, че смехът заседна в гърлото й.

* * *

Кацулос постави полицейски постове на капитанския мостик и в машинното отделение. Сложи охрана и на всички спасителни лодки.

— Тоя Джор е отчаян и опасен — обясни на Хемфил и Майкъл Спейн той. — Половината ми хора го търсят без прекъсване, но вие знаете колко голям е този кораб. Моля ви да не се отдалечавате от каютите си, докато го заловим.

Мина един ден, но Джор не бе открит. Мич се възползва от разпръсването на полицаите, за да огледа арената — в „Солар нюз“ щяха много да се заинтересуват от нея.

Изкачи се по една къса стълба и застана, примижавайки от имитацията на слънчева светлина, под Висок купол, син като небето на Земята. Озова се до най-горния ред на близо двестата места, които опасваха арената зад наклонената кристална стена. Овалната бойна арена бе на дъното на стъклената купа и бе около тридесет ярда в диаметър. Беше покрита с нещо, приличащо на пясък, но несъмнено по-компактно. Нещо, което не би се разлетяло като облак, ако се случеше изкуствената гравитация да откаже.

В това цирково съоръжение, което бе тъй лъскаво и модерно като лазерен пистолет, зрителите можеха да се отдават на най-лошите пороци на древния Рим. Всеки зрител бе в състояние да проследи разиграващата се долу драма до последната капка кръв. Имаше само една нелепа особеност: по горния ръб на арената на равни разстояния между седалките се издигаха три постройки с големината на малка къща. Архитектурата им напомняше строителния стил на древната Земя; за какво бяха предназначени те не се разбираше веднага.

Мич извади фотоапарата си и направи няколко снимки от мястото, където се намираше. Сетне тръгна зад редовете към най-близката постройка. Вратата бе отворена и той влезе вътре.

Отначало си помисли, че е открил входа към личния харем на Ногара, но след миг установи, че не всички и дори не повечето от хората на рисунките, покриващи стените, са заети със сексуални прегръдки. Имаше мъже, жени и богоподобни същества, представени в най-различни взаимоотношения и облечени в дрехи от древната Земя, или изобщо без дрехи. След като щракна още няколко снимки, Мич постепенно стигна до извода, че всяка от нарисуваните сцени показваше отделен аспект от човешката любов. Объркващо. Не бе очаквал да направи подобно открие в предпочитаната от Фелипе Ногара обстановка.

Излизайки от храма през другата врата, той мина покрай една усмихната статуя, очевидно на богинята-покровителка. Беше бронзова и горната част на прекрасното й тяло се появяваше голо от блестящите морско зелени вълни. Фотографира я и продължи нататък.

Рисунките във втората постройка показваха ловни сцени и раждащи жени. Богинята на този храм бе скромно облечена в ярко зелено и въоръжена с лък и колчан със стрели. В нозете й се зъбеха бронзови хрътки, нетърпеливи да се впуснат в преследване.

Когато се запъти към последния храм, Мич усети, че крачките му леко се ускориха. Имаше чувството, че нещо го тегли натам.

Каквото и да го привличаше, то се смени с отвращение, още щом стъпи вътре. Ако първата постройка бе храм, издигнат в чест на любовта, тази очевидно прославяше омразата.

На покритата с фрески стена срещу входа някакъв приличащ на свиня звяр бе мушнал грозната си глава в една люлка и разкъсваше пищящо дете. До него мъже в тоги с блеснали от ненавист лица убиваха с ножове един от своите. Навсякъде по стените мъже, жени и деца страдаха безпричинно и умираха от ужасна смърт без никаква надежда за избавление. В това помещение духът на унищожението почти се бе материализирал. Беше като някакъв берсеркерски…

Мич отстъпи крачка назад и затвори очи. Да, можеше да го почувства съвсем осезаемо. Враждебното въздействие тук не се ограничаваше само с рисунките и осветлението, имаше и нещо друго, което за Мич не бе съвсем непознато.

Преди години при една космическа битка той бе изпитал атаката на ментален берсеркерски лъч. Хората се бяха научили как да защищават корабите си от умствените лъчи… Нима някой нарочно бе вкарал оръжието на врага вътре?

Той отвори очи. Излъчването, което усещаше сега, бе много слабо, ала то носеше нещо по-лошо от просто объркване, защото стимулираше човешката омраза.

Мич започна да влиза и излиза през входа. Извън стените на храма, които бяха по-дебели от тези на другите храмове, ефектът практически изчезваше. Вътре този ефект определено се чувстваше като проява на енергия, която възбуждаше центровете на яростта в мозъка. Бавно, бавно, тя комай отслабваше като остатъчен заряд от машина, която е била изключена. Щом можеше да я усети сега, какво ли представляваше този храм при включен на пълна мощност излъчвател?

И най-важното, защо въобще тук има подобно съоръжение? Само за да прилъже шепа гладиатори да се изколят взаимно? Кой знае. Мич хвърли поглед към извисяващия се бронзов бог на храма, които управляваше своята колесница над целия свят, и потръпна. Подозираше нещо по-лошо от примитивната бруталност на римските игри.

Направи още няколко снимки и изведнъж се сети, че близо до първия храм, в който бе влязъл, беше видял пункт за вътрешна връзка. Върна се там и набра на клавиатурата номера на корабните архиви.

Щом автоматичният глас му се обади, той нареди:

— Трябва ми информация за конструкцията на тази арена и особено за трите структури, които са издигнати около горния ръб.

Гласът го запита дали иска диаграми.

— Не. Поне засега. Просто ми кажи каквото можеш за основния план на проектанта.

Няколкосекундно забавяне. После гласът каза:

— Главният проектант е бил човек на име Оливър Майкъл, вече покойник. В конструкторската програма често се правят отправки към описателни пасажи от една литературна творба на някой си Джефри Чосър от древната Земя. Въпросната творба е озаглавена „Разказът на рицаря“[12].

Името на Чосър смътно напомняше нещо на Мич. Той обаче си спомни ясно, че Оливър Майкъл беше не само най-опитния експерт на Ногара по промиване на мозъци, а също и известен специалист по въпросите на литературната класика.

— Какви психоелектронни устройства са вградени в тези три структури?

— Няма записи за каквато и да е подобна инсталация.

Мич бе сигурен в съществуването на менталния излъчвател. Ако най-лошите му подозрения бяха верни, излъчвателят положително е бил вграден тайно.

Той нареди:

— Прочети ми някои от използваните литературни фрагменти.

— Трите храма са посветени на Марс, Диана и Венера — съобщи интеркомът. — Ще цитирам на оригиналния език пасажа, който се отнася за храма на Марс:[13]

Там тилилейски лес изографисан бил,

где не припарвал нивга человек ил’ звяр,

с чепати, криви, сухи, стари дървеса,

със коренища щърбесто-ужасни.

Мич разбираше от древните езици точно толкова, колкото да долови по някоя и друга позната дума тук-там, но в момента той всъщност не слушаше. Умът му се бе спрял на фразата „храма на Марс“. Беше я чувал и по-рано; напоследък тя се споменаваше във Връзка с новопоявилия се таен култ на поклонниците на берсеркерите.

А ниско доле, зад завоя малък

възправен храмът бил на всемогъщий Марс,

изклепан целият от разжарен челик,

с вход дълъг, прав и грозен за окото.

Зад гърба на Мич се разнесе тих звук и той бързо се извърна. Беше Кацулос, който се усмихваше, но очите му напомняха на Мич за статуята на Марс.

— Разбираш ли древния език, Спейн? Не? Тогава ще ти превеждам — и той поде стиха с напевен глас:

Тълпели се във Марсовото царство

Измяната и низкото Коварство,

Гневът жесток и като жар червен,

Грабежите, до тях — Страхът смразен,

Ласкателят, стаил кама под плаща,

кошарата, със черен дим горяща,

Убийството в леглото с подъл план и

откритата Война с кървящи рани…[14]

— Кой си ти всъщност? — настойчиво попита Мич. Искаше да извади всичко наяве. А и да спечели време, защото Кацулос носеше пистолет на пояса си. — Какво означава това за теб? Някаква религия?

— Не някаква! — тръсна глава Кацулос, докато очите му не преставаха да святкат към Мич. — Не митове за забравени нявгашни богове, нито безцветна етическа система за прашасали философи. Не! — той пристъпи крачка напред. — Спейн, сега нямам време да те обръщам с красноречие в правата вяра. Ще ти кажа само това — храмът на Марс е отворен за теб. Новият бог на всички създания ще приеме твоята жертва и твоята любов.

— Ти се молиш на тази бронзова статуя? — Мич леко измести центъра на тежестта си върху единия крак и се приготви.

— Не! — фанатичните думи ливнаха още по-бързо и по-гръмко. — Фигурата с шлема и меча е само наш символ и нищо повече. Нашият бог е нов, реален и достоен. Той владее смъртоносния лъч и ракетите, и славата му е като нова звезда. Той е потомък на Живота и се храни с Живота, защото това му се полага по право. А ние, които сами се принасяме жертви нему, добиваме безсмъртие, макар плътта ни да изчезва при докосването му, защото ставаме част от него!

— Бях чувал, че има хора, които се молят на берсеркерите — рече Мич, — но някакси не очаквах да се срещна с такъв човек — той чу как някъде далеч извика мъж и по коридорите отекнаха стъпки. Зачуди се кой ще получи подкрепление той или Кацулос.

— Скоро ние ще бъдем навсякъде — заяви високо Кацулос. — Сега сме тук и поставяме под свой контрол този кораб. Ще го използваме, за да спасим единицата на нашия бог, която е в орбита около хипермасата. И ще дадем зложивия Карлсен на Марс, и ще дадем самите себе си. И чрез Марс ще живеем вечно!

Видя изражението на Мич и понечи да извади пистолета си в същия миг, в който Мич се хвърли напред.

Кацулос се опита да се извърти, а Мич не успя да го хване здраво; двамата загубиха равновесие и рухнаха на пода. Мич видя мерника на пистолета да се насочва към него и с отчаян плонж потърси прикритие зад една редица кресла. Оръжието гръмна и около него се разхвърчаха трески. Той мигом се втурна приведен, влетя през едната врата в храма на Венера и излетя през другата. Преди Кацулос да успее да го улови на мушката за втори изстрел, Мич вече се бе юрнал надолу по стълбата, която водеше навън от арената.

Щом се озова в коридора, чу изстрели откъм помещенията на екипажа. Тръгна в обратната посока, към каютата на Хемфил. От един завой излезе черна униформа, която прегради пътя му и насочи към него пистолет. Мич нападна без колебание и изненада полицая. Пистолетът изгърмя в мига, в който го изрита настрани, а набегът му прекатури черната униформа. Мич възседна мъжа и започна да го млати с юмруци и лакти, докато онзи престана да шава.

Сетне с чуждия пистолет в ръка забърза към вратата на Хемфил. Тя се отвори, преди да успее да почука, и се затвори веднага, щом влетя вътре.

На стената се бе подпрял мъртвец в черна униформа. Невиждащите очи се целеха в Мич, гърдите му бяха украсени с дупки от куршуми.

— Добре дошъл — рече сухо Хемфил. Той стоеше, положил лявата си длан върху един сложен пулт за управление, който се бе появил от тайника на огромното бюро. В дясната си ръка Хемфил небрежно държеше картечен пистолет. — Струва ми се, че ще имаме по-големи трудности, отколкото предполагахме.

* * *

Люсинда седеше в затъмнената каюта, в която се криеше Джор, и го гледаше как яде. Веднага след бягството му бе започнала да обхожда корабните коридори и да го търси, като шепнеше името му, докато най-после той не й бе отговорил. Оттогава тайно му носеше храна и напитки.

Той бе по-възрастен, отколкото й се бе видял на пръв поглед — мъж горе-долу на нейните години, с малки бръчици в ъглите на подозрителните очи. Парадоксално, но колкото повече му помагаше, толкова по-подозрителни ставаха очите му.

Той прекъсна яденето, за да попита:

— Какво смяташ да правиш, когато стигнем до Ногара и на борда се качат стотина човека да ме търсят? Тогава набързо ще ме открият.

Искаше й се да разкаже на Джор за Хемфиловия план за спасяването на Карлсен. Стъпеше ли веднъж Йохан Карлсен на борда, никой на този кораб не би имал причини да се бои от Ногара или поне така й се струваше. Ала тъй като Джор изглежда все още я подозираше, тя се колебаеше да му довери тайната.

— Ти си наясно, че най-накрая ще те хванат — контрира. — Тогава защо избяга?

— Не знаеш какво е да си техен затворник.

— Знам и още как.

Той не обърна внимание на възражението й.

— Те ме тренираха да се бия с другите на арената. А сетне ме избраха и започнаха да ме обучават за нещо още по-лошо. Щракват неизвестно къде някакво ключе и аз започвам да убивам като берсеркер.

— Какво искаш да кажеш?

Той затвори очи, забравил за храната.

— Мисля, че има някакъв мъж, когото държат да убия. Всеки ден или почти всеки ден ме оставяха в храма на Марс и ме довеждаха до лудост, а после изпращаха при мен образа на този човек. Винаги едно и също лице, една и съща униформа. И аз трябваше да унищожавам образа с меч, пистолет или с голи ръце. Щракнеха ли това ключе, нямах никакъв избор, никакъв контрол над себе си. Изпразваха ме отвътре и ме пълнеха със собственото си безумие. Те са безумци. Мисля, че те самите влизат често в храма, където включват оная гадна лудост, и й се отдават пред идола си.

Никога не й бе говорил толкова много. Тя не бе сигурна колко от казаното е истина, но усети, че вярва на всичко. Пресегна се да хване дланта му.

— Джор, аз наистина знам що за хора са. Затова ти помогнах. Виждала съм немалко мъже с промити мозъци и изтрито съзнание. Те не са те унищожили истински, някой ден пак ще бъдеш съвсем нормален.

— Те искат да изглеждам нормален. — Отвори очи; в тях още се криеше подозрение. — Между другото, защо ти си на този кораб?

— Защото… — тя се върна към спомена. — Преди две години срещнах един човек на име Йохан Карлсен. Да, същия, за когото всички приказват. Прекарах десетина минути с него… ако все още е жив, сигурно ме е забравил, но аз се влюбих в него.

— Влюбила се! — изпръхтя Джор и си зачовърка зъбите.

Или си помислих, че съм се влюбила, каза си тя. Докато гледаше сега Джор, разбирайки и прощавайки му враждебното недоверие, тя откри, че вече не може да си представи ясно лицето на Карлсен.

Нещо задейства опънатите нерви на Джор и той скочи да надзърне от каютата в коридора.

— Какъв е тоя шум? Чуваш ли? Прилича ми на стрелба.

* * *

— Така — гласът на Хемфил бе по-мрачен от обикновено. — Оцелелите членове от екипажа са се барикадирали в помещенията си. Обградени са и ги атакуват. Проклетите берсеркерски поклонници са завладели мостика и двигателното отделение. Фактически целият кораб е в техни ръце, като се изключи това — и той потупа пулта, който бе извадил от тайника в невинно изглеждащото бюро на Ногара. — Добре познавам Фелипе Ногара и си помислих, че не може да не си е монтирал допълнително управление в собствената каюта, а когато видях всички тия полицаи, си рекох, че сигурно ще ми потрябва. Именно затова се настаних в неговата каюта.

— Какво контролира този пулт? — запита Мич, докато си бършеше ръцете. Току-що бе завлякъл мъртвеца в едно малко стайче. Кацулос би трябвало да прояви повече благоразумие, а не да изпраща само един човек срещу Върховния адмирал.

— Сигурен съм, че може да анулира всички команди от капитанския мостик и машинното отделение. С негова помощ мога да отварям и да затварям повечето врати и люкове на кораба. А към този малък монитор изглежда са включени стотици скрити скенери. Обожателите на берсеркерите няма да стигнат доникъде с този кораб, докато не прокарат сума ти нови инсталации или не ни измъкнат от тази каюта.

— Боя се, че и ние няма да стигнем далеч — въздъхна Мич. — Имаш ли някаква представа как е Люсинда?

— Не. Тя и онзи Джор може би са на свобода и биха могли да ни свършат някоя и друга работа, обаче засега не бива да разчитаме на това. Спейн, виж — Хемфил посочи малкия екран. — Това е картина от караулното помещение и затвора под седалките на арената. Ако всички единични килии са заети, там трябва да има около четиридесет души.

— Добра идея. Те са обучени бойци и положително не изпитват особена любов към черните униформи.

— Оттук бих могъл да им говоря — размишляваше Хемфил. — Само че как да ги освободим и да ги въоръжим? Не съм в състояние да контролирам вратите на килиите им, макар че поне за малко мога да задържа противника отрязан от тази зона. Кажи ми как започна боят? Какво го предизвика?

Мич разказа на Хемфил онова, което му бе известно по въпроса.

— Каква ирония, почитателите на култа са имали същата идея като теб — да завладеят този кораб и да стигнат с него до хипермасата, за да открият Карлсен. Само че, разбира се, после са щели да го предадат на берсеркерите — той поклати глава. — Предполагам, че Кацулос лично е подбрал за тая мисия полицаи, които са привърженици на култа. Трябва да са доста по-многобройни, отколкото си мислехме в началото.

Хемфил само сви рамене. Може би той най-добре разбираше тия фанатици отвън, чиято полярност на възгледите бе пълна противоположност на собствената му маниакалност.

* * *

Сега Люсинда вече не би изоставила Джор, нито пък би му позволила той да я зареже. Двамата се прокрадваха като преследвани животни по коридорите, които тя бе изучила при непрекъснатото си обикаляне. Поведе го към мястото, където той искаше да отиде, като заобикаляха звуците на боя.

Той надзърна иззад последния ъгъл, до който бяха застанали и сведе към нея глава, за да прошепне:

— Пред караулното няма никой.

— Да, но как ще влезеш? Пък и някои от лешоядите може да са вътре, а ти не си въоръжен.

Той се изсмя беззвучно.

— Какво толкова имам да губя? Живота си ли? — и закрачи напред.

* * *

Пръстите на Мич се впиха изведнъж в ръката на Хемфил.

— Виж! Джор е там, хрумнала му е същата идея като твоята. Бързо му отвори вратата!

* * *

Повечето от изографисаните панели вече бяха демонтирани от вътрешните степи на храма на Марс. Двама души в черни униформи работеха над отворения таен механизъм, докато Кацулос седеше до олтара и наблюдаваше придвижването на Джор чрез собствените си миниекрани. Щом Джор и Люсинда се намъкнаха в караулното помещение, той хищно се приведе напред.

— Бързо, насочи лъча и го фокусирай върху мъжа. Той ще избеснее и ще избие всички вътре, а сетне ние ще се разправим с останалите.

Двамата помощници на Кацулос мигом се подчиниха, намествайки кабелите и мощната насочена антена. Единият попита:

— Това да не е онзи, дето го тренираше да убие Хемфил?

— Да. Картата на мозъчните му ритми е в машината. Бързо фокусирай лъча върху него!

* * *

— Освободи ги и ги въоръжи! — нареди образът на Хемфил от екрана на караулното. — Вие, мъже! Бийте се с нас и аз обещавам да ви отведа на свобода, когато завладеем този кораба, и ви обещавам, че ще вземем с нас Йохан Карлсен, ако е жив.

При предложението за освобождаване от клетките се разнесе рев, а при споменаването на името на Карлсен — втори.

— С него ще идем и на самия Естийл! — викна един затворник.

Когато лъчът от храма на Марс удари, никой освен Джор не го почувства. Останалите в караулното не бяха обучавани чрез повторни манипулации, а емоциите им и без друго вече бяха разгорещени. Лъчът застигна Джор тъкмо в мига, когато вземаше в ръка ключовете, за да отвори килиите. Той знаеше какво го бе сполетяло, но беше безсилен да му противостои. В пристъп на ярост запокити ключовете и сграбчи един автоматичен пистолет от стойката.

Стреля мигновено и пръсна образа на Хемфил на екрана.

С една част от ума си, която все още му принадлежеше, той изпита отчаянието на давещ се човек. Знаеше, че няма да може да се противопостави на онова, което се задаваше.

Щом видя Джор да стреля по екрана, Люсинда разбра в какво състояние се намираше.

— Джор, не! — тя падна на колене пред него. Оживялото лице на Джор, превърнало се вече в лице на бога на войната, я гледаше отвисоко — по-страшно от всичко, което бе виждала. Тя обаче викна в бясното лице на Марс:

— Джор, престани! Аз те обичам!

Марс се изсмя на любовта и или се опита да се изсмее. Ала някак все не съумяваше да насочи оръжието право към нея. Джор се опитваше отново да влезе в собствения си лик и с ужасна борба се бе върнал наполовина.

— И ти ме обичаш, Джор. Знам го. Даже и да те насилят да ме убиеш, помни, че го знам!

Вкопчен в остатъка от разума си, Джор почувства как го обля целителна сила, която се противопостави на мощта на Марс. В ума му танцуваха картините, които веднъж бе съзрял в храма на Венера. Разбира се! Там би трябвало да е вграден контраизлъчвател и някой сега бе съумял да го включи.

Той се съсредоточи и направи най-финото усилие, което можеше да си представи. А сетне, с Люсинда до него, се напрегна още веднъж.

Джор изскочи над заслепяващата го кървава ярост както плувецът изскача с пръскащи се от изтощение дробове над влачещото го надолу море. Погледна към ръцете си и към пистолета, който държаха. Насили пръстите си да започнат да се отварят. Марс продължаваше да му крещи все по-високо и по-високо, ала мощта на Венера също укрепваше. Пръстите му се разтвориха и оръжието падна.

* * *

Щом гладиаторите бяха освободени и въоръжени, битката приключи бързо, макар никой от поклонниците на култа да не направи и опит да се предаде. Заключени в храма на Марс, Кацулос и двамината с него се биха до последно с включен на максимална мощност излъчвател на омраза, а записаните монотонни гласове ревяха изотвътре своята песен. Може би Кацулос все още се надяваше да подтикне враговете си към саморазрушителна ярост, а може би бе включил излъчвателя като акт на преклонение пред бога.

Каквито и да бяха съображенията му, тримата сектанти в храма изпитаха пълния ефект върху самите себе си. Мич и по-рано бе виждал всякакви гадости, ала когато най-подир разби вратата на храма, се принуди да отвърне лице от разкрилата се пред него гледка.

Единствено Хемфил показа нескрито задоволство, като видя каква е била кулминацията на обожествяването на Марс на борда на „Нирвана-II“

— Дай първо да огледаме мостика и машинното — каза той. — После ще наредя да почистят тази каша и потегляме.

Мич с радост побърза да напусне храма, ала по пътя Джор го спря за момент.

— Ти ли успя да включиш контраизлъчвателя? Ако е тъй, аз съм ти длъжник… Ти спаси не само собствения ми живот.

Мич го изгледа безизразно.

— Контраизлъчвател? За какво говориш?

— Но трябва да е имало…

Когато всички се отдалечиха, Джор остана на арената, загледан с благоговение в тънките стени на храма на Венера, където не можеше да се скрие никакъв излъчвател. Сетне го повика един девичи глас и Джор също бързо-бързо излезе.

На арената за половин минута се възцари тишина.

— Аварийната ситуация приключена — заяви гласът от интеркома на редиците празни седалки. — Корабният протокол се връща към нормалния режим на действие. Последният зададен въпрос към нашите архиви засягаше същността на храмовите проекти. Следват стиховете на Чосър, които се отнасят за храма на Венера, изпълнени на оригиналния авторов език:

Не ме интересува другото — дали

победата ще бъде моя, тяхна ли,

с ръце сал да прегърна моита дама.

Макар на Марс мощта да е голяма,

в небото вишно силата ти е такваз,

та щом решиш, любимата ще имам аз…

Излязла наполовина от кипналите вълни, Венера се усмихваше.

Чувствата и убежденията на хората винаги са зависели от виждането им за обкръжаващия ги свят. Машините могат да бъдат направени така, че да виждат в по-широк спектър, да долавят всяка дължина на вълната точно такава, каквато е — неизопачена от любов, омраза или благоговение.

И все пак очите на хората виждат повече от лещите.

Лицето на дълбините

След като минаха пет минути, без положението му видимо да се промени, Карлсен проумя, че може би ще поживее още известно време. Веднага щом го разбра, веднага щом умът му се осмели, така да се каже, да прогледне, той се взря в дълбините на космоса около себе си.

Последва кратка пауза, през която Карлсен като че ли не можеше да помръдне; изтекоха няколко минути, през които му се стори, че ще полудее.

Пътуваше в катер — кристален мехур с диаметър около двадесет фута. Повратностите на войната го бяха запокитили надолу по най-стръмния гравитационен хълм в известната вселена.

В невидимото подножие на този хълм лежеше толкова масивна звезда, че от нейното притегляне не би могъл да се изплъзне дори квант светлина от видимия спектър. Опитвайки се да избяга от врага си, той за по-малко от минута се бе озовал заедно с лодката си на неизмеримо разстояние от нормалното пространство. Карлсен бе прекарал тази минута на падане в молитва и дори успя да се успокои след като сметна, че фактически е вече мъртъв.

Ала след като минутата изтече, той изведнъж престана да пада. Изглежда бе влязъл в орбита — орбита, по каквато ни едно човешко същество не се бе движило досега, и сред обстановка, каквато ничии очи още не бяха съзирали.

Носеше се над гръмотевичен облак, който воюваше със залеза — безкраен, беззвучен водовъртеж от фантастични облаци, които изпълваха половината небе като надвиснала наблизо планета. Ала тази облачна маса бе неизмеримо по-голяма от която и да е планета, по-голяма дори от повечето звезди-гиганти. Нейно ядро и нейна първопричина беше хипермасивна звезда, която тежеше един милиард пъти повече от Слънцето.

Облаците бяха съставени от междузвезден прах, придърпан от гравитацията на хипермасата; при падането си те се зареждаха със статично електричество, което се изпразваше в почти непрестанни гръмотевици. Карлсен виждаше близките проблясъци пред себе си като синьо-бели ивици. Повечето от светкавиците обаче, както и повечето от облаците, бяха далеч под него, така че по-голямата част от светлината бе мрачно червена, изморена от наченатото изкачване на тази гравитационна урва.

Малкият Карлсенов кораб-мехур имаше своя собствена изкуствена гравитация, която поддържаше ориентацията му, така че палубата оставаше отдолу и през тази прозрачна палуба Карлсен виждаше червената светлина да блести между обутите му в скафандъра нозе. Седеше стабилно в единственото кресло, което бе фиксирано в центъра на мехура и в което бяха вградени управлението на съда и животоподдържащите системи. Под палубата имаше два други непрозрачни механизма, които представляваха мощни изкривяващи пространството двигатели. Всичко останало край него бе от чисто стъкло. То задържаше въздуха вътре, а радиацията отвън, но не защитаваше очите и душата му от страховитото зрелище на бездната.

Когато се съвзе достатъчно, за да се раздвижи отново, Карлсен си пое дълбоко дъх и опита да включи двигателите си, с надеждата да се измъкне сам оттук. Както и трябваше да се очаква, дори максималната тяга не донесе никакъв резултат. Със същия успех би могъл да върти и велосипедни педали.

Дори най-малката промяна в орбитата му щеше да се забележи веднага, понеже мехурът му се бе закотвил сред тесен пояс от скали и прах, опънат като нишка и опасващ огромното пространство под него. Преди да се огъне видимо по големия си кръг, нишката се сплиташе заедно с други нишки в по-плътен шнур. На свой ред той се преплиташе с други шнурове в по-масивен ремък и нещата продължаваха нататък, нараствайки по размери, докато най-подир (на стотина хиляди мили пред него? на милион?) се долавяше първата извивка на големия пръстен. След това извивката, оцветена в тази точка в цветовете на дъгата, бързо пропадаше надолу, изчезвайки от погледа под ужасния хоризонт на прашния саван на хипермасата. Фантастичните облачни форми на тоя хоризонт, за който Карлсен допускаше, че е разположен на милиони мили от него, явно се приближаваха, докато той ги наблюдаваше. Толкова голяма бе неговата скорост сега.

Прецени, че радиусът на орбитата му бе горе-долу колкото този на Земята около Слънцето. Ала като съдеше по скоростта, с която облачната повърхност се въртеше под него, той би трябвало да прави един пълен кръг на кажи-речи всеки петнадесет минути. Туй бе лудост — да надмине скоростта на светлината в нормалното пространство — ала, разбира се, това пространството не бе нормално. Не би могло да бъде нормално. Тези пощурели нишки от прах и камъни подсказваха, че тук гравитацията сама се е оформила в силови линии, подобни на магнитните.

Обикалящите над главата на Карлсен натрупвания пътуваха по-бавно от него. В най-близките нишки отдолу той можеше да различи отделни скали, които го отминаваха като зъби на циркуляр. Умът му не бе в състояние да възприеме абсолютното величие на скоростта, разстоянията и размерите.

Поизправи се в креслото и погледна нагоре към звездите. Нейде в дъното на съзнанието му се зароди въпросът дали не ставаше по-млад. Може би се движеше назад във времето на вселената, от която бе изпаднал… не бе нито професионален математик, нито физик, но стигна до извода, че това едва ли бе възможно — вселената не можеше да му извърти такъв номер дори тук. Ала имаше известна вероятност темпът му на стареене да е станал съвсем бавен в сравнение с този на останалата човешка раса.

Усети се, че все още се гуши като уплашено дете и че в металните ръкавици пръстите му са се схванали до болка от силата, с която стискаха подлакътниците на креслото. Помъчи се да се отпусне, да започне да мисли за обикновени неща. Беше преживял и по-лоши ситуации от тази демонстрация на природата, макар никоя от тях да не бе тъй внушителна.

Разполагаше с достатъчно въздух, вода и храна, и с мощност да ги рециклира толкова дълго, колкото се наложи. Поне за това двигателят му си го биваше.

Проучи силовата линия, която го държеше в плен. По-големите скали в нея, някои от които приближаваха по размери неговия мехур, изглежда никога не променяха относителното си положение. По-малките парчетии обаче се движеха с известна свобода напред и назад, но с много ниска скорост.

Стана от креслото и се обърна. Направи само една крачка и спря до стъклената стена. Взря се навън, опитвайки се да различи врага си. Естествено, на половин миля зад него, уловен в същата нишка от космически отпадъци, се намираше корабът-берсеркер, които го бе подгонил и го бе набутал тук. Сега скенерите му сигурно бяха фиксирани върху неговия мехур, така че той щеше да забележи движенията му и да разбере, че е жив. Ако можеше да го докопа, вече щеше да го е сторил. Компютрите на берсеркерите не биха си губили времето да съзерцават със страхопочитание пейзажа, това поне беше сигурно.

Сякаш за да покаже, че е съгласен с неговите разсъждения, корабът-берсеркер стреля с лъчевото си оръдие. Лъчът обаче изглеждаше странен и сребрист, и успя да преоре едва няколко ярда сред експлодиращите скали и прахоляка, преди да свърши безславно като комичен фойерверк. Той само прибави още прах към едно облаче, което комай се сгъстяваше пред берсеркера. Вероятно машината го бе обстрелвала през цялото време, ала тукашното странно пространство не толерираше енергийните оръжия. Какво ли щеше да последва? Може би ракети?

Да, ракети. Той видя как берсеркерът задейства една. Тесният цилиндър яростно се стрелна към него, сетне изчезна. Къде ли се дяна? Дали не падна, привлечен от хипермасата? Ако беше така, то скоростта му на падане бе направо невидима за окото.

Веднага щом забеляза блясъка от залпа на втората ракета Карлсен по интуиция погледна бързо надолу. Зърна моментна искра и облаче в по-долната силова линия — от циркуляра се отчупи един зъб. Облачето, което бе предизвикала ракетата, се понесе лудо напред и почти веднага изчезна от очите на Карлсен. Неочаквано за себе си той осъзна, че гледаше на кораба-берсеркер не със страх, а със своего рода облекчение — като на нещо, което отвлича вниманието му от… всичко това.

— О, Боже — рече той на глас, като погледна напред. Беше молитва, а не клетва. Далеч под бавно кипящия безкраен хоризонт чудовищни облаци надигаха драконовите си глави. На черния фон на космоса седефените им глави изглеждаха като материя, появила се от нищото, за да се хвърли към хипермасата. Скоро драконовите шии се възвисиха над края на света, заобиколени от многоцветни сърмени конци, които се повдигаха и спадаха с нереална наглед скорост. А сетне се появиха и телата на драконите — облаци, пулсиращи със синьо-бели светкавици, надвиснали над червените черва на ада.

Огромният пръстен, в който влизаше Карлсеновата нишка скали, се носеше като трион към възвишенията. Щом се втурнаха от хоризонта към него, те се издигнаха много над равнището на Карлсен. Извиваха се и се изправяха като полудели коне. Трябва да са по-големи от планети, помисли той, да, по-големи от хиляди Земи или Естийли. Препускащата лента, по която се движеше, щеше да се размаже между тях… и тогава той осъзна, че всъщност те бяха все още ужасно далеч.

Карлсен притвори уморено клепачи. Ако хората са се осмелявали да се молят, ако въобще са се осмелявали да мислят за единен Създател на света, то е било само поради факта, че дребничките им умове никога не са били способни да си представят и една хилядна… една милионна част от… не, умът не разполагаше нито с думи, нито с аналогии, които да използва, за да изрази впечатлението си от подобна гледка.

А какво ли би се случило с хората, помисли си Карлсен, които вярват единствено в себе си или пък в нищо не вярват? Какво ли би ги сполетяло, ако им се отдаде да видят тия чудовищни различия в мащабите?

Карлсен отвори очи. Той вярваше, че и един-единствен човек е далеч по-важен от която и да било звезда, та била тя с каквато и да е големина. Насили се да наблюдава пейзажа. Беше решил да овладее почти суеверното си страхопочитание.

Само че трябваше отново да потърси опора, в която да се вкопчи, когато забеляза как се държаха сега звездите. Всички те бяха заприличали на синьо-бели игли, защото челните фронтове на светлините им се сбутваха напред в паническо бягство над тая гравитационна урва. А собствената му скорост бе такава, че му позволяваше да забележи лекото изместване на някои от звездите. Ако напрегнеше ума си свръхмяра, би могъл да добие усещане за разстоянията в светлинни години.

Пристъпи отново към креслото си, седна и се пристегна с ремъците. Искаше да се оттегли вътре в себе си. Искаше му се да си изрови тунел чак до ядрото на някоя огромна планета, където би могъл да се скрие… ала какво представляваха дори и най-големите планети? Нещастни зареяни в космоса точици, малко по-големи от този мехур.

Тук не се сблъскваше с обичайния космонавтски възглед за безкрайността. Тук имаше една ужасяваща перспектива, започваща с камъните, които бяха на една ръка разстояние от стъклото и привличаха ума навън и нататък — камък подир камък и линия подир линия, стъпка по стъпка, неизбежно напред и напред, и напред…

Чудесно. Това поне бе нещо, с което можеше да се бори, а да се бори с нещо бе по-добре, отколкото да седи тук и да се разплува. За начало малко рутинни действия. Пийна водица, която му се стори много приятна на вкус, и се насили да изяде една-две хапки. Ако въобще се измъкне нявгаш оттук, то едва ли ще е скоро.

Затова си постави древната задача да привикне към пейзажа. Погледна в посоката, накъдето летеше неговият мехур. На пет-шест метра от него отстоеше първата голяма скала. Беше масивна колкото телата на дузина мъже и висеше неподвижно в орбиталната силова линия. Претегли наум скалата, измери я и сетне прехвърли мисълта си към следващия по-забележим отломък — разположен на един хвърлей разстояние. Всички скали бяха по-малки от мехура му и той можеше да проследи техния низ нататък и още по-нататък, дотам, където ги поглъщаха сливащите се силови линии, които най-накрая се извиваха около хипермасата — една грандиозна и ужасяваща демонстрация на местните титанически мащаби.

Съзнанието на Карлсен балансираше на границата на срива… Чувстваше се като някое бебче-маймунче, което примигва на светлината в джунглата. Като малък катерач, който е уплашен в началото от размерите на дърветата и лианите, а сетне открива, че те представляват всъщност мрежа от пътища, които могат да бъдат овладени.

Осмели се да плъзне погледа си до „трионовите зъби“ на съседния вътрешен кръг от носещи се скали и да позволи на ума си ту да го достига, ту да отскача от неговата полоса. Сетне се зае да наблюдава пълзящите по небосвода „неподвижни“ звезди, докато възприятието му за дълбочина не разви разделителна способност в истински планетарни мащаби.

* * *

Беше му се струпало твърде много още преди да попадне тук и сънят неусетно го пребори. Събуди се внезапно от връхлетелия го пристъп на страх. Значи берсеркерът не бе напълно безпомощен. Две от машините му, големи колкото хора, бяха застанали от външната страна на стъклената му врата и се трудеха над нея. Карлсен автоматично се пресегна за пистолета си. Малкото оръжие едва ли щеше да му свърши кой знае каква работа, но той зачака, като го държеше готово за стрелба. Нямаше какво друго да стори.

Смъртоносните роботи отвън изглеждаха странно: те имаха блестящо сребърно покритие, което напомняше на тънък слой скреж. Покритието се бе образувало само на предните им повърхности и се стелеше назад от тях във вид на малки ресни и опашчици, все едно втвърдени щрихи, нарисувани от някой художник, за да загатне за голяма скорост. Само че фигурите на роботите бяха достатъчно материални. Тежките им удари по вратата… но почакай! Крехката врата не поддаваше. Металните убийци отвън бяха оплетени и забавяни от сребърните паяжини, с които това бясно носещо се пространство ги бе украсило. Веществото погълна лазерните им лъчи, когато се опитаха да прогорят отвор, за да влязат. А когато взривиха експлозив, то го заглуши.

Щом опитаха всичко което бе по силите им, те си тръгнаха, като се отблъскваха от скала на скала назад към металната си майка, влачейки тъканта от пламтящи бели нишки, сякаш се бяха закачулили с нея от срам заради поражението си.

Той закрещя с облекчение обидни думи подире им. Поколеба се дали да не отвори вратата и да стреля по тях с пистолета. Носеше скафандър, а щом те бяха могли да отворят вратата на кораба-берсеркер отвътре, значи и той би трябвало да може да отвори тази врата. В крайна сметка реши обаче, че не бива да си прахосва амунициите.

Подсъзнанието подсказваше на Карлсен, че в настоящото положение е по-добре изобщо да не мисли за времето. Не виждаше никаква причина да оспорва това подсъзнателно решение, така че скоро загуби представа за часовете и дните… или може би седмиците.

Правеше упражнения и се бръснеше; ядеше, пиеше и отделяше. Рециклиращите системи на кораба работеха отлично. Все още разполагаше със своя „ковчег“ и всеки момент можеше да предпочете дългия сън на анабиозата, ала не, благодаря, засега не. Възможността за евентуална спасителна операция витаеше в мислите му и размесваше надеждата със страховете му от времето. Знаеше, че в деня, в който бе паднал тук долу, нямаше построен ни един кораб, който да е в състояние да тръгне по следите му и да го изтегли навън. Само че корабите постоянно се усъвършенстваха. Да предположим, че той би могъл да издържи тук няколко седмици или месеца субективно време, докато отвън изминат няколко години. Знаеше, че има хора, които биха се опитали да го открият и спасят, стига да има и най-малка надежда за това.

Психическото му състояние се променяше. След като бе почти парализиран от гледката на заобикалящите го явления, той мина през стадия на екзалтация, а сетне бързо стигна и до скуката. Умът му вършеше своята собствена работа и бе обърнал гръб на всички тия бляскави външни чудеса. Спеше по много.

В един от сънищата си се видя застанал самичък в пространството. Наблюдаваше се отстрани от такова разстояние, от което размерите на човешката фигура се смаляват до нищожно петънце в разсеяния поглед на невъоръженото око. С почти невидимата си ръка далечният му двойник махна за сбогом и закрачи към синьо-белите звезди. Отначало крачките му едва се долавяха, а сетне въобще престана да ги различава, докато фигурата се стопи и изчезна на фона на бездната…

* * *

Събуди се с вик. Една спасителна лодка бе побутнала кристалния му корпус и сега се полюшваше на няколко фута от него. Беше плътен метален овоид — модел, който му бе познат, а цифрите и буквите на кърмата също му бяха познати. Беше успял. Беше издържал. Изпитанието бе приключило.

Люкът на спасителната лодка се отвори и една след друга отвътре излязоха две облечени в скафандри фигури. Те моментално се замазаха в сребристо, както се бяха замазали машините на берсеркера, ала чертите на тия хора се виждаха през стъклата на шлемовете им, а очите им гледаха право в Карлсен. Те се усмихваха постоянно и окуражително, без да откъсват поглед от него.

Дори и за миг.

Почукаха на вратата и продължиха да се усмихват, докато той обличаше скафандъра си. Само че той не се запъти да им отвори; вместо туй извади пистолета си.

Те се намръщиха. Вътре в шлемовете устните им оформяха думата: „Отвори!“. Карлсен включи радиото, ала дори и да излъчваха, вълната не минаваше през това пространство. Те продължиха да го гледат озадачено.

Почакайте, вдигна ръка той. Взе една плочка и писало от креслото си и им написа бележка.

ПОГЛЕДНЕТЕ ЗА МАЛКО ПЕЙЗАЖА!

Беше с всичкия си, но може би те помислиха че се е смахнал. Сякаш за да му угодят, започнаха да се оглеждат наоколо. Нова група драконови глави се надигаше иззад бушуващия хоризонт на края на света. Намръщените мъже погледнаха към драконите и многоцветния каменен вихър на „циркуляра“, сетне зяпнаха надолу към смъртоносните дълбини на ада и вдигнаха очи към отровните синьо-бели копия на звездите, които се плъзгаха над празнотата.

После и двамата, все още неразбиращи и смръщени, погледнаха отново Карлсен.

Той седна в креслото си, стисна пистолета и зачака, защото нямаше какво повече да каже. Знаеше, че корабът-берсеркер сигурно има на борда си лодки и би могъл да изпрати роботи-убийци, които да приличат на хора. Тия двамината навярно искаха да го подлъжат.

Фигурите отвън измъкнаха отнякъде своя собствена плочка.

ПРЕВЗЕХМЕ БЕРС. МИНАХМЕ ОТЗАД. ВСИЧКО Е НАРЕД. НЯМА ОПАСНОСТ. ИЗЛЕЗ.

Той се озърна през рамо. Облакът прах, вдигнат от оръжията на берсеркера, се бе скупчил около него така, че го скриваше заедно с цялата силова линия от погледа на Карлсен. О, само да можеше да повярва, че това са хора…

Те написаха още нещо и придружиха посланието си с енергични жестове.

НАШИЯТ КОРАБ ЧАКА ЗАД ОБЛАКА. ПРЕКАЛЕНО Е ГОЛЯМ, ЗА ДА СЕ ЗАДЪРЖИ ДЪЛГО НА ТОВА НИВО.

И още:

КАРЛСЕН, ЕЛА С НАС!!! ТОВА Е ЕДИНСТВЕНИЯТ ТИ ШАНС ЗА СПАСЕНИЕ!

Той не се осмеляваше да чете повече бележките им от страх, че ще им повярва, ще се втурне навън право в металните им ръце и ще бъде разкъсан. Притвори клепачи и почна да се моли. Когато след доста време отвори пак очи, неговите посетители и лодките им си бяха отишли.

Не след дълго — както му се струваше — от прашния облак, обграждащ берсеркера, замигаха огнени проблясъци. Битка! Някой е донесъл със себе си оръжия, които могат да функционират в това пространство? Или нов опит да го изиграят? Хм. Ще видим…

Карлсен внимателно наблюдаваше как друга спасителна лодка, която твърде много приличаше на първата, бавно си проби път от прашния облак към него. Тя се приближи и спря. Нови две фигури излязоха и скафандрите им веднага се обвиха в сребристите украшения.

Този път надписът му бе готов.

ПОГЛЕДНЕТЕ ЗА МАЛКО ПЕЙЗАЖА!

Сякаш за да му угодят, те започнаха да се оглеждат наоколо. Може би го помислиха за смахнат, но той бе с всичкия си. Мина близо минута, а те все още не се бяха обърнали към него — лицето на единия гледаше нагоре към невероятните звезди, докато другият бавно извиваше врат, наблюдавайки как отминава една от драконовите глави. Постепенно телата им замръзнаха в благоговение и ужас, притиснаха се и се сгушиха към стъклената стена.

Трябваше му още половин минута, за да провери шлема и скафандъра си, сетне Карлсен изпомпа въздуха от кабината си и отвори вратата.

— Добре дошли, хора — рече той по радиото в шлема си. Наложи се да помогне на единия да се качи отново на спасителната лодка. Ала въпреки всичко те се справиха.

Информация за текста

© 1967 Фред Саберхаген

© 1995 Кънчо Кожухаров, превод от английски

Fred Saberhagen

Berserker, 1967

Сканиране и разпознаване: Петьо Попов, 2008

Редакция: Mandor, 2008 (#)

Издание:

Фред Саберхаген. Машина-убиец

ИК „Офир“, Бургас, 1995

Поредица „Библиотека фантастика“ 007

Редактор: Никола Кесаровски

Свалено от „Моята библиотека“ [http://chitanka.info/text/249]

Последна редакция: 2009-01-02 13:44:44

1

Берсеркер — свиреп воин от скандинавската митология които изпадал в неистово състояние по време на бой — Б.р.

2

Напръстник (Digitalis purpurea). — Бел.пр.

3

Героят неслучайно носи името на лодкаря, който според древните елини превозвал мъртвите през река Лета. — Бел.пр.

4

Франс Халс (около 1580–1666 г.) — холандски художник-портретист. — Бел.пр.

5

Тициан — Тициано Вечелио (около 1485/90–1576 г.) — италиански художник. — Бел.пр.

6

Юда Алфеев, наричан още Тадей — един от дванадесетте апостоли (вж. Матея 10:4; Лука 6:16). — Бел.пр.

7

„И ако дясното ти око те съблазнява, извади го и хвърли от себе си…“ (Матея 5:29) — Бел.пр.

8

Има се предвид Робърт Браунинг (1812–1889 г.) — английски поет и драматург. — Бел.пр.

9

Майкъл парафразира една реплика на Хамлет, която в превода на Любомир Огнянов изглежда така: „О Боже, да ме запрат в орехова черупка — пак щях да се чувствувам като крал на безмерни земи, стига да не бяха тези мои лоши сънища.“ — Бел.пр.

10

Персонаж от разказа на Едгар Алън По „Маската на червената смърт“, който устройва бал по време на чума. Саберхаген е заимствал не само заглавието на разказа, но и основната сюжетна линия. — Бел.пр.

11

Тук и по-нататък — стихове от Чосър в превод на Александър Шурбанов.

12

Първият от „Кентърбърийски разкази“ — Бел.пр.

13

Един век след Джефри Чосър (1340–1400 г.) звученето на гласните в английския език се променило из основи; съчетано с последвалите морфологични и синтактични изменения това довело дотам, че днес обикновеният англичанин трудно би проумял стиховете на Чосър, прочетени на средновековен английски. Поради липсата на аналогичен по мащаби процес в българския читателят едва ли ще срещне особени трудности със стиховете на „оригиналния език“ въпреки опита за „състаряване“ на текста. За което преводачът се извинява. — Бел.пр.

14

Превод на Александър Шурбанов. — Бел.пр.

Content

Фред Саберхаген
Берсеркерите

Без мисъл

Доброжив

Покровител на изкуствата

Миротворецът

Камънаците

Какво направихме Т и аз

Г-н Палячо

Маската на червеното отместване

Знакът на вълка

В храма на Марс

Лицето на дълбините

Информация за текста

1