Віктор Савченко

«І БАЧИВ Я ЗВІРИНУ…»

Окультне дослідження

До читача

Працюючи над матеріалом, автор дотикався до таких планів людського буття, що часом ставало моторошно від:

точної відповідності подій, доль, дат пророцтвам св. Ів. Богослова, М.Нострадамуса, езотеричним та астрологічним передбаченням;

невідворотності покути за вчинки людини, сім'ї, монаршої династії, етносу;

глибини гріхопадіння.

Матеріал такого виду краще подавати без власної його оцінки, але читач мусить зважити, що твір писав не історик, а письменник, у свідомості якого є місце не лише сухому аналізу історичного факту, а також його емоційному осмисленню. Отож як би автор не намагався дотриматись історичної лінії викладу, але іноді він натрапляє на такі вражаючі «збіги обставин», прояви нелюдської жорстокості та несправедливості, що йому важко залишатися відстороненим оповідачем і тоді в тексті з'являється емоція.

Письменник просить пробачення у читача за такого роду «тенденційність».

Цей твір, перед тим, як вийти окремою книжкою, публікувався в газетах «Слово Просвіти», «Січеславський край», «Кримська світлиця», «Вільна думка» (Австралія) та інших. Його інсценізації багато разів звучали по радіо, про нього не раз оповідалося по телебаченню. І щораз по тому в редакціях лунали телефонні дзвінки, до них надходили числені листи з проханням повторити. В деяких відгуках наводяться оригінальні міркування щодо числа 666, підкріплені подіями не такої вже й далекої минувшини, та власним життєвим прикладом дописувача.

Тема Апокаліпсису цікавить жінок і чоловіків, молодих і літніх, атеїстів і віруючих, тому що в більшій чи меншій мірі вона торкається кожного.

Автор

Передмова

Щораз, коли я читав «Об'явлення св. Івана Богослова», у мене виникали якісь смутні здогади. Надто в тому місці, де йдеться про «звірину». Так, ніби я заглиблювався не в текст, а в якусь іншу, приховану, сугестію, розуміння якої вимагало незвичайних і глибоких знань. Ще і ще раз повертаючись до тринадцятої глави, я починав бачити все чіткіші контури її ізотеричного смислу. Але то були тільки обриси, як на недопроявленому фотопапері. І далі, скільки не перечитував тих рядків, зображення не ставало яснішим.

Зневірившись, я кілька разів відкладав Біблію, та з часом знову повертався, озброївшись новими знаннями. Ідея, що я мушу прочитати окультний текст, глибоко запала в свідомість. Це тривало не один рік. Краї сторінок в кінці моєї Біблії, де знаходиться «Об'явлення…» потемніли від частого їх перегортання.

І ось…

То було приміщення храму, а чи покої володаря, з колонами, арками та викладеною з каменю підлогою. Гурт людей, поміж яких стояв і я, оточив чоловіка, котрий намагався підважити лопатою (а може, якимось іншим знаряддям) одну з кам'яних плит підлоги. Поміж ламаної мозаїки вона одна мала прямокутну форму розміром десь 70 х 50 см., а по краях її вгадувався затверділий цементний розчин. Так, ніби підлога вже була, та потім у ній видовбали заглибину прямокутної форми, вставили туди плиту, а шпарини замазали вапняковим цементом.

Тим часом чоловік наліг на інструмент і йому нарешті вдалося підважити плиту та відсунути її. Прямокутне гніздо під плитою виявилося заповненим водою, в якій щось лежало. Ми з нетерпінням спостерігали. А один з-поміж нас був за старшого. Той, що відсунув був плиту, за наказом зверхника став у воду і те щось підчепив на інструмент. То виявився масивний срібний ланцюг з великим, також срібним, хрестом. І ланцюг, і хрест, хоч і пролежали в воді чи не від часу закладин храму, але були чистими. На них угадувалось черлення, надто на декоративній насічці хреста.

Знахідка являлась обладунком, що його одягає на шию священик під час богослужіння, а тільки значно більший від звичайного; такий, ніби його виготовили на велетня чотириметрового зросту.

Для всіх, хто стояв у гурті, знахідка була несподіванкою, відкриттям великої таємниці.

Для всіх, крім мене. Я-бо знав, що там лежало. Знав, але чомусь нікому не казав.

Ми вийшли з храму: першим — чоловік із знахідкою, за ним — решта.

На цьому сон закінчився.

Уже в досвітніх сутінках я потягнувся рукою до Біблії. Погляд мій торкнувся рядків з «Об'явлень…»: «Хто має розум, нехай порахує число звірини, бо воно число людське. А число її — шістсот шістдесят шість».

Св. Іван БОГОСЛОВ — автор «АПОКАЛІПСИСУ»

Ікона середини хvш ст., коло майстрів Сорочинського іконопису, Києво-Лаврська школа. Євангеліє розгорнуте на рядках: «СПОЧАТКУ БУЛО СЛОВО…» Походить з іконостасу церкви села Куцеволівка на Кіровоградщині. (З фондів Дніпропетровського художнього музею).

Число звірини

1. Одним з найпотаємніших в «Об'явленнях святого Івана Богослова» є назване число звірини. «18 Тут мудрість! Хто має розум, нехай порахує число звірини, бо воно число людське. А число її шістсот шістдесят шість», — пише пророк у тринадцятій главі «Об'явлень…» Мене, як фантаста, багато років бентежило це число. Я шукав пояснення йому в кожнім рядку «Об'явлень…». Та нарешті привернуло увагу те, що стих, у якому пишеться про нього, нумерується числом 18, а перед ним ще й три крапки стоять із попереднього 17-го стиха. Числа 18 і 666 поєднані тим, що перше є сумою цифр другого. Чи не в цьому таємниця?

Треба також узяти до уваги, що число 18 має ще одне значення: в сумі (1+8) воно дає 9, а це число Марса — символа війни та руйнування. В планетарному світі ця планета означає фізичну силу. Таким чином, 18 є кодом числа звірини і водночас кодом Марса.

Отож, якщо число 18 вважати за код до числа 666, то багато чого можна пояснити в «Об'явленнях».

Почнемо здалеку. В такій собі сім'ї в Німеччині 1818 року народився хлопчик, якому судилося стати в майбутньому творцем нової «релігії». Поглянемо на рік народження: 1+8+1+8=18. Набір цифр року, під яким народилося немовля, не якийсь довільний, а ніби тричі підтвердження — дві вісімнадцятки містять у собі по три шістки (дві дев'ятки) і водночас сума цифр кожної з вісімнадцяток (1+8) також дорівнює 9-ти. Цифри року народження 1, 8, 1, 8 у сумі також дають 18, яке містять у собі три шістки (дві дев'ятки) і в сумі (1+8) складає 9.

Хлопчика назвали Марходей Маркс Леві; досягши повноліття, він став називати себе Карлом Марксом. Слід зазначити, що слова МАРС і МАРКС дуже схожі.

1881 року (сума цифр така ж сама) К. Маркс практично завершив роботу над Основним Законом нової релігії — «Капіталом». До речі, в числі 1881 друга його половина є дзеркальним відбитком першої. Але до цього ми ще повернемось…

2. Тим часом перенесемося у двадцяте століття. 1917 року (сума цифр — 18) нова релігія перемогла. Від народження К. Маркса до того часу (1917–1818) минуло 99 років, що в сумі складає також число 18.

Отож, озброївшись цим ключем (чи кодом), спробуємо пояснити деякі моменти з «Об'явлень…»

«7 І сталася на небі війна: Михаїл та його Анголи вчинили зо змієм війну. І змій воював та його анголи, 8 та не втрималися, і вже не знайшлося їм місця на небі. 9 І скинений був змій великий, вуж стародавній, що зветься диявол і сатана, що зводить усесвіт, і скинений він був додолу, а з ним і його анголи були скинені» (гл. 12). Треба розуміти, що сталося те у роки, основою яких є число 18. «Горе землі та морю, до вас бо диявол зійшов, маючи лютість велику, знаючи, що короткий час має».

А тепер трохи окультних знань. «Магнетична сфера» (термін окультний) нашої планети точно відповідає тваринній душі людини і носить назву «темний сателіт». Цей темний (похмурий) сателіт є центром або вогнищем тваринної сили Землі, зловісний девіз якого: «Для себе» (ego). Оскільки людина — анатомічна часточка планети, то вона підпадає під «герметичний закон»: «те, що вгорі, подібне тому, що внизу» або «те, що на землі, єтаке ж, як і на небі».

Упродовж «золотого» і «срібного» періодів еволюції темний невидимий сателіт перебував в афелії своєї орбіти і вплив його на земне життя був не дуже суттєвим. Та в часи «мідного» і «залізного» віків цей орб постійно наближався, його похмурі тіні на Землі ставали дедалі густішими, могутнішими; і так до 1881 року, коли він пройшов через свій перигей.

Яке це має відношення до «Откровень…» («Об'явлень…»)? Так зразу й не скажеш. Просто окультний 1881 рік збігається із завершенням праці над новою релігією — «Капіталом». Втім, в історично-часовому плані саме цей рік істотного значення не має; просто тінь від орба тоді була найгустішою. В найближчі до 1881 роки чорний сателіт майже так само впливав на земне життя; надто в межах кількох десятків років (до і після). У цей період було оприлюднено перший (1867 р.), другий (1885 р.), третій (1894 р.) і четвертий (1905 р.) томи «Капіталу». У цей же час із неба було «скинено» сутності людей, які згодом уособлять нову віру, а саме В. Леніна (1870), Ф. Дзержинського (1877), Л. Троцького (1879), Й. Сталіна (1879, грудень, майже 1880 р.), Г. Зінов'єва (1883), Л. Каменєва (1883), Я. Свердлова (1885).

3. А тепер знову перейдемо до «Об'явлень…». У главі 13, що має назву «Антихристово і його пророк. Семиголова звірина звела світ», пишеться: «І я бачив звірину, що виходила з моря, яка мала десять рогів, а на рогах її були десять вінців, а на її головах богозневажені імена». Аби трохи пояснити фантастичний образ звірини, звернемося до гл. 17 («Таємниця жінки і звірини»): «15 І говорить Ангол до мене: «Води, що бачив ти їх, де сидить та розпусниця, то народ, та люди, племена і язики». А ще раніше в цій же главі: «9 Тут розум, що має він мудрість. Сім голів — це сім гір, що на них сидить жінка. А сім царів, — п'ять їх упало, один є, а другий ще не прийшов, а як прийде, то мусить він трохи пробути». «12 А десять тих рогів, що бачив ти їх, то десять царів…»

Якщо перекласти тайнопис Івана Богослова на світську мову, то він прозвучить так: «І я бачив владу, що з людського моря виходила, яка правила десятьма царствами і яка мала сім співголів, а ці сім співголів були ворогами церкви христової…»

Далі в 13 гл. пишеться: «І змій дав їй (звірині) свою силу, і престола свого, і владу велику. А одна з її голів була ніби забита на смерть, але рана її смертельно вздоровилась. І вся земля дивувалась, слідкуючи за звіриною! 4 І вклонилися змієві (марксизмові), що дав владу звірині, говорячи: «Хто до звірини подібний, і хто воювати з нею може?

І їй дано уста, що говорили зухвале та богозневажене. І їй дано владу діяти сорок два місяці».

Передусім, хто вони — сім співголів? В. Ленін, Й. Сталін, Л. Троцький, Ф. Дзержинський, Я. Свердлов, Л. Каменєв, Г. Зінов'єв. Реальна влада концентрувалася в них, інші «полум'яні лицарі» — похідне від цієї сімки.

Змій, котрий дав силу їм, — то нова релігія — марксизм, яка народилася в час найгустішої тіні орба — в році 1881. А яка із семи голів «була ніби забита на смерть»? Це — Ленін. У нього стріляли, але він одужав. Справді, вся земля стежила за його здоров'ям. І він справді правив загальним числом три з половиною роки (сорок два місяці), поки рана його смертельна була вздоровилась. Це тоді став зароджуватися культ Леніна, а марксизм переходив (а точніше, насаджувався силою) в маси. Саме в цей час за наказом Леніна було розстріляно велику кількість священослужителів. Адже готувався ґрунт для вкорінення нової віри.

Коли я називаю марксизм релігією, то це не метафора. Наприклад, А. Луначарський відверто писав, що вчення К. Маркса збагнути простій людині важко. Краще, коли вона в нього повірить, як у Закон Божий. До речі, саме А. Луначарський виступав проти руйнування храмів, бо вважав, що настане час, коли замість образів там будуть портрети творця і апостолів нової віри, а службу правитимуть комісари. «6 І відкрили вони свої вуста на зневагу проти Бога, щоб богозневажити ім'я його й оселю його, та тих, хто на небі живе. 7 І їй дано проводити війну зо святими та їх перемогти» (гл. 13).

Звернемося знову до 13 глави: «2 А звірина, що я її бачив, подібна до барса була, а ноги її — як ведмежі, а паща її — немов лев'яча паща».

Слова «лев'яча паща», «подоба барсяча», «ноги її — як ведмежі» — не просто метафори. Це — історичні символи держав: лев уособлював Вавилон, ведмідь — Мідо-Персію, а барс — Грецію. Св. Іван Богослов тим повідав, що держава, якою правитиме звірина, поєднає в собі досвід наймогутніших і найжорстокіших тоталітарних режимів усіх часів і народів. Ті, хто пережив більшовицьку епоху, можуть засвідчити, що символи, наведені святим, повністю відбивають її звірячу сутність. Скількох людей, скільки доль було розтерзано, витоптано в цей період!? Скільки етносів зникло!? А робили те сутності темних, що прийшли в земний світ в період, наближений до 1881 року; програвши війну з силами добра на небі, вони перенесли її в людське суспільство.

4. Закладини того звірства почалися значно раніше. Ще тоді, коли лише формувався світогляд майбутнього батька нової релігії. Перед тим, як стати комуністом, Маркс був членом «Ліги справедливості» і «Союзу рівних», які насправді являлися сатанинськими товариствами, товариствами тих, котрі колись називали себе відьмаками і відьмами. Вже у студентські роки К. Маркс написав драму «Квалален», що древньоєврейською являє собою анаграму, тобто ім'я Христа, написане навпаки, себто антихрист:

Бачиш цей меч —

Князь темряви продав мені його…

Та (сатана) летиш в провалля.

І я зі сміхом кинусь за тобою…

І незабаром кину людству

Мої прокляття титанічні.

Моє, прийнявши вчення,

Світ згине по-дурному.

Власне, це вже була програма. А нова релігія мала стати тільки її знаряддям. Отож 1818 року у світ прийшла сутність, зорієнтована наруйнування руйнування християнської духовності.

5. Семиголова звірина, про яку мовиться в гл. 13, — то влада, яка вийшлаз народів та людей, з племен і язиків 1917 року. А вже сім голів, на яких сидить жінка (про неї нижче), то — сім царів: п'ять їх упало, один є, другий ще не прийшов, а як прийде, то мусить він трохи пробути». Упало: Ленін, Хрущов, Брежнєв, Андропов, один є — Чорненко; другий, котрий мусить трохи бути — Горбачов. Справді, Горбачов, як одна з голів звірини, невдовзі обернувся на людину. З усього, Іван Богослов побував тут (у дусі) тоді, коли Радянським Союзом правила шоста голова — К. Черненко.

Звірина мала ще десять рогів (ріг — символ влади. — В. С.), а на рогах її було десять вінців (гл. 13), «А десять тих рогів, що бачив ти їх, то десять царів, що ще не прийняли царства» (гл. 17).

До складу Радянського Союзу, що утворився 30.12.1922 року, спочатку ввійшли Росія, Білорусія, Україна, Азербайджан, Грузія, Вірменія (три останні були об'єднанні в Закавказьку Радянську Федеративну Соціалістичну Республіку).

У 1924–1925 роках у складі України було утворено Молдавську АРСР. Третій з'їзд Рад СРСР (травень 1925 р.) до складу Союзу прийняв Узбецьку РСР і Туркменську РСР. У складі Узбецької РСР було утворено Таджицьку РСР.

Отже, на 1925 рік Союз РСР складався: з Російської Федерації, Білорусії, України (у складі останньої — Молдавія), Азербайджану, Вірменії, Грузії у складі Закавказької РФСР; Узбецької РСР (у її складі Таджицької АРСР) та Туркменської РСР, тобто 10 республік.

Яким би не був статус тих десяти народів на час їх «добровільного» об'єднання, але це були етноси, котрі одвіку мали своїх царів, гетьманів, князів, господарів, ханів, емірів, тобто вінценосних державців. Щоправда, після утворення СРСР їхні одвічні «вінці» були замінені на герби також у формі вінків. Ось чому Іван Богослов пише, що на рогах у них були десять вінців.

Уже згодом, 1936 року Союз загарбав Казахстан і Киргистан, а 1940-го — Естонію, Латвію, Литву.

Ангол каже Іванові: «…десять царів (читай: перших секретарів), що ще не прийняли царства, але приймуть владу царську на одну годину. 13. «Вони мають одну думку, а силу та владу свою віддадуть звірині» (гл. 17). Здається, тут і пояснювати зайве. Правителі десяти держав, що входили до Союзу, мали якусь владу тільки короткий час. Невдовзі вони перетворилися на звичайних виконавців вказівок з Москви. Нищення влади в республіках було таким брутальним, що навіть дехто з тих, хто сповідував нову віру, пустили собі кулю. В Україні такими були Скрипник і Хвильовий. Усі, хто бодай трохи був наближений до влади, справді мали тільки одну думку. Той, хто смів мати іншу, будував «комуністичнй рай» для перших на лісоповалах, Біломорканалі тощо. А якщо вона була і зовсім відмінною, то він опинявся на тому світі.

6. «І ЇЙ (ЗВІРИНІ) дана влада над кожним племенем і народом, і язиком, і людом. 8 І їй вклоняються всі, хто живе на землі, що їхні імена не написані в книгах життя Агнця (Ісуса Христа), заколеного від закладин світу» (гл. 13). Себто, ті, хто Бога не визнавав.

«11 І бачив я іншу звірину, що виходила з землі. І вона мала два роги, подібні ягнячим, та говорила як змій (за Марксом). 12 І вона виконувала всю владу першої звірини перед нею, і робила, щоб земля та ті, хто живе на ній, вклонились першій звірині, що в неї вдзоровлена була її рана смертельна» гл. 13). Цією «іншою звіриною», поза всяким сумнівом, був Сталін. Після ХІ з'їзду партії (1922 р.) пленум обрав його генеральним секретарем ЦК, зробивши по суті повновладним володарем Російської Федерації і Радянського Союзу. Це і є два його роги. Спершу вони були, справді, подібні до ягнячих, та вже через десять років він так укріпився при владі, що вони стали чортячими. Сталін виконував усю владу «першої звірини» і за життя Леніна, і після його смерті. Він, власне, з Леніна зробив образ і присилував вклонятись йому. «13 І чинить вона великі ознаки, так, що й огонь зводить з неба додолу перед людьми. 14 І зводить вона мешканців землі через ознаки, що їх дано їм чинити звіриною (мається на увазі перша звірина), що має рану від меча (коли ці рядки писав Іван Богослов, пороху ще не було, і що таке пістолет, він напевне не знав) та живе. 15 І дано їй вкласти духа образові звірини, щоб заговорив образ звірини, і зробити, щоб усі, хто не поклониться образові звірини, побиті були».

Всі противники ленінізму, крім тих, кому пощастило емігрувати, були фізично винищені або запроторені до концтаборів, «16 І зробить вона, щоб усім — малим і великим, багатим і вбогим, вільним і рабам — було дано знамено на їхню правицю або на їхні чола, 17 щоб ніхто не міг ані купити, ані продати, якщо він не мав знамення звірини, або числа ймення його…»

І хіба не так було? Купувалося тільки життєво необхідне. Торговельний промисел, втім, як будь-який інший (наука, література, мистецтво, економіка, політика), був доступний тільки тим, хто мав червону книжечку з Леніним — партквиток — знамення звірини. А число — знамення 18, кабалістичне число від суми цифр будь-яких із років; 1818, 1917, надто ж з 1881 — найжахливішого в історії людства.

«18 Тут мудрість! Хто має розум, нехай порахує число звірини, бо воно число людське. А число її шістсот шістдесят шість».

7. Найперша голова звірини прийшла із незвичного середовища.

У родині службовця Іллі Миколайовича Ульянова та його дружини Марії Олександрівни — уродженої Бланк (доньки лікаря єврея-вихриста і німкені Анни Горшопф) народився хлопчик, якого батьки назвали Володимиром. Він був третьою дитиною в сім'ї. За чотири роки до нього з'явився на світ брат Олександр, а за шість — сестра Анна.

Ілля Миколайович був релігійною людиною і дітей намагався виховати в любові до Бога.

Як ставилася до релігії Марія Олександрівна, прямих свідчень не збереглося. Але окремі штрихи з життєпису матері вождя революції проливають деяке світло на її сутність. Тепер, коли більшовицька добра відходить у минуле, все більше з'являється публікацій про утаємничене. Однією з перших до цієї теми звернулася відома письменниця Марієтта Шагінян, що свого часу наробило великого переполоху у верхівці партійної влади. Затим за вивчення біографії кремлівських вождів взялася дослідниця Лариса Васильєва.

Таким чином, з'ясовано, що Марія Олександрівна в її бутність фрейліною при Дворі стала коханкою когось із царської родини. Донька Анна — перша дитина начебто була квіткою кохання і зради людини царської крові. Друга дитина — хлопчик народився 31 березня 1866 року буцімто від Дмитра Каракозова, колишнього учня Іллі Миколайовича Ульянова в Пензенській гімназії. Роман між Марією Олександрівною і Дмитром Каракозовим, до речі, молодшим від неї на п'ять років, не являв таємницю для знайомих Ульянових у той час. Направій руці хлопчика був шостий палець, що вважається знаком диявола. Це був Олександр. Коли Ілля Миколайович, бувало, запитував у нього, чи піде він до церкви, Олександр коротко і твердо відповідав: «Ні».

І ці питання, як пише старша сестра Анна, перестали повторюватись. А коли ж Ілля Миколайович помер (січень 1886 р.), син навіть не приїхав на похорон. Все літо разом з матір'ю він провів у маєтку Олексіївці. І, повернувшись до Петербурга, почав готуватися до замаху на Олександра Третього, який він планував здійснити в річницю терористичного акту Каракозова на Олександра Другого, а саме 4 квітня.

Здійснити свій задум Олександрові не вдалося. Цього разу охранка не дрімала: 1 березня 1887 року його було заарештовано.

Якщо проаналізувати сказане, то виходить, що пружиною нищення царської родини був не Каракозов, не Олександр і пізніше не Володимир, а Марія

Олександрівна, яка мала з династією свої порахунки. Наївно думати, що коханець, до того ж молодший на п'ять років, зміг вкласти в душу зрілої жінки могутній генератор ненависті. Тим паче, його народовольчі ідеї навряд чи спонукали б благополучну, небідну жінку до помсти ціною життів власних дітей.

Що й казати, Каракозов був знаряддям і першою спробою. По його страті Марія Олександрівна поставила на сина, якому тоді був тільки рік від роду. Але цю ставку вона зробила пізніше. А зразу після страти Дмитра Каракозова злякалася. Злякалася за власну долю. Про її стосунки з терористом могли донести охранці. Це тоді вона зіштовхує з найвищої кручі у Нижньому Новгороді (родина якраз там мешкала) однорічного Олександра. Та цього разу доля була з ним. Тільки на все життя він залишився горбатим.

Мала Марія Олександрівна ще доньку Ольгу — 1971-го, сина Дмитра — 1874-го, та доньку Марію — 1878-го року народження — також вихованих у ненависті до царської родини. Деякі дослідники доводять, що справжнім батьком когось із них був сімейний лікар Покровський.

Її помста і ненависть перемогли з третьої спроби. За наказом Ульянова-Леніна був знищений не тільки цар, але й уся його родина. До речі, привертає увагу один дивний факт: коронування Миколи Другого відбувалося в Іпатіївській церкві, а розстріл — в будинку купця Іпатієва в Єкатеринбурзі.

8. Перша голова звірини з великою ненавистю ставилася до Христової церкви, про що свідчать пореволюційні накази щодо священослужителів. Найбільше в тому сприяла Надія Крупська. Тут вони були рівні. Якби Ленін прожив бодай до 1930 року, на одній шостій суші не залишилося б жодного священика.

Нострадамус про це пише:

«Святим храмам буде причинено велике поругання,

І це вважатиметься великою доблестю (відвагою),

Той, чий профіль карбуватимуть на грошах, на золоті, на медалях,

Зрештою, помре в дивних муках.»

Друга голова звірини, що прийшла на зміну першій, виконувала владу першої і «робила — щоб земля та всі, хто живе на ній, вклонилися першій звірині». Це був Сталін. Заповітна мрія його матері була побачити сина священиком. Якщо Ленін складав екзамени екстерном, то Сталін вчився на стаціонарі. Його виключили з останнього курсу семінарії, яка давала вищу освіту. Але сутності втілюються в немовлят не за бажанням батьків, а за вищими законами. Тим паче, генетичні закладини були інші. Не зайве нагадати, що він народився також з ознакою сатани: два його пальці на нозі були зрощені.

При Сталінові продовжувалося руйнування храмів. Згадаймо знищення Михайлівського Золотоверхого, Успенської церкви Києво-Печерської лаври.

Смртний вирок був винесений навіть самій Софії Київській. І тільки втручання зарубіжних країн, зокрема Франції, врятувало цю неповторну пам'ятку.

Про прихід Сталіна до влади Нострадамус пише так:

«Не схожий на інших (чоловік) прийде у велику Імперію,

Далекий від доброти, ще більше від щастя,

Коронований тим, хто недавно встав з ліжка,

Королівство наближається до великого лиха.»

9. В гл. 17 «Об'явлень…» у розділі «Велика розпусниця» пишеться: «І прийшов один із Анголів, що мають сім чаш, і говорив зо мною, кажучи: «Підійди — і я покажу тобі засудження великої розпусниці, що сидить над багатьма водами (згадаймо: води — то народи). 2 З нею розпусту чинили земні царі, і вином розпусти її впивалися мешканці землі». І в дусі повів він мене на пустиню». Пустиня — спустошене від Христа місце. «І побачив я жінку, що сиділа на червоній (підкреслення В. С.), переповненими іменами богозневаженими, яка мала сім голів і десять рогів. 4 А жінка була одягнена в порфіру (довга пурпурова мантія, символ влади: пурпур — темно-червоний або яскраво-червоний колір) й кармазин (темно-червоного кольору і приоздоблена золотом і дорогоцінним камінням та перлами). У руці своїй вона мала золоту чашу, повну гидоти та нечистоти розпусти її. А на чолі її було написане, таємниця: «Великий Вавилон — мати розпусти й гидоти землі».

Вавилон, як і все, про що пишеться в «Об'явленнях…», — метафора. Адже Євангеліє було створене наприкінці першого — на початку другого століття нової ери, а держава Вавилон існувала від 19 до 6 віків до Різдва Христового. Але з усього він — Вавилон був, мабуть, прототипом Радянської імперії. «І бачив я жінку п'яну від крові святих і від крові мучеників Ісусових і, бачивши її, дивувався дивом великим».

Наприкінці цієї глави Ангол повідомив Іванові Богослову: «18 А жінка, яку ти бачив, то місто велике, що панує над царями земними».

Немає потреби пояснювати, про яке місто йдеться.

Це місто — Москва.

Сказане тут же: «11 І звірина, що була — і нема, і вона сама восьма й з сімох, і йде на погибель» — яскраве підтвердження цьому. Бо Радянською імперією керувала комуністична партія з Москви — столиці Росії і водночас Радянського Союзу. Ось чому «восьма з сімох». І склалося так з 1922 року. Нагадаємо: в Союз «об'єдналися» Росія, Білорусія, Україна, Молдавія (у складі України), а також Азербайджан, Вірменія, Грузія у складі Закавказької Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки. Решта республік була в різний спосіб загарбана вже цим утворенням.

Сім голів звірини мають подвійне значення. У першому випадку з людського моря 1917 року вийшла семиголова звірина і головами її були Ленін, Троцький, Сталін, Каменєв, Зінов'єв, Дзержинський, Свердлов. У другому — голови звірини змінювали одна одну в часі. Першою був Ленін, другою — Сталін, за ним Хрущов, Брежнєв, Андропов, Черненко, Горбачов. Ці голови за віддаленням часу їхнього народження від фатального 1881 року (вихід «Капіталу» Маркса) ставали дедалі людянішими. Остання з них — Горбачов був уже нормальною людиною. Що і стало причиною загибелі «Вавилону». Випадково чи ні, а Горбачов носить ім'я Архангола Михаїла, котрий «переміг на небі змія великого, вужа стародавнього, що зветься диявол і сатана і що зводить усесвіт».

Сутністю своєю Горбачов був антиподом Сталіна. Якщо Сталін за освітою і вихованням тяжів до християнської віри, а за народженням — «генетикою» — до сатани, то Горбачов, маючи освіту «змія» (марксизм), виховання звірини (компартійне), душею належав Богові. Чоловік цей був української, козацької крові і йому дано було розвалити імперію антихриста.

10. Проте якою б не була генетика людей, що очолювали Радянський Союз, їхню свідомість живила ідейна «кров» К. Маркса. Ми вже розповідали дещо про нього. Що ж являла собою ця особа, що так сильно крутнула стерно цивілізації?

На перший погляд, нічого особливого. У житті Карл Маркс полюбляв чарку. Траплялося, що занедбував дружину й дітей, і вони через це бідували. Він служниці зробив байстря, яке потім усиновив його друг Ф. Енгельс. Був не вельми охайним і страждав фурункульозом. Все життя існував на «нетрудові

доходи»: спекулював на біржі і найчастіше програвав. Це останнє, далебі, якось не в'яжеться з його знаннями сутності капіталізму… Нічого особливого.

Привертає увагу інше. З шести дітей, що він їх прижив з Жанною фон Вестфаллен, троє померли дуже рано. А з тих трьох, котрі вижили, дві доньки покінчили життя самогубством. Одна з них — Лаура вийшла заміж за Поля Лафарга — близького родича, внучатого племінника Карла Маркса. Власне, це було кровозмішення. І вона, і її чоловік вкоротили собі віку. А трійко їхніх дітей померли ще в колисці.

Такого випадкового збігу обставин не буває. Над потомством Маркса тяжіло прокляття.

Він мав лиху вдачу. Йому притаманні були садизм і комплекс руйнування. Ось вірш, якого він написав змолоду:

«Я хочу спорудити собі трон

На великій холодній горі,

Оточений людським страхом,

Де царює похмурий біль.»

Цю свою програму він виконав. Щоправда, сидіти на тому троні йому не судилося. Але зі своїх портретів він бачив і «людський страх», і «похмурий біль». Його вчення обійшлося тому полігонові, де воно обкатувалося, у 50 мільйонів душ. За своє життя він, крім Ф. Енгельса, не мав друзів. На його похорон прийшло тільки шестеро людей.

Насіння його віри впало в добре підготовлений ґрунт. Адже похмурий орб, який повільно наближався і так само повільно віддалявся від зловісного 1881 року, наслідив у людських душах. Окультна наука вважає (знає), що похмурий сателіт має довершену організацію, властиву тільки йому, і керується суворо визначеними законами, природу яких можна легко розпізнати, спостерігаючи за жорстокими інстинктами тваринної природи в людях без моралі. Такі особи, власне, є окультними агентами «братерства духовного світу», яке відоме під іменем чорних магів.

Вони виступають вчителями і володарями похмурого орба на плані астральнім і — школи чорної магії — фізичному. Як правило, істот цих було зачато в час, коли місяць був уповні і вони мали великий вплив на людей, завдячуючи своїм надзвичайним властивостям. Втім, мало хто з них це усвідомлював.

Нострадамус писав: «Потому в Атилі зародиться велика імперія Антихриста, і зерси спустяться у великій і незліченній кількості».

Мабуть, не варто переконувати, що Атила — то держава, яка була розташована на землях царювання вождя гунів Атили, тобто наша територія.

Назва «Росія» з'явилася тільки після 1700 року. До того часу на мапах світу вона значилася як Московія, Московське царство, Московське князівство. Була Галицька та Київська Русь. Отож, Нострадамус територію майбутньої Російської імперії назвав Атилою, так само, як в одному зі своїх катренів Україну — Борисфеном — від назви найбільшої водної артерії народу.

Що ж до зерсів, то це сутності істот, які прийшли в матеріальний світ під знаком звірини — в часи, наближені до 1881 року, коли тінь від похмурого орба була найгустішою.

11. У Пророцтвах Нострадамуса знаходимо: «…так що прихід Святого Духа, який починається з 48 градуса, викличе велике переселення людей, котрі рятуватимуться від жахів Антихриста, що воює проти людини королівської крові…»

Спробуємо з'ясувати, про що йдеться. Незрозуміле, що таке «прихід Святого Духа», а от 48 градусів — це меридіан, і вище якого міститься Радянський Союз. Справді, вище 48 градуса почалося велике переселення людей, нащадки яких і тепер розкидані по всьому світові. Ну, а хто він — Антихрист, що воює проти людини королівської крові, сказано вище. Це він (за Нострадамусом) «стане великим Вікарієм Ісуса Христа, і проти його церкви і його царства». Значення слова «вікарій» — той, що заступає, заміщає. Отож, Нострадамус мав на увазі того, хто заступив собою Христа. Ним був Ленін.

Далі по тексту: «…і передуватиме тому затемнення Сонця, найтемніше і найнепроглядніше від часу сотворення світу і до смерті і страти Ісуса Христа аж до нашого (тобто, 1556 р.) часу, а в жовтні місяці стануться такі великі зміни, що подумають, начебто сила тяжіння землі втратила свою природну спрямованість і зануриться вона в постійний морок…»

Як відомо, 1881 року (нагадуємо: це рік закінчення «Капіталу» К. Маркса) Сонце перейшло із знаку Риб у знак Водолія і вступило в цикл, який у всіх відношеннях — за природою дії відрізняється від попереднього, що тривав 2160 років (це період, коли Сонце проходить через кожен знак свого небесного Зодіаку, або одна двадцята частина його повної орбіти, яка дорівнює 25 920 рокам).

Мало того, що в 1881 рік змінився цикл, він, тим паче, був роком найбільшої тіні орба на землі. Ось що таке «найтемніше, найнепроглядніше затемнення», яке, за словами Нострадамуса, передувало виникненню імперії Антихриста. Ось що таке число 666.

«…І за тим настануть надзвичайні переміни, зміни царювань, великі землетруси, розмноження нового Вавилону (слово «Вавилон» вживає також Іван Богослов), зловісний нащадок якого розростеться після першої жертви-покути, і це триватиме лише сімдесят три роки і сім місяців, а затим пустить паростки та, котра так довго була безплідною, починаючи з 50-го градуса, і яка поновить усю Християнську Церкву».

П'ятдесятий градус — меридіан, котрий за невеликими неточностями (лінії кордонів), опоясує з півдня сучасну Росію. Із сказаного в цитаті може викликати запитання тільки: «після першої жертви-покути». Такою жертвою нової релігії став Ленін, котрий перед смертю збожеволів і помер у тяжких муках і якого й досі не хоче прийняти земля.

Писання Нострадамуса про цей період мало чим відрізняються від

«Об'явлень Івана Богослова». Навіть слово «Вавилон» у них вживається у тому самому значенні. Різниця у більшій метафоричності письма автора «Об'явлень…» і в абсолютній часовій точності пророка з Франції.

12. В «Об'явленнях св.Івана Богослова» є такі рядки: «15 І говорить (Ангол) до мене: «Води, що бачив ти їх, де сидить та розпусниця, то народи та люди, і племена та язики. 16 А десять рогів, що ти бачив їх, та звірина, — вони зненавидять розпусницю, спустошать її й обнажать, і з'їздять її тіло, і огнем її спалять».

Чи не так сталося? Скільком республіканським «царям» допекла Москва-столиця, де концентрувалося все корисливе, закостеніле, жорстоке, догідливе і брутальне? Звірина-компартія побачила, що її релігія марксизм стала предметом використання. Вже не вчення «змія» зробилося головним, а жреці та ті, хто їх обслуговував. І все те гніздилося в Москві. Тому-то й зненавиділи «розпусницю» царі і звірина, і викрили («обнажили») діяння її, з'їли тіло її: Москва, як столиця «Вавилону», перестала існувати. А огнем її спалив Б. Єльцин. Згадаймо, як горів останній оплот «розпусниці» — споруда імперсько-більшовицького парламенту.

13. При осмисленні сказаного виникає кілька запитань:

1. Як могли люди, один із яких жив 4,5, а інший — 19 століть тому, з такою дивовижною точністю знати (не передбачити, а саме знати) про події нашої, не такої вже й далекої історії?

2. Чому свої писання вони побудували в завуальованій формі?

3. Чи піддається все, що пов'язане з числом звірини, осмисленню матеріаліста?

Щоб пояснити перше, слід припустити, що існує надчасовий вимір, де все, що було, є і буде, вже є, і що ці двоє мандрували над століттями (над часом). І що подорожували вони не тілесно, а, як пише св. Іван Богослов, у дусі, тобто самою сутністю, без «скафандра», яким є тіло. Або їм було дано Божою Силою проникнути у «конструкторське бюро» та побачити вже готове «накреслення» майбутніх подій, які мали статися у земному світі; побачити їх у «голографічному» зображенні та вжахнутися.

Єдиним, що пов'язує той «макет», ту «програму» Вселенського розуму зі світом, де вона мала реалізуватися, була метрика часу, початком якої став відлік років від дня народження Ісуса Христа. Це на ній — метриці було зроблено основну «зарубку» — 1881 і названо її числом звірини.

Що ж до завуальованої форми писань… У стародавні часи мудрість цінували вище за золото. Так само, як дорогоцінний метал оберігали від марнотратника, так і справжні знання ховали від натовпу. Мабуть, це одна із причин, що всі окультні книги, і Біблія також, несуть у собі більше підтексту, ніж тексту. Їх ніби зорієнтовано на тих, хто не намагатиметься використати знання на шкоду іншим. Така була традиція. Але найголовніша причина «густої вуалі» — небажання Вселенського Розуму висвічувати свої плани перед смертними. Адже тоді з'явилися б бажаючі перешкодити тим жахливим, але, мабуть, потрібним епізодам історії.

Якщо пояснення на перші два запитання — суто гіпотетичні, то значення числа звірини можна осмислити з матеріалістиичних позицій. Справді, перехід «Батька-Сонця» з одного знаку Зодіака в інший пов'язаний з великими змінами у його впливі на «Матір-Землю»: це і гравітація, і вібрації, і радіації, і магнетизм, і ще багато знаного й незнаного. 1881 року почався новий підцикл сонячної сили, який за своєю природою повністю відрізняється від попереднього, що тривав 2160 років. Його вібрації стають інтенсивнішими; вся людська природа настроєна у вищому її ключі. Так само, як звичайний знак Зодіаку визначає характер, ментальність і зрештою долю людини, так і сонячні підцикли (2160 років) визначають особливості всієї людської раси (цивілізації). На небесному годиннику позначено піднесення й падіння націй, імперій і сімей у повній відповідності із впливом Сонця і планет на Землю. З переходом Сонця з одного знаку в інший змінюється й сама полярність планети.

Напевне, Зодіак Сонця й земний Зодіак — не те саме.

Що ж являє собою підцикл Водолія, в якому опинилося людство, починаючи з 1881 року? Це знак чоловічий, позитивний; за характеристикою він інтелектуальний, науковий, філософський, артистичний, інтуїтивний і метафізичний. Це і спричинило боротьбу елементів, невпевненість, розгубленість. І це триватиме доти, доки елементи попереднього не будуть зовсім витиснені новими.

На жаль, зміна сонячних підциклів збіглася (а, може, це й не збіг) із лихою подією «найтемнішим, найнепрогляднішим за всю історію людства затемненням Сонця» (в ізотеричному плані, за Нострадамусом), або ж, що те саме, з наближенням похмурого орба і його густої тіні, яка вкрила Землю. Люди окультного вчення знають, що з центру астральних областей «першого братерства» (що в самому орбі) формується і потім проектується на «друге братерство» (вже земне) дух олжі, крутійства, грабіжництва, вбивства й лицемірства. Це живить ідейно й енергетично темні сутності (зерси) земного світу. Психічний вплив орба поширюється в «інтелектуальні вихори» раси, де його еменації нишком, хитро і підступно отруюють сам простір, який складає генетичний план життя людини. Звідти невидимий чорно-окультний струмінь проникає в самі внутрішні «складки» людського духу і набуває такої влади над душею, що навіть у найглибших, найпотаємніших куточках суто людського (безкорисливого, чистого) серця з'являється липка гидота егоїзму (для себе). Вплив чорного саталіта легко простежується, якщо порівняти звірячу несамовитість перших лицарів революції і руйнування під їхнім впливом всього людського в людині й суспільстві.

З приходом у цей світ «зерсів» з'являється такий дивовижний феномен, як «брат на брата», «син на батька» і зрештою — «українець на українця».

Якщо подумки накреслити криву звірств, що їх було завдано людині й народам, від Леніна до Горбачова, то вона, починаючи зі смерті Сталіна, різко падає. Що далі від фатального 1881 року правитель з'являвся на світ, то менше крові було на його совісті.

Якщо порівняти людей тієї доби, котрі мали «образ звірини» — партійний квиток, і сучасну нам молодь, то можна помітити дивну, не властиву вікові особливість — більшість старих людей, коли йдеться про марксистські принципи, стають не просто непримиренними, а несамовито агресивними. Кожен із таких немовби означений сатаною. Сказати, що їх перевиховано — нічого не сказати. Їх «відштамповано» облудними словесами, в них підмінено саму сутність людини якоюсь іншою.

14. Та повернемося знову до «Об'явлень…». У главі 18 «Загибель Вавилону» пишеться: «Після цього побачив я іншого Ангола, що сходив із неба і що владу велику він мав. І земля світилася від слави його.

І він гучним голосом кликнув, говорячи:

«Упав, упав великий Вавилон!

Став він оселею демонів

і сховищем усякому духові нечистому,

і сховищем усіх птахів нечистих та ненавидних.

Бо лютим вином розпусти своєї

він напоїв всі народи!

І земні царі з ним розпусту чинили,

а земні купці збагатіли від сили розкоші його.»

З падінням Москви, як столиці більшовицької імперії, всі структури, що доти були зорієнтовані тільки на виконання її команд, стали начебто безпритульними. Люди, що очолювали їх (всі вони мали знамена ймення звірини — партійні квитки), відчувши повну безконтрольність, заходилися грабувати все, що потрапляло під руку, — гроші, заводи, кораблі, споруди. Все! Навряд чи варто пояснювати значення таких метафор, як «оселя демонів», «сховище усякому духові нечистому», «сховище усіх птахів нечистих та ненавидник» (тобто падальників).

15. За всю історію людства було два найбільших пограбування: перше, коли владу захопила звірина 1917 року: у людей — спочатку багатих, а потім і у всіх інших, було віднято практично все. І 1990-го, коли звірина розпалася на складові: тепер уже сховавшись за виготовлене ними ж пугало «демократи» і лукавством та підступом спрямувавши на те пугало гнів пограбованих.

«4 І почув я інший голос із неба, який говорив: «Вийдіть із нього, люди мої, щоб не стали ви спільниками гріхів його і щоб не потрапили в карання його. 5 Гріхи-бо його досягли аж до неба і Бог згадав про неправду його. 6 Відплатіть ви йому, як і він вам платив, і вдвоє подвойте йому за вчинки його! Удвоє налийте до чаші, що він вам наливав! Скільки він славив себе та розкошував, стільки муки та смутку завдайте йому!» «…Через це одного дня прийдуть кари його, смерть, і плач, і голод, і спалений буде огнем, бо міцний Господь Бог, що судить його!»

У фрагменті, мабуть, ідеться про те, що має статися вже після того, коли пишуться ці рядки.

«Плач за Вавилоном».

9 І будуть плакати та голосити за ним царі земні, що з ним розпусту чинили та розкошували, коли побачать дим пожежі його. 10 Вони через страх його мук стоятимуть здалеку і говоритимуть:

Горе, горе, о місто велике,

Вавилон, місто могутнє,

бо суд твій прийшов однієї години!

11 І купці будуть плакати та голосити за ним, бо ніхто не купує вже їхнього вантажу, — 12 вантажу золота і срібла, і каміння дорогоцінного, і перел, і вісону, і порфіри, і шовку, і кармазину, і всякого добра запашного…

15 Купці цими речами, що вони збагатилися з нього, від страху мук його стануть здалеку; і будуть плакати та голосити, 16 і казати:

Горе, горе, місто велике,

Зодягнене в вісон і порфіру та кармазин

і прикрашене золотом

і дорогоцінним камінням та перлами.

17 Бо за одну годину загинуло таке велике багатство…»

«І кожен стерник, і кожен, хто плаває на короблях, і моряки, і всі, хто працює в морі, — стали здалеку. 18 І бачили дим від пожежі його, кричали й казали:

Котре до великого міста подібне?» (гл. 18)

З розпадом СРСР втратили чинність усі угоди між державами, надто тими, що належали до соцтабору і «царі» яких «з ним розпусту чинили». Втратили чинність і всі торгівельні угоди, за якими стояли «купці земні». Не знали як їм бути і капітани та матроси на суднах військових і торгівельних, довідавшись про денонсацію Союзного договору в Біловезькій Пущі. Раніше-бо вони всі були громадянами СРСР і флоти також належали СРСР.

Перед митцями, що недавно уславлювали культуру імперії-конгломерату і мали високі звання, з'явилися нові пріоритети… «22 І голос гуслярів, і співаків, і сопільників, і сурмачів уже не буде чути в тобі! 23 І світло свічника вже не буде світити тобі. Бо купці твої були земні вельможі, бо твоїм ворожбитством (марксистсько-ленінськими ідеями) були зведені всі народи! 24 Бо в нім знайдено кров пророків, і святих, і побитих усіх на землі».

16. Всі імперії зачиналися й діяли в кривавому бульйоні. У двобої стикалися дві сили: одна спрямована на перемішання, друга — на збереження ідентичності. Загарбник і той, хто боровся проти нього, — тільки знаряддя тих двох сил. Найбільшу за всю історію людства вакханалію перемішання народів та націй було започатковано 1917-го руками тих, хто прийшов у цей світ в роки наближені до 1881-го року.

Ідея злиття етносів (націй) іде прямо від сатани. Всі томи класиків марксизму-ленінізму в підсумку зводяться до однієї думки: перемішати раси, етноси, дужого й хирлявого, роботящого й неробу, обдарованого й нездару — і в перспективі перетнути шлях розвитку та запанувати над хаосом.

Боротьба за те, яким бути окремому народові чи всьому людству, точиться не тільки на землі, а також у тому, іншому вимірі, де формуються майбутні земні події. Таке було б неможливе, якби сутності, втілені в плоть людини, відрізнялися б від тих, хто ще не втілився, або тих, хто вже розвтілився. Окультний «герметичний закон» стверджує, що «те, що вгорі, подібне тому, що внизу», або «те, що на землі, таке ж саме, що й на небі».

Отже, існує Україна душ, яка багато століть боролася і тепер бореться за збереження ідентичності народу, а відтак і за своє існування. Сутності тих, що полягли за свободу на землі, поновлюють собою лави патріотів потойбічної України і перебуватимуть там доти, аж поки не проб'є час їхнього втілення. Не виключно, що хтось із тих, хто боровся проти змія на боці Архангола Михаїла, був одним із синів позачасової України, якому судилося, втілившись у плоть, перемогти змія також і на землі. Про цього «Михаїла Міченого» не один раз згадувалося в ізотеричних джерелах.

Навряд чи земний Михайло Горбачов був свідомий того завдання, що на нього було покладене. Радше, його вела невидима рука воїнства небесного, очолюваного Архангелом Михаїлом. Вона, ця рука, визначила життєвий шлях і оберігала від аварій на тому шляху майбутнього генсека. Саме ця рука означила (вже при народженні) його — одного з-поміж багатьох мільйонів тих, кому було дано «знамено на їхню праву руку або на їхні чола» й «образ звірини» (ідеологію та партійні квитки), тобто виділила свого посланця не тільки у плані духу (про це навряд чи здогадувався і сам Горбачов), а також на плоті.

Так само, але сатаною, було позначено при народженні Сталіна (пальці на нозі, що зрослися).

Чим більше етносу винищується на землі, то більше його опиняється в тому, іншому світі і більше бере участь у потойбічному формуванні майбутніх земних подій. Але це винищення може тривати тільки до певної межі. Бо тоді буде нікому продукувати нові «скафандри» для нових втілень.

Вседержитель так ревно оберігає етноси від нівелювання ще й тому, що їхні антропологічні ознаки (мовноартикуляційний апарат, особливості скелету і т. ін.) найбільш пристосовані під певний вид сутностей. Тобто в українське немовля радше за все втілиться сутність українця. В цьому-бо «скафандрі» воно почувається в матеріальному світі найкомфортніше.

17. Рівень підвищення самосвідомості у нашій державі відбуватиметься стрибками. Перший (він, мабуть, уже триває), коли у земний світ прийдуть сутності загиблих у війні вісімнадцятого—двадцятих років; за ними — ті, що були вигублені голодомором і репресіями у тридцяті — їх близько семи мільйонів; і, нарешті, — жертви і вояки Другої світової, незалежно під чиїми прапорами вони полягли: їх також близько семи мільйонів. Ці два стрибки самосвідомості не тільки змінять етнічний план України, а й поновлять здеформований менталітет народу. Прийдуть-бо сутності митців, що віддали життя за свободу; прийдуть душі трударів, вимерлих на просторах Сибіру, Півночі, Казахстану, селян, вимордуваних голодом на найродючішій у світі землі. Почнеться епоха відбудови духовної і матеріальної, і вже ніхто не скаже: «Взагалі, то я українець, але…»

Нострадамус про цей період писав:

Закон Мора поступово згасне,

Затим (прийде) інший, значно привабливіший,

Борисфен перший прийде встановити

(Своїми) талантами (дарами) й мовою

Більш привабливий закон.

Закон Мора — то суспільний лад, який змоделював у своєму романі «Утопія» англійський письменник Томас Мор. Цей роман був настільною книжкою К. Маркса і став прототипом створеної ним релігії. Отож Нострадамус пише про першооснову релігії змія.

18. Не зайве нагадати, що, закликаючи в «Комуністичному маніфесті» пролетарів усіх країн до єдності, сам К. Маркс з'єднав свою долю не з пролетаркою, а з аристократкою — баронесою Жанною фон Вестфаллен. Й сам не належав до упослідженої верстви, бо був нащадком багатьох поколінь рабинів. До речі, під час створення «Комуністичного маніфесту» його радником був Жан Лаффіт-Лафлін, який і піратствував, і торгував рабами, і мав фабрику пороху, та зрештою створив у Америці, в штаті Луізіана спеціальну комуну, де розводив негрів на продаж.

Вселенський Розум, мабуть, спершу не догледів загрози ідеї Мора для людства. Та зрештою схаменувся: за відмову присягнути Генріхові VIII,як главі англійської церкви, Томас Мор, колишній його улюбленець, був ув'язнений в Тауер, звинувачений у державній зраді й засуджений до страти. Вирок суду від 1 липня 1535 року оголошував: «Вернути засудженого в Тауер, звідти волочити по землі через усе лондонське сіті в Тайберн, а там повісити так, щоб замучився мало не до смерті, зняти з петлі, поки він ще не вмер, відрізати статеві органи, розпороти живіт, вирвати й спалити нутрощі. Потім четвертувати і прибити по одній чверті тіла над чотирма брамами Сіті, а голову виставити на Лондонському мосту». Король змінив кару простим відрубуванням голови.

Проте джина було випущено з глека. Економіст К.Маркс підвів під цю ідею науку, а політик поставив експеримент над людьми.

Перебіг подій передбачив і назвав точний термін панування Закону Мора (сімдесят три роки і сім місяців) сучасник Маркса Мішель Нострадамус. До речі, роман «Утопія» було написано Мором у 1515–1516 роках, а «Пророцтва», які пізніше стали називатись «Центуріями» (Століття), Нострадамус написав у період 1545–1566 р.р. Дати народження і смерті Томаса Мора — 1476–1535 р.р.; Мішеля Нострадамуса — 1503–1566 р.р.

ОТОЖ, міна, що її було підкладено під християнський світ у середині другого тисячоліття, вибухнула на його прикінці.

Сім чаш гніву

1. Не все одразу можна збагнути в «Об'явленні св. Івана Богослова». Так, розкриття таємниці розділів «Настає година суду Божого», «Блаженні, хто вмирає в Господі», «Початок суду Божого» (гл. 14); «Сім Анголів покарання» (гл. 15) і надто «Сім чаш гніву Божого нищать землю» (гл. 16), стало можливим лише після «прочитання» гл. 13, 17, 18, у яких ідеться про прихід до влади звірини і загибель Вавілона.

Для полегшення розуміння окультної суті, матеріал глав 14–16 «Об'явлення…» розглядається не завжди послідовно (одне за одним), хоча саме пророцтво хронологічно витримане.

Сім Анголів покарання

«…5 А по цьому я глянув, — і ось відчинився храм скинії свідчення в небі, 6 і сім Анголів вийшли з храму, і сім кар вони мали. Вони були вдягнені в шати льняні і підперезані довкола грудей золотими поясами. 7 І одна з чотирьох тих тварин дала сімом Анголам сім чаш золотих, наповнених гнівом Бога, що живе повік віку. 8 І храм переповнився димом від Божої слави, і від сили Його. Та до храму ніхто не спромігся ввійти, аж поки не скінчилися ті сім кар сімох Анголів».

Сім чаш гніву Божого нищать землю

«16 І я почув гучний голос із храму, що казав до семи Анголів: «Ідіть, і вилийте на землю сім чаш гніву Божого!»

Перемігши та скинувши на землю змія великого, вужа стародавнього, Вседержитель, мабуть, і не сподівався, у який поживний ґрунт він його скинув, стількох спільників той знайде в людському світі. Захиталася вся Церква християнська, а в православ'ї швидкими темпами йшла заміна в душах людей Христового наповнення на марксистсько-ленінсько-сталінське. «Безплідною» (за словами Нострадамуса) стала православна Церква. І вирішив Бог покарати звірину і тих, з мовчазної згоди та при бездіяльності яких вона проросла буйним цвітом.

Перший ангол

2. «2 І пішов перший Ангол, і вилив на землю чашу свою. І шкідливі та люті болячки обсіли людей, хто мав знамено звірини й вклонявся її образу».

Схоже, що йдеться не стільки про хвороби та злигодні пореволюційної розрухи, як про лютість, озлобленість, фанатизм переможців. Це були психічні болячки, які геть чисто повимітали зі свідомості тих, хто мав знамено звірини (партійний квиток) і вклонявся їй, християнську людську мораль. То було покоління людей, що прийшло у світ у роки наближені до «найбільшого затемнення сонця» (1881 року).

Нагадаймо:

«7 І сталася на небі війна: Михаїл та його Анголи вчинили зо змієм війну… І скинений був він додолу, а з ним і його анголи були скинені… 12…Горе землі та морю, до вас бо диявол зійшов, маючи лютість велику, знаючи, що короткий час має!» (гл. 12).

17-го серпня 1918 року в Петербурзі соціаліст Канегиссер убив народного комісара Північної комуни, керівника Петербурзької Надзвичайної Комісії (ЧК) — Урицького.

На цей теракт, який, до речі, Канегиссер мотивував власною помстою за розстріл його друга — офіцера Перельцвейга, ЧК відреагувала вбивством 500 чоловік заручників, про що й повідомила в своєму «Еженедельнике ЧК» від 20 жовтня (№ 5). Як з’ясувалося пізніше, вбитих було 1300. Тільки в одному Кронштадті за одну ніч розстріляли 400 чоловік. На подвір’ї викопали три великі ями; людей, яких поставили над ними, розстріляли один за одним.

Заручників брали, не розбираючись: інститутського професора чи дитину ще — гімназиста, службовця чи студента. Просто хапали на вулиці, вдиралися в квартири…

На замах на Леніна у Москві 28 серпня 1918 року ЧК відреагувала новими масовими вбивствами. Тільки в скороченому списку розстріляних, що його надрукував «Еженедельник ЧК» № 6, було 90 осіб. Поміж них — міністри, офіцери, службовці кооперативних закладів, священики і т.і. Всього ж тоді розстріляли більше 300 невинних осіб.

Це був початок червоного терору. Скоро хвилі його від обох столиць розійшлися в найглухіші закутки імперії. Так, в екстреному бюлетелі ЧК по боротьбі з контрреволюцією в м. Моршанську писалося: «Проведено протизаразне щеплення, тобто червоний терор… Щеплення це зроблене по всій Росії, зокрема в Моршанську, де на вбивство Урицького та поранення Леніна відповіли розстрілами чотирьох чоловік.»

Подібні оголошення були випущені в Торжку, де заручниками стали інженери, купці, священики, праві соціал-революціонери — всього 20 чоловік; Іваново-Вознесенську — 184, Пермі — 50, Єсентуках — 32, Кисловодську — 33, П’ятигорську — 106. Ці, останні, не були розстріляні — їх порубали шаблями.

Машина нищення дедалі набирала обертів. Процес став автокаталітичним (самоприскорюючим). Каталізаторами були смерть, кров і страждання. Чим більше їх було тим сильнішою ставала «лютість».

Розстрілювали дітей у присутності батьків і батьків на очах у дітей. Надто лютував особливий відділ ВЧК, що перебував у віданні напівбожевільного Кедрова. Він доправляв з фронтів у Бутирку цілими пачками малолітніх «шпигунів» від 8 до 14 років і розстрілював їх на місці. Кедров доживе вік у психлікарні, як невиліковно хворий. У нього була крайня стадія хвороби; її помітили навіть просто хворі, які вершили розправу над людьми з іменем Леніна в серці.

Ось що таке «шкідливі та люті болячки обсіли людей, хто мав знамено звірини й вклонявся її образу», ось що таке «лютість велика».

3. Звідки бере початок ідея масового терору в Росії?

Граф Комаровський уперше висловив її в листі до Побєдоносцева і стосувалася вона партій. Ішлося про колективну (in corpore) відповідальність членів усієї партії за злочини, вчинені окремими її членами. Ідея була висловлена 5 березня 1881 року, а спрацювала в протилежному таборі року 1917-го. З різницею в тому, що звірина, прийшовши до влади, застосувала її проти всього народу. Заручниками-бо стали не лише буржуазія, офіцери, священики, інтелігенція, а також селяни й робітники. Як писалося в тамбовських «Известиях»: 5-го вересня спалено 5 сіл; 7-го вересня розстріляно більше 250 селян… В одному тільки кожуховському концентраційному таборі під Москвою утримувалося 313 тамбовських селян, поміж них діти від одного місяця до 16 років. Серед роздягнених, голодних заручників лютував сипний тиф.

У березні в Астрахані спалахнув робітничий страйк. Десятитисячний мітинг, на якому обговорювалося злиденне матеріальне становище, було оточено кулеметниками- матросами та гранатниками. Після відмови робітників розійтись був даний залп із гвинтівок, затим зататакали кулемети, спрямовані в щільну масу учасників мітингу, і з оглушливим тріском почали рватися ручні гранати.

Друга дія трагедії почалася 12-го березня. «Полонених» робітників розстрілювали в шести комендатурах. Надто виділявся своїми жахами пароплав «Гоголь». З нього та інших пароплавів і барж скидали у воду зв’язаними по кілька чоловік. Один з робітників, котрий залишився непоміченим десь у трюмі біля машини, оповів, що з цього пароплава було скинуто сто вісімдесят робітників.

Вже 15 березня не можна було знайти в Астрахані будинку, де б не оплакували когось із родичів.(С. Мільгунов).

«Горе землі та морю, до вас бо диявол зійшов, маючи лютість велику, знаючи, що короткий час має!» (Гл.12). Короткий в історичному плані; для того ж, кого мучили і вбивали він був довгий-предовгий.

4. Червоний терор (офіційна назва), що в тій чи іншій формі не припинявся по суті аж до приходу до влади Горбачова, обійшовся людності більшовицької імперії в 62 мільйони чоловік, з яких знищено або загинуло в таборах більшість.

Символічно, що армія тоді була «червона», терор «червоний», державний колір «червоний», а імпульси (накази) про масові вбивства надходили від семи знову ж таки рудих голів (усі сім лідерів були рудоволосі). Навіть дружина Леніна — Крупська, як і його коханка Арманд, були руді. Та й стіни Кремля, звідки ті накази надходили, також муровано з рудої, ніби замішаної на крові, цегли. Але до цієї особливості звірини повернемось, коли спробуємо розкрити потаємний смисл символу «червоний».

Керівником червоного терору був Дзержинський. Чільний його натхненник Ленін на засіданні ЧК 14 січня 1918 року сказав: «Краще вбити сто безневинних аніж недогледіти бодай одного винного.» А ще він писав, що якщо для справи комунізму потрібно буде знищити дев’ять десятих усього народу, то більшовики не повинні над цим замислюватись ані на хвилину. Троцький — також чільний з натхненників терору — дав таке ідейне обгрунтування: «Ворог мусить бути знешкоджений; під час війни це значить знищений.» «Пострах є могутнім засобом політики і треба бути лицемірним ханжею аби цього не розуміти.»

Тоді, справді, не лицемірили. Лицемірство почалося з боротьбою за владу між головами звірини. Не зайве нагадати, що поміж семи голів тільки Ленін був напівросіянином, та й то вийшов з лона антихристки. Решта — інородці.

«Бережіться кривовірців і всіх їхніх словес, бо й наша земля наповниться ними.» Ці слова заповіту святого Феодосія князеві Ізяславу та українцям, сказані на початку другого тисячоліття, не почули царі російські. А якби й почули, то напевне, заборонили б згадувати про святого так само, як забороняли історію України й мову, якою те було сказане. І напевне знайшли б привід вилучити з Лаврських печер мощі цього покровителя українського народу.

5. І все ж причина лютості великої — космічна. Астрологи знали про невидиме поле, яке впродовж тисячоліть дедалі густішало й наближалося до земної кулі, досягши свого перигею 1881-го року. Астральна (тваринна) складова аури планети витиснула геть усе світле(Т. Бургон).

На жаль, Темний сателіт наділений досконалою організацією; в його сфері (а це, справді, сфера довкола Землі) мешкають раси істот-духів, багато з яких володіють найвищими формами розуму та хитрості. Істоти ці — ні елементали, ні елементари (ні те, ні інше), породжують більшу частину страждань і лих людства. Вони є завжди, але в роки найбільшої густоти Орба (Темного сателіта) їх з’являється найбільше; найбільше й сходило від них духу брехні, злодійства і вбивств. Знайшовши добре пристосований медіумічний організм, вони навалюються всією своєю силою на мозок. Повільно, але впевнено виживають законного володаря організму. Люди по тому стають зовсім іншими; друзі й близькі дивуються зміні, що сталася з їхнім характером і темпераментом. Самі ж вони найчастіше не мають навіть підозри, що сталося, як і не можуть збагнути, що вони теперішні не мають нічого спільного з ними ж попередніми.

Темні шкодять людині, народові, людству й будучи розрізненими. Та вже коли з’являється субстанція, що їх об’єднує, то тоді настають, справді, чорні часи. В Росії такою субстанцією став марксизм, у Німеччині — фашизм. Не зайве нагадати, що майбутній ідеолог фашизму — «арієць до мізку кісток» А.Розенберг — виходець з Росії. Саме в часи червоного терору він перебував у лавах РСДРП (більшовиків), обіймав посаду чекістського комісара і товаришував із Дзержинським. Невдовзі, збагачений досвідом ЧК, він приїздить до Німеччини і стає головним редактором центрального органу фашистської націонал-соціалістської партії (1923 р.). Йому було тоді від роду тридцять літ. Отож прототипом гестапо стала ЧК, як і державного кольору Німеччини — державний колір СРСР.

По кількох десятках років усе повториться в такій самій формі, але вже в Південно-Східній Азії. Люди, котрі називатимуть себе комуністами, молитимуться на портрети Маркса, Леніна, Сталіна, Мао Цзедуна і водночас штудіюватимуть «святе письмо» фашизму «Міфи ХХ століття» А.Розенберга, винищать третину населення колись процвітаючої Камбоджі. І робитимуть це у дикунський спосіб — розбиватимуть голови жертвам мотиками. Вони також носитимуть назву «червоні кхмери».

Всюди, де спалахувала червона пошесть, починалося нищення людей. Будь-то варварська Росія чи культурна Німеччина. Правда, після першого спалаху хвороба набирала кволішої хронічної форми, але це була все та ж хвороба; навіть по тому, як вона минала, організм ще довго слабував.

За невеликим винятком всі червоні лідери помруть насильницькою смертю. В їх числі й Альфред Розенберг, що його буде страчено за вироком Міжнародного військового трибуналу в Нюрнберзі. А тоді, коли «2 І пішов перший Ангол і вилив на землю чашу свою…», він був поміж тих, кого «шкідливі та люті болячки обсіли, хто мав знамено звірини й вклонявся її образу.»

6. Нагадаймо, коріння всіх лих двадцятого століття проростають від 1881-го року. Як писала О.Блаватська, «1881 рік, третину якого ми вже прожили, обіцяє нам, за передбаченням астрологів, довгий і сумний ряд бід як на суші, так і на морі.» І перечисляє ці біди: «землетруси, що зруйнували місто Касамичполу на острові Ішель, село в Каліфорнії і острів Хіос. У військовому значенні Великобританія зазнала поразки від бурів; Ірландія схвильована; чума в Месопотамії; готується нова війна між Туреччиною та Грецією…» Хоч наведені факти і, справді, є бідами, але на титул 666 вони явно не витягують. Аналітик релігій світу в окультних трактуваннях не побачила того — другого плану, а зрозуміла їх буквально. Окультному рокові вона приписує кончину Агахана, лорда Беконсфільда, Еліота, Рубінштейна, ну, й звісно, вбивство терористами російського імператора Олександра, який зліквідував кріпацтво. Ці приклади вона наводить у травні 1881-го і очікує, чим же завершиться рік.

О.Блаватська не здогадувалася, що 1881-го і в наближені до і після роки в людський світ було тільки висіяно велику жменю насіння, генетичний код якого — 666. До речі, до того насіння і вона мала безпосередню причетність. Відомо, що деякий час вона була найближчою помічницею К.Маркса, з яким познайомилася через його зятя Поля Лафарга. Це він — Лафарг казав: «Війна Богові, проткнути небо, як папір, — у цьому весь прогрес!» Чи не від неспроможності реалізувати цей задум він і його дружина — донька Маркса покінчили життя самогубством?

О.Блаватська померла 1891 року і не побачила ні паростків, ні квіточок, ні ягідок того насіння, що його найбільше було вкинуто в слов’янський світ.

Мабуть, по-своєму мав рацію Маркс, коли називав «східних слов’ян» та «південно-східне населення» «етнічним покидьком» і «етнічним сміттям». Як відомо, на місці покидьків та смітників найкращі сходи дає дурман та інші бур’яни. До речі, один із предків цього «месії» був родом зі Львова, а дід його першого «апостола» Леніна — з Житомира. Ну, й О.Блаватська також проросла на цьому «смітнику». А найінтенсивніше творче її життя припадає на роки наближені до окультного 1881-го. І сама того не відаючи, вона стала однією із вагомих насінин, що ними було засіяне людство під кодом 666.

Другий ангол

7. «3 А другий Ангол вилив свою чашу до моря. І сталася кров, немов у мерця, — і кожна істота жива вмерла в морі».

В гл. 13 «Об’явлення…» читаємо: «І бачив я звірину, що виходила з моря…» Вочевидь, ідеться про те ж саме море, що на нього другий Ангол вилив чашу свою — людність Російської імперії. І це не тільки метафора. Згадаймо: плоть людська на шістдесят п’ять відсотків складається з води. Тоді великі, середні, малі міста, села і хутори, справді подібні до водойм різної глибини, в залежності від густоти населення. А в море їх об’єднує держава. Це з цього розбурханого злиднями, сваволею влади, смертями першої світової війни моря вийшла звірина.

Правила монархія — брутальна, але в ній діяли закони. І, судячи з того, що на її терені проріс такий монстр, як марксизм, закони були більш-менш демократичні.

Скоро всі, хто доклав рук до її повалення, змогли сказати словами Короля Ліра: «А погані були не такі вже й погані…» Полилася кров і в такій кількості, якої не знав рід людський від закладин світу.

Червоний терор став по суті ритуальним жертвопринесенням цілого народу. А яке в принципі має значення, від чого конає жертва: від безлічі ритуальних уколів чи від куль випущених з «товарища маузера»? В окультному плані народ — це також організм.

Отож, логічним продовженням червоного терору — власне, прелюдії до багаторічного дійства сатани стала громадянська війна. На нечувану жорстокість комісарів народ відповідав сплесками непокори як у самій Росії, так і в її колоніях.

Наприклад, з повсталими селянами Тамбовської губернії та Сибіру розправилися з надзвичайною жорстокістю: від поголовних розстрілів мешканців багатьох сіл, до винищення тих, хто переховувався в лісах, отруйними газами, забороненими міжнародною конвенцією.

У центрі Туркестану в ніч з 20-го на 21-е січня 1919 року з тієї ж причини почалися масові розстріли. Гори тіл було навалено на залізничні колії. В ту жахливу ніч комісари вбили 2500 чоловік. (С.Мельгунов).

8. У свідомості нормальної людини, котрій випало стріляти в собі подібного, стромляти в нього багнет або розтрощувати голову (наприклад, під час війни), настають незворотні перетворення. Вона — людина долає так званий табутивний бар’єр, який ніколи не поновиться. Істоти, що прийшли у світ в роки наближені до 1881-го — «зерси», були позбавлені того бар’єру вже при народженні. Але вони не проросли б таким буйним цвітом, якби для них не було підживлено грунт. Таким «гумусом» став рух народовольців на чолі з Сергієм Нечаєвим. Це потім «просвещенные» революціонери почали вивчати марксизм аби «піти іншим шляхом», а спочатку в Росії була нечаївщина, на совісті якої — всі тогочасні теракти, у тому числі й царевбивство.

«Ми мусимо об’єднатися зі злочинним світом, єдиними справжніми революціонерами Росії,»— писав Нечаєв у книзі «Революційний катехізис і нещадне руйнування», що її було видано 1870-го року. «Одна десята отримає особисту свободу і необмежену владу над рештою. Ці дев’ять десятих мають втратити свою індивідуальність і перетворитися на стадо. Кожен член суспільства стежить за іншим і зобов’язаний доносити на нього. Усі — раби, і всі рівні у своєму рабстві.»

Оскільки третій — основний том «Капіталу» побачив світ на одинадцять літ пізніше нечаївського «Катехізису», то він — «Капітал» у свідомості тогочасного революціонера посідав друге місце. Це з них — учнів Нечаєва і Маркса згодом формувалися майбутні більшовицькі «ячейки». Маркс і Нечаєв уособлювали два лики сатани. І це не таке вже й перебільшення. Якщо Маркс та його дружина Жанна фон Вестфаллен були не просто членами секти сатанистів, а її вівтарем, то Нечаєв створив власну секту з промовистою назвою «Ад»(«Пекло»), що діяла за його «Катехізисом».

«Містифікація — найкращий і майже єдиний спосіб привести людей до революції,»— писав він.

«Достатньо убити пару мільйонів, і колеса революції будуть змащені.»

«Наш ідеал — жахливе, абсолютне, всеохоплююче і нещадне знищення.»

Гуртки Точинського (Одеса) та Федосєєва (центральна Росія), що їх офіційна партійна історіографія називала робітничими, насправді були осередками «Ада». Але в радянські часи згадувати про цю організацію суворо заборонялось. Бо якщо в економіці діяли невидимі закони «винайдені» Марксом, то в суспільному житті правила бал нечаївщина. Це і близько десяти відсотків членів партії, і тотальне стукацтво, і фактичне рабство.

Ну, а вже щодо знищення мільйонів, то навіть бурхлива фантазія творця «Ада» не піднялася до справжньої цифри замордованих.

У листопаді 1917-го М.Горький устиг ще надрукувати статтю під назвою «Увага робітників» у часописі «Нове життя», в якій писав: «Володимир Ленін вводить в Росії соціалістичний лад за методом Нечаєва — «на всіх парах через болото»… Змусивши пролетаріат погодитись на знищення свободи преси, Ленін і приспішники його узаконили тим самим для ворогів демократії право затикати роти, погрожуючи голодом і погромами всім, хто не згоден з деспотією Леніна і Троцького…»

9. Хоч Маркс і Енгельс називали ідеї Нечаєва взірцем казарменого комунізму, але саме його — казармений комунізм — було покладено в підмурки більшовицької імперії. Це були великі тягарі-блоки, що їх укладали в фундамент майбутнього суспільства на чамурі з крові, смертей і страждань мільйонів. І оскільки уже тепер, коли пишуться ці рядки, від усього того залишилися тільки історичні імена та ще лиха пам’ять, то, вочевидь, ті закладини можна порівняти зі спорудженням піраміди… Часом блоки зривалися з линв і давили сотні, тисячі людей. Один із таких тягарів задавив 20 тисяч рабів. Недарма блоки пірамід єгиптяни називали «каменями, що плачуть кров’ю». В ім’я чого споруджувались піраміди — єгипетські й радянські? В ім’я безмежної амбітності фараонів. Радянські фараони навіть запозичили єгипетський спосіб увічнення власної плоті — бальзамування.

Суспільство, що живе за єдиними законами — це організм, складниками якого є люди. Організм, що іменувався «Російська імперія», було заражено невідомою доти хворобою, яка не лише вбивала, а й використовувала труп як поживне середовище для проростання в ньому чужорідної сутності. В першу чергу нищилися «клітини», що відповідали за імунітет — найсвідоміші громадяни, а вже за ними — усі ті, хто не міг бути використаний, як матеріал для вирощення пришельця. Але тоді, коли «другий Ангол вилив свою чашу до моря», нищилися поки що ті, хто протистояв пришестю Бофемота (символ сатани у містиків — потвора з рогами).

Так, згаданий уже психічно хворий Кедров зібрав у Архангельську 1200 офіцерів, посадив їх на баржу поблизу м. Холмогори і наказав відкрити вогонь з кулеметів. («Роздягши, вбивають на баржах і топлять у морі». «Голос Росії», № 14, 1920). Під Холмогорами був неіснуючий концтабір. Комісари казали: «В табір»; насправді ж доправляли на місце страти. Там було вбито 8000 людей.

На Дону розстрілювали юрбами. Щоб не було чутно пострілів, цілодобово в катівні працювали два двигуни. Траплялося, в одну ніч розстрілювали до 90 чоловік. Командував Петерс. Червоноармійці згадували, що за цим уповноваженим ЧК слідом бігав син 8 — 9-ти років, який канючив: «Тату, дай я…»

Але події, що в цей час розгорталися на крайньому півдні — у Криму, затьмарили навіть звірства Кедрова. «Місяцями йшла бійня. Смертоносне татакання кулеметів чулося щоночі до ранку…» Тільки перша ніч розстрілів у Криму дала тисячі жертв: у Сімферополі — 1800 чол., у Феодосії — 420, в Керчі — 1300. «Крим — це пляшка, з якої жоден контрреволюціонер не вискочить,»— писав Троцький. Півострів, справді оточили по периметру. Зокрема, в Керчі патрулі, що відповідали за «герметичність», провели анкетування всього населення, внаслідок чого мешканці були поділені на три категорії. Тих, хто «активно боровся» і отже був негайно розстріляний, виявилося 860 (газета «Известия»).

В Севастополі й Балаклаві ЧК розстріляла 29 тис. чол. Поміж розстріляних у Севастополі — понад 500 робітників порту, котрі сприяли посадці на судна військ генерала Врангеля. «Известия врем. севаст. ревкома» від 28-го листопада дає перший список розстріляних — їх 1634, серед них 278 жінок. А вже 30-го листопада публікується другий список — 1202, з яких 88 жінок. Тільки за перший тиждень в одному Севастополі більшовики вбили понад 8000 чоловік.

Спершу розстріли відбувалися за реєстраційними списками. Черги налічували тисячі. Як пише свідок тієї кривавої учти, «кожен поспішав підійти першим до могили». Розстрілювали офіцерів, солдатів, поранених в госпіталях, сестер милосердя, вчителів, інженерів, священиків, робітників, селян, а також татар, котрі здебільшого просто не знали російської мови, і отже не могли прочитати наказів комісарів.

Півострів, який у кінці 20-го століття називатимуть «всесоюзною здравницею», тоді — в 20-му нарекли «всеросійським цвинтарем».

За різними джерелами на «всеросійському цвинтарі» було замордовано від 120000 до 150000 чоловік. Людей не тільки розстрілювали, а рубали шаблями, пораненими загачували старі генуезькі колодязі або засипали живцем землею разом із мертвими, топили в морі. Зокрема, в Керчі влаштовували так званий «десант на Кубань» — вивозили в море й топили. А в Севастополі були використані за шибениці всі стовпи, дерева і навіть пам’ятники. (С.Мільгунов).

Це був ураган смертей. Максиміліан Волошин (Кирієнко-Волошин), на очах у якого все те відбувалося, писав:

«В этом вихре — гнев веков свинцовых,

Русь Малют, Иванов, Годуновых —

Хищников, опричников, стрельцов,

Свежевателей живого мяса —

Быль царей и явь большевиков.»

Командувала усім тим звірина в особі однієї з семи голів — Л.Троцького.

Нижче рівнем були Бела Кун (угорський журналіст і комуніст) і Землячка (Самойлова). Але програму розвитку подій задавав Ленін. Вже через десять днів після приходу в Крим Червоної Армії, він заявив у Москві: «Тепер у Криму 300000 буржуазії. Це джерело майбутньої спекуляції, шпигунства, всілякої допомоги капіталістам. Але ми їх не боїмося. Ми кажемо, що візьмемо їх, розподілимо, підкоримо, перетравимо.» На час, коли це було виголошено, в Криму перебувало 60000 російської буржуазії та білої армії, що не встигла емігрувати, решта — 240000 — кримські «шпигуни та спекулянти» (разом із сім’ями — це близько мільйона), тобто — майже всі кримчани, третину з яких складали татари.

Всім, кого потім знищили в Криму, главковерхом Фрунзе була гарантована «амністія».

Ось що таке: «І сталася кров немов у мерця.»

10. Але перед тим, як св. Ів. Богослов побачив «сім Анголів, що сім кар вони мали…» (гл. 15), він побував у дусі на початку суду Божого (гл.14).

«14 І я глянув, — і ото біла хмара, а на хмарі сидить подібний до Людського Сина (тобто до Ісуса Христа). Він мав на своїй голові золотого вінця, а в руці його гострий серп. 15 І інший Ангол вийшов із храму, і гучним голосом кликнув до того, що на хмарі сидів: пошли серпа свого й жни, бо настала година пожати, дозріло бо жниво землі! 16 І той, хто на хмарі сидів, скинув додолу серпа свого, — і земля була вижата.»

Ті, хто обрав за емблему для радянських гербів серп і молот, мабуть, і самі не відали прихованого смислу тих символів. На видимому плані був союз селян з робітниками, в невидимому ж — окультному він — серп означав те ж саме, що й коса — великий мор, смерть. Молот символізує блискавку, а відтак руйнування геть усього, від матеріальних цінностей, набутих працею минулих поколінь, до усталених норм моралі… Ким наслані були зловісні символи: все тими ж окультними агентами, котрі влаштували жертвопринесення цілого народу, а чи підказані Вищою Силою?

Так чи інакше, а серп на гербі більшовицької імперії і серп, що про нього пишеться в гл. 14 «Об’явлень…», якимось чином пов’язані.

«16 І тоді той, хто на хмарі сидів скинув додолу свого серпа, — і земля була вижата». З усього йдеться не тільки про червоний терор та громадянську війну, а також про першу світову, яка стала початком усіх бід. Царські війська, що вели бойові дії з німцями, за кілька років почнуть воювати з більшовиками. Це були все ті ж, хто прийшов у світ в роки наближені до 1881-го, тобто вражені бацилою жорстокості; на кожному був тягар смертного гріха.

Сталося так, що царську армію більшовики витискали на південь. За всіма законами стратегії Кримський півострів мав стати неприступною фортецею, форпостом боротьби з більшовизмом. Не останню роль зіграло й те, що в Криму знаходилися маєтки значної частини імперської знаті. Чийсь невидимий віник немов би змітав на півострів людей, котрі ще недавно правили світом. І коли за Перекопом опинився останній солдат Врангеля «17…інший Ангол вийшов із храму, що на небі,— і він мав гострого серпа. 18 І інший Ангол, що мав владу над вогнем, вийшов від жертівника. І він гучним голосом кликнув до того, що мав гострого серпа, говорячи: «Пошли свого гострого серпа, і позбирай грона земної виноградини, бо грона її вже доспіли.» 19 І Ангол кинув додолу серпа свого, і зібрав виноград на землі, і вкинув в велике чавило Божого гніву. 20 І потовчене було чавило за містом, і потекла кров із чавила аж до кінських вуздечок, на тисячу шістсот стадій…» (гл. 14).

Тому, хто бачив, як товчуть виноград на вино, зрозуміла метафора «чавило».

11. А чому «за містом»?

Раніше держави були містами. За містом — це означає на краю держави. Крим і був краєм, периферією імперії. «Інший Ангол, що мав владу над вогнем…» Постріл — це згорання пороху, вогонь, що виривається зі ствола. Не зрозуміло чому «потекла кров із чавила аж до кінських вуздечок»? Скоріше це також метафора. А от щодо «тисячі шестисот стадій…», то тут ідеться про цілком конкретну відстань. Біблія числами не легковажить.

Передусім, що таке стадій (стадія)?

Це — міра довжини, відстань, яку проходить людина за час сходу Сонця, тобто за дві хвилини. Вперше стадій застосували у Вавілоні (16 — 6 ст. до н.е.) — він дорівнював 194 м. Існували також стадії єгипетський — 174,5 м., фараонів — 209,4 м., птолемеївський і римський — 184 м. За «Словником іншомовних слів» єгипетський стадій дорівнює 230,4 м.

Про яку ж відстань ідеться в «Об’явленні…»?

Якщо виміряти її

вавілонськими стадіями (1600 х 194), то вона дорівнюватиме — 310400 м.;

єгипетськими (1600 х 174,5) — 279200 м.;

єгипетськими за «Словн. іншомовн. слів» (1600 х 230,4) — 368640 м.;

фараоновим (1600 х 209,4) — 335040 м.;

птолемеївським і римським (1600 х 185) — 296000 м.

Середня величина чисел 310400 + 279200 + 368640 + 335040 + 296000 дорівнює 317856 м. або 317 км.856 м.

За мапою «Кримська область», виданою Головним управлінням геодезії та картографії СРСР (Москва, 1967), масштабом 1: 600000, відстань, що її має Кримський півострів із заходу на схід, дорівнює 329,4 км. За мапою Кримського півострова, що її наводить УРЕ (т.7, 1962), масштабом 1: 1500000, ця відстань дорівнює 325,5 км. Тобто дані різних картографів відрізняються майже на чотири кілометри.

Отож п’ять наведених відстаней, як і середня від них, дуже нагадують ту, що її має Кримський півострів від крайньої його західної точки до східної. Імовірно св. Ів. Богослов дав відстань, виміряну в фараонових стадіях, яка дорівнює 335,04 км. Куди поділися кілька кілометрів? Скоріше за все помиляється не Біблія, а картографи. Хоча така неузгодженість істотного значення не має.

Якщо в гл.14 «Об’явлення…» дається така точна довжина Кримського півострова з заходу на схід, то є всі підстави припускати, що й «кінські вуздечки» — не лише метафора на кількість пролитої крові, а також географічний термін, що ховається за грецькою, татарською, давньоруською назвами або більшовицьким перейменуванням і визначає орієнтацію пролитої крові з півночі на південь (саме з півночі, бо на півдні — море). Схоже, що йдеться про Перекопські озера та Сиваш — мілководні водойми, шар води (ропи), в яких в залежності від пори року коливається в межах одного метра, тобто до висоти кінської вуздечки. Скориставшись тим, що західний вітер відігнав воду, група військ армії Фрунзе сьомого листопада 1920 року вбрід форсувала Сиваш і вранці восьмого оволоділа півостровом Литовським. Форсували разом з кіньми — отже ропа була їм не вище вуздечок.

З цього й почалося чавлення на «краю міста», куди Анголи «позбирали грона земної виноградини, бо грона її вже доспіли».

12. «1 І бачив я звірину, що виходила з моря людського» (гл.13).

«3…І сталася кров, немов у мерця, — і кожна істота жива вмерла в морі» (гл.16).

Йдеться про те ж саме море — людське (чоловіків, жінок, дітей, етноси, конфесії, раси).

У морі, де води всіх рік перемішуються, складаються властиві тільки для цієї водойми природні умови. В імперії, де багато етносів, також налагоджуються такі закони, які визначають «кажній пташці по комашці». Падає влада — рушаться закони нею створені. В морі за природних катаклізмів гинуть види риб, молюсків, мікроорганізмів, у державі — партії, соціальні групи, конфесії.

«…І сталася кров»… — громадянська війна у всій імперії; «…немов у мерця…» — померла стара імперія; «…і кожна істота жива вмерла в морі…» — не стало імперії — люди, котрим пощастило вижити, стали складниками вже іншої системи — більшовицької. Фізично вони не вмерли, їх не стало в тому значенні, в якому вони були доти — підданими династії Романових.

Третій ангол

13. «4 Третій же Ангол вилив чашу свою на річки та водні джерела, — і сталася кров. 5 І почув я Ангола вод, який говорив: «Ти праведний, що Ти є й що Ти був, і святий, що Ти це присудив! 6 Бо вони пролили кров святих та пророків, — і Ти дав їм напитися крови. Вони варті того!» 7 І я чув, як жертівник говорив: «Так, Господи, Боже Вседержителю! Правдиві й справедливі суди твої!»

Море живиться ріками, що в нього впадають, ріки (великі й малі) існують завдяки водним джерелам. Етнос — повна подоба річки. Він так само живиться від своїх етнічних джерел — родів, тече в просторі (територія народу) і часі — від покоління до покоління. Так само, як води рік відрізняються за температурою (північні прохолодніші), сольовим складом, замуленістю, так і народи відмінні один від одного за темпераментом, рисами характеру і т.ін., що називається ментальністю.

Отож «річки та водні джерела», що на них вилив чашу свою третій Ангол, не така вже й потаємна метафора.

Визначальним «водним джерелом», що живив ріку російського етносу, був рід Романових, а його «становим хребтом» — царська династія. За ними йшли князівські, графські роди, що галузилися своїм корінням у сиву давнину. Довкіл них гуртувалися дворянські роди, а вже довкіл дворянських — роди селян. Свої родоводи знали й шанували не лише титуловані особи і дворяни, а також селяни та жителі міст.

Від покоління до покоління примножувалися й передавалися у спадок матеріальні здобутки, переповідалися бувальщини й небилиці, а водночас перетікали й кармічні борги у струмках і джерелах роду. І все те накопичувалося від нашадка до нащадка, аж поки не збиралася їх «критична маса».

І настала година суду Божого.

«6 І побачив я Ангола, що летів серед неба, і мав благовістити вічну Євангелію мешканцям землі, і кожному людові, і племені, і язику, і народові. 7 І він говорив гучним голосом:

«Побійтеся Бога та славу

віддайте Йому,

бо настала година суду Його,

і вклоніться Тому, Хто створив

небо,

і землю, і море, і водні

джерела!» (гл.14).

Першому, кому довелося сплачувати борги стало «водне джерело» Романових. Почалося з того, що не давав Бог Миколі ІІ престолонаступника, а одних лиш дочок. Та на щирі молитви царя і церкви зглянувся таки і подарував сина Олексія — миле й добре дитя. Але хлопчик з’явився на світ хворобливим — у нього довго не гоїлася будь-яка подряпина. Він вродився з гемофілією — хворобою незсідання крові.

Чимало людей народжується з такою недугою. Але мало в кого не заживає пуповина. А в царевича Олексія вона весь час кривавилась.

То було знамення. Пуповиною-бо пов’язані всі ланки роду — від боярського, патріархом якого був Андрій Кобила, роду Кошкіних (до початку 16 ст.), Захар’їних (до кінця 16 ст.), з 1613 року — царським. Першим царем з династії Романових став Михайло Федорович. З 1721 року це вже був імператорський рід — перший імператор — Петро І.

Не заживала пуповина останньої ланки роду Романових. Сходила кров’ю.

«Треба було розставити сім’ю якомога зручніше для розстрілу. Кімната була вузька — і боялися, що скупчаться. І тоді Юровський вигадав. Він їм сказав, що треба зійти в підвал, оскільки є загроза обстрілу будинку. А поки там що, їх мусять сфотографувати. Бо в Москві хвилюються і чутки різні поширюються — чи вони, бува, не втекли…

І ось вони спустилися вниз і стали для фотографування вздовж стіни. А коли вони вишикувались…

У цей час на дворі запрацював двигун вантажної машини, почулися вихлопи…

Замість фотографа увійшла команда революціонерів.

Юровський сказав Романовим: через те, що їхні родичі продовжують наступ на Радянську Росію, Уралвиконком ухвалив їх розстріляти. Микола повернувся спиною до коменданта — обличчям до сім’ї, потім, немов би отямившись, обернувся до коменданта з запитанням: «Що?» «Що?»

Юровський, котрий у лівій руці тримав невеликий клаптик паперу, а праву тримав у кишені, поквапом повторив і наказав команді приготуватись.

Микола сказав: «Ви не відаєте, що коїте» і знову обернувся до сім’ї, від інших пролунало кілька безтямних окликів, все це тривало кілька секунд.

Одразу після читання Юровський вихопив свій кольт і вистрілив…»

Існує таке поняття, як «місце виходу». В біологічному плані це лоно матері, з якого виходить немовля. В ширшому — батьки, завдяки яким людина з’являється на світ, її сім’я. В окультному плані це — процес втілення сутності в плід і її «дисантування» в матеріальний вимір. Сутність бере від батька й матері не лише будівельний матеріал і програму розвитку плоті, а також інформаційну спадщину роду. Та спадщина може бути світлою (рід не грішив) і темною, але не до такої міри, коли вже треба розплачуватися за гріхи попередніх поколінь; може бути й чорною і сягнути критичної величини, і тоді синові доведеться нести покуту за вчинки батька, діда, прадіда.

«Місце виходу» царевича Олексія — його сім’я було кінцевим. Окультна пуповина роду на ньому «по-живому» обривалась. Тому й кривавилась пуповина в хлопчика. Він став останньою, розірваною ланкою в ланцюжку.

«Юровський: «Команді заздалегідь було наказано, кому в кого стріляти і наказано цілитись прямо в серце, щоб запобігти великої кількості крові і закінчити скоріше…»

«Весь простір крихітної кімнатки страти вони віддали одинадцятьом нещасним… І ті металися у тій клітці, а 12 стрільців, розібравши свої жертви, безугавно палили з пройми двостулкових дверей…»

«Олексій Кабанов: «Я добре пам’ятаю: коли ми всі, хто брав участь у страті, підійшли до відчинених дверей, то утворилося три ряди стріляючих з револьверів, причому другий і третій ряди стріляли через плече тих, хто стояв попереду. Рук, простягнутих з револьверами в бік страчуваних, було так багато і вони були так близько одна до одної, що той, хто стояв попереду, отримував опік тильного боку кисті від пострілів сусіда, що стояв позаду.»

«Павло Медвєдєв: «Кров текла потоками. З моєю появою спадкоємець був ще живий — стогнав. До нього підійшов Юровський і двічі-тричі вистрілив упритул. Спадкоємець затих. Картина викликала в мене млість.»

«Кабанов: «Тоді я вбіг у приміщення страти і закричав: припинити стрілянину, живих добити багнетами!»

«Той храм — справжнє побоїще. Жерці по кісточки ходили в крові, піднімаючи одяг. По-садистськи вбивали тварин, а, бувало, й дітей. Їхні жертви, стоячи повинні були стікати кров'ю від безлічі уколів.»

Коли вбитих виносили до вантажівки, деякі з них ще ворушились.

«Стрекотин: «Єрмаков узяв у мене гвинтівку з багнетом і доколов усіх, хто виявився живим.» (Е.Радзінський).

14. В сім’ю Романових стріляли не більшовики — вони були тільки виконавцями. Стріляли з минулого…

З Новгорода: «Прийшла Москва і порубала, порізала, втопила 150 тисяч новгородців — жінок, дітей, старих. Вода широкого Волхова стала червоною від крові; зв’язавши по 10–15 чоловік, скидали їх в річку з мосту. Грізний цар і його опричники бідкалися, що мало людей знищили — сили бракувало.»

З Кашлика — столиці сибірського хана Кучума ратні люди та волзькі козаки Єрмака — десь зовсім близько, під самим Єкатеринбургом, а тільки з 1580-х років.

З Батурина й Кодні, де все населення, включаючи жінок, дітей, старих, було знищене.

«До мене предки йдуть похмурі

Не замордовані — живі.

Горить в душі моїй Батурин

І захлинається в крові.»

(Володимир Сіренко)

У Новгороді головним виконавцем був Малюта Скуратов, у Батурині й Кодні — Меншиков. За обома «малими» стояло велике «водне джерело» Романових.

«В этом вихре гнев веков свинцовых,

Русь Малют, Иванов, Годуновых,

Хищников, опричников, стрельцов…»

З дивовижною силою пов’язав поет у цих рядках «быль царей и явь большевиков».

Звертає на себе увагу той факт, що першим московським царем офіційно був проголошений 1547-го року Іван ІV Васильович (Грозний) — найжорстокіший з монархів. А першим імператором (1721р.) — Петро І, котрий у ланцюжку правителів Росії мало чим поступався в жорстокості Грозному.

Отож з минулого стріляли в царську родину ті, хто виснував ідею «другого Риму», «приращения земли русской», ті, хто посіяв. Серпа ж було скинуто звірині. Вона й вижала. А тільки жнивом виявилися зовсім інші люди.

«Єкатеринбург лежить посеред Уральських гір, порослих лісом.

На північ від міста, верст за 14-ть, містяться залізні рудники, що належать Верх-Ісетському заводу. Тут, в урочищі Чотири брати, є старий, давно покинутий рудник. З обох боків дороги, що веде в селище Кіптяки, знаходяться численні шахти. Сюди й прямував Юровський.

Вантажівка зупинилася спершу біля заводу. Єрмаков попередив своїх людей. З’явився конвой. Вантажівка рушила далі; слідом — легший автомобіль з вантажем бензину. Іншої дороги, крім тієї, що вела на Кіптяки, не було.

Обоз перетнув Пермську залізницю, потім — Тагільську. Сторожа біля переїзду помітила його. Потім, заглибившись у ліс і з трудом рухаючись по м’якому грунті, вантажна машина звернула ліворуч і рушила до ряду шахт, що звуться Ганина яма.

…Доки тривала страхітлива операція, єрмаківські червоноармійці оточили ліс, нікого не пропускаючи.

Юровський у цей самий же день повернувся в місто, але потім його бачили на дорозі в Кіптяки.

Увечері 5 (18) липня повз залізничний переїзд у Кіптяки проїхав легкий автомобіль з шістьма молодими солдатами і одним цивільним з чорною, немов смола, бородою. Двоє солдатів повернулися до переїзду з лісу; призналися, що вони московські.

Упродовж цих днів (4/17-го, 5 і 6-го липня) легкі вантажівки перевозили з Єкатеринбурга до місця, куди були відвезені трупи, від 30 до 40 відер бензину і понад 11 пудів сірчаної кислоти.

Порубані на шматки тіла були спалені з допомогою бензину, тверді частини потім піддали дії кислоти.

Збереглися документи постачальника кислоти.

«Пропоную негайно, без будь-яких зволікань і відмов, видати з вашого складу п’ять пудів сірчаної кислоти пред’явиникові цього. Обл. Комісар Войков.»

«Пропоную видати ще три сулії японської сірчаної кислоти пред’явникові цього. Обл. Комісар постачання Войков.»

Весь цей час комісари продовжували виставляти довкола будинку Іпатієва зовнішню варту, аби міські жителі нічого не запідозрили.

Коли тіла в лісі спопелили, небезпечні документи спалили в Іпатієвському домі, а речі, що належали Сім’ї, розграбували, дім полишили.

У М.К.Дитерихса, котрий розслідував обставини вбивства, склалося переконання, що голови царя, цариці, престолонаступника, а може, й інших членів сім’ї, були взяті в Москву.» (Р.Вільтон).

На скільки таке припущення коректне у світлі перезаховання останків монаршої родини, що відбулося 1998 року, важко сказати.

Вбивство царської сім’ї, справді, схоже на ритуальне. Поряд з вікном, навпроти того місця, де було вбито царя, виявився кабалістичний напис.

У протоколі огляду сказано:

«На самому краю підвіконня чорнилом зроблено один над одним три написи: «1918 року», «148467878 р», а поблизу таким самим чорнилом і тим самим почерком написано «87888.»

Неподалік на шпалерах стіни тим же чорнилом і такими ж товстими лініями написані такі знаки: (малюнок відсутній)

Вчений Енель у брошурі «Жертва» дає розшифровку напису: «Тут, за наказом темних сил, царя було принесено в жертву для зруйнування держави. Про це сповіщаються всі народи.»

А народи оповістили, знову ж таки, вісімнадцятого липня. Ось зміст телеграми, що її радянський уряд надіслав за кордон бездротовим телеграфом:

«Вісник № 1653 19 липня. На першому засіданні обраного п’ятим з’їздом Рад, Президії ЦВК, що відбулося 18 липня, голова Свердлов оприлюднив отримане по прямому дроту повідомлення від Уральської Ради про розстріл колишнього царя Миколи Романова…»

Зайве стверджувати, що рішення про страту імператорської родини ухвалювали в Москві — була телеграма від Леніна і Свердлова. Тобто вирок (земний) винесла знову ж таки звірина.

У тому Єкатеринбурзькому підвалі одночасно з царською родиною розстріляли також лікаря Боткіна, фрейлену Демидову, кухаря Харитонова, слугу Труппа.

За кілька місяців по тому в Петропавлівській фортеці буде страчено великого князя Дмитра Костянтиновича. Перед розстрілом він вимовить ті ж слова, що й Микола ІІ «Не відають, що коять. Прости їм, Господи.»

Звідки їм було відати, якщо вони були тільки «судовими виконавцями».

Доля Романових спіткає всі княжі та графські «водні джерела», всі титуловані роди, на яких упродовж кількох століть трималася ідея «другого Риму». Але першим, кому судилося сплатити кармічні борги, стало царське — сакральне «водне джерело».

Трагедія сталася в липні 1918-го, «коли шкідливі та люті болячки обсіли людей, хто мав знамено звірини й вклонявся її образу» (червоний терор), але вона водночас пояснює і слова ангела вод та жертівника, які казали: «Ти праведний, що Ти є й що Ти був, і святий, що ти це присудив! 6 Бо вони пролили кров святих та пророків, — і Ти дав їм напитися крови. Вони варті того! 7 І чув я як жертівник говорив: «Так, Господи, Боже Вседержителю! Правдиві і справедиві суди твої!» (гл. 16).

А тепер порахуємо монархів з роду Романових:

1. Михайло Федорович (1613 — 45).

2. Олексій Михайлович (1645 — 76).

3. Федір Олексійович (1676 — 82).

4. Іван V Олексійович (1682 — 96).

5. Петро І Олексійович (1682–1725).

6. Катерина І (дружина Петра І) (1725 — 27).

7. Петро ІІ (онук Петра І) (1727 —30).

8. Анна Іванівна (дочка Івана V) (1730 — 40).

9. Іван VІ Антонович (правнук Івана V) (1740 — 41).

10. Єлизавета Петрівна (дочка Петра І) (1741 — 61).

11. Петро ІІІ (онук Петра І) (1761 — 62).

12. Катерина ІІ (дружина Петра ІІІ) (1762 — 96).

13. Павло І (син Петра ІІІ) (1796–1801).

14. Олександр І (син Павла І) (1801 — 25).

15. Микола І (син Павла І) (1825 — 55).

16. Олександр ІІ (син Миколи І) (1855–1881).

17. Олександр ІІІ (син Олександра ІІ) (1881 — 94).

18. Микола ІІ (син Олександра ІІІ) (1894–1917).

Як видно, Микола ІІ виявився вісімнадцятим і останнім коліном влади Романових.

Випадковість?

А те, що він відрікся від престолу саме 1917-го (сума цифр — 18) також випадковість? А те, що його діда — Олександра ІІ вбивають терористи в окультний 1881-й також випадковість?

Про трагічну загибель династії Романових віщувалося віддавна. Вже дід Миколи ІІ Микола І клопотався тим. Не цікавість обивателя погнала його на околицю Петербурга, в халупу до ворожки Марфуші.

Імператор зайшов до неї не називаючись, в старій офіцерській шинелі померлого брата Олександра І.

— Сідай, не соромся, — зустріла його ворожка, показуючи на лавку. — Хоч лавка це не трон, проте на ній безпечніше й спокійніше… Ти хочеш знати, скільки тобі лишилося жити? Ну, так слухай: перш ніж прийде весна, настане твоя остання хвилина.

Вже цього було досить, щоб викликати роздратування відвідувача. Коли ж вона почала оповідати про його минуле, казати про те, що він думав і знав тільки сам, імператор не витримав…

Проте, коли до будинку ворожки за годину під’їхала чорна закрита карета таємної поліції, було вже пізно. Найкраща петербурзька чаклунка, на прізвисько «київська відьма», випила отруту. Напевне, їй було відомо не лише про третій відділ — апарат військово-поліцейської диктатури — та прізвиська Миколи І, що дав йому люд — «Палкін», «лютий Нерон», а також його наміри щодо неї. Марфуша втекла від тортур на той світ.

Треба сказати, що імператор помер з точною відповідністю до пророкувань —2 березня 1855 року.

В сім’ї Романових побутував переказ про віщування якогось пустельника Серафима (чи не Серафима Саровського?) стосовно долі династії. Віщування записав один відставний генерал і за наказом Олександра ІІІ воно начебто зберігалося в архіві жандармського корпусу.

За Миколи ІІ цей папір довго розшукували і зрештою знайшли, але в департаменті поліції. Цар читав: «На початку царювання цього монарха будуть нещастя і біди народні. Настане розбрат великий в державі, батько на сина піде і брат на брата…» Писалося там і про війну невдалу, що передуватиме розбрату.

Чи не російсько-японську?

Микола ІІ відчував наближення катастрофи. Прагнучи якщо не попередити її, то бодай підготуватись до неї, він то їде в Саров до якоїсь ясновидиці Паші, то дослухається до пророцтв придворної дами, мадам Лейтенбергської, в котру нібито вселився дух, то в Царське Село з Козельська привозять юродивого Митька і трактувальника його мимрень Єльпідіфора і нарешті в палатах оселяється Григорій Распутін.

Судячи з того, з якими словами Микола ІІ зустрів смерть свою і своїх рідних, він знав, що таке станеться. Можливо, йому невідомі були тільки обставини та деталі трагедії.

Наводить на роздуми ще й таке. Двоє найжорстокіших володарів Російської держави Іван Грозний і Йосип Сталін померли в роки з сумою цифр 18. Перший — 1584-го, другий — 1953-го. З ними померли й створені ними режими.

15. «Річки та водні джерела» — то народи, з яких складалася Російська імперія. «…І сталася кров…» — почалися громадянські війни вже всередині «річок»—народів. Зокрема в російському етносі завирували міріади «джерел» і «струмків» та повстали на повноводні «кровоносні судини» організму етнічної Росії.

Таке ж саме сталося в державах-сателітах Польщі, Фінляндії, Литві, Латвії, Естонії, де «джерела» і «струмки» утворили повінь й знесли геть усе чужорідне й тих, хто зрадив племені.

В Україні змагалися між собою за владу кілька потуг: Симон Петлюра та його партія, гетьман Скоропадський — уламок трону Романових, Нестор Махно — за ідейними переконаннями близький до звірини. (Ідеї комунізму та анархізму відрізняються тільки тим, що перші, перед тим, як перейти до народовладдя, вважали, що народ треба до цього підготувати з допомогою тієї ж влади, а другі проголосили народовладдя одразу.)

Громадянські війни в Польщі, Фінляндії, Литві, Латвії, Естонії, в Закавказьких республіках, в Україні закінчилися проголошенням незалежності. Проте вистояли тільки ті народи, що мали глибоке коріння етнічної єдності та віри і де не мала впливу звірина. В Україні — в найбільш залюдненому і етнічно перемішаному (в містах) краї —звірина була така ж активна, як і в Петербурзі та Москві. Тут так само йшло пограбування й руйнування храмів, побиття священиків, а тільки робилося це етносом. Червона бактерія антихриста розкладала одвічну християнську ментальність українця; він обертався на свою протилежність, надто в містах, де було найбільше фрагментів звірини.

З дна піднялась каламуть. Почали нищити все, що вивищувалося над пересічним людом — дворян, купців, промисловців, інтелігенцію. Нищили найчастіше не завойовника та запроданця, а свій свого.

Це можна сказати й про білоруса, грузина, вірменина.

Ось що таке «4 Третій Ангол вилив чашу свою на річки та водні джерела, — і сталася кров.»

«5 І почув я Ангола вод…» — Скоріше за все, при Всевишньому є ангел, котрий відповідає за етноси.

16. І знову ж таки, що то за людність була, яка дозволила втягнути себе в ті криваві події?

Біологи довели наявність колективного розуму в комах і ссавців. Існує він і в людей. Десь із середини дев’ятнадцятого і до середини двадцятого століття цей колективний розум перебував на межі божевілля. Бо якби він був здоровий, не «завела» б його жодна група фанатиків, жодне лжевчення. Причина — все те ж космічне число звірини — 666 (1881 р.).

На землі жили люди, котрі прийшли у світ у часи найбільшої густоти Темного сателіта. Вони, хто більше, хто менше, були психічно вражені. А вже ті з них, хто мав медіумічні здібності (а такі завжди є навіть у невеликому колективі) отримали сприяння розвиткові тих здібностей і отже набули ще більшого впливу на збуджену юрбу.

Але не тільки це.

Окультна наука стверджує, що на другому — невидимому плані буття існують принаймні два види безтілесних істот, з допомогою яких матеріальні маги впливають на людей. Це згадувані вже:

1. Елементали (лярви) — самі не впливають на свідомість людей, але підкоряються волі живого (матеріального) мага і стають його знаряддям. Найчастіше це — знаряддя облуди. Маг діє на свідомість живих людей через них.

2. Елементари — тваринні частки душ розбещених і лихих смертних, які позбулися всього, що в них було від Бога. Це душі чорних магів — клас енергетичних вампірів, котрі продовжують своє існування на другому плані тим, що живляться кров’ю (польовою сутністю клітин крові) живих людей-жертв. Єдина їхня мета — зробити тих, на кого вони мають вплив, геть аморальними та занурити їх у всі види гріха.

До речі, мусульманська релігія — Іслам також поділяє буття на два плани. На тому — другому живуть джини і джинії.

Магічне поле Темного сателіта, найбільша активність якого за 25920 років припадає саме на 1881-й рік, змусила діяти душі матеріальних медіумів і нематеріальних елементарів з найвищою активністю. Часом вони складали одне ціле, бо були пов’язані думоформами земних магів. Із спостережень за вчинками тогочасних людей виникає враження, що матеріальні маги легко впускали в свою плоть потойбічних «братів», а часом і зовсім віддавали їм свою «матеріальну домівку». Про це свідчить навісніння, притаманне людям революційної доби. Саме ця якість (навісніння) є найголовнішою ознакою людського елементара. Всі, хто впадає в екстаз внаслідок релігійного чи ідеологічного збудження (фанатизму) — жертви елементарів з паралельного світу.

Як відомо, недугою навісніння (у крайніх її проявах) були вражені перший московський цар Іван ІV і перший імператор Росії Петро І. У час найбільшого навісніння і цар Іван Васильович, і імператор Петро Олексійович навіть убивають рідних синів.

Другою недугою елементара є схильність до прийняття без особливої потреби всіляких псевдо, кличок, прізвиськ. Так, Іван ІV Васильович нарік себе Грозним, а Петро І —Великим.

Творець «нової релігії» також з Марходея Маркса Леві став Карлом Марксом; його перші апостоли Ульянов і Бронштейн стали Леніним і Троцьким, а «неправдивий пророк» з Джугашвілі перетворився на Сталіна.

Четвертий ангол

17. «8 Ангол четвертий вилив свою чашу на сонце. І дано йому палити людей огнем. 9 І спека велика палила людей, і зневажали вони ім'я Бога, що має владу над карами тими, — і вони не покаялися, щоб славу віддати Йому».

Якщо шість кар гніву Господнього — перша, друга, третя, п'ята, шоста і сьома пояснюються і підкріплюються чіткими історичними подіями (а не самою тільки логікою), то четверта — важка для осмислення.

В окультному понятті Сонце — не просто планета, це щось значно величніше. Таємниця сонця є найбільшою з численних таємниць окультизму. Досить сказати, що всі храми стародавнього світу були побудовані лицем до сонця, а їх портали відкриті на Схід. Піфагорієць Філолай казав: «Сонце є дзеркало вогню, велич полум'я якого через відбиття в тому дзеркалі ллється на нас, і цю велич ми називаємо образом…» «Існує три в одному, при ньому центральне Сонце є попередженням Природи: перше є всезагальна причина всього, Верховне Благо і досконалість; друга — потужність — Верховний Розум, що наділений владою над усіма розумними істотами; третє — це видиме сонце. Чиста енергія сонячного розуму сходить із трону, що світиться, — в центрі неба наше Сонце займає його; причому ця чиста енергія є Логос нашої системи». Сказавши таке, Юліан виказав тільки частину сонячної таємниці, і, незважаючи на те, що він був царственним Посвяченим, йому довелося розпрощатися з життям. Сократ, до речі, помер за такий же злочин, не будучи посвяченим.

Отож для з'ясування суті четвертої чаші гніву Божого потрібні теософські та окультні знання, якими автор цих рядків, на жаль, не володіє.

Але якщо взяти цю — четверту чашу покарань, як крапку на кривій (чи прямій) кар за гріхи, що їх Бог послідовно насилав на православний світ, то знаючи, що таке третя і п'ята «чаші», можна здогадатися про події, які відбувалися між громадянськими війнами двадцятих років і страхіттями 1935–1941 років.

Поза всяким сумнівом, найзначущішою подією був голод. Його спланувала і розв'язала звірина з метою знищити власника, котрий не вписувався в учення «змія» і був тягарем на ногах, що крокували до комунізму. Спочатку було вигублено або депортовано найпродуктивнішу частину сільськогосподарського виробника — «куркулів», котрі годували не тільки імперію, а також і Європу. А потім звірина повигрібала з селянських комор усі запаси, прирікши сім'ї на голодну смерть. У пошуках їжі пухлі люди брели до міста, але тут на них очікували кордони озброєної міліції, що мала наказ убивати. А тим часом за рубіж ішли ешелони добірного зерна — плата за промислові технології. Сталін нарощував м'язи для великого індустріального стрибка.

18. Голодомор мав два спрямування: перше — згадане вище і друге — етнічне. Звірина замахнулась винищити українську людність, яка переважно концентрувалася в селі. Споконвіку міста в Україні зростали чисельно за рахунок сіл, а не навпаки. Отож нищенням українського села досягалося нищення етносу. Відбувалося не відпилювання гілок і навіть цілих дерев, а викорчовування. Тільки за брехливою статистикою ОГПУ загинуло три з половиною мільйони людей. Справжні ж підрахунки показали цифру в сім мільйонів. Тим часом міста, в яких український елемент не був домінуючою складовою, постачалися продуктами. Погано, але постачалися.

Зменшення кількості українців потягло за собою й зміни в якості народу. Було зламано бунтівний дух, непокору, споконвічне прагнення до свободи. Українцеві було прищеплено вдачу вола. Те, що не вдавалося зробити упродовж кількох століть царським династіям, а ще раніше Речі Посполитій, звірина зробила за якихось три-п'ять років. Голодомором 1933-го українському народові завдано удару такої сили, що він отямиться від нього тільки через кілька поколінь. Але таки отямиться. І ментальність його поновиться.

Ментальність творця, трударя, народу веселої вдачі.

Треба зазначити, що голоду зазнали й деякі райони Росії, зокрема Поволжя. Але тамтешній голодомор не набув таких масштабів, як в Україні.

Важко сказати, яким ключем можна відімкнути таємницю четвертої чаші кари Господньої і як поєднати її з сонцем. Чи не тому, що селяни найбільшою мірою безпосередньо пов'язані з небесним світилом? Від сонця-бо залежить врожай злаків і трав, а відтак і плодючість худоби. Сонце через рослин і тварин дає енергію людині. Забравши в селян продукти, звірина забрала в них енергію, що її дає сонце для життя.

Напевне ясно тільки одне — кара була Божа, хоч і здійснювалася рукою антихриста. Народові українському було накреслено спокутувати гріхи через страждання, і він пройшов усіма колами пекла. Але «… і вони не покаялися, щоб славу віддати Йому». Тому-то були вилиті наступні чаші гніву Господнього.

П'ятий ангол

19. «10 А п'ятий Ангол вилив чашу свою на престола звірини. І затьмарилося царство її, і люди від болю кусали собі язики, 11 і Бога Небесного вони зневажали від болю свого й від своїх болячок, — та в учинках своїх не покаялись!»

Крім начальника НКВС Генріха Ягоди. У камері перед розстрілом він сказав:

«А Бог усе ж є… Від Хазяїна (Сталіна) я не заслужив нічого, крім вдячності за віддану службу, від Бога я мусив був заслужити найсуворішої кари. Погляньте, де я тепер, та поміркуйте, чи є Бог.» Ці слова сказав один із найжорстокіших катів людства, на совісті якого були мільйони життів, людина, котра п'ятнадцать років входила в тісне коло наближених до Сталіна осіб. Навіть «царі» (перші секретарі компартій союзних республік) не були так близько до вождя, як Ягода.

Але «престол звірини» — то не тільки місце в Кремлі та люди, що очолювали СРСР. Справжній «престол» — це ті, хто створював державу і «звірину» — комуністичну партію. А саме: Троцький, Зінов'єв, Каменєв, — троє із семи голів (крім Сталіна), про які пише св. Іван Богослов і, мабуть, Нострадамус:

«З дому сім смерть, смертельні наслідки

(З дому вийдуть семеро, несучи смерть у смертельній свиті).

Град, гроза, чумне зло, лютість.

Через східного Короля на Заході всі кинуть втікати.

(Через Західного Короля на Сході…)

Підкорить собі своїх колишніх переможців.»

Тіснувато стало Хазяїнові на цьому престолі, надто коли Троцький розпочав викривальну війну проти нього. А то була одна з найбільших голів семиголової звірини, яка до того ж створила власне вчення. І весь міжнародний комуністичний рух хитався між вождем нової імперії та троцькізмом — писанням «євангеліста» від сатани. А під боком ще були Каменєв і Зінов'єв, за якими тягнувся з дореволюційних часів імідж засновників і теоретиків радянської держави.

Але цих, а також інші фігури, дещо нижчого рівня, як, наприклад, Бухарін (улюбленець партії, творець нової конституції), Риков, Рудзутак і їм подібні, скинути з шахівниці було не так-то просто. Шахіст мусив був добре покумекати, з якого боку до них підступитись, як прорахувати перебіг подій на кілька років наперед.

Рішення було знайдене.

Першого грудня 1934 року вбивають Кірова — другу людину в компартії і головного конкурента на престол. Ця подія стала початком і справжнім Апокаліпсисом для «ленінської гвардії», стрижнем, на який нанижуться всі судові процеси. Характерно, що розпочалося нищення звірини самої себе, а точніше скидання змієм старої шкіри, 1935 р., сума цифр якого дорівнює вісімнадцяти. Але події 35-го були заплановані кимось ще 1926-го — з такою ж сумою цифр — 18. Тоді, після розгону троцькістської демонстрації 7-го листопада Сталін постав як повноправний правитель імперії. 1926 і 1935 рр. стали для нього двома «вершинами гороскопу» — життєвими екстремумами, які забарвили усе подальше життя в певну «гаму» абсолютної влади.

В наведеному вище уривку з «Об'явлення…» слово люди виділено. В Біблії випадковостей не буває і все має смисл. Часом за «дрібницею» ховається велика таємниця. Що мав на увазі автор, виокремивши це слово? Що людьми їх можна назвати тільки умовно, а чи те, що вони є особливими з поміж загалу?

20. Отож 1935 р. почалося нищення цих, не схожих на інших, людей, архітекторів і будівничих нового суспільства, тих, хто сидів на новому престолі, і тих, хто будував його. Без перебільшення можна сказати, що будівельним матеріалом були людські життя, кров і страждання. В ім'я ідеї вони — архітектори і будівничі винищували окремих людей, цілі родини, верстви, племена і народи. Так, зарізяки Муравйова, посланого в Україну Леніним, розстрілювали в Києві кожного, хто носив козацькі вуса чи говорив по-українському. А за наказом Троцького було влаштовано геноцид кубанського й донського козацтв, геноцид людей, котрі брали участь у махновському русі.

«9 Коли має хто вухо, нехай слухає:

10 Коли хто до полону веде —

сам піде в полон.

Коли хто мечем убиває,

такий мусить сам бути

вбитий мечем!» (гл. 13)

Троцького спочатку депортують, а потім, уже в Латинській Америці, уб'ють льодорубом.

Зінов'єва й Каменєва заарештували в Москві 16 грудня, після вбивства Кірова. Зінов'єв отримав десять, Каменєв п'ять років ув'язнення. Але вбивство Кірова, арешт і засудження Зінов'єва й Каменєва були тільки прелюдією до великої драми, що тривала від 1935-го до 1941-го р.р. і тримала «публіку» у великому напруженні.

Та перенесемося в день 21 травня 1924 р., коли вирішувалася доля Сталіна, як керівника держави. Ось що пише Б.Бажанов — секретар Сталіна тих років, котрому пощастило втекти за кордон:

«Пленум відбувався в залі засідань Президії ВЦВК. На невеликій низенькій естраді за столом головуючого сидів Каменєв і поряд з ним — Зінов’єв. Поруч на естраді стояв столик, за яким сидів я (як завжди, я секретарював на Пленумі ЦК). Члени ЦК сиділи на стільцях рядами, обличчям до естради. Троцький сидів у третьому ряді, біля середнього проходу, біля нього — П’ятаков і Радек. Сталін сів праворуч на борт естради, обличчям до вікна і естради так, що члени ЦК не могли бачити його обличчя, але я весь час міг за ним дуже добре спостерігати.

Каменєв відкрив засідання і прочитав ленінського листа. Запанувала тиша. Обличчя Сталіна зробилося похмурим і напруженим. Відповідно до заздалегідь обміркованого сценарію, слово одразу ж узяв Зінов’єв.

«Товариші, ви всі знаєте, що посмертна воля Ілліча, кожне слово Ілліча для нас закон. Не раз ми клялися виконати те, що нам заповів Ілліч. І ви прекрасно знаєте, що цю клятву ми виконаємо. Але є один пункт, за яким ми щасливі констатувати, що побоювання Ілліча не виправдались. Всі ми були свідками нашої спільної роботи протягом останніх місяців і, як і я, ви могли б з задоволенням бачити, що те, чого побоювався Ілліч, не сталося. Я кажу про нашого генерального секретаря і про небезпеку розколу в ЦК.»

Звісно, це була неправда. Члени ЦК чудово знали про розкол в ЦК. Всі мовчали. Зінов’єв запропонував переобрати Сталіна генеральним секретарем. Троцький також мовчав, але енергійною мімікою зображував своє крайнє презирство до всієї цієї комедії.

Каменєв, зі свого боку, переконував членів ЦК залишити Сталіна генеральним секретарем. Сталін із стиснутими щелепами і напруженим обличчям весь час дивився у вікно: вирішувалась його доля.

Оскільки всі мовчали, то Каменєв запропонував голосувати. «Хто за те, щоб залишити товариша Сталіна генеральним секретарем ЦК? Хто проти? Хто утримався?» Голосували простим підняттям рук. Я ходив по рядах і рахував голоси, повідомляючи Каменєву тільки загальний результат. Більшість голосувала за те, щоб Сталіна залишити, проти — невелика група Троцького. Але було кілька, що утримались (зайнятий підрахунком рук, я навіть не помітив, хто саме, дуже про це шкодую).

Зінов’єв і Каменєв виграли. Якби вони знали, що їм пощастило забезпечити кулю у власну потилицю!

Через півтора роки, коли Сталін усунув Зінов’єва й Каменєва від влади, Зінов’єв, нагадуючи про те засідання пленуму і як йому й Каменєву пощастило врятувати Сталіна від падіння й політичного небуття, з гіркотою сказав: «Чи знаєте, товаришу Сталін, що таке вдячність?» Товариш Сталін витяг люльку з рота і відповів: «Ну, а як же, знаю, дуже добре знаю, це така собача хвороба».

«Каменєв Лев Борисович помер 25. 08. 36 року у віці 58 років. Причина смерті — прочерк. Місце смерті — Москва.

Каменєва Ольга Давидівна померла 11. 09. 41 року в віці 58 років. Причина смерті — прочерк. Місце смерті — прочерк.

Каменєв Олександр Львович помер 15. 07. 39 року у віці 33 років. Причина смерті — прочерк. Місце смерті — прочерк.»

Зінов'єва розстріляли також 25 серпня 36-го року.

Такі офіційні папери від НКВС уже пізніше отримували родичі сотень тисяч розстріляних.

Ягода забрав собі кулі, що ними були вбиті творці більшовицької імперії. Коли його також розстріляли, кулі забрав собі Єжов, котрий укоротив віку Ягоді. Потім розстріляли і Єжова і кулі назавжди залишилися в його справі. «Кулі револьверні, сплющені, загорнуті в папірці з написом «Каменєв», «Зінов'єв» — так сказано в описі доданому до справи.

«6 І відплатіть ви йому, як і він вам

платив,

і вдвоє подвойте йому за

вчинки його!

Удвоє налийте до чаші, що нею

він вам наливав!»

Це пишеться в гл. 18-ій «Об'явлення…» «Загибель Вавилону», але воно повною мірою стосується і подій 1—16-го грудня 1934 року. Чистка почалася з відрубання зайвих голів звірини. Але щоб зняти також усю стару шкіру «змія», потрібен був спеціальний репресивний апарат. І його створили. НКВС було перетворено на величезну армію з дивізіями, сотнями тисяч охоронців. Єжов збільшив учетверо платню в своєму відомстві. Енкаведистам передали кращі квартири, будинки відпочинку, лікарні, на периферії вони стають абсолютною владою.

21. Настав 1937-й рік, коли переозброєний після генеральної чистки НКВС розпочав тотальне нищення старої ленінської гвардії — будівничих престолу. Смерті не уникнув жоден, хто прямо чи опосередковано був пов'язаний з Леніним, Зінов'євим, Каменєвим, Троцьким і взагалі з жовтневими подіями 1917 р.

За розстрілом Ягоди також стояла не стільки (і не тільки) смерть керівника відомства, який не виправдав довіри, а ціла когорта ленінського гарту, що потай співчувала старим партійцям. Їх усіх було знищено. Така ж доля спіткала і організатора розстрілу царської родини, давнього друга Троцького, голову червоного Уралу Олександра Білобородова. Не допомогла і смертельна хвороба — рак горла.

«Кров моя на вас і дітях ваших…» На кожному з них була кров — більше чи менше.

За вказівкою Сталіна розстрілювали не тільки «ворогів народу», а також їхні сім'ї й дітей, яким виповнилося дванадцять років.

За його ж вказівкою запроваджувалися тортури під час слідства. Так, перший допит у Суханівській в'язниці часто починали з жорстокого побиття нагаями — аби образити, принизити, зламати. Дружину брата Орджонікідзе Папулія тут засікли канчуками до смерті. В камері тортур ленінградського НКВС в'язнів саджали на цементну підлогу і накривали ящиком, з чотирьох боків якого стирчали цвяхи. Таким ящиком, розміром із кубометр, накрили велетня командарма Дибенка.

«Та в учинках своїх не покаялись…» Каяття-бо приходить з вірою в Бога, а всі вони були причетні до руйнування віри Христової та храмів.

Повикликали з-за кордону послів, радників посольств, аташе, торгпредів, резидентів розвідок і рядових розвідників — усіх їх очікувала та сама доля… Заманювали до Москви чільних функціонерів Комінтерну… А кого не пощастило заманити, того ліквідовували агенти оновленої НКВС.

У цій бійні, напевне, більше загинуло безневинних, тобто тих, хто не заплямував себе кров'ю, але то були «тріски» при рубці лісу. Функціонери-кати з відомства Єжова не мали часу дошукуватись до істини — їх підганяли, їм-бо відведено було півтора року. В «рубці лісу» брали участь тисячі партійних керівників, котрі входили в «трійки» і «особливі наради». Протягом 1937-го винищили старих революціонерів, тих, хто створив обидві революції — лівих і правих есерів, стариків-народовольців, анархістів. До нищення будівничих престолу (архітекторів на той час уже вистріляли) Сталін залучав широкий загал і робив співучасником дійства (містерії) кожного. СРСР став суцільною катівнею. Це тоді «затьмарилося царство її (звірини) і люди від болю кусали язики». Чому «язики»? Та тому, що на допитах у них вимагали зізнання у всіх смертних гріхах. А також у тому, до чого вони ніяк не були причетні.

Це тоді (1939 р.) вождь російських фашистів, що мешкав у штаті Коннектекут, А. Вонеяцький з надзвичайною похвалою відгукнувся про Сталіна, який у себе «знищив більше комуністів, ніж Гітлер, Муссоліні, Чан-Кайши разом узяті». А тогочасний лідер російських фашистів, що перебував у Маньчжурії, Ротзаєвський писав: «Я готовий узяти на себе відповідальність за всі дії російської фашистської партії. Я готовий стати перед судом, готовий померти, якщо це необхідно! Я хочу розпочати нове життя, як націонал-комуніст і переконаний сталініст!»

За що така шана від двох фашистів? Тільки за нищення комуністів-ленінців, а, може, за голодомор в Україні, який надовго підірвав генофонд нації?

До речі, Ротзаєвського заманили в радянське посольство в Пекіні, вивезли в Союз і там розстріляли на Луб’янці.

7-го квітня 1939 р. не стало кривавого карлика Єжова. На суді йому приписували: «Єжов та його спільники практично готували на 7 листопада 1938 р. путч». На що він відповів: «За своєю природою я ніколи не міг зносити над собою насильства. Тому й писав усіляку нісенітницю… До мене застосовували найжорстокіше побиття».

«…Удвоє налийте до чаші, що нею він вам наливав!..»

У грудні 1938 р. на посаду голови НКВС було призначено Берію.

«Зайшовши до кабінету, Диксон поклав плащ на стілець, дістав з-під нього альпеншток і, заплющивши очі, швагонув ним з усієї сили по голові Троцького, котрий саме читав. Жертва пронизливо верескнула.»

Це сталося 20 серпня 1940 року.

«Я чую цей крик усе своє життя, «— казав «Диксон» — Рамон дель Ріо Маркоде — виконавець волі Сталіна, котрий двадцять років відсидів у в’язниці за це вбивство.

Агонія найбільшої, після Леніна, голови звірини тривала цілу добу.

То була друга (вдала) спроба вбивства. Про перший замах, який було здійснено 24 травня 1940 року, Сікейрос писав: «Ми, учасники національно-революційної війни в Іспанії, вважали, що настав час здійснити задуману нами операцію по захопленню так званої фортеці Троцького в кварталі Койоакан.» Нападники буквально начинили кулями кімнату, де ховався Троцький з дружиною та онуком. Але ті встигли забитися в куток під ліжком… Потім кожен прожитий день вождь світового пролетаріату № 2 розцінював, як подарунок долі.

Вождя поховали в садибі його останнього сховища в Койоакане (Мексіка), яке багато років слугувало йому фортецею і водночас кліткою, що її пильно охороняли. Бетонний обеліск на його могилі з викарбуваними на ньому серпом і молотом відділяють тисячі кілометрів від Янівки під Бобринцем в Україні, де прийшла у земний світ найстрахітливіша постать кінця другого тисячоліття.

У Троцького було двоє синів. Сергій, молодший, загинув у сталінському концтаборі 1937-го року. Лев, старший, котрий емігрував 1929-го року і був правою рукою батька в його політичній діяльності, «загадково» помер від апендициту в одній з емігрантських клінік Парижа. Так само непомітно померли дві доньки Троцького від першого шлюбу.

«6 І відплатіть ви йому, як і він вам

платив,

і вдвоє подвойте йому за

вчинки його!»

Убивство Троцького було чи не найбільшим подарунком Сталінові від Берії.

За час свого царювання Сталін убив Менжинського, Ягоду, Єжова, а також Абакумова, котрий уже під час правління над силовими структурами Берії обіймав найвищі посади в НКВС. Уникнув його важкої руки тільки сам Берія, який на чужому сумному досвіді вирахував дні своєї страти і наніс по вождеві попереджувальний удар. Сталін діяв як кримінальний злочинець найвищого класу, як пахан: після чергової хвилі вбивств, вчинених за його наказом, кидав виконавців на розтерзання натовпу.

22. «Я — не Сталін, але в Сталіні і я», — подейкували більшовики. Та якщо казати про рядового громадянина тих часів, то без перебільшення в кожному був Сталін, як у віруючого Бог. А тільки друге ім'я йому було СТРАХ: весь обмір страху: від побоювання до тваринного жаху.

Першого року нашої ери народився син Божий Ісус Христос. А 1818-го у світ прийшов син сатани — Карл Маркс. Напевне, і тут був свій Іван-антихриститель, котрий сповістив усім темним «благу» звістку про його прихід. Знали про нього також пророки далекої і близької минувшини, як і про апостола його вчення, «принца темряви» (за висловом Нострадамуса) Сталіна. Знали й описали, але в метафоричній формі, бо «Вам (Посвяченим) дано знати таємниці Царства Божого, але тим, котрі перебувають зовні, все те дається в притчах; щоб, бачачи, вони могли бачити, але не сприймати; і слухаючи, вони могли слухати, але не розуміти, щоб у будь-який час вони не були обернені і гріхи їхні їм не були б пробачені». (Бути оберненим означає набути знання, що належать винятково Посвяченим.)

«Горе тій людині, що бачить у Торі тільки простий виклад і звичайні слова!..Словесний текст — це тільки одяг Тори. Горе тому, хто сприйме це покривало за саму Тору».

Таке ж можна сказати і про Біблію і, зокрема, про «Об'явлення св. Івана Богослова», яке поміж окультних людей вважається одним із найпророчіших.

Чаша гніву Господнього, що її вилив п'ятий Ангол на престол звірини, поза всяким сумнівом, — події пов'язані з нищенням Сталіним архітекторів та будівничих Радянської держави. На всіх тогочасних діях видно руку сатани.

Але за тими жахіттями проглядається якась вища доцільність.

Сталін спочатку винищував претендентів на престол (чи трон). Для цього він створив жорстокий апарат із людей без табутивного бар’єру, тобто тих, які не бояться смертного гріха. Ці винищують ленінську гвардію, поміж якої не було, мабуть, жодного, хто б не заплямував себе кров'ю. Тобто руками одних катів знищуються інші. Тоді він добирає нову когорту людей з такими ж якостями. І вже вони винищують недавніх винищувальників по всій країні. Через півтора-два роки, в 1935–1937 р.р. було знищено всіх підданих Ягоди, а затим, вже новобранці, починають винищувати людей Єжова. Кати винищували катів. Працював гігантський сепаратор, який все найжорстокіше, найбездушніше відкидав. І це були не сотні, а сотні тисяч нелюдей, що багато років заливали всю країну кров'ю; тепер їх вимітало з земного життя. Відповідно в земному суспільстві збільшувався відсоток тих, хто не викупався в чужих стражданнях. Казати тоді про оздоровлення було ще рано; в повітрі-бо було більше страху ніж кисню. Але селекція відбулася. Вже діти переляканих на смерть людей, коли настала їхня черга перебрати кермо влади, не мали внутрішньої потреби ставити когось до стінки. Принаймні більшість із них. Як сказано в релігійних джерелах, сатана запрограмований на самознищення. Що й сталося в радянській імперії.

Шостий ангол

23. «12 Шостий же Ангол вилив чашу свою на річку велику Єфрат, — і вода її висохла, щоб приготувати дорогу царям, які від схід сонця. 13 І я бачив, що виходили з уст змія, і з уст звірини, і з уст неправдивого пророка три духи нечисті, як жаби, — 14 це духи демонські, що чинять ознаки. Вони виходять до царів усього всесвіту, щоб зібрати їх на війну того великого дня Вседержителя Бога. 15 Ось іду, немов злодій! Блаженний, хто чуйний, і одежу свою береже, щоб нагим не ходити, і щоб не бачили ганьби його!

16 І зібрав їх на місце, яке по-єврейському зветься Армагедон».

Народ — це ріка, яка тече в часі від покоління до покоління. Єфрат — люд православний, один з найбільших у світі носіїв християнства, що його вигублено було фізично — голодоморами, концтаборами, епідеміями, і духовно — підмінено в ньому споконвічні людські цінності, навіть такі, як відданість батькові й матері. Приклад — Павлик Морозов. Відданість визнавалася тільки компартії і товаришу Сталіну. На зруйнованому вщент християнстві знайшлося місце для східних царів, тих, що очолювали народи мусульманського світу і входили до складу політбюро. А також розчищалася дорога для злиття із китайським людським морем — поки не на рівні народів, а на рівні ідеологій.

«Русский с китайцем — братья навек…» — співалося в тогочасній пісні.

Три духи нечисті, що виходили (ці слова виділені, що вказує на їхнє особливе значення) з уст змія (марксизму—ленінізму), звірини (компартії) і неправдивого пророка (Сталіна) — то Комінтерн (1-й, 2-й та 3-й), надто його конгреси, що відбулися вже за часів правління Сталіна: 5-й 17 червня — 8 липня 1924 р., 6-й 17 липня — 1 вересня 1928 р., та 7-й 25 липня — 25 серпня 1935 р. Делегати, роз'їхавшись, несли ознаки змія у весь світ, а головне — настанови звірини. А були вони такі:

1. Більшовизація компартій світу, перетворення їх у сильні масові структури та оволодіння ними ідейними, тактичними й організаційними основами ленінізму (5-й конгрес).

2. Підготовка пролетаріату до нових класових боїв, що наближалися у зв'язку з назріванням світової економічної кризи 1929–1933 р.р. Боротьба на захист СРСР і китайської революції (6-й конгрес).

3. Настанова (ще ленінська), що в разі виникнення війни, перетворити її повністю з імперіалістичної на громадянську.

Тактика єдиного фронту, вироблена 7-м конгресом, була застосована під час антифашистських боїв в Іспанії 1936 р.

Як видно, ідеї (настанови) Комінтерну були спрямовані на руйнування, агресію, кровопролиття. Вони ж — ідеї і є духи демонські, що чинять ознаки, себто залучають спільників. І ними охоплена була вся планета. «…Вони виходили до царів всесвіту, щоб зібрати їх на війну», а точніше спровокувати всесвітню бійню.

А той, хто це розумів, мусив ходити був нишком, немов злодій, і ховати свої погляди, як ховають від чужих очей наготу. «Блаженний, хто чуйний і одежу свою береже, щоб нагим не ходити і щоб не бачили ганьби його!»

Якщо відкинути окультний план, то переважна більшість членів Комінтерну була ідейними чи платними агентами звірини.

24. І, нарешті, останнє і найважливіше із чаші; що її вилив шостий ангел: «…16 І зібрав їх на місце, яке по-єврейському зветься Армагедон».

Місце Армагедон — це Іспанія, країна, де червона звірина, скориставшись крайнім її економічним виснаженням, 1931 р. перемогла і створила республіку, подібну до сталінської. Власне, підставив свій народ під перемогу компартії диктатор Прімо де Рівера, який разом із французькими військами 1929 року завершив загарбання Марокко. Всяка війна пов'язана не тільки з кров'ю, а ще й лягає непосильним економічним тягарем на суспільство. І цим завжди користується червона звірина. В Іспанії вона легко перевела імперіалістичну війну в буржуазно-демократичну революцію, перемогою якої ж сама і скористалася (за російським сценарієм 1917 р.). Слід зазначити, що одним із заходів червоного іспанського уряду була конфіскація майна церкви і відокремлення її від держави. Тобто діяло все те ж сатанинство.

Та була ще одна потуга подібного штибу — фашизм, який набував дедалі більшої сили в Європі. Він так само рвався до влади і так само користувався прорахунками правлячого режиму. 18 липня 1936 р. фашисти на чолі з генералом Франко підняли заколот. Зіткнулися дві сили, за одною з яких стояла Німеччина, за другою Радянський Союз. Як відомо, Сталін негайно відгукнувся на заколот в Іспанії, перекинувши туди безліч агентів НКВС, військових радників, танки, літаки. І погнали ці сили «добровольців» з усього світу, і зібрались вони на місці, «яке по-єврейському зветься Армагедон».

Чому місце Армагедон? Тут ідеться не лише про місце в просторі, яким стала Іспанія, а також і в часі, бо все тільки починалося. Далі агресія коричневого «змія» перекинулася на більшу частину Європи. А пізніше — у 41-му відбулося зіткнення обох фрагментів змія — коричневого з червоним. Але початок, проба сил сталася саме в Іспанії.

Хоча тоді перемогла коричнева звірина, але й червона не залишилася в програші. За наказом Сталіна генерал Олександр Орлов (справжнє прізвище Лев Фельдман), що був заступником головного військового радника республіканської армії, домовився з червоним іспанським урядом і вивіз до СРСР 600 тонн золота. Це золото зберігалося в печері приморського містечка Картахена. Всіх, хто брав участь у вивезенні, було знищено.

Іспанському народові його так і не повернено, а «неповерненець» Орлов, який на порозі великої чистки встиг утекти до США, за нерозголошення таємниці виторгував у Сталіна для себе і своїх рідних, що мешкали в СРСР, життя.

До речі, золото він вивіз під ім'ям представника Національного банку США Блекстона.

Крім офіційних функцій заступника Головного радника, Орлов мав за кордоном ще дві: очолював криваве полювання на троцькістів, що були з'їхалися з усього світу захищати червоний режим, та ангажування агентів НКВС.

Приклад вивезення з країни подібної кількості золота був, коли Камбис — перський завойовник, удершись в Єгипет, викрав у Фівах весь золотий запас, що являв собою зливок — золоте коло діаметром чотирнадцять метрів і вагою сімсот вісімдесят тонн. Камбис розрубав його на десять тисяч шматків і на п'яти тисячах верблюдів вивіз до Персії. Це було у п'ятому столітті до народження Христа. Якби пророкові, що описував Армагедон в Іспанії, знадобився історичний прототип, то скоріше за все наведено було б саме цей випадок.

В окультному плані термін «Армагедон» означає катаклізми, пов'язані з численними небезпеками і великими стражданнями. Його неправильно розуміти, як саму лише війну. Армагедон має на меті розкласти всі енергії людства. Правлять ним темні сутності матеріального й нематеріального світів. Іншими словами: це спроба зруйнувати усталений поступ еволюції та спрямувати розвиток за сценарієм темних. Захоплення влади в Російській імперії червоними і в кайзерівській Німеччині коричневими не обмежувалося тільки перемогою кланів тих і тих; ішлося про зміну людської сутності, про заміну в ній гуманістично-християнських пріоритетів на вигадані Марксом і Ніцше.

Хто ж обслуговував ці дві тотожні релігії? Як відомо, в Радянському Союзі на середину лютого 1937 р. поміж секретарів обкомів нижчу освіту мало 70 відсотків; райкомів — 80. В Німеччині ситуація була не кращою. Але це були запеклі, жорстокі люди, покоління їх прийшло в матеріальний світ в роки, наближені до страшного 1881-го. Більшість із них відрізнялася характером фанатичним і, отже, володіла медіумічними здібностями. Простір може похитнути не тільки ревіння натовпу, а й дихання злостивості. Вся Європа на той час була проникнута цим диханням, і воно хвилями чорної небезпеки накочувалося на всі континенти.

Сьомий ангол

25. Та повернемося ще раз до 1881 року — року найбільшого за всю історію людства «затемнення сонця»(за словами М. Нострадамуса). Це тоді був переможений і скинутий на землю «змій великий, вуж стародавній, що зветься диявол і сатана, що зводить усесвіт»(гл. 12). Церква знала про цю подію на небі, хоч окультні знання і вважає за гріх. Папа Римський Лев ХІІІ 1884-го року оприлюднив енцикліку — звернення до всього світу, де він поділив рід людський на два протилежні табори: один — під Богом, другий — під сатаною. Подальший перебіг подій показав, що папа не помилився. Пізніше вже подібну «енцикліку» проголосила й сама звірина, перемігши у Другій світовій війні аналогічну звірину; вона також розділила світ на два табори — соціалістичний і капіталістичний.

Звертає на себе увагу аналогічність біографій двох вождів.

Гітлер, як і Сталін, був третьою дитиною в сім'ї.

Всі діти у родині, що з'явилися на світ до їхнього народження, повмирали.

Обоє вихідці з бідних родин.

Обоє були недоученими студентами.

Батько Гітлера, як і батько Сталіна, якийсь час також заробляв на прожиття швацьким ремеслом.

І в Сталіна, і в Гітлера кохані жінки покінчили життя самогубством.

І про того, й про того ходили чутки, що вони їх убили.

Ці двоє, поза всяким сумнівом, були фрагментами «змія великого, вужа стародавнього». Вони були ніби дублерами, спущеними в матеріальний світ. Але роботи вистачило обом. По суті вожді являли собою два боки тієї самої медалі, виплавленої зі сплаву, якого досі не знало людство і який можна назвати хіба що «сатанитом». У зв'язку з цим варто нагадати, що Сталін у молоді роки підписував деякі свої підбурливі статті характерним псевдонімом — Бісошвілі.

І в Радянському Союзі, і в гітлерівській Німеччині винищували церковників. Та якщо компартія проголосила релігію дурманом, то фашисти пішли далі — вони нарекли себе носіями Бога — свого — націонал-соціалістичного. Навіть на нагрудних бляхах карбували «Got mit Uns» — «Бог з нами». Але це вже було після приходу до влади Гітлера. А поки що німці відкривали на території Радянського Союзу свої танкові та авіаційні училища, що їх за Версальською угодою не мали права тримати в себе; будували таємні філіали військових заводів; тут таки ж створювалася німецька хімічна зброя і проводилися секретні досліди з нею. А вже після приходу до влади Гітлера, незадовго до початку німецької експансії, високий гість Гіммлер приїздив запозичувати досвід побудови концентраційних таборів та їх режимів утримання. Гіммлер виявився здібним учнем. Не порушуючи радянського прототипу технології нищення людей, він оснастив свої підприємства крематоріями, «душовими», душогубками та іншим. Втім, у таких новаціях у камарада Сталіна не було потреби. Все-бо робив 40—50-градусний мороз. Він же перешкоджав спалахам епідемій через велику кількість трупів.

Слід зауважити, що прихід до влади Гітлера, який з часом проголосить священну війну більшовизму, — фатальний прорахунок самого Сталіна. Він, котрий правив Комінтерном, як внутрішньою структурою СРСР, не дозволив німецьким комуністам об’єднатися з соціал-демократами. Цим він розколов ліву коаліцію, з чого й скористалися фашисти.

Йога стверджує: «Не може бути дружби з темним, може бути тільки рабство у темного». А як бути з дружбою між двома темними? На словах товаришуючи, Сталін і Гітлер пильно стежили один за одним. Німецька розвідка доносила, що кремлівський вождь готує нову світову війну. Гітлер вирішив випередити, поки технологія виготовлення нових озброєнь ще не вийшла з шарашок, де концентрувалася тоді наукова та інженерна еліта, й не стала на конвейєр.

І погнали «дублери» свої народи один на одного під знаменами того ж самого кольору — червоного.

Не зайве нагадати, що поміж семи кольорів, що їх здатне розрізнити людське око, червоний — суть Кама Рупи — престолу тваринних почуттів, поєднаних з Тваринною Душею чи Нижчим Манасом, і є носієм саме цих людських принципів. Нижчому Манасові і Кама Рупі, червоному чудовиську в нас цілком підлягає Астральне Тіло людини. Іншими словами криваво-червоний колір відображає тваринні бажання і не може бути відокремлений від матеріального плану. Ще недавно населення однієї шостої суші не знало іншого кольору, крім цього. Ну, а вже таке поєднання, як синій і жовтий (надто в Україні) вважалося тяжким криміналом.

Другій світовій війні передувало дивовижне знамення. Антрополог Михайло Герасимов, що поновлював обличчя померлих за їхніми черепами, отримав від Сталіна дозвіл відкрити усипальницю Тамерлана.

На початку підготовчих робіт місцеві жителі оповідали повір’я: буцімто не можна порушувати спокій бога війни, інакше не минути лиха — третього дня, мовляв, повернеться Тімур з війною. Так казали старі люди на базарі в Самарканді. Знав про повір’я і Сталін, але йому дуже хотілося побачити обличчя великого завойовника.

Вночі в склепі мавзолею Гур-Емір Самаркандського музею спалахнули прожектори: кінохроніка знімала відкриття могили. Старий, що працював у мавзолеї, благав не відкривати, та над ним тільки посміялись. Під велетенською у 240 пудів мармуровою плитою, в сутінках саркофагу побачили чорну труну, накриту зотлілим золотим покривалом. Тімур помер десь далеко від Самарканда і до місця поховання тіло везли у тій труні. По тому, як з віка вийняли велетенського цвяха і підняли його, Герасимов дістав череп Тамерлана і продемонстрував перед камерою. Плівку надіслали до Москви.

Це було в ніч на 20 червня 1941 року. А двадцять другого червня почалася війна.

26. «17 Сьомий же Ангол вилив чашу свою на повітря. І голос гучний залунав від небесного храму з престолу, говорячи: «Сталося!» І сталися блискавки й гуркіт та громи, і сталося велике трясіння землі… Великий такий землетрус, такий міцний. 19 І місто велике розпалося на три частини, і попадали людські міста… І великий Вавилон згаданий був перед Богом, щоб дати йому чашу вина Його лютого гніву… 20 І зник кожен острів, і не знайдено гір!.. 21 І великий град, як важкі тягарі, падав із неба на людей. І люди зневажали Бога за покарання градом, — бо кара Його була дуже важка!» (гл. 16).

В Біблії слово «земля» має два значення: земна твердь і людство. Людство називають землею тому, що людина тілесна складається з тих самих елементів, що й земна твердь. Окультне слово «земля» у значенні людство містить у собі так само два значення — плоть і дух.

У наведеному тексті приховано також два плани: прямий і метафоричний. Прямий — про справжнє трясіння землі; його започаткувало виверження вулкана Кракатау 1883-го року, а також великі землетруси, які почалися наприкінці дев’ятнадцятого століття і тривають ще й досі, метафоричний — трясіння людства; його фізичне й духовне нищення. Обидва плани трясінь пов’язані тією ж самою причиною — наближенням астральної аури — Темного сателіта до свого тіла — Землі.

Прямий план тексту сьомої чаші гніву розглядається в розділі «Темний сателіт (Орб)». У цьому ж розділі спробуємо пояснити його метафоричний, окультний смисл.

Сьома (і остання в минулому тисячолітті) чаша гніву Божого, поза всяким сумнівом, була Друга світова війна. Те, що коїлося протягом 1941–1945 р. р., справді, можна назвати «великим трясінням землі» в прямому і переносному значенні. Якщо зібрати до купи всю вибухівку воюючих сторін і підірвати, то вибух стався б, мабуть, потужніший, аніж виверження вулкана Кракатау. А якщо зібрати до купи всі сейсмічні коливання від снарядів, мін, авіаційних бомб, то це був би всесвітній землетрус великої руйнівної сили. І все те супроводжувалося б блискавками, гуркотом та громами і «…великий град, як важкі тягарі, падав із неба на людей». Не один, тулячись в окопі під артобстрілом чи авіаційним нальотом, проклинав усе на світі, в тому числі й Бога. Навіть побіжний перегляд історії християнського світу від народження Христа свідчить, що такої жорстокої бійні, як Друга світова, людство не знало. Стає зрозумілим і подив св. Івана Богослова — аж три знаки оклику в п’яти стихах (з 17-го по 21-й).

Наведений уривок — чи не найпрозоріше писання, але і в ньому чимало метафоричного. Наприклад, «19 І місто велике розпалося на три частини…» Вірогідно, йдеться про Європу, яка з війною розпалася на три складові: воюючі Німеччина, Радянський Союз та інші держави, уряди яких спочатку дивилися на Гітлера як на силу, що здатна знищити більшовицьку імперію, а згодом як на загарбника. І таки загарбав більшість із них Гітлер — «… і попадали людські міста…» «20 І зник кожен острів, і не знайдено гір!..» В «Об’явленні…» гора — це держава.

Текстові про сьому чашу гніву Господнього відповідні і пророцтва Нострадамуса: «Старий і Новий Заповіти будуть вигнані і спалені, а затим антихрист стане пекельним принцем, і ще востаннє тріпатиме всі Королівства Християнського світу, а також невірні протягом двадцяти п’яти літ і спалахнуть найстрашніші війни і битви, а малі та великі міста, замки та інші споруди будуть спалені, зруйновані, розорені, проллється кров цнотливих дівчат і заміжніх жінок, над вдовами поглумляться, немовлятам розіб’ють голови об міські стіни, і стільки лиходійства з людьми вчиниться з допомогою сатани, принца темряви, що майже увесь світ буде розбитий і спустошений; І перед цими подіями незвичайні птахи кричатимуть у повітрі: «Уі, уі (Сьогодні, сьогодні)…»

Надто впадає в очі тотожність останніх слів цитованого уривка з першими словами стиха 17 гл. 16. «Об’явлення…» «І голос гучний залунав з небесного храму з престолу, говорячи: «Сталося!» Звертають на себе увагу слова «Сатана, принц темряви». Річ у тому, що їх ужито не лише в переносному значенні. Відомо, що Сталін працював уночі. Всі секретарі союзних республік, обкомів і навіть райкомів підлаштовувалися до розпорядку доби вождя і працювали також ночами. Що вже казати про НКВС?

І ще одне: Нострадамус називає правителя «принцем темряви», тобто сином князя темряви. А Маркс писав у вірші:

Бачиш цей меч? —

Князь темряви продав мені його…

Виходить, що меч, проданий князем темряви Марксові (хоч і в метафоричній формі), повернувся до сина (а, може, онука) князя темряви у вигляді марксизму.

Що ж до наведеного терміну — двадцять п’ять років… Якщо від 1953-го (до речі, сума цифр становить 18) — року смерті Сталіна — відняти 25, то отримаємо 1928-й рік, коли новий керівник нової більшовицької імперії вже твердо стояв на ногах.

Нострадамус був завжди точний з числами.

27. Порівнюючи текст про сьому чашу гніву Господнього з Нострадамусовим, можна зробити висновок: або пророк із Франції користувався «Об’явленням…» св. Івана Богослова, або ж вони обоє черпали інформацію з третього джерела. Таким джерелом могла бути книга Єноха — Священі і таємничі списки, вік яких ніхто ще не спромігся визначити. В окультній літературі про них не раз згадується.

Війна була одним із семи покарань. А до того, як «сім Анголів вийшли з храму, і сім кар вони мали» (гл. 15, стих 6), суд Божий відбувся, по якому «…Ангол летів… гучним голосом кажучи: «Коли хто вклоняється звірині та образу її, і приймає знамено на чолі своїм чи руці своїй, 10 то той питиме з вина Божого гніву, вина не змішаного в часі гніву Його і буде мучений в огні й сірці перед Анголами святими та перед Агнцем. «А дим їхніх мук підійматиметься вічні віки. І не мають спокою день і ніч усі ті, хто вклоняється звірині та образу її і приймає знамення ймення її» (гл. 14).

Напевне, саме про цей випадок ідеться в словах «І великий Вавилон був згаданий перед Богом, щоб дати йому чашу вина Його (себто Божого) гніву…»(стих 19).

Перед війною практично кожен із радянських громадян мав образ звірини на чолі або на руці своїй. Діти були юними ленінцями, підлітки та юнаки — членами ленінської комуністичної спілки молоді, дорослі — комуністами або віруючими в ідеї Леніна. Уже з дитинства кожна людина мала членський квиток із образом вождя світового пролетаріату. Кожна… За винятком десятків мільйонів тих, що сиділи по концтаборах, в’язницях, виселках, поневірялися за кордоном.

Суворі кари наслав Бог на християнський світ, який дозволив себе ошукати тому, кого скинуто було з небес. По суті це була кара за зраду. Найбільше завинило слов’янство, на терені якого викохалася звірина, та Німеччина, яка дала світові Маркса. Тому найбільших руйнувань і страждань зазнали саме ці дві потуги.

28. «13 І почув я голос із неба, що до мене казав: «Напиши: Блаженні ті мертві, хто з цього часу вмирає в Господі! Так каже Дух, — вони від праць своїх заспокояться, бо їхні діла йдуть за ними слідом». Справді, бо ті, хто вмирав після того, як «Анголи» стали виливати чаші гніву Божого, уже гинули насильницькою смертю у жахливих стражданнях.

Великий гріх нагромадила Церква християнська перед Богом, надто в імперіях, де вона була державною ідеологією. Замість плекати у вірних пломінець духу Божого, вона виховувала в них імперські настрої. А ці останні розроблялися в салонах сановників, далеких, як правило, від Божої, та й людської моралі. Найбрутальніші агресії другого тисячоліття починалися з благословення їх церковниками і в ім’я Бога.

Слуги господні — це тільки люди.

Якби не певний перебіг подій, що сталися на землі дев’ятнадцятого і двадцятого століть, Йосип Джугашвілі закінчив би семінарію, отримав приход, а згодом і єпархію. І побожно ловили б кожне його слово священики й миряни. Адже життя його починалося так: «Під час церковного посту співали троє. То була покаянна молитва. Співці добиралися з кращими голосами, і один з них завжди був Сосо… Вечірнє богослужіння, три хлопчики, одягнені в стихарі, стоячи на колінах, виспівували молитви… Ангельські голоси трьох дітей, відкриті золоті царські ворота, священик з піднятими до неба руками — і ми, виконавці неземного захоплення та павші ниць…» Це спогад Давида Суліашвілі — друга дитинства Сталіна, також професійного революціонера, котрий зрештою опинився в сталінському ж концтаборі.

Коли ж Сосо вперше з’явився в Горійській духовній семінарії, на ньому було нове синє пальто, повстяний капелюх, а шию облягав гарний червоний шарф.

До речі, склад ДЖУ китайською мовою означає червоний, а ДЖУГА грузинською — залізна руда.

Як відомо з фізики, кожен із семи кольорів сонячного спектру, що їх розрізняє людське око, має власну довжину хвиль. Зокрема довжина хвиль червоного кольору (а точніше — на межі червоного й коричневого) дорівнює 7560 ангстремам (7 + 5 + 6 + 0 = 18).

Отож кольоровий код заколоту 1917-го, Другої світової війни і одного з їх рушіїв — Сталіна збігаються: у числовому вираженні він дорівнює 18-ти, тобто числу звірини.

Слід застерегти: червоне не є погане, якщо воно в поєднанні з іншим кольором і дозоване відповідно до здорової людської психіки. Якщо ж в Астральному Тілі людини домінує червоний колір, то психіка її підпорядкована Нижчому Манасові і Кама Рупі (червоному чудовиськові в нас).

Червоний стяг, під яким прийшла звірина до влади, — не просто символ пролитої крові, це «контур», що збуджує Каму Рупу в людині. Проведення навіть мирних демонстрацій під червоними прапорами (незалежно від того, що на них написано) — абсурд. Надивившись на них, людина заряджається агресивністю — на рівні підсвідомості.

А вже коли вождеві треба вершити свої криваві наміри, то тут і сам сатана велів здійснювати їх під червоними штандартами. Велелюдні демонстрації тридцятих років, де радянський люд вимагав розправи над «ворогами народу», проходили під червоними прапорами; як і суди, «трійки», трибунали…

29. Але перший сплеск червоного сатанинства стався 18 березня 1871 р., коли робітники створили в Парижі свій уряд, який назвали Паризькою комуною; він проіснував 72 дні. Стяг у них був червоний, а люду вигубили під ним силу силенну.

Та ще не всі частки «змія великого, вужа стародавнього» скинуті були на землю. Основній голові звірини Володимиру Ульянову було всього рік від народження. Захлинулася Паризька комуна власною кров’ю. Тим часом наближався 1881-й — переломний в історії людства рік. Невидимий орб дедалі щільніше облягав планету, перешкоджаючи втіленню світлих сутностей від сонця і збуджуючи тваринні інстинкти в з в и ч а й н и х людях. Уже в добре підживлений християнськими стражданнями і кров’ю світ прийшла одна з голів звірини, на совісті якої у майбутньому буде багато крові. Це сталося 1877 р., а сутність мала ймення Дзержинський. Майже одночасно, 1879 р. з’явилися ще дві провідні голови звірини — Троцький і Сталін. Символічно, а чи запрограмовано Вищою Силою, перший склад прізвища Бронштейн (справжнє прізвище Троцького) — БРОН означає грецькою «грім, удар блискавки».

Отож 1879-го, напередодні сатанинського 1881 р. з відстанню в кілька місяців у земний світ прийшли дві сутності, одна з яких несла на собі символ грому і блискавки, а друга — червоно-коричневого кольору.

А 18 червня 1883 р. у земний світ була спущена ще одна з майбутніх голів звірини — Каменєв. І знову ж таки, фрагмент справжнього прізвища цього чоловіка (Розенфельд) — РОЗЕН походить від латинського «рожевий, червоний».

Цього ж року з’явилася ще одна голова звірини — Зінов’єв. Хоч у справжньому його прізвищі (Апфельбаум) і немає нічого червоного, проте, коли ми чуємо слово «яблуко» (німецькою апфель), то асоціації червоного у нас виникають. Втім, це не є надто коректним аргументом.

Вже дещо віддаленіше від 1881-го, а саме 1885 р. народилася ще одна голова звірини — Свердлов. Код цього прізвища, як і прізвищ Ульянова та Дзержинського, розшифрувати не пощастило. Але, нагадаймо, всі сім голів були рудоволосі.

Таким чином, у часи, наближені до найбільшого «затемнення сонця» (за словами Нострадамуса) у земний світ уже було скинуто душу «змія великого, вужа стародавнього» — марксизм і сім голів, яким накреслено було стати єдиним організмом і «мати одну думку». Найкривавіші поміж них мали червоно-коричневі ознаки. В майбутньому голова з ознакою «грім, удар блискавки» створить армію, яку нарече «червоною». Армія та буде непереможною і справді подібною до грому та блискавки.

30. Але повернемось до закладин червоного звірства в Російській імперії.

Мало хто замислюється над тим, чому Москву іноді називають білокам’яною. Назва ця походить з тих часів, коли Кремль був з білого каменю. Та ось великий князь московський Іван ІІІ Васильович затіяв спорудження нового — значно більшого від попереднього — Кремля з рудої цегли. Будівництво тривало більше десяти років, а почалося 1485 року (1+ 4 + 8 + 5 = 18). Кремль був столицею для Івана ІІІ Васильовича, Василія ІІ Івановича, Івана 1V Васильовича, котрі правили відповідно в періоди 1462–1505, 1505–1533, 1533–1584. Рівень звірства у Великому князівстві московському (як свідчать історичні джерела) наростав від діда Івана до онука Івана в геометричній прогресії і досяг своєї кульмінації в рік смерті Івана Грозного — 1584-го; а тривало звірство 99 років (1584–1485), що в сумі складає 18.

Починаючи від закладин рудого Кремля Велике князівство московське перейшло в іншу якість: доти воно боронило свою незалежність від агресорів, після — розпочало «приращение земли московской».1485-й рік став рудим тавром, позначкою сатани на владі московській.

До речі, Іван 1V Васильович був такої ж масті, як і стіни Кремля — рудої.

Ось що пише сучасник: «Встановлення опричини стало таким дивовижним актом деморалізації московського народу, що навіть якби Сатана хотів би вигадати щось для псування людяності, то й той не спромігся б на щось вдаліше.»

Митрополит московський Філіп сказав цареві: «Облиш опричнину! Інакше мені бути митрополитом не можливо. Твоє діло не вгодне Богові й не буде тобі нашого благословення!»

За наказом царя ноги цього чоловіка закували в дерев’яні колодки, а руки в залізні кайдани і морили голодом. А його єдиному родичеві Іванові Количеву відтяли голову і вкинули її в яму, де мучився владика московської православної церкви; до речі, — особа, що номінально дорівнювала цареві. Зрештою Філіпа було задушено.

«У Новгороді нахапали духовних з новгородських та навколишніх монастирів і церков, закували в «железа» і в Городищі поставили на «правеж»; всякий день били їх на правежі, вимагаючи по 20 новгородських рублів з кожного.

Також скликали знатних мешканців і торгових людей. Їх закували в кайдани, а будинки їхні та майно опечатали. 6 січня 1570 року, в п’ятницю, приїхав цар з рештою війська. Наступного дня дане було повеління перебити киями до смерті всіх ігуменів і монахів, котрі стояли на правежі.»

Всі найстрахітливіші царські повеління надходили з Кремля, як і найжахливіші тортури відбувалися в Кремлі. «Нерідко по обіді цар Іван їздив мучити опальних. Їх приводили цілими сотнями, а багато з них на очах у царя та за його участі замордовували до смерті. То була улюблена розвага царя Івана. Після кривавих сцен він бував особливо веселим.»

Веселився, догулював останній з роду Рюриковичів, що правив слов’янським людом 600 років…

Як сказано, сатана запрограмований на самознищення. Спочатку Грозний власноручно забиває сина Івана — лютого опричника; про всяк випадок, адже надійшов донос про його зростаючу популярність. Тоді за його наказом в Угличі зарізали другого сина. Третій — Федір помер своєю смертю (офіційно), хоча існує версія, що його отруїв Годунов, котрий і став царем.

Заслуговує на увагу ще й такий факт: 1584 року над Москвою з’явилася комета. Уже хворий Іван Грозний ледь підвівся, аби вийти на ганок; довго дивився на комету і, пополотнівши, сказав:

— Ось знамення моєї смерті.

Цар, котрий знав чого варті його молитви, до Бога не звертався, а позбирав чаклунів. Аж із Архангельська терміново попривозили до Москви 16 бабусь-чаклунок. Всі вони свідчили, що Іван 1V помре 18 березня. Обурений пророцтвами Грозний наказав того ж таки 18 березня спалити їх живцем. Проте коли вранці призначеного дня Бєльський (довірений царя) з’явився до чаклунок щоб виконати монаршу волю, ті в один голос почали волати, що день, мовляв тільки-но починається і ще невідомо, чим він закінчиться.

Трагічної розв’язки ніщо не віщувало. Цар почувався добре, був навіть у доброму гуморі. Але сідаючи грати в шахи, він зненацька поточився і схопився за груди. А за хвилину знепритомнів і невдовзі помер.

1712-го року Петро І переніс столицю царства в Петербург. Але ні до, ні після влада не змінила свого ставлення до своїх підданих. Просто вже не було таких екстремумів невмотивованого звірства, як за Івана Грозного. І це тривало доти, доки не прийшла звірина. «В історичні дні Великої Жовтневої соціалістичної революції 1917 року Кремль Московський був взятий штурмом загонами Червоної гвардії та революційних солдатів. З березня 1918 року став місцем перебування Радянського уряду» (УРЕ, т. 7). Нарешті в гніздовисько, яке було збудоване під знаком 666, повернувся справжній господар.І повернувся в рік також під знаком сатани. Ухвали про розгортання червоного терору, голодомори, побудови концтаборів і рознарядки про кількість «ворогів народу», як і плани підготовки всесвітньої революції та загарбання всієї Європи, готувалися в Кремлі. А 1937 року, в розпал сталінського сатанинства, на вежах Кремля спалахнули рубінові зорі. Але рішення про їх встановлення на баштах Спаській, Нікольській, Боровицькій та Троїцькій було прийнято 1935 року.

Звертає на себе увагу закладка храму Христа Спасителя в Москві. «Для збереження вічної пам’яті нечуваній ревності, відданості, любові до Віри та Батьківщини, що врятувало Русь від загибелі, вознамірились Ми в першопристольному граді нашім Москві спорудити церкву в ім’я Спасителя Христа. Хай благословить Всевишній Починання Наше! Хай збудеться воно! Хай простоїть храм многії віки!»

Церква мала стати вічним пам’ятником тих, хто віддав життя в боротьбі з наполеонівським нашестям.

12 жовтня 1817 року, в день, коли французи п’ять років тому покинули Москву, на Воробйових горах відбулася врочиста закладка храму в присутності Олександра І.

Але 1827 року (царював уже Микола І) комісію, що її раніше було призначено для побудови храму, ліквідували, а проект А.Л.Вітберга визнали як такий, що його неможливо виконати. Мовляв, грунт під фундаментом піщаний, пронизаний системою природних джерел, а відтак є загроза просідання майбутньої споруди.

Нове місце під храм вибрав сам Микола І неподалік від Кремля.

10 вересні 1829 року відбулося нове закладення храму — відмінного в архітектурному задумі від попереднього. Кладка велася аж до 1858 року (тоді зняли зовнішнє риштування); на престолі сидів уже Олександр ІІ. Завершили ж роботи у 1881 році, але освятити не змогли — цього року терористи вбили царя. Освячення храму відбулося тільки 1883-го — року коронації Олександра ІІІ.

Проіснував храм, споруджений на честь праведно пролитої крові та відданості Вірі Христовій, менше років ніж будувався. Інакше й бути не могло, адже його збудували поряд з вівтарем сатани — Кремлем. Його долю ще до закладин визначили два окультні роки — 1827 та 1881, а також століття з коренем 18.

Втім, якби він не носив імені Христа Спасителя, а, наприклад, Василія Блаженного, то напевне звірина його не зруйнувала б. Адже цей, останній, отримав назву від прибудованого до спорудженої Іваном Грозним церкви Покрови Святої Богородиці на Рву «придела» над могилою юродивого Василія Блаженного, котрий помер у віці 82-х років і котрого «шанував і боявся» сам Іван Грозний «яко провидца сердца и мыслей человеческих». Але найбільша відмінність цих споруд була в тому, що одну зведено як пам’ятник патріотизму й самовідданості, іншу ж як пам’ятник загарбництву. Адже її було споруджено на честь перемоги Івана Грозного над військом царевича Епанчу, взяттю Казані і вчиненої там різанини.

31. Всі істоти, від найвищої святої сутності до примітивної одноклітинної мають своє особисте число, що відрізняє її і стає джерелом її характеристик, прикмет і якостей, а також і долі.

Випадковість, — вчить Карнелій Агріппа, — є насправді лише невідома прогресія, а час — тільки послідовність чисел. Як свідчить історія, числом кодується не лише окрема людина, а ще й ідея. В алфавітах деяких націй кожна літера має свою числову величину. Зокрема, кожне єврейське слово складає число, а кожне число — слово. Так, сума числових величин літер слова «Мойсей» складає 345 (5 + 300 + 40), а слова «Ієгова» (дослівно: «Я єсмь Сущий») — 543 (21 + 501 + 21). Тобто 345 є дзеркальним відображенням чи прочитаним навпаки числом 543. Крім того, що ці числа відображають єдину — Божу сутність, вони, будучи складені (345 + 543), дають кабалістичну величину імені Христа — 888.

Напевне, існує аналогічний спосіб прочитання також і числа звірини… Скоріше за все, в числі 666 закодовано реальні імена сатани і його земного пророка. Можна тільки здогадуватися, що тим останнім був Карл Маркс. Число ж 18 — лише краєчок таємниці земного сатанинства, але й воно відповідає на багато питань, на які досі не було відповіді. Так, воно є кодом ідеї марксизму, червоного кольору, кодом найкривавіших людей останніх двох тисячоліть — Леніна, Сталіна і Троцького. До речі, червоне для компартійця було не просто кольором, а кров’ю марксистсько-ленінського вчення, що струмувала мільйонноголовим тілом невидимою рідиною.

Слово «сатана» — древньоєврейське. Його значення — супротивник, ворог. У Святому Писанні воно означає те ж саме, що й слово «диявол» — верховодець злих духів, ворог Бога, спокусник і губитель людських душ.

Слово «диявол» — грецького походження. Це злий, підступний ангол, який прагне спокусити людину та навіяти їй хибні думки і лихі наміри.

По суті те ж саме.

Православна віра проростає з іудаїзму, тому й символи, як і тайнопис, у них мали бути схожими. Справді, якщо взяти давню слов’янську азбуку глаголицю, яка віддавна була відома в Київській Русі і якою користувалися в Македонії, Моравії, Чехії, Паннонії, Болгарії та Хорватії, то її створено за тим самим принципом, що й древньоєврейський алфавіт, а саме кожній літері відповідає число (див. табл.). Проте на відміну від єврейського алфавіту, який має 22 літери, глаголиця нараховує їх аж 42.

В єврейському алфавіті число 666 означає ала диявол, сатана (слово ала — він є ставиться перед назвами імен). У слов’янській азбуці — глаголиці — смерт (м’який знак тут числа не має) і диктат:

Таким чином, у глаголицю, мабуть, через грецьке письмо, перейшов і древній тайнопис. Власне, символ, за яким ховається програма випробувань для людства, надто для православного світу, що її підготувала Вища Сила. Настав час — останнє століття другого тисячоліття — і вона спрацювала. Кожен звідав, що таке диявол і сатана, що таке смерть і диктат.

У світлі сказаного звертає на себе увагу те, що вождь світового пролетаріату мав вісімнадцять псевдо. А саме:

1. В.И.Ивановский.

2. Джон Фрей.

3. Иван Иваныч.

4. Иорданов.

5. И-чин-ли.

6. Константин Петрович Иванов.

7. Николай Петрович.

8. Н.Леницын.

9. Профессор Мюллер.

10. Синьор Дринь-Дринь.

11. Собакевич.

12. Тяпкин-Ляпкин.

13. Федор Петрович.

14. Финский повар.

15. Ф.Ф.Ивановский.

16. Чхеидзе.

17. Шкурка.

18. Ленин.

Підрахуємо кількість літер у повному імені вождя:

Владимир Ильич Ленин

12345678

9 10 11 12 13

14 15 16 17 18.

Ось як почала порядкувати перша голова звірини:

Российская

Социалистическая Федеративная

Советская Республика

Центральный Исполнительный Комитет

Советов Раб., Солд., Кр., и Каз. Деп.

Москва, Кремль.

№ 13666/2

01. V.1919 г.

Строго секретно.

Председателю ВЧК

тов. Дзержинскому Ф.Э.

УКАЗАНИЕ

В соответствии с решением В.Ц.И.К. и Сов. Нар. Комиссаров, необходимо как можно быстрее покончить с попами и религией.

Попов надлежит арестовывать как контрреволюционеров и саботажников, расстреливать беспощадно и повсеместно. И как можно больше.

Церкви надлежат закрытию. Помещения храмов опечатывать и превращать в склады.

Председатель В.Ц.И.К. (подпись) М.Калинин

Председатель

Сов. Нар. Комиссаров (подпись) В.Ульянов (Ленин)

Цей документ знаходився в спеціальній течці в архіві ЦК КПРС під грифом «Суворо секретно» і «Зняття копій забороняється, з будинку не виносити!»

Впадає в око аж надто дивний набір цифр у номері наказу 13666/2. Спробуємо розібратись, чи має цей номер якесь відношення до пророцтва св. Івана.

13 глава «Об’явлення…» починається так: «13 І я бачив звірину, що виходила з моря, яка мала десять рогів та сім голів…» А закінчується: «…18 Тут мудрість! Хто має розум, нехай порахує число звірини, бо воно число людське. А число її — шістсот шістдесят шість.» Затим починається чотирнадцята глава.

Ця — 13-а гл. складається з двох підрозділів, а саме: «Антихрист і його пророк: Семиголова звірина звела світ» та «Друга звірина помагає зводити світ.»

Ось складові номера ленінського наказу: 13, 666, /2. Число 13 означає смерть, 666 — від антихриста Леніна (адже наказ він видав), коса риска і цифра 2 — те, що буде ще й друга звірина, яка виконуватиме той самий наказ.

Що це: випадковий збіг чисел у наказі?

Такі збіги випадковими не бувають.

Якщо порядок чисел цього наказу є послідовним продовженням порядку чисел попередніх наказів вождя революції, а числа наступних його наказів витікають із числа цього наказу, як буває в будь-якій канцелярії, то такий збіг планувався Вищою Силою і Ленін про те знати не міг. Якщо ж номер для цього наказу вигадав сам Ленін, то він був свідомий своєї місії і означив її відповідним чином. А саме: смерть (13) православному світові від антихриста (666). Щоправда, як він міг передбачити, що буде ще й друга звірина?

Та може бути ще й таке: Ленін добре знав «Об’явлення св. Ів. Богослова» (адже в школах у ті часи викладали «Закон Божий») і використав числа 13-ої глави для кодування номера наказу.

За роки свого царювання Ленін ініціював чотири кампанії проти Православної Церкви. Перша — листопад 1917 року — 1919 рік: закриття монастирів храмів, реквізиція їхнього майна. Друга — 1919–1920 роки: відкриття святих мощей, позбавлення духовенства політичних прав. Третя — починаючи з кінця 1920 року: розкол Православної Церкви, її руйнування зсередини. І четверта — з початку 1922 року: пограбування чи, як казав Ленін, «очищення» усіх церков і розстріл максимального числа православних священиків. Вождь планував за кожного повішеного «попа» платити по 100 тисяч рублів, при чому спровокувати акцію так, щоб підозра впала на бандитів — «зелених».

32. Варто згадати ще одну ознаку звірини — п’ятикутну зірку. Обернена вгору двома гострими кутами, вона є символом людського чаклунства і в такому положенні визнається кожним окультистом як знак «Лівої Руки» та застосовується в церемоніальній магії. За стародавнім повір’ям, армії рабів, що трудилися на спорудженні єгипетських пірамід, носили нашиті на одязі п’ятикутні зірки, а інженери («комсостав») — шестикутні. За масонською міфологією, п’ятикутна зірка є символом раба, а шестикутна — посвяченого, архітектора подій. У принципі немає різниці між побудовою піраміди чи комуністичного суспільства, як немає різниці між рабами, що працювали на «стройках вєка» — єгипетських чи радянських. Щоправда, зірки носили й генерали, але в тому суспільстві нижчий чин був рабом вищого, і так аж до генералісімуса. Але й той був рабом усієї звірини і вчення змія — марксизму.

33. І сам Маркс, і голови майбутньої звірини були розумними. А як відомо, особа, що володіє розумом сильним і діяльним, залишає в просторах астрального світу могутні форми, чи ембріони психічних думок. За сприятливих умов ці форми думок, що являють собою земну карму безтілесної душі, можуть входити в контакт з утіленою душею, себто земною людиною, і впливати на неї на рівні підсвідомості. Впливи такі можуть бути направлені як на добро, так і на зло, як на творення, так і на руйнування, як на високу духовність, так і на деструкцію людської моралі. Найчастіше той, хто має такий вплив, навіть сам того не відає. Та все ж ім’я йому — медіум. Поза всяким сумнівом, найсильнішим із темних медіумів був Маркс, якому вдалося посіяти свої ідеї в свідомість багатьох, але найголовніше — знайти медіумічних «ретрансляторів» ідей, які послідовно, упродовж десятиліть, звуком, писаним словом та через думоформи астрального виміру вводили в оману чи не половину людства.

Досі мало хто усвідомлює справжню причину нищення Сталіним і Гітлером інтелігенції. Це робилося не тільки (і не стільки) тому, що в освічених людях диктатори бачили можливих опонентів своїх ідей. Здебільшого інтелігенція сприйняла новий радянський лад хоча б тому, що знала і бачила гріхи старого. Але з часом у її свідомості виникало дедалі більше запитань: що ж воно діється? Затим наставало бажання розібратись, а вже по тому йшли думоформи в астральний вимір, руйнуючи там павутиння думок темних медіумів. За логікою банального диктатора, з приходом його до влади досить вигубити лише екстремістичну частину інтелігенції і на суспільство вже буде накинуто вуздечку. Справа в тому, що не всякий, хто найбільше «кричить», найбільше і впливає на свідомість. Може бути тиха людина з чітким мисленням і сильними позитивними медіумічними здібностями, думоформи якої завдадуть астральному полю темних збитків більше, ніж тисяча галасунів. Ось і спробуй виявити таку людину… Тому, щоб не було помилки, винищували всіх, надто тих, хто етнічно не належав до нації, на яку ставив диктатор. Так, до 20-ліття «Великого Жовтня» з 27 жовтня по 4 листопада 1937 року в Карелії між містами Медвежь’єгорськом і Повенцем енкаведисти стратили пострілами в потилицю тисяча сто одинадцять інтелектуалів, поміж яких кілька сот діячів української культури: М. Зеров, Л. Курбас, В. Підмогильний, В. Поліщук, І. Кириленко і багато інших, доробок яких входить у золотий фонд літературних і культурних надбань. Всього ж тоді (з 27.10 по 4.10) було розстріляно дев’ять тисяч осіб.

Щоб за такий короткий час розстріляти стільки людей, треба було мати добре відлагоджену технологію вбивства. Людині зачитували вирок, змушували розписатись навпроти свого прізвища в «журналі»… Знайдено і журнал, і доповідну капітана Матвєєва, виконавця вироків (власноручно він розстріляв тисячу сто одинадцять чоловік).

Це тільки один із багатьох прикладів.

До речі, у фашистській Німеччині масові розстріли також присвячували до дат.

34.1889 року поміж земних мешканців з’явилася ще одна істота на ім’я Адольф Шикельгрубер, і хоч вона не мала прямого відношення до звірини, але це був фрагмент того ж самого змійового воїнства. За головного ідеолога для себе він обрав Ніцше, який, до речі, 1880 р., в 36 літ захворів психічним розладом і за період від 36-ти до 56-ти (року смерті) 11 років просидів у психлікарні.

Не зайве нагадати, що Ленін шанував творчість Ніцше, а з учителем і духовним батьком Гітлера бароном фон Ленцем зустрічався в Швейцарії.

У зв’язку з появою в матеріальному світі Гітлера звертає на себе увагу ще один цикл (крім уже згаданого в 25 920 років), чотири періоди якого із семи уже минули в людському циклі життя, — це Юга. Він почався 18 лютого 3102 р. до народження Христа і тривав 5000 років. Отож 1898 року (5000–3102 = 1898) завершився перший цикл перших п’ятитисячоліть, який почався з великим циклом Калі Юги. Цикли ці пов’язані зі становленням рас. Теперішнє людство перебуває в П’ятій Корінній Расі. І хоч ідеться не стільки про колір шкіри чи антропологічні особливості, як про цивілізацію взагалі, впадає в око те, що хлопчик, котрий народився за дев’ять років до зміни п’ятитисячного циклу, ставши дорослим, підняв прапор саме нацизму і расизму. Він також володів могутнім медіумічним впливом на свій народ.

Саме на час зміни цього циклу припадає також спалах всесвітнього расизму. Зокрема: громадянська війна 1861–1865 рр. в США, яка відома як війна між Північчю й Півднем, расизм Португалії, Франції, Нідерландів, що мали колонії на інших континентах. До речі, символом Калі Юги є згадана вище перекинута п’ятиконечна зірка.

Найжахливіші люди двох тисячоліть нової ери народилися в роки з «коренем» 18 (1818, 1870, 1879, 1889). Щоправда, у цьому ж дев’ятнадцятому столітті прийшло чимало і світлих геніїв людства, але жоден з них не мав такого впливу на перебіг подій і доль народів, як ті, ознакою яких було число звірини.

ГОЛОВА ЗВІРИНИ, ЯКІЙ СУДИЛОСЯ СТАТИ ЦАРЕМ

1. Прадід Сталіна Заза Джугашвілі був кріпаком і навіть брав участь у одному селянському повстанні у Закавказзі. Пізніше він переїхав із сім’єю до Тифліса, де й помер. Його син Вано, дід Сталіна, успадкувавши господарство батька, вирощував виноград і займався виноробством. Тут і народився у нього син Віссаріон, якого прозвали Бєсо. По смерті батька Віссаріон кинув важку селянську працю і влаштувався на шкіряну фабрику в Тифлісі. Ставши шевцем, він скоро переїхав у маленьке містечко Горі, де й одружився з Катериною Геладзе, яка також походила з родини кріпаків.

Перший син Вісаріона й Катерини Михайло не прожив і року, другий — Георгій також помер у малолітстві.

Смерть (віспа) підкрадалася й до Йосипа, але пощадила, тільки залишила на обличчі свої руді знаки. Згодом ті ознаки «батька народів» художникам і фотографам доведеться ретельно замальовувати, водночас вони збільшуватимуть йому на сантиметр-другий чоло, а жовтуватим з гіпнотичним полиском очам надаватимуть батьківської доброти.

Катерина Джугашвілі — працьовита, побожна жінка, яка рано овдовіла, мріяла щоб син став священиком і все для цього робила. Восьми років від роду Йосипа прийняли до Горійського духовного училища, яке він закінчив на відмінно. У свідоцтві про закінчення училища стоять тільки дві четвірки — з грецької мови та арифметики.

Успішне закінчення училища привело Йосипа в Тифліську духовну семінарію, де він опинився вже без суворої опіки матері. Проте навчався добре, попри те, що йому, який майже не знав російської, довелося вивчати водночас і цю мову. Мабуть, брак материного впливу привів Йосипа в сумнівні гуртки, які на той час ширилися по всій імперії. Його виключили з останнього курсу семінарії не за погане навчання, а за погану поведінку.

Три ознаки мав Сталін на тілі — два пальці на ногах, що зрослися, глибокі руді віспини на лиці і сухорукість, яка була не надто виражена, але повільно прогресувала. У віці 11 років він потрапив під фаетон і йому було пошкоджено ліву руку. Цей гандж, як і зрощені пальці, він приховував усе життя. Через це не купався в морі, і навіть не вмів плавати.

Весь свій вік він прожив під вигаданими прізвищем і датою народження. З Джугашвілі, який народився 6 грудня (хрещений 17 грудня) 1878 р. (ця дата значиться в метричній книзі Горійської Успенської церкви), він став Сталіним, який народився 21 грудня 1879 р.

Йому було замінено «код», який дається людині при народженні і завдяки якому Вища Сила впливає на поведінку — веде по житті.

2. Обличчя невиразне, побите віспою, волосся руде, густе, носить вуса, ходить перевальцем, весь час посмоктує люльку. Фізичними вправами не займається. Вечори проводить у компанії свого Політбюро за пиятикою та їжею. Любить вино «кахетинське».

Завжди спокійний, добре володіє собою. Надзвичайно потайний і обережний, та водночас і нерішучий. Іноді не знає, як бути і йде за подіями. Природна хитрість і здоровий глузд допомагають йому віднайти оптимальний вихід із складної ситуації. Наприклад, він уважно стежить за суперечками між членами Політбюро, а тоді, коли сформується думка більшості, бере слово і кількома короткими фразами пропонує (ніби від себе) затвердити те, до чого схилялася більшість. І виходить, що попри примітивність вислову, все, що він пропонує, схвалюється. Прийде час і він підніме келих і виголосить тост за великий російський народ, тобто за більшість. Звісно, не від надмірної любові до цього народу. Його мрією було виголосити колись тост за світову більшість…

Начисто позбавлений почуття гумору. Навіть добродушний жарт, дотеп сприймає, як кпин, образу.

Не обтяжений жодним із принципів. Сьогодні може запропонувати те, що вчора гаряче засуджував.

Оратор з нього кепський, говорить з трудом добираючи слова. Малокультурний, ніколи нічого не читає і нічим, крім влади, не цікавиться. Наука і наукові методи для нього недосяжні. Жодних праць не пише, а те, що називають його творами, — це промови й виступи з різних нагод. Їхнім стенограмам секретарі надають вигляду статей. У хвилини роздумів нерідко згадує біблійні тексти, використовуючи їх, як метафору чи афоризм.

Живе просто — жодного потягу до роскоші. Носить костюм напіввійськового крою, чоботи, шинель. Мешкає в маленькій, просто мебльованій квартирі в Кремлі, яка належала колись двірцевій прислузі.

До жінок байдужий. Йому досить і власної дружини, але і їй приділяє не надто багато уваги; часом поводився з нею брутально, що спричинило до її самогубства.

Мстивий. Ніколи, нікому й нічого не пробачає. Помститься хоч через двадцять років.

Чи має якесь захоплення?

Має — велике, що поглинає його всього. Влада! Жадоба влади. Головною перешкодою на шляху до влади був Ленін. Тому-то й зрадів він його смерті. Свою радість не приховував навіть від особистих секретарів. Та на зборах і засіданнях вдавав убитого горем, проголошував брехливі промови, клявся у вірності вождеві. «Який же ти мерзотник!»— думав я, спостерігаючи за ним,»— напише колись його особистий секретар Б.Бажанов, якому пощастило втекти за кордон.

Поміж семи голів звірини, які рвалися до абсолютної влади, він виявився найспритнішим. Йому пощастило відштовхнути від стерна нової імперії навіть другу за значущістю голову. 21 січня, коли помер Ленін, Троцький саме лікувався на Кавказі. Скориставшись із цього, Сталін надіслав йому телеграму, в якій назвав неправдивий день поховання. У такий спосіб вождь революції № 2, якого не було на похороні, випав із спадкоємців на престол, мовляв, навіть попрощатися не прийшов.

3. «Не бійся жодних спокус, жодної свободи, не тільки зовнішньої, громадської, а й особистої, бо без другої неможлива й перша. Одного бійся — рабства, і найгіршого з усіх рабств — міщанства, і найпоганішого з усіх міщанств — хамства, бо раб, який став царем і є хам, а оцарений хам і є чорт, справді страшний, страшніший від того, що його малюють, грядущий князь світу цього, Грядущий Хам.» Це дореволюційне пророцтво російського письменника Д.С.Мережковського (памфлет «Грядущий Хам») проектується на всі сім голів звірини, але найточніше відображує сутність Сталіна.

Не замислився тільки майстер історичного роману ось над чим: до 1861 р. переважна більшість людності Російської імперії була кріпаками, тобто рабами. Їхні діди й прадіди, аж до тих, хто народився після 1497 року, також були кріпаками. Десятки поколінь народжувалися і вмирали, не звідавши, що таке воля. Рабство тут стало спадковою прикметою. Навіть після скасування кріпацтва 1861 р. на світ продовжували народжуватися раби — за характером, світоглядом, вчинками, принижені на генетичному рівні. А така людина носить у собі заряд протесту, усвідомленого чи неусвідомленого бажання помсти. На цьому полі часом з’являлися і світлі людські сутності, але то — скоріше виняток. Загалом же то — нива, на якій проросте міщанство, а вже на ньому з’являться зловісні плоди, які, дозрівши, отруять усю землю. Ці плоди вистигнуть у ніч людства — в період між 1850-м і 1950-м роками, отримавши могутній стимул від астральної аури планети — Темного сателіта, активність якого буде максимальною, а концентрація найгустішою за 25920 років. Ненависть, бажання помститися за кривди роду, племені спалахнуть у кожній людині. Надто в інородцеві, який зазнав подвійного приниження.

Чому імперія, яка підкорила десятки етносів, в один час опинилася під владою вихідця саме одного з підкорених народів? Чи була тому альтернатива? Була — але інший інородець — Троцький. Отож двічі принижений раб, «Великий Хам», «князь світу цього» опинився на престолі Російської імперії не випадково.

«Знайти в його характері якісь симпатичні риси дуже важко — принаймні мені це не пощастило,»— напише про Сталіна Б.Бажанов.

Престол Сатани

1. У розділі «Число звірини» знайдено ключ до таємниці «Об’явлення…». Це, власне, знак, який «викликає в свідомості початок, причину і наслідок, що виходять від Бога, відображаються і в сліпій природі, і в свідомості людини, і у світі чистих духів.» Ключем є число 18. З його допомогою ми підняли, ні поки тільки відхилили, покривало над апокаліптичними пророцтвами, про які йдеться в гл. 16 «Сім чаш гніву Божого нищать землю.» Спробуємо й далі відмикати потаємні тексти.

Одразу слід сказати, що помиляється той, хто за числом 666 сподівається побачити тільки конкретну історичну постать. Вона-бо — постать може виявитися лише мізерною видимою часткою великого невидимого лиха.

Помилявся і Ф.Енгельс, один із двох головних творців сатанинської релігії. Цікаво знати, що його найбільше бентежила гл. 13, де називається число звірини. Дослідження Енгельса базуються на висновках тюбінгенської теологічної школи, котра стверджувала, що звірина, число 666 це — імператор Нерон. У цьому числі буцім-то зашифроване ім’я імператора. Слова «кесар Нерон», написані давньоєврейськими літерами і перекладені на відповідні до літер числа, складають суму 666. А в гл. 13, як вважає Енгельс, передбачене повернення Нерона, який не помер після пожежі в Римі, а десь сховався. До речі, Нерон помер у 68 р. н.е.

Треба сказати, що у древньоєврейському алфавіті деякі літери мають одне число, якщо вони стоять на початку чи всередині слова, й інше, якщо вони стоять у кінці слова. Так, літері «Нун» (н) на початку слова «Нерон» відповідає число 50, а в кінці — число 70. Тобто слово «Нерон» може бути прочитане по-різному. Втім, можливо, ті, хто цю розгадку пропонує, врахували й цей момент.

Багато дослідників датують час написання «Об’явлення…» 69-м роком н.е. За церковними ж даними це — 95 р. н.е., тобто після двадцяти семи років по смерті Нерона. Нащо було пророкові обгортати в щільну метафоричну тканину недавні події? Яке ж це пророцтво, якщо воно пророкує події минулого?

Енгельс вважав, що десять рогів на звірині, то кількість римських імператорів. Але ж число десять (рогів) св. Іван запозичив із пророцтв Даниїла (Дан. 7; 7). Отже, події в Римській імперії міг пророкувати хтось, хто жив до часів Римської імперії. Це Даниїл. Пророцтва ж Даниїла щодо десяти рогів св. Іван використав лише як аналог. Так само він використав біблійні пророцтва щодо Вавілону. До речі, це свідчить про циклічність і повторюваність (за тим самим сценарієм) історичних подій.

Поза всяким сумнівом, Енгельс був видатним ученим. Але витоки християнства він досліджував від сатани. І, отже, не міг піднятися вище матеріалістичного розуміння символіки св. Івана Богослова. Щоб його збагнути потрібні не тільки знання, а також відповідний стан душі. А який стан душі міг бути у творця сатанинства? Історію раннього християнства Енгельс вивчав не з метою дослідити витоки цієї релігії, аби її вдосконалити, а щоб розвалити. До вирішення проблеми було залучено ще одну видатну особистість — О.Блаватську. Маркс, Енгельс, Блаватська — ось основне ядро, котре працювало напередодні 1881 р. над руйнуванням християнства.

Релігія, віра створюють другий — нематеріальний план буття, без якого людина перетворюється на істоту, з якою за рівнем звірства не могли б змагатися навіть тварини-хижаки. Адже ні поміж вовків, ні поміж гієн не буває такого нищення собі подібних, яке почалося після приходу до влади червоного сатанинства. Втім, квітка Маркса не проросла б і не розпустилася б таким буйним цвітом, якби ментальний план планети, а відтак людність не були вражені Темним сателітом. У душі кожного — в кого менше, в кого більше вгніздилося щось від нечистого.

Число 18 висвічує постаті людей, ідеї, події, які в останньому столітті другого тисячоліття призвели світ до катастрофи. Водночас це знак вселенського процесу творення; земні події для нього тільки окремішній випадок.

2. Все, що відбувалося в земному світі до того і по тому, як звірина з моря виходила, Іван Богослов побачив на небі, перебуваючи там у дусі. Він не тільки заглянув у «голографічну» програму майбутніх подій, а й зустрівся з головним їх «архітектором». Це сталося з Іваном на острові Патмос (один із островів в Егейському морі), де він працював на рудниках, відбуваючи заслання. Його було звільнено після смерті імператора Доміціана. «Апокаліпсис» він написав під час заслання і після нього. Відтак звернувся до семи церков, що в Азії:

«9 Я, Іван, ваш брат і спільник у біді, і в царстві, і в терпінні в Ісусі, був на острові, що зветься Патмос, за слово Боже і за свідчення Ісуса Христа. 10 Я був у дусі Господнього дня, і почув за собою голос гучний, немов сурми, 11 який говорив: «Що бачиш, — напиши те до книги, і пошли до сімох Церков: до Ефесу, і до Смірни, і до Пергаму, і до Тіятирів, і до Сард, і до Філядельфії, і до Лаодикії.»

Церкви ці знаходилися на Малоазійському півострові (див. мапу).

«12 І я глянув, щоб побачити голос, що говорив зо мною. І, оглянувшись, я побачив сім свічників золотих; 13 а посеред семи свічників «Подібного до Людського Сина (Ісуса Христа), одягненого в довгу одежу і підперезаного» по грудях золотим поясом. 14 А «Його голова та волосся — білі, немов біла вовна, як сніг; а очі Його — немов полум’я огняне. 15 А ноги Його подібні до міді», розпалені, наче з печі; а «голос Його — немов шум великої води.» 16 І сім зір Він держав у правиці Своїй, а з уст Його меч обосічний виходив, а обличчя Його, немов сонце, що світить у силі своїй.

17 І коли я побачив Його, то до ніг Його впав, немов мертвий. І поклав Він на мене правицю Свою та й промовив мені: «Не лякайся! Я Перший і Останній, 18 і Живий. І був Я Мертвий, а ось Я Живий на вічні віки. І маю ключі Я від смерті й аду. 19 Отже, напиши, що ти бачиш, і що є, і що має бути по цьому! 20 Таємниця семи зір, що бачиш ти їх на правиці Моїй, і семи свічників золотих: сім зір, — то Анголи семи Церков, а сім свічників, що ти бачиш, то сім Церков.»

Св. Іван Богослов писав ці рядки в 90—100-х роках нашої ери, коли церква християнська ще не розділилася на дві основні гілки — православ’я та католицизм, і коли її живили сім джерел духу (церков), закладених першими євангелістами. Це було не пізніше 90-х років н.е., тобто на самому початку становлення християнства, одним з ідеологів якого був св. Іван. Тому при читанні всіх семи текстів послань виникає думка, а чи не послання це самого Івана? Адже в кожному наводиться специфічна, притаманна тільки конкретній церкві, проблема. Іван же бачив їх та передбачав, до чого вони можуть призвести.

Але як би там не було, а думка належить Вищій Силі, хоч вона і прийшла в голову Іванові.

Нам, кому довелося пізнати на собі всі лиха апокаліптичних пророцтв, цікаво знати, як закладалося православ’я. Бо тоді можна буде, бодай гіпотетично, простежити прорахунки віри, що спричинилися уже в кінці другого тисячоліття до проростання звірини на православному грунті.

3. У своїх посланнях Ісус Христос звертається до анголів семи церков. Слід розуміти, що це не конкретні духовні особи, котрі правили церквами, а справді анголи. Конкретні-бо особи змінювали один одного на посаді, а відтак несли відповідальність тільки за свій період правління.

Напевне, не варто наводити всі тексти послань, які кожен може прочитати в Біблії, обмежимось тільки зауваженнями (докорами), що їх висловив Ісус Христос кожному з анголів церков.

«1 До Ангола Церкви в Ефесі напиши:

…Але маю на тебе, що ти покинув свою першу любов. 5 Отож пам’ятай, звідки ти впав, і покайся, і вчинки давніші роби. Коли ж ні, то до тебе прийду незабаром, і зрушу твого свічника з його місця, якщо не покаєшся…»

Треба розуміти, що поміж правителів церкви і віруючих в м. Ефесі означився відхід від першооснови віри, що й стурбувало Ісуса Христа.

«А до Ангола Церкви в Смірні напиши.»

До ангола цієї церкви зауважень не було.

«А до Ангола Церкви в Пергамі напиши:»

Про цю церкву мова піде окремо, оскільки в посланні до неї є зауваження, що торкаються кожного із сучасних нам людей.

«І до Ангола Церкви в Тіятирі напиши:

…20 Але маю на тебе, що жінці Єзавелі, яка каже, ніби вона пророкиня, ти попускаєш повчати та зводити рабів Моїх, чинити розпусту та їсти ідольські жертви. 21 І Я дав їй часу, щоб покаялася, — та вона не схотіла покаятися в розпусті своїй. 22 І ось я кину її на ложе, а тих, що чинять із нею розпусту, у велику біду, коли тільки у вчинках своїх не покаються, 23 а дітей її поб’ю смертю. І пізнають усі Церкви, що Я Той, Хто нирки й серця вивіряє, і Я кожному з вас дам за вчинками вашими.»

Схоже, що «під дахом» Тіятирської церкви діяла «пророкиня», котра руйнувала віру («розпусту чинила») і що вона мала послідовників («діти її»). А «Я той, Хто нирки і серця вивіряє»— на біблійній мові це — розумовий цент

«А до Ангола Церкви в Сардах напиши:

…Я знаю діла твої, що маєш ім’я, ніби живий, а ти мертвий. 2 Будь чуйний та решту зміцнюй, що мають померти. Бо Я не знайшов твоїх діл закінченими перед Богом Моїм. 3 Отож пам’ятай, як ти взяв і почув, і бережи, і покайся. А коли ти не чуйний, то на тебе прийду, немов злодій, і ти знати не будеш, якої години на тебе прийду.»

Слід розуміти, що віра в Сардах була занедбана і церква існувала про людське око. «Решту зміцнюй, що мають померти» — утримай у вірі бодай тих, котрі не до кінця відійшли від церкви. «Будь чуйним» — прислухайся до того, що я кажу.

«І до Ангола Церкви з Філядельфії напиши:»

До ангола цієї церкви зауважень немає.

«14 І до Ангола Церкви в Лаодикії напиши:

…Я знаю діла твої, що ти ні холодний, ані гарячий. Якби то холодний чи гарячий ти був! 16 А що ти літеплий, і ні гарячий, ані холодний, то виплюну тебе з Своїх уст… 17 Бо ти кажеш: «Я багатий, і збагатів, і не потребуєш нічого.» А не знаєш, що ти нужденний, і мізерний, і вбогий, і сліпий, і голий! 18 Раджу тобі купити в Мене золота, в огні перечищеного, щоб збагатитись, і білу одежу, щоб ганьба наготи твоєї не видна була, а мастю на очі намастити очі свої, щоб бачити. Кого Я люблю, тому докоряю й караю того. Будь же ревний і покайся!»

Йдеться про підміну духовних цінностей матеріальними. Церква в Лаодикії, збагатившись, занедбала основне своє призначення — бути джерелом духовної енергії для вірних. «Раджу купити в Мене золота, в огні перечищеного…» — метафора, за якою легко вгадується віра, що зазнала випробувань вогнем (перших християн часто спалювали живцем). Отож пломінець Лаодикійської церкви ледь-ледь жеврів.

Таким чином, в шести із семи заснованих євангелістами церков в Тіятирській помічені елементи відступництва, в Сардах правили абияк, в Лаодикійській церкві захопилися збагаченням на шкоду вірі. Краща ситуація була в Ефесі і лише Смірнська та Філадельфійська розвивалися повноцінно.

Втім, це були тільки застереження. Церкви-бо діяли. Як свідчить історія, вже через двісті років увесь Малоазійський півострів, що його омивають Середземне, Егейське, Чорне (Понт Евксінський) моря, протоки Босфор і Дарданели, а з ним Сірія, Палестина, Александрія, як і частина Південної Європи, вже були під Христом.

Тодішнє християнство ще не являло собою цілісної релігії, як у догматичному плані, так і в організаційному. І сім церков скоріше за все являли собою сім витоків віри, які згодом об’єдналися в релігію, що стала називатися православною (від грецького правовірний, православний). Остаточно ж християнство було оформлене на вселенських церковних соборах Нікейському (325р. н.е.) та Константинопольському (381 р. н. е.). Тоді ж в основу православ’я було покладено символ віри. Вже пізніше з православ’я вийшов католицизм (від грецького головний, всесвітній), а з нього відгалузилася протестантська віра. Але основним, сакральним, у християнстві є православ’я. Через те і пророцтва св. Івана більшою мірою стосуються православного, слов’янського люду. Надто апокаліптичні.

З поділом Римської імперії на незалежні імперії Західну і Східну релігія Христа стала державною спочатку в Східній імперії — Візантії, а потім і в Західній — Римі.

Отож послання Ісуса Христа до семи азійських церков, що його опублікував в «Об’явленні…» св. Іван Богослов, містило в собі велику енергетику, якої вистачило на багато поколінь настоятелів аж до об’єднання церков.

Які ж проблеми долали анголи на шляху до об’єднання?

В Ефеській церкві були лжеапостоли: «і випробував тих, хто себе називав апостолами, але ними не є, і знайшов, що фальшиві вони…» В Смірні жили люди, котрі ворогували з цією церквою. В Філадельфійській церкві були такі ж негаразди: «Я зроблю, щоб декого з зборища сатани, із тих, що себе називають юдеями, та ними не є, але кажуть неправду, — ось Я зроблю, що вони «прийдуть та вклоняться перед ногами твоїми»…»

Лжеапостольства християнська (як і будь-яка інша) віра до кінця не подолала, як і тих, хто називає себе християнами, а насправді «ними не є, а зборище сатани». На ріці віри, що витікає в часі з семи своїх джерел, завжди траплятимуться подібні неурядиці.

4. Тепер про звернення до ангола Пергамської церкви. В послідовності звернень вона хоч і стоїть на третьому місці, але об’єкт, про який ідеться в посланні до ангола цієї церкви, потребує особливої уваги, оскільки стосується кожного православного чи католика, хто прийшов у земний світ у дев’ятнадцятому і двадцятому століттях. Тому автор і порушив хронологію звернень щодо цієї церкви. У цьому випадку є сенс навести цілком усе послання.

«12 А до Ангола Церкви в Пергамі напиши: «Оце каже той, що має меча обосічного:

13 «Я знаю діла твої, і що де ти живеш, там престол сатани. І тримаєш ти Ймення Моє, і ти не відкинувся від віри Моєї навіть за днів, коли в вас, де живе сатана, був убитий Антипа (Антипа — єпископ Пергамський. За переказами, його в часи гонінь було спалено в розжареному мідному бикові), свідок Мій вірний. 14 Але трохи Я маю на тебе, бо маєш там тих, хто тримається науки Валаама, що навчав був Балака покласти спотикання перед синами Ізраїля, щоб їли ідольські жертви й розпусту чинили. (Валаам — Пророк з міста Пефора, що в Месопотамії. Підказав цареві Моавітському Балаку (Валаку) навернути поступово ізряїльтян до ідолослужіння). 15 Так маєш і ти таких, що тримаються науки Николаїтської (єретики апостольського часу) так само. 16 Тож покайся! Коли ж ні, то до тебе прийду незабаром, і воюватиму з ними мечем Своїх уст. 17 Хто має вуха, хай чує, що Дух промовляє Церквам: переможцеві дам їсти приховану манну, і дам йому білого каменя (високу духовність), а на камені написане ймення нове, якого не знає ніхто, — тільки той, хто приймає його.»

Місто Пергам було колись столицею Пергамського царства (283–133 роки до н.е.), що знаходилося на Південному Заході Малої Азії. Назву воно отримало від слова «пергамент», якого тут багато і якісно виробляли. Пергам славився бібліотекою, що налічувала понад 200 тис. томів і поступалася тільки Александрійській. Місто було оздоблене пишними будівлями з білого мармуру, а на його акрополі височів храм Зевса з вівтарем надзвичайної краси — справжнє диво світу. Це і був той престол сатани, про який казав Ісус Христос св. Іванові.

В 133 році до н.е. цар Аттал ІІІ заповів Пергамське царство Римові, після чого воно перетворилося на римську провінцію, яка дістала назву Азія.

Зевс у грецькій міфології — бог блискавки і грому, а також небесний батько всіх речей. В арійській символіці він — «Всесвітній батько небес», що те ж саме. Отож не дивно, що цей вівтар згодом опинився в Берліні.

Його виявив 1873 року німецький археолог Карл Гуманн. Вівтар розібрали по камінчику, дбайливо нумеруючи кожен з них, і, склавши в 462 скрині, доправили в Німеччину на військовому кораблі, що його спеціально прислав кайзер Вільгельм.

У цій події на передньому плані видно інтерес ученого і зацікавленість держави в археологічних дослідженнях. В той же період робляться відкриття за відкриттями в царині античних знахідок англійськими, французькими, німецькими та іншими вченими. Велику кількість фрагментів (колон, скульптур та ін.) з храму Артеміди в Ефесі (місто, яке також належало колись до Пергамського царства), доправили в Британський музей, багато старожитностей осіло в Луврі та Берлінському музеї. Отож нічого дивного, що цим опікався сам кайзер.

Та був і другий план. Вівтар забирають з мусульманського світу і ставлять у центрі християнського на самому передодні окультного 1881 року, коли тінь від Темного сателіта (Орба) була найгустішою («найбільше затемнення Сонця» за Нострадамусом). Це час напруженої роботи над другим і третім томами «Капіталу» — вченням нової релігії, коли по всій Європі (в Росії також) ширилися гуртки сатанистів, час, коли з Темного сателіта (або одухотворена Темним сателітом) у земний світ уже прийшла найбільша з голів звірини — Ленін, а всього за шість років після перевезення вівтаря (можливо, на той час його вже було й зібрано в Берлінському музеї) прийде у світ ще одна голова звірини, яка носитиме приховане ім’я Зевса — грім, удар блискавки — БРОНштейн (Троцький). Не варто повторювати роки народження інших голів — це була одна генерація.

І ще таке: нагадаємо, що Сонце проходить через кожен знак свого небесного Зодіаку упродовж 2160 років. Всього знаків Зодіаку — дванадцять. 1881-й — це рік, коли Сонце переходило зі знаку Риб у знак Водолія і водночас коли завершилося все зодіакальне коло, тобто 2160 х 12 = 25920 років (2+5+9+2+0= 18).

Яке це має відношення до «престолу сатани» в Пергамі?

Якщо припустити, що вівтар храму Зевса спорудили в рік заснування царства, то виходить, що він простояв: 283 (рік заснування царства) + 1873 (рік перенесення храму до Німеччини) = 2156 років, тобто всього на чотири роки менше зодіакальних 2160. Якщо ж рахувати з останнього року циклу — 1881-го в глиб віків, то вийде: 1881 + 283 = 2164. У цьому випадку на чотири роки більше.

Отож є всі підстави вважати, що Пергамський вівтар храму Зевса почали будувати (або вже побудували) за чотири роки після заснування (чи проголошення) Пергамського царства, і він простояв рівно стільки років, скільки їх налічує один знак сонячного Зодіаку.

Якщо все наведене — збіг обставин, випадок, то ніщо у цьому світі так точно не сплановано, як випадок.

Питання тільки в тому, хто спланував і чию волю виконували археолог Карл Гуманн і кайзер Вільгельм, переносячи вівтар храму Зевса з Малої Азії в Європу, до того ж у час, коли сатанинство вже провело свою першу — генеральну репетицію (Паризька комуна), а по Європі бродив привид комунізму?

Можна з певністю сказати, що воля то була нелюдська.

До речі, про значення слова «комунізм». Про нього можна прочитати у всіх довідкових виданнях. А от щодо значення слова «комуніст» — тобто той, хто сповідує ідею комунізму, то про нього в жодній радянській енциклопедії не пишуть, хіба що в значенні «Комуніст України» тощо. Але дещо проясняє Т.Шевченко, коли у своєму щоденнику за 1857 рік називає Стеньку Разіна комуністом, бо він грабував купців на Волзі і Каспійському морі. А ось тлумачення цього слова в західноєвропейських тлумачних словниках: «Комуністи — це морські грабіжники в ХІV–XVII століттях, які здійснювали свої грабунки від берегів Іспанії до Швеції та Норвегії.»

5. Правомірне й таке запитання: чому Ісус Христос назвав престолом сатани саме Пергамський вівтар Зевса? Адже, крім нього, ще раніше побудували храм вавілонського Зевса-Бела. Ось що про нього пише Геродот: «Він існував ще за моїх років: був чотирикутним, а кожна з його сторін мала дві стадії (одна стадія — близько двохсот метрів). Всередині храмової округи було побудовано вежу завдовжки в одну стадію, завширшки так само. На цій вежі височить ще одна, на ній — інша, а всіх їх сім веж. Сходження на них побудовано із східної сторони і йде гвинтоподібно навколо всіх веж. Десь на середині сходження існує майданчик з сидіннями для відпочинку, де сидять і відпочивають ті, що сходять. На останній вежі існує великий храм. Усередині храму стоїть велике ліжко з витонченими ніжками, а біля нього золотий стіл. Проте в тому місці немає жодної статуї. Ніколи там не ночує ніхто з людей, крім однієї-єдиної місцевої жінки, яку з поміж інших обирає сам бог, як кажуть халдеї, які є його жерцями.»

«Ці самі халдеї кажуть, але я не вірю тому, що вони говорять, ніби сам бог часто сходить у храм і відпочиває на ліжку. Таке саме відбувається і в єгипетських Фівах, за словами єгиптян (бо і там у храмі Фіванського Зевса спить якась жінка, що, як вони кажуть, ніколи не спілкується з чоловіками).»

«…У вавилонському святилищі існує ще інший нижній храм, а в ньому є велика золота статуя Зевса, що сидить, а біля неї поставлено великий золотий стіл, а і п’єдестал і трон статуї також золоті. Поза храмом існує ще золотий жертовник. Є ще інший великий жертовник, на якому приносять в жертву тварин дійшлого віку, бо на золотому жертовнику дозволяється приносити в жертву лише тварин молочного віку.»

Як видно, і вавілоняни, і єгиптяни в ті часи поклонялися тому ж самому богові. Щоправда у Вавілоні він звався Зевсом-Белом або ж Белом-Мардуком.

А є ж іще храм Зевса Олімпійського в Афінах, колони якого стоять і по наші дні.

Отож, чому Ісус Христос казав саме про Пергамський вівтар храму Зевса, а не про будь-який інший?

Чи не тому, що «в вас, де живе сатана, був убитий Антипа, свідок мій вірний»?

Навряд.

Скоріше, йому була відома подальша доля цього вівтаря, як і його окультна роль у сплеску сатанинства наприкінці другого тисячоліття нової ери.

6. Дещо можна збагнути і невтаємниченому, якщо подивитись на Біблію як на програму всього християнського світу. В її текстах поміж пророцтв, які не піддаються однозначному тлумаченню, є й такі, що попереджають світ про важливі події майбутнього з дивовижною точністю. Це Книга Буття, Книга пророка Даниїла та «Об’явлення св. Івана Богослова».

Ось приклад: дата народження на світ Ісуса Христа, ім’я, характер, прикмети, явлення народові, суть його вчення, подробиці народження і смерті — все це було описано більше, як за п’ять століть до пришестя.

У 6 столітті до н.е. Архангел Гавриїл з’явився перед пророком Даниїлом і повідомив:

«Від виходу наказу, щоб вернути Ізраїля й збудувати Єрусалим, аж до Владики Месії сім тижнів та шістдесят і два тижні. І вернеться народ, і відбудований буде майдан і вулиця, і то буде за тяжкого часу. І по тих шістдесяти і двох тижнях буде погублений Месія, хоч не буде на ньому вини. А це місто і святиню знищить народ володаря, що прийде, а кінець його — у повідді. І аж до кінця буде війна, гострі спустошення. І Він зміцнить заповіта для багатьох за один тиждень, а за півтижня припинить жертву та жертву хлібну.»

Це пророцтво було виголошене тоді, коли Навуходоносор — цар халдеїв загарбав Ізраїль, а Єрусалим зруйнував. Та ось — 457 р. до н.е. цар Артоксеркс повелів розпочати відбудову Єрусалима. Між цим роком і роком появи Христа мусило пройти 7 тижнів і 62 тижні, тобто 483 дні (в Старому Заповіті пророчий день означає рік). Отож 483–457 = 26. Тобто подія мала статися 26 року н.е. А якщо врахувати, що наказ про відновлення Єрусалима було видано восени 457 р до н.е., то насправді вона мала статися 27 р. н.е. Саме цього року й було охрещено Ісуса Христа. І сам Христос сказав тоді, маючи на увазі біблійне пророцтво: «Сповнився час».

Далі в пророцтвах сказано: відданий буде смерті Христос у половині тижня, тобто в середині останнього з 77 тижнів, визначених для народу іудейського. Помер Ісус на Голгофі 31 року, за три з половиною роки після хрещення. А в 70-му році н.е. Єрусалим знову було вщент зруйновано, як і передбачено в пророцтвах Даниїла.

Прикладів, коли біблійні пророцтва збувалися з високою точністю багато і всі вони, так чи інакше, пов’язані з Пророчими ерами, тобто зі знаками небесного сонячного Зодіаку, кожен з яких дорівнює 2160 років.

Якщо зобразити коло небесного сонячного Зодіаку та проставити на ньому Пророчі ери (див. мал.), то можна завважити, що сума цифр кожної з них дорівнює дев’яти чи вісімнадцяти. Так, сума цифр чисел 2160 = 9; 4320 (2160 х 2) = 9; 6480 (2160 х 3) = 18; 8640 (2160 х 4) = 18; 10800 (2160 х 5) = 9; 12960 (2160 х 6) = 18; 15120 (2160 х 7) = 9; 17280 (2160 х 8) = 18; 19440 (2160 х 9) = 18; 21600 (2160 х 10) = 9; 23760 (2160 х 11) = 18; 25920 (2160 х 12) = 18. Тобто сума цифр будь-якої з Пророчих ер кратна 9-ти.

Сума всіх дванадцяти сум (9 + 9 + 18 + 18 + 9 +18 +9 + 18 +18 + 9 + 18 + 18) = 171 (1+7 + 1) також дорівнює 9.

Схоже, що коло Пророчих ер — це основна метрика часу, за якою кимось плануються події в земному світі. Зарубками на тій метриці є роки з сумою цифр 18. Ось найважливіші з них: світ було створено 5508 р. до н.е. — сума цифр — 18. Якщо від точки небесного сонячного Зодіаку, що перебуває на рубежі між двома ерами, а саме 24039, відняти 5508, то отримаємо 18531, рік, коли було «створено» світ; сума цифр його також дорівнює 18. Тобто світ Авраама був створений під знаком 18 і закінчився він у часі під знаком 18. По тому почався світ Христа, та часовою метрикою залишилося небесне сонячне зодіакальне коло з його особливими позначками.

Але й коло пророчих ер є складовою більшого циклу — так званого «полярного дня» — періоду одного повного оберту полюсів Землі в небі. Це ще зветься хвилею життя на нашій планеті; тривалість її дорівнює 2592000 років, тобто 50 секунд простору на століття. А час, необхідний для того, щоб хвиля життя покинула планету і, обійшовши весь планетний ланцюг Сонячної системи, знову повернулася сюди, потрібно 15552000 років. Склавши теософічно цифри цього числа, отримаємо все ті ж 18 і зрештою — 9 (1 + 8).

Дев’ять — це великий числовий ключ, який відмикає всі таємниці. Шість днів творення, про які пишеться в Біблії, це шість полярних днів (2592000 х 6 = 155552000), тобто тривалість часу, протягом якого всі хвилі послідовно проходять по землі до з’яви людської хвилі в кінці шостого дня або на початку сьомого.

А як справа з метрикою часу в інших релігіях, наприклад, в індійській?

Тут вважають, що Всесвіт змінюється тричі під час кожного періоду (кальпи): він переходить із стану творення й становлення в стан тривалого існування, а затим — руйнування. А тільки на відміну від біблійних понять, ця релігія оперує часовими відстанями набагато порядків тривалішими. Так, тривалість існування Всесвіту — доба Брахми — складає 8 640 000 000 років — сума цифр 18. Ця доба складається з 2 тисяч махаюг (великих юг-періодів). Одна махаюга, або ж період Ману, складає 4320000 років — сума цифр 9. Ця велика юга, в свою чергу, поділяється на чотири звичайні юги: 1) сатьяюга — золотий вік 1 728 000 земних років — сума цифр 18; 2) третаюга — срібний вік 1 296 000 років — сума цифр 18; 3) двапараюга — мідний вік 864 000 років — сума цифр 18; 4) каліюга — залізний вік — 432 000 років — сума цифр 9.

До речі, Рама народився 5490 р. до н.е. — сума цифр також 18.

7. Але повернемося до «престолу сатани» в Пергамі. Якщо рік заснування цього «престолу» збігається з початком останньої Пророчої ери, а саме 279 р. до н.е. (на колі небесного сонячного Зодіаку це 23760 р., див. мал.), то «перевівши стрілку на циферблаті» ще на одну Пророчу епоху назад (на 2160), ми опинимося в 21600 році сонячного Зодіаку, або ж у 2439 (2160 + 279) р. до н.е.

Яка ж важлива подія сталася в цей рік?

Точної дати, напевне, вже не скаже жоден археолог, але на рубежі 2500–2400 років до н.е. між державою Аккад і шумерськими містами-державами довгий час точилася війна, яка закінчилася перемогою Акада, цар якого Саргон І (Шаррумкен) був одним із найбільших завойовників і найжорстокіших деспотів давньої історії. Себе він величав «царем чотирьох сторін світу». Він і справді утворив велику імперію між Верхнім і Нижнім морями, тобто між Середземним морем та Персидською затокою. На заході він досяг Кріту, на півночі — гірського кряжу Тавр (теперішня Туреччина). По суті це був Чингізхан того часу. Такі події, утворення таких держав неодмінно «прив’язані» до початку Пророчих ер. І якщо археологи подають приблизний час 2500–2400 р. до н.е., то це означає, що головна подія сталася 2439 до н.е. або ж у наближені роки.

Як відомо з історії, вавілонська релігія склалася на основі теїстичних уявлень шумерських, аккадських та інших племен в Месопотамії в 4–1 тисячоліттях до н.е. Спочатку поширеними були уявлення про грізних богів водного хаосу Апсу і Тіамат, бога рослинності Тамуза та ін. В цей же період виникає божество неба і небесних світил. В 3 тисячолітті до н.е. з’являється догмат про єдність світу богів і світу царів. Верховним богом стає Мардук, який увібрав у себе культи інших богів. Ця важлива віха стала визначальною в перебігу подій для всієї месопотамської людності. Становлення основного божества регламентувало життя окремої людини, етносу, всіх народів і племен імперії на багато майбутніх поколінь.

Є всі підстави вважати, що подія становлення Мардука головним божеством сталася в пророчий 2439 р. до н.е. водночас із становленням царства Саргона І.

Отож 2439-го р. до н.е. (21600 рік за небесним сонячним Зодіаком) семітський узурпатор Шаррумкен (Саргон), колишній придворний сановник кішського царя Урзабабу, нападає на шумерського царя Лугальзагессі, перемагає його і стає наймогутнішим і найсильнішим царем вавілонським (точніше сказати: протовавілонським). А у Вавілоні основним божеством був Зевс-Бел, або ж (що те ж саме) Бел-Мардук.

«Під ярмом цих правителів Шумер тяжко страждав: аккадські намісники обкладали його даниною, він змушений був постачати гнобителям військові загони для ведення завойовницьких воєн, митців і вчених аккадські царі забирали до своїх міст, скарби з храмів перекочовували до Аккаду, багато вільних громадян потрапляло в рабство.» В цій цитаті, якщо замінити слово Шумер на Україну (чи на назву якоїсь іншої республіки колишнього Союзу), а Аккад на СРСР, то вона цілком відповідатиме ситуації в Країні Рад. Недарма св. Іван Богослов сховав свої пророчі тексти за словами «Новий Вавилон». Обидві імперії зароджувалися, й існували в крові.

Таким чином 2439 (21600) і 279 (23760) пророчі роки до н.е. пов’язані тим, що в першому з них утворилося нове велике царство Аккад, а в другому — Пергамське царство, які поклонялися тому ж самому божеству. І якби до 90 — 100 р. н.е., коли св. Іван оприлюднив послання до семи церков, збереглася статуя Зевса-Бела, то, напевне, не вівтар з Пергаму опинивля б у Берліні напередодні 1881 (25920) року, а вона.

8. Такі аналогії, як і числа, кратні дев’яти, переконують, що, справді, існує сила, котра планує події в людському світі, і планує відповідно до раз і назавжди визначеної метрики часу. Існує й вимір, проникнувши в який, можна побачити «голографічний» макет подій як минулих, так і майбутніх.

Отож переведемо «стрілку на циферблаті» на одну Пророчу еру вперед від 23760-го і потрапимо в 25920-й, останній, рік небесного сонячного Зодіаку, або ж у 1881-й рік н.е. — рік закладин нової релігії для нової імперії. Які події були пов’язані з цим роком і до чого вони призвели, уже оповідалося вище.

Тепер переведемо «стрілку» ще на одну позначку на «циферблаті» і опинимося в кінці першої Пророчої ери нового кола небесного сонячного Зодіаку — в 2160-му р. За нашим літочисленням це буде 4040 рік (1881 +2160). Які події будуть «прив’язані» до цього року — важко сказати. Але щось значуще таки мусить статися.

Цікаві факти:

Гітлер перед тим, як почати Другу світову війну відвідав у Берлінському музеї вівтар Зевса.

Есесівці на своїх одностроях носили символіку Зевса — дві блискавки.

У 1945 році Радянська Армія вивезла вівтар в Радянський Союз, а в жовтні 1958-го Радянський уряд повернув його НДР.

Символом блискавки є молот (див. УРЕ, т.13, слово «символ»). Отож на гербі Радянського Союзу стоїть все та ж зевсова символіка.

Магічний ланцюг

1. Аби глибше збагнути тексти «Об’явлення…», що стосуються майбутніх подій, нагадаємо деякі моменти езотеричних уявлень.

Як уже мовилося, земний світ складається з двох планів: матеріального й астрального. У попередніх розділах розглядався вплив Темного сателіта на людей і на земну твердь, тобто одухотворену й неодухотворену матерію. Але впливає він на матерію не безпосередньо, а через її польові програми, тобто через її астральні складові. А це: духи природи і стихій (елементали), людські думки, побажання та образи (астроідеї), відбитки дій і явищ, що сталися на землі (астральне кліше). Об’єднання людей, пов’язаних ідеєю і волею однієї людини (магічний ланцюг), духи людських об’єднань (егрегори), духи, які тимчасово вийшли в астральний план зі свого матеріального тіла (лярви), духи померлих, що складаються з астросому, душі і духи (елементали).

Варто сказати, що в книгах Мойсея є також поняття про астральний світ, але воно сховане у найглибшому — ієрогліфічному розумінні (після прямого матеріального і символічного). Так, змій має три значення: пряме — змій; символічне — бентежне бажання, чуттєвість, егоїзм, інстинкт; ієрогліфічне — астрал.

Астрал складається з двох чинників: енергії й руху, які він отримує від духа і найтонкішої матерії. Це — посередник між духом і матерією; він притягує дух до матерії і вводить її в неї; він є інстинкт, що втягує людину у вихор чуттєвості. Через це астрал символізує лихе начало або диявола. Та якщо в людині дух панує над астралом, тобто людина управляє своїми вчинками, то завдяки астралу матерію можна одухотворити, а завдяки інстинкту — піднести і ошляхетнити природу. В Біблії це називається «наступити п’ятою на голову змія». Отож, розглянувши бодай побіжно складові астрального світу та співставивши їх з рухом Темного сателіта, можна збагнути й причину тих подій, що їх пережило людство наприкінці другого тисячоліття, як і заглянути хоча б на тисячоліття вперед.

Елементали — польові програми неживої природи і стихій. Вони бувають різної сили й величини, від поруху трави до духу урагана, що об’єднує міріади елементалів повітря. Землетруси — наслідок збурення (деформації) польових програм земної кори під впливом Темного сателіта. Що ближче до піку його активності, то сильніше трусить Землю.

Астральне кліше. Оскільки будь-яка думка й будь-яка дія відображаються в астралі, то в ньому зберігаються всі земні події у вигляді кліше. Це щось на зразок інформаційної комори, з якої ніщо й ніколи не зникає.

Астроідеї, тобто прагнення й думки людини, відображені в астралі. Як відомо, прагнення живуть в астралі інтенсивнішим життям, ніж просто думки. А всяке бажання — це астральна істота, яка намагається реалізуватися в матерії.Чим більше людей зі спотвореною психікою живе в земному світі, тим потворніші астральні істоти заселяють астральний світ. Надто великий вплив на астральний світ мають письменники. Їхні герої це цілком реальні астральні постаті, які існують у вигляді міражів. Чим сильнішим астральним флюїдом (життєвою силою) наділена людина, тим чіткіші астральні істоти відображаються в астралі. А буває, за допомогою астрального флюїда людини така істота конденсується аж до своєї матеріалізації.

Звірина жорстко контролювала як матеріальне, так і астральне життя. Інструментом контролю матеріального світу був КДБ, астрального — цензура. Відповідний відділ держбезпеки відстежував настрої серед людей, цензура — серед літературних героїв. Завліт пильно вивчав твори письменників, відбраковуючи ті з них, де персонажі не відповідали усталеному стандарту. Тобто убезпечував радянський егрегор від його нівеляції. Адже герой роману, увійшовши у свідомість читача, стає складовою астрального світу, а точніше егрегора, до якого належить свідомість читача. Та поволі тануло поле Темного сателіта і так само поволі змінювалася психіка працівника КДБ і працівника так званого «літа». Відходили фанатизм і жорстокість. Наприклад, у вісімдесяті роки завліт в Україні уже не чіплявся до письменника за те, що в його творах мало класової боротьби. Навпаки, до друку не допускалися книжки, у яких змальовувалося насильство, еротичний натуралізм тощо. Стали друкувати світову класику, яка у переважній більшості несла потужний потенціал суто духовних людських якостей. Відбувалася гуманізація суспільства. Вісімдесяті чи не найбільше нейтралізували радянський егрегор. Завдяки цьому, а також завдяки гуманізації земної людини, при розпаді Радянського Союзу не сталося того, що сталося в Югославії, де художня література була далеко від людини. Югославський егрегор (складова частина марксистсько-ленінського) завдав там багато нещастя.

Магічний ланцюг. Якщо декількох людей об’єднує одна воля, то їхні думки, бажання й образи відображаються в астральному світі і стають там надто живучими. Саме через це, наприклад, молитва віруючих має велику силу і здатна творити диво. Так образ Ісуса Христа (саме образ, а не божа сутність), виплеканий уявою і волею мільйонів людей, посідає в астральному світі провідне місце. Його невеликий (усього кілька сучасних сторінок) текст Нагірної проповіді ось уже дві тисячі років єднає духовно усе людство. А довершена у своїй лаконічності молитва «Отче наш» з цієї проповіді стала магічними словами для кожного, хто звертається до Бога. «Коли молитесь, не кажіть зайвого, як язичники, бо вони думають, що в багатослів’ї своєму будуть почутими; не будьте схожими на них, бо знає Отець ваш, у чому ви маєте потребу, перш ніж ви попрохаєте в Нього. Моліться так: «Отче наш, сущий на небесах…»— казав Ісус.

Усі суспільства, об’єднані внутрішньою дисципліною та єдиною волею, становлять магічний ланцюг. Та якщо позитивні й негативні елементи, тобто члени суспільства, розташовані ябияк, то вони нейтралізують одне одного, і отже воля такого суспільства не може бути відображена в астралі з достатньою силою. Тому так ретельно імперська влада — царська і радянська — нищила будь-які прояви, які могли б згуртувати людей.

Прикладами магічних ланцюгів можуть бути орден ієзуїтів та його аналоги ЧК-НКВС-КДБ і гестапо. Тобто тут мають місце колективні астроідеї. Лойола, Дзержинський і Гімлер своїми волями згуртували людей з однаковою думкою, а потім скористалися з їхньої колективної астральної сили. Усі члени мусили тільки сприймати волю чільника і, засвоївши її, повернути йому у вигляді астральних струмів. Таким чином шеф ставав справжнім астропсихічним акумулятором і міг спрямовувати запас астральної енергії на свій розсуд.

Егрегори базуються на принципі магічних ланцюгів. Це також астральні істоти, породжені колективними думками й волею суспільства. Вони є духом суспільства. Магічний ланцюг, що тривалий час діє у великому суспільстві, члени якого спрямовують свою волю для досягнення однієї якоїсь мети, зрештою поширюється на кожного. Що й сталося, наприклад, у Радянському Союзі та гітлерівській Німеччині.

В астралі утворилися два егрегори — спочатку радянський, а потім німецький — дві гігантські істоти, які виросли з магічних ланцюгів і які до того ж отримали сильне підживлення Орба. Одним із них був «змій великий, вуж стародавній» — ідея так званої «вселюдської рівності», «привид комунізму», який блукав по Європі в час найгустішої тіні Орба. Марксизм, справді, магічний ланцюг; за якихось тридцять п’ять-сорок років він перетворився на нечуваної могутності егрегор. Його земним престолом стала Москва, а троном — Кремль («Я хочу спорудити собі трон на великій холодній горі…»- писав Маркс у юності.). Отримавши від людності Російської імперії достатній запас сили, цей егрегор почав уже самостійне існування, а відтак став впливати на земне життя. Це був згусток жаху. У ті часи в Радянському Союзі, як згодом і в гітлерівській Німеччині, не було людини, яка не боялася б за своє життя. Ставши самостійними істотами і позбавивши божого наповнення своїх земних людей, ці егрегори почали війну між собою, яка скоро перекинулася на землю.

Генератори магічних ланцюгів, з яких виросли ці дві астральні потвори, прийшли всі у земний світ у роки, наближені до 1881-го, тобто народилися в ніч людства. Іхні сутності були спотворені на рівні астросому — напівматеріальної оболонки, яка втілює дух у матерію.

Отож якщо Маркс — генератор, який виробив чорну енергію, Ленін і шість співголів — трансформатори її, то звірина, яку вона (енергія) зібрала довколо себе — магічний ланцюг, а в матеріальному світі — компартія. Цей магічний ланцюг і перетворив астральний світ радянської людності на суцільний егрегор. Планувалося його розпросторити на весь світ, але зашкодила інша чорна потвора, яка зросла всього за кілька років — фашизм.

Егрегори живляться не лише астральними відбитками прагнень і думок живих людей, а також сутностями, що покинули матеріальний світ. Тому жодну ідею знищити в матеріальному світі не можливо. Навпаки, чим більше винищуватиметься людей — земних носіїв ідеї, тим чіткішою і стійкішою вона буде в астральному світі. Ну, а вже звідти через сон, через різні струми ідея, значно підсилена, знову повертається на землю. Недаремно кажуть, що ідеї носяться у повітрі. З’являються мученики за ідею — вони й стають основою магічного ланцюга, а вже з нього виростає егрегор.

2. Коли розпадається імперія, то егрегор ще довго існує в астральному світі, а відтак живить енергетично ті сили земного світу, які протидіють її розпадові. Хоч і розпався «новий Вавилон» і розчленувалася на складові звірина, але їхній егрегор ще витає над тепер уже незалежними державами. Йому з одного боку протидіють магічні ланцюги народів, що поновили свою незалежність, з іншого — поле Темного сателіта (Орба), яке стає дедалі слабкішим і отже не живить так, як раніше, астральну істоту тваринною силою.

Недовго вже існувати радянському егрегорові. Вимирають його матеріальні ретранслятори. До того ж помирають не як мученики (ті, кого вони, або за їхньої мовчазної згоди, знищували) — більшість із них відходять із сумнівом, і цей сумнів вони несуть в астральний світ. Незабаром від радянського егрегора залишиться тільки його кістяк — магічний ланцюг або ж «змій, вуж стародавній» — марксистська ідея. І існуватиме він уже в коморі астральної пам’яті, як астральне кліше. «2 І схопив він (ангел) змія, вужа стародавнього, що диявол він і сатана, і зв’язав його на тисячу років, — 3 та й кинув його до безодні, і замкнув його, і печатку над ним поклав, щоб народи не зводив уже, аж поки не скінчиться тисяча років. А по цьому він розв’язаний буде на короткий час…» Отже через тисячу років з’явиться хтось, хто витягне його — магічний ланцюг марксизму з безодні і перетворить знову на егрегор і він знову принесе велике лихо землі. Але вже після цього ідея «вселюдської рівності» утратить будь-який вплив на людство, тобто буде вкинена «в озеро огняне та сірчане, де звірина і пророк неправдивий».

3. В астральному світі існує багато егрегорів, це і ті, магічними ланцюгами яких є «змій великий…», і «понад усе», і «богообраність», але видів їх усього два — добра і зла.

Перший об’єднує померлих святих, праведників, людей з добрими намірами і світлими думками. Такий егрегор має ймення Михаель. Це, власне, те ж саме, що й архангел Михаїл з його воїнством.

Другий об’єднує померлих, яким властиві були чорні думки і лихі наміри. Назва цьому егрегорові Самаель; він і є диявол і сатана. Початком і складовою (чи не найбільшою) його був магічний ланцюг, виплеканий облудною ідеєю «вселюдської рівності».

Між ними спалахнула війна, і переможений був Самаель, і скинений він був з неба (астрального світу) разом з його анголами. «Горе землі та морю, до вас бо диявол зійшов, маючи лютість велику, знаючи, що короткий час має!» Час його обмежувався періодом активності Темного сателіта. Напевне, скидання у земний світ відбувалося так: сутності (духи) потрапляли в астросоми темних, а вже тоді ця субстанція втілювала їх у матерію.

Взаємодія астрального світу з матеріальним відбувається за принципом симпатій і антипатій, а саме: добре притягує добре і відштовхує зле, а зле притягує зле і відштовхує добре. Тобто людину зі світлими почуттями притягує до себе егрегор добра і наділяє її відповідним астральним кольором — символом духовного плану. Людина ж від природи лиха підпадає під вплив егрегора і лярви зла, відповідно цьому їй надається і символ антидуховності. Не випадково державними символами Радянського Союзу стали серп і молот, а колір червоний, які символізують смерть, руйнування (серп — те ж саме, що й коса, молот — символ блискавки) і кров; у гітлерівській символіці була свастика — окультний знак темних і також червоний колір. А есесівці — складова частина магічного ланцюга в матеріальному світі — носили на одностроях вже не символ блискавки, а зображення самої блискавки — символіки Зевса. Нагадаємо, що в часи зачаття ідеї «вселюдської рівності» і її антитези «uber alles» (понад усе) у Німеччину було перенесено з турецького міста Пергама вівтар Зевса — «престол сатани» за висловом Ів. Богослова.

4. Чи знали «батьки» які потвори вони виростять зі своїх магічних ланцюгів? Знали. Марксові, як сатанистові, те було відомо з юних літ, про що свідчать його вірші. Ленін також знав, що марксизм — це магічний ланцюг і що він — Ленін подовжує хвіст «змія великого, вужа стародавнього», як і те, що цьому ланцюгу судилося розростися до страхітливого егрегора. Йому, як синові посвяченої розенкрайцерівського ордену, було відомо також, що астральна істота вимагає підсиленого живлення з земного світу і що назва тому живленню страх і кров. Тільки за три з половиною роки свого правління він убив понад чотири мільйони людей. Тоді егрегор марксизму з приробленим до нього хвостом ленінізму був тільки підлітком. А вже Сталін викохав його до страхітливої потвори, яка тримала в напрузі увесь світ.

Про те, що гряде ніч людства знали не тільки задовго до того Ів. Богослов, ближче до нас Нострадамус та католицька церква. Знали й очікували на неї сатанисти. Бо це був останній шанс вселюдського егрегора зла поквитатися з вселюдським егрегором добра. Більш сприятливих умов для нищення божої сутності в людській свідомості доти не було. Марксистсько-ленінський, гітлерівський, мусолінієвський, франкістський та інші — це егрегори антихристиянські. Але вони були розрізнені, а згодом їхні інтереси схрестилися. Сатана-бо запрограмований на самознищення. У земному ж світі сталося самознищення людей, у свідомості яких гніздилося в кого більше, у кого менше, від Самаеля. Тобто, знову ж таки, випускалася «нечиста» кров людства.

Зачинався магічний ланцюг звірини у сатанинських гуртках, де дружина К.Маркса грала роль вівтаря. Вівтар потрібен був під час чорної меси і ним був живіт голої жінки; між її грудей чи ніг ставилася ритуальна чаша. З етичних міркувань пропустимо деталі дійства, скажемо, тільки, що метою його було укріплення зв’язку з темними силами астрального світу та отримання від них сприяння.

Традиція чорної меси виходить із сивої давнини. Існує стародавня гравюра, на якій зображено фаворитку короля Людовіка Х1У мадам де-Монтеспан, яка лежить на столі, а поряд — чоловік, який в одній руці тримає немовля, а другою всаджує в нього стилет, причому кров стікає на тіло Монтеспан.

У дев’ятнадцятому столітті чорна меса відбувалася вже без крові і закінчувалася богохульством та цинічними еротичними оргіями, але на них незримо була присутня жива жертва.

Мине не так багато часу і ритуальною офірою-немовлям стане багатомільйонна людність, а вівтарем — ідея «вселюдської рівності», на яку виллється море крові.

5. Випадково чи ні, а саме в «ніч людства» приходять у земний світ особистості, які шукають нових форм у мистецтві, архітектурі та літературі. І пошуки ті направлені не на удосконалення людської природи, а на її розкладання. Найяскравішими представниками поміж них були Пабло Пікассо (1881–1973), Олександр Архипенко (1887–1964) та Сальвадор Далі (1904–1989). Перші два — основоположники кубізму: один у малярстві, другий у скульптурі. Нагадаємо, що кубізм полягає в конструюванні об’ємної форми на площині, розкладанні складного на просте, деформації образів реального світу. Іншими словами — у руйнуванні усталених форм людства — тобто безум світу цього.

Пікассо. Герніка. Масло. 1937.

Далі — зачинатель сюрреалізму — малярства, у якому віддається перевага несвідомому, сновидінням. Це мистецтво хаотичних образів, парадоксального зміщення глузду, потоку монстрів, а загалом усе те ж сатанинство.

У літературі таким провідником ідеї став Франц Кафка (1883–1924), у творах якого переважають не людський характер, а ситуації суму, страху, відчаю, кошмару, фантастичні перетворення. Критика приписувала його творчості передбачення фашизму. Насправді ж і Кафка, і лідери третього рейху, як і значна частина тогочасної Європи, були дітьми того самого чорного егрегора, ім’я якому Самаель, і який мав могутнє живлення від Темного сателіта. Їхні астросоми були змінені відповідним чином. Через те творчість Кафки, як і Пікассо, Архипенка та Далі, зробила чіткий відбиток на ментальному плані сучасників. В історії, як правило, залишається не та особистість, яка створила видатний твір, а та, твір якої знайшов розуміння і схвалення її сучасників.

Проте не все у творчості цих майстрів було означене сатанинством. Так, з 85-ти років, що прожив Далі, сюрреалізмові він віддав двадцять, але ці двадцять припадають на пік навісніння європейської людності, а саме на період від 1928 по 1947 р.р. Тобто це були роки, коли сутності, що прийшли у земний світ у часи наближені до 1881-го, стали дорослими і вже багато хто з них опинився біля керма влади. В Росії безроздільно царювала звірина, в Німеччині та Італії міцнів націонал-соціалізм, який поширювався на Іспанію та Румунію. Тобто над слов’янським світом чорний егрегор уже сформувався, а над Західною Європою він перебував на стадії формування.

Далі. Передбачення громадянської війни в Іспанії. 1936.

Це була ніч і кошмарний сон людства. Як сказав Гойя, «Сон розуму породжує чудовиська.» А найстрахітливіші чудовиська можуть виникнути тільки в уяві митця. Якщо простежити творчі доробки кубістів, сюрреалістів, авангардистів та майстрів інших модерністських течій, що творили на початку двадцятого століття, то можна спостерегти одну спільну для всіх прикмету — спалах творчої активності в період від 1915 до 1945 р.р.

Не випадково найвизначнішою постаттю став Пікассо, адже він народився у «найтемніший час ночі» — 1881 р. До того ж належав до компартії Франції. Його «Герніка» була написана, чи як казали мистецтвознавці, синтезована одразу після серії із 18 офортів, що мали назву «Мрії і брехня генерала Франко» (початок 1937 р.). Цьому сірому (некольоровому) полотну приписують «епічну ліричність, ритмічну організацію форм», а насправді воно відображає кошмарний сон людини, значна частина свідомості якої була утоплена в тогочасному астральному світі. Більшість із своїх полотен Пікассо, здавалося, творив у кошмарному сні. За 92 роки він прокидався усього кілька разів, і тоді з’явився «Голуб миру» та інші непошматовані мареннями образи.

Ці четверо зросли не на порожньому місці. Так, прикладом для Пікассо та Далі був імпресіонізм Альфреда Сіслея (1839–1899), Клода Моне (1840–1926), Огюста Ренуара (1841–1919), Поля Гогена (1848–1903). Для Кафки — містична творчість Ернеста Теодора Амадея Гофмана (1776–1822).

І ще одна прикмета, що поєднує цих митців: усі вони були щедро обдарованими, і якби їм судилося прийти у світ «на світанку» чи «в полудень» людства, то й дарування їхні засвітилися б по-іншому. Наприклад, Далі у другий період творчого життя, від 1948-го по 1989-й роки повернувся до класики і створив серію глибоких релігійних полотен. Але їх виявилося незрівнянно менше ніж сюрреалістичних.

В окультному плані всі такі митці і їхні твори працювали над вирощенням егрегора Самаеля.

Треба сказати, що у століття з коренем «вісімнадцять» до чорної містики потяглися також слов’янські майстри слова, зокрема Микола Гоголь (1809–1852), Олексій Костянтинович Толстой (1817–1875) та інші. Тогочасний культурний світ перебував у полоні всіляких сатанинських течій.

Уже в двадцятому столітті, у самий розпал більшовизму з’являється твір, написаний на, так би мовити, фактичному матеріалі. Автор Михайло Булгаков (1891–1940) у романі «Майстер і Маргарита» змалював засобами умовно-фантастичного жанру увесь містичний план тогочасного буття. Досі залишається загадкою, чому Сталін не вбив Булгакова. Чи не тому, що головний персонаж Воланд (сатана) показаний хоч і безмежно жорстоким, але шляхетним? А може, тому, що, за авторською версією, царювання його (Воланда) було невідворотне? Та як би там не було, а це була перша (і остання) спроба осмислити події з погляду містики, за всі 73 роки і сім місяців радянської влади.

Сатана приречений на самознищення. Якщо ліквідація ленінської гвардії стала нищенням сатани на матеріальному плані, то боротьба з різними течіями в літературі і мистецтві, наприклад, футуризмом, авангардизмом, кубізмом та іншим, нищила духовні основи сатанинства. Друга хвиля боротьби з окультною базою темних спалахнула за часів хрущовської відлиги. Проте модерністів фізично вже не винищували, дехто з них спливе на поверхню в часи «перебудови», але таких стовпів, яких породила «ніч людства», поміж них не виявилось.

Тим часом набирала обертів машина гуманізації суспільства — література. Метод соц. реалізму (багато хто й досі не знає до пуття, що це таке), попри велику шкоду для літератури, яка полягала в основному у формалізації художньої творчості, не заперечував аби в центрі уваги була людина. З’являється безліч позитивних героїв — від примітивних схем до повнокровних персонажів, які швидко (завдяки державним книговиданню і книгопоширенню) стають складовою свідомості найчитабельнішої людності світу.

Радянський егрегор з абсолютно чорного перетворюється на темно-сірий, а згодом у ньому з’являються шпарини.

Слід зауважити, що поряд із згаданими мною абстракціоністами, у цей період з’являється чимало видатних майстрів пензля і слова, образи і герої яких гуманізували людську природу, але на видноті світової історії залишилися абстракціоністи.

6. Водночас, коли у мистецтві йшло руйнування людської психіки, а в житті нищення людини, як виду, подібне втручання було і в неживу природу. Найвищий інтелект тогочасного людства намагався проникнути в глибини матерії. Австрієць Ервін Шредінгер (1887–1961) і німець Вернер Гейзенберг (1901–1976) розробляють теорію квантової механіки, українець Дмитро Іваненко (1904) дає теорію атомного ядра, росіянин Ігор Курчатов (1902–1960) відкриває спонтанний поділ ядра урану (1940), американець Роберт Опенгеймер (1904–1960) працює над створенням атомної (уранової) бомби (1942–1945), яку у серпні 1945-го скинули на Хіросіму й Нагасакі і яка усього за кілька хвилин забрала 150 тис. життів. Це була тільки перша ягідка. Другу — значно більшу створили у Радянському Союзі під керівництвом того ж Курчатова у 1953 р. Її було добротно апробовано на людях, тваринах, спорудах та військовій техніці. За всім тим стояла тінь Сталіна й Берії.

У 1946 р. в СРСР створили атомний реактор, який згодом використали на АЕС і криголамі, що мали ім’я Леніна. Сатанинській владі — сатанинської сили енергію. Але щоб управляти такою енергією, потрібні висока відповідальність, обов’язок і духовність. Адже йдеться про загрозу мутації людини вже не на художньому полотні, а в природі. Образи Пікассо, Далі та інших після Чорнобиля здаються не такими вже й химерними. Власне, твори кубістів, сюрреалістів і т.п. стали предвісниками хаосу не лише людської свідомості, а також її біологічної форми. Сатана розпочав нищити образ і подобу…

7. В астральному світі зараз змагаються дві сили: марксистсько-ленінський і національний егрегори.

На поверхні першого лежить популістська, але чітко сформульована ідея «вселюдської рівності», всередині ж його — ідея хаосу, а саме: рівність між обдарованим і нездарою, працьовитим і неробою, моральною особистістю і збоченцем. А над хаосом — трон Самаеля. Набутки культур та інтелекту тут визнаються тільки тоді, якщо вони не суперечать принципу Самаеля. Етносам відведено роль карт у руках шулера.

На поверхні другого лежить ідея, що засуджує право одного народу маніпулювати долею іншого, принцип збереження національної ідентичності, тобто заборона замулювати джерела родів і народів («рік»). Цим принципом опікується «ангел вод». Він не заперечує поєднання доль між представниками різних «джерел» і «рік», він тільки забороняє нищення, як і злиття, що є по суті також нищенням. Усередині цього егрегора лежить те ж саме, що й на його поверхні.

Ідея «вселюдської рівності» зорієнтована на тваринну складову (кама рупу — «червоне чудовисько в нас») окремої людини і всього суспільства. В епоху найгустішої тіні Темного сателіта і найбільшої його активності, коли матеріальний план людини вивищився над духовним, ідею цю підхопив обиватель — найчисельніша верства суспільства. Та вже тепер закінчується ніч людства, чорний егрегор «змія великого, вужа стародавнього» тане, а відтак і вплив його на земне життя дедалі слабкішає. Водночас настають сприятливі часи для прагнень і думок тих, кого винищено було імперським і червоним сатанинством. В Україні колись розрізнені магічні ланцюги Б.Хмельницького, І.Мазепи, С.Петлюри, М.Грушевського тепер уже гуртуються у великий егрегор. Його живлять ідеї мільйонів душ замордованих. Усі вони, без винятку, відстоювали свої принципи з божим наповненням у душі, тому й колір їхнього егрегора синьо-жовтий. Це він — уже нинішній егрегор вплинув на прийняття державної символіки у Верховній Раді. Власне, то був видимий перелом у силі впливу двох егрегорів на земну свідомість. З того часу червоний егрегор знесилюватиметься, аж до повного знищення, а синьо-жовтий набиратиме міці. Він є складовою світлого егрегора людства — Михаеля, якому судилося уже на початку третього тисячоліття повністю перемогти Самаеля тепер уже в земному світі.

Як реакція на танення чорного егрегора, у багатьох містах України почали виникати гуртки, товариства і навіть школи під символами Реріха, Блаватської та інших, ініціатори («вчителі»)яких мають одне завдання — виростити магічний ланцюг у даній місцевості, а вже з допомогою цієї астральної істоти впливати на свідомість людей земного світу. У такі товариства вступають люди з чітким мисленням і сильними думоформами, які цілком підкоряються волі вчителя, навіть не усвідомлюючи того. Завданням таких «трансляційних пунктів» є зашкодити формуванню національної ідеї в астральному світі. Їхні агенти роблять спроби нищити найвищі пріоритети, на яких тримається національна ідея, а саме опорочити Тараса Шевченка, Івана Франка, Лесю Українку в матеріальному світі. І це не просто намагання нездари привернути до себе увагу (таке трапляється), це нищення фундаменту духовності, без якої немислима жодна нація, це спроба творення бездуховного конгломерату, якому в майбутньому визначено роль фігури на шахівниці, а не гравця. Та найбільшої шкоди національній ідеї завдає руйнування найміцнішої складової магічного ланцюга, як в астральному, так і в матеріальному світі — мови корінного етносу.

«І суджено мертвих…»

1. Слід застерегти читача: якщо апокаліптичні пророцтва щодо земного світу (13–18 глави) не стільки тлумачилися, як підтверджувалися реальними подіями, то в подальших текстах «Об’явлення…» йдеться про те, що має статися після нас. Отже тут можна тільки гадати. Але гадати, спираючись на попередній досвід, а саме: на знання деяких відповідників слів — «гілок» і «коренів», на знання аналогів, що їх вживав пророк, ну, і що надзвичайно важливо, — на розуміння впливу Темного сателіта на земний світ. Думається, що Іванові Богослову було відомо і про сонячний Зодіак, і про Орб, і, напевне, про кабалістичну суму — число вісімнадцять. Адже він пройшов школу Ісуса, а відтак був посвяченим.

«Об’явлення…» св. Івана складається з двадцяти двох глав. По суті це 22 надійно замкнені скрині з інформацією про майбутнє. Мабуть, у минулі часи були люди, котрі в міру того, як пророцтва збувалися, ідентифікували бачене ними з текстами «Об’явлення…» Не випадково й мені, тому, хто прийшов у земний світ у двадцятому столітті, в державі, де з «моря» семиголова звірина вийшла, пощастило в затуманеному тексті пророцтва розгледіти сучасні події. І знову ж таки, це стало можливим завдяки віднайденню ключа, який було сховано в тринадцятій «скрині». Пробне розшифрування кількох глав підтвердило, що це таки ключ. (Подальші дослідження засвідчили, що ключ цей підходить не лише до «скринь» «Об’явлення…»

Події пророцтв, напевне, подаються в хронологічній послідовності, відповідно до порядку і кількості літер давньоєврейського алфавіту. Але мені вони висвічувалися не завжди послідовно. Так, перед тим, як було побачено суть семи чаш гніву (гл. 16), відкрився смисл розділів «Велика розпусниця» і «Таємниця жінки й звірини» (гл. 17), «Загибіль Вавилону» та «Плач за Вавилоном» (гл. 18).

2. Тепер повернемося до розділу «Вавилон остаточно загине» (гл. 18)

«21 І один сильний Ангол узяв великого каменя, як жорно, і кинув до моря, говорячи:

«З таким розгоном буде

кинений Вавилон, місто

велике,

— і вже він не знайдеться!»

Як мовилося раніше, «місто» — то держава, «море» — людність імперії. Легко уявити собі, як виплескується вода з водойми, в яку хтось кинув великого каменя. Слід тільки трохи домислити, уявивши, що водойму складали води, які не змішуються (не зовсім змішуються) і відрізняються одна від одної. Коли камінь упав, то кожен вид води вихлюпнувся, який ближче, який далі від місця падіння. Що й сталося 1990 року з Радянським Союзом. По тому, як відокремилися Україна, Литва, Латвія, Естонія, Білорусія, Молдова, Азербайджан, Грузія, Вірменія, Узбекистан, Казахстан, Туркменистан, Таджикистан, Киргизстан, Союзу («Вавилона») не стало, «— і вже він не знайдеться!»

Це ті «води», які вихлюпнулися на більшу відстань. На меншу, недостатню для здобуття повного суверенітету, вихлюпнулися Чечня, Дагестан, Північна Осетія, Інгушетія, Татарстан та інші «води», що утворюють «море» нинішньої Російської Федерації. Рано чи пізно вони також відділяться. Тримати їх у кулаці можна було тільки за сильної централізованої влади. Тепер, коли інтереси людей (нехай і об’єднаних у великі корпорації) стоять над державними, енергії (коштів, ресурсів) на утримання колись загарбаних, але нескорених народів, не вистачить. Це просто недоцільно.

3. Подіям у людському світі зраділи мешканці неба. «По цьому почув я наче гучний голос великого натовпу в небі, який говорив:

«Алілуя! Спасіння і слава,

і сила Господеві нашому,

2 правдиві бо та справедливі

суди Його.

Бо Він засудив ту велику

розпусницю,

що землю зіпсула своєю

розпустою, і помстився за кров Своїх

рабів з її рук!» (гл. 19).

Нагадаємо, що «велика розпусниця» це — Москва; землю зіпсула своєю розпустою» — людей отруїла лжевченням марксизмом-ленінізмом.

«…6 І почув я голос великого натовпу, і наче шум великої води, і мов голос громів гучних, що вигукували:

«Алілуя, бо

запанував Господь,

наш Бог Вседержитель!

Радіймо та тішмося,

і дамо славу Йому,

бо весілля Агнця настало,

і жона Його себе

приготувала!» (гл. 19).

Настали післяапокаліптичні часи. Християнська віра, витримавши жахливе випробування, вистояла у двобої з темними і приготувалася до свого оновлення. «Весілля Агнця», «Жона себе приготувала» — метафори, за якими вгадуються христова віра і сутності, що готуються у земний світ.

«…8 Їй дано було зодягнутися

в чистий та світлий вісон,

бо вісон — то праведність святих» (гл. 19).

Йдеться про чисті, незаймані душі («жона Агнця»), що їх буде запліднено оновленою вірою.

Пишеться: «гучний голос великого натовпу в небі…» та «голос великого натовпу і наче шум великої води…» Тобто двічі згадується натовп у небі, який славив Бога за те, що він засудив велику розпусницю і зруйнував Вавілон; йдеться про сутності тих невинних, кого замордовано в часи ленінсько-сталінського тоталітаризму. Тільки в Радянському Союзі їх було 62 млн. Це, справді, був шум великої води. Св.Іван опинився в інформаційному полі страждань тих багатьох мільйонів, або, мовлячи словами «гілок», — у «шумі води». Їх було так багато, що їхні спільні крики нагадували «голос громів».

«…9 І сказав він (ангел) мені: Напиши: Блаженні покликані на весільну вечерю Агнця!» І сказав він мені: «Це правдиві Божі слова!»

3. Схема концентрації Темного сателіта, його тінь на земний світ та активність, а відтак — пік звірства поміж людей у період з середини дев’ятнадцятого по середину двадцятого століття пояснюють багато моментів у главах 19–20 «Об’явлення…» І не тільки пояснюють, а й дають орієнтовну часову відстань між подіями, що про них в завуальованій формі пише пророк. Щоправда у наведених уривках (гл. 19) описується тільки польову програму того, що колись станеться на землі, за аналогією з гл. 12-ою, де йдеться про війну на небі між Архангелом Михаїлом та змієм великим, вужем стародавнім. Все те, як видно, збулося з великою точністю й у відповідності до схеми і графіка активності Орба, наведених у розділах «Престол сатани» й «Темний сателіт (Орб)» цієї книги. Тобто змія та його анголів було скинено у земний світ, де вони накоїли багато лиха.

«11 І побачив я небо відкрите. І ось білий кінь, а Той, Хто на ньому сидів, зветься Вірний і Правдивий і Він справедливо судить і воює. Він ім’я має написане, якого не знає ніхто, тільки Він Сам. 13 І зодягнений Він був у шату покрашену кров’ю. А Йому на ім’я: Слово Боже.»

Чому «небо відкрите»? Тому, що доти воно було закрите густим полем Темного сателіта. Сутності, що проходили крізь нього для втілення, у земному світі, більшою чи меншою мірою потворилися. Тепер же активність Орба з року в рік слабшає, а його сфера дедалі віддаляється від Землі.

«Білий кінь…» — кінь — тварина призначена для перевезення людей та вантажу. Перевезення відбувається в просторі й часі; якщо простір можна визначити трьома координатами, то час — тільки одним вектором (напрямком). Отож «білий кінь» це час на шляху до епохи без брехні і крутійства. Поміж людності з поновленою совістю будуть і суди і війни, але спрямовані не на загарбання, а на визволення, як на небі так і на землі. У земному світі вони вже тепер тривають: згадаймо хоча б Югославію й Чечню. «Він (вершник) справедливо судить і воює.»

Чому сказано: «Очі Його — немов полум’я огняне»? Чи не тому, що жар не дає світла; темряву розсіює тільки світло полум’я? Іван Богослов, якби був знайомий з сучасною технікою, то, напевне, написав би: «Очі Його — немов прожектори або лазерні промені.»

«А на голові Його — багато вінців.» «Вінець» — герб. Отож ідеться не про людину, а про віру, яку приймуть багато держав (народів). І знову ж таки, народів потойбічного світу. Тому й імені Його «не знає ніхто, тільки Він Сам.»

«І зодягнений Він був у шату покрашену кров’ю» — мається на увазі та кров, яку пролив «змій великий, вуж стародавній», опинившись у земному світі, а конкретно — звірина. Тобто йдеться про помсту тим, хто прийняв образ звірини.

«А Йому на ім’я: «Слово Боже», тобто гряде оновлена Христова віра. Чому саме христова? Тому, що пророцтво це пише друга людина після Ісуса, той, хто виплекав дерево християнства.

«14 А війська небесні, зодягнені в білий та чистий вісон, їхали вслід за ним на білих конях. 15 А з його уст виходив гострий меч, щоб ним бити народи. І він пастиме їх залізним жезлом, і він топтатиме чавило вина лютого гніву Бога Вседержителя!»

Знову ж таки мається на увазі поновлення справедливості, але поновлення войовниче. Образ гострого меча, що виходить з уст, використовується не вперше в «Об’явленні…», він означає слово. Бо все у світі починається зі слова. Вже потім, коли слово вимовлене, до рук беруть меча. Російську імперію звірина спочатку зруйнувала словом, висвітивши всі її гріхи і в такий спосіб прищепивши більшості населення ненависть. А тоді її ж — імперії зброю повернула проти неї. Так само упав «великий Вавилон» (Радянський Союз), військовий потенціал якого перевищував озброєння всього світу. Слово правди, вимовлене правозахисниками — громадянами «Вавилону» (згадаймо хоча б «Сад Гетсиманський» І.Багряного, Архипелаг Гулаг О.Солженіцина, «Діти Арбата» А.Рибакова, «Чорні камені» А.Жигуліна, «Ночувала хмарка золота» В.Приставкіна, самвидавчі документи, які поширювалися в часи хрущовської відлиги, підтексти в книжках більшості письменників Союзу) геть зруйнувало міф про найсправедливіше суспільство, спалило ширму, за якою ховалося найбільше звірство від сотворіння світу.

Якщо в часи найактивнішого Орба і найгустішої його тіні слово, кинуте звіриною в людську душу, збуджувало там рефлекс неусвідомленої помсти і нищення, то в шістдесяті роки двадцятого століття, коли астральна аура планети вже не була такою насиченою, а її активність стала різко падати, слово правди спонукало багатьох, і навіть голову звірини, замислитись. А вже з думкою приходить істина.

Але все, про що йдеться в розділі «Явлення Ісуса Христа» (гл.19), напевне, стосується небесних сфер, того, що уже відбувається на небі. Адже на початку цього розділу пишеться: «І бачив я небо відкрите. І ось білий кінь…» Тобто події, які колись сталися на землі, оцінюються на небі, а сутності людей, що спричинили ті події, судимі на небі. Оскільки їх багато, то це не просто суд, а з ними веде війну воїнство в чистому одязі. «І Він пастиме їх залізним жезлом, і Він буде топтати чавило вина лютого гніву Бога Вседержителя! 16 І він має на шаті й на стегнах своїх написане ймення: «Цар над царями і Господь над панами.» Тобто св. Іван пише про очищення небесного людства. І робить це не людина, а віра та її засновник, перед якими однаково рівні і цар, і вельможа і простий чоловік. Тобто йдеться про підготовку сутностей для «десантування» у земний світ, коли прийде їхній час.

4. А що відбувається на землі тепер?

У Ів. Богослова про це сказано в завуальованій формі. Конкретніше пише Нострадамус: «І буде встановлено великий мир, союз і злагоду між одним із дітей (Російська Федерація) та заблудлими й розділеними різними королівствами сторонами (республіками колишнього Союзу), і буде досягнуто такого миру, який триматиметься на великому обмані (і республіки, й Росія запевняють одне одного у дружбі та братерстві, а насправді переслідують протилежні цілі: республіки прагнуть вийти з-під впливу «старшого брата», Росія ж — навпаки, перешкоджає цьому) й під’юджуванні військової групи через відмінність між священнослужителями (політичні орієнтації), і буде об’єднане королівство Несамовитого (Раб’є) (Білорусія), який вдаватиме з себе мудрого. Сторони, міста, села, королівства і провінції зійдуть зі свого попереднього місця, щоб стати вільними, але ще більше погрузнуть у рабстві і потай будуть невдоволені своєю свободою, і оскільки правдиву релігію (християнство) було втрачено, то почнуть бити по лівій стороні, аби повернути праворуч, і відмовляться від святої, час якої закінчився, з її первинним писанням (марксизмом), і після великого пса, вийде найкрупніший, котрий зруйнує все, навіть те, що було зроблене раніше (те, що загарбано ще за царату); як і в старі часи, будуть поновлені храми, і служителі церкви будуть поновлені у своєму попередньому чині (відбудовуються храми, розростається церковна ієрархія), і почнуть розпусту чинити та блудити й коїти тисячу злодійств (міжконфесійна ворожнеча, боротьба за місце на ієрархічній драбині, а найгірше — освячення кривавих боєнь). І наблизившись до нового спустошення і в самий розпал його, повстануть могутні суверенні держави і збройні сили і заберуть у нього обидва меча (власне Росії та Федерації), залишивши тільки знамена…»

Слова цього пророцтва є продовженням слів (уже раніше цитованих) «…злощасний виплід розростеться після першої жертви-покути, і триватиме те всього сімдесят три роки і сім місяців, а затим пустить паростки та, яка так довго була безплідною, починаючи з п’ятдесятого градуса, і яка поновить усю Христову Церкву.» Тобто Нострадамус пише про теперішній час — 2000-й і наближені (з обох боків) до нього роки.

5. В останньому — третьому розділі глави 19-ї «Знищення звірини та її прихильників» пишеться: «17 І бачив я одного Ангола, що на сонці стояв. І він гучним голосом кликнув, кажучи, до всіх птахів, що серед неба літали: «Ходіть, — і зберіться на велику Божу вечерю, 18 щоб ви їли тіла царів, і тіла тисячників, і тіла сильних, і тіла коней і тих, хто сидить на них, і тіла всіх вільних і рабів, і малих і великих…»

Якщо у попередньому розділі цієї глави йдеться про підготовку до війни: «Він пастиме», «Він буде топтати», то у цьому повідомляється вже про початок «бойових дій». За метафорою «птахів, що серед неба літали» вгадуються ті сили неба, призначення яких — утилізувати чорне наповнення сутностей, які опинилися на небі. Пояснення вимагають тільки слова «тіла коней і тих, хто сидить на них». Кабала вважає людину подвійною істотою, одна з яких — дух, ідея, друга — те, що виконує ідею. Перша — вершник, друга — кінь. Якщо ж ідеться не про окрему людину, а про цілу партію, то тут також є вершник — ідеологія (люди, що розробляють її) і кінь — ті, хто її впроваджує в маси. У разі, якщо вершник — особистість духовна і кінь підкоряється їй, то наслідок такої співдружності — добро. Якщо ж вершник сатана і кінь чорний (у даному випадку червоно-коричневий), то наслідок їхньої діяльності — велике лихо. Що й сталося 1917 р. і тривало до 1990-го, з піком звірства в межах 1917–1953 р.р. Може здатися, що тут кінь і вершник помінялися місцями (таке часто трапляється з людиною), але тоді суспільство стало б просто аморальним, у ньому переважали б споживацькі інстинкти; це спостерігається зараз у деяких «ситих» країнах. Ні, то був вершник справжній, а тільки з антисвіту, і кінь — також з антисвіту. Наслідком їхньої спільної діяльності були смерть і страждання багатьох мільйонів людей. «Тіла» (тобто душі) царів, тисячників, сильних, вільних, рабів, малих і великих, про які пишеться у 18-му стиху, — це все похідне від вершника й коня марксистської ідеї.

Перші удари меча (що з уст вершника на білому коні виходили) звірина почала відчувати ще в земному світі в часи хрущовської відлиги, коли з’явилися самвидавчі матеріали та їх трансляції закордонними радіостанціями. Друга хвиля правди з’явилася в офіційно дозволеній художній літературі. Слід сказати, що ця правда часом була не менш завуальованою ніж деякі з глав «Об’явлення…», але крізь густий серпанок художнього вимислу розумний читач помічав роги Бофемота. По цьому починала сходити полуда з очей, людина прозрівала, а відтак отримувала щеплення від червоної бактерії. Були прямі, сильні удари «мечем» уже згаданих письменників. Але в республіках, де до соціального додавався ще й національний гніт, вершникові на білому коні доводилося приховувати блиск меча; його удари були спрямовані здебільшого на руйнування гніздовиська, що його звірина намагалася виснувати в душі чесної людини. Прикладом таких ударів в Україні був роман О.Гончара «Собор», вірші поетів-шістдесятників — тих, хто розглядав марксистську ідею, як «правила гри» — не більше.

Тим часом на зміну людей, народжених на початку століття і отже вражених Темним сателітом, приходили нові, у свідомості яких вже було не саме тільки навісніння. Удари вершника на білому коні впливали й на них. Пригальмував вилюднення Брежнєв і його система. Та як тільки шостої голови звірини не стало, «процес пішов».

6. Це були удари вершника на білому коні та його воїнства у земному світі. У потойбіччі ж, куди вже перемістилася більша частина сутностей звірини, відбувалося таке саме. «19 І я бачив звірину, і земних царів, і війська їхні, зібрані щоб учинити війну з Тим, Хто сидить на коні, та з військом Його. 20 І схоплена була звірина, а з нею неправдивий пророк, що ознаки чинив перед нею, що ними він звів тих, хто знамено звірини прийняв і поклонився був образові її…»

Матеріальні тіла темних, яких у апокаліптичні часи було багато, в шістдесяті роки стали вичерпувати свій ресурс і їхні сутності заполонили собою небо. Це відбувалося десь так, якби ці істоти облюбували б собі якусь із планет. Накопичившись до критичної маси, вони стали загрожувати існуванню цієї планети. Тому й з’явився вершник на білому коні та ті, хто постраждав від звірини. «20 І схоплена була звірина (компартія з головою Леніна), а з нею і неправдивий пророк, що ознаки чинив перед нею (Сталін), що ними звів тих, хто знамено звірини прийняв і поклонився був образові її (голові — Леніну). Обоє вони були вкинені живими до огняного озера що сіркою горіло… 21 А решта побита була мечем (словом) Того, хто сидів на коні, що виходив з уст Його. І все птаство наїлося їхніми трупами…» Знову ж таки, йдеться про анігіляцію темних сутностей — покручів Орба, тобто очищення небесної сфери.

Все, про що мовилося вище, можна звести до кількох позицій. А саме: у період найгустішої тіні Орба у земний світ прийшло багато нелюдей, поміж яких і ті, що створили програму для свого розвитку (марксизм). Від початку, коли вони стали з’являтися, до кінця їхнього панування минуло 5–6 поколінь. Панували ж вони три покоління. На місце їх — померлих приходили люди з іншими якостями, а їхні душі у потойбіччі були спалені.

Отож знищено було звірину, голова якої Ленін, (компартію) і неправдивого пророка (Сталіна). Але залишилася ще програма.

7. «І бачив я Ангола, що сходив із неба, що мав ключа від безодні, і кайдани великі в руці своїй. 2 І схопив він змія, вужа стародавнього, що диявол він і сатана, і зв’язав його на тисячу років, — 3 та й кинув його до безодні, і замкнув його, і печатку над ним поклав, щоб народи не зводив уже, аж поки скінчаться тисяча років. А по цьому розв’язаний буде на короткий час» (гл. 20, розділ «Сатана скутий на тисячу літ»).

Ідеться про того ж змія, котрий програв війну на небі з Архангелом Михаїлом. Згадаймо: «І скинений був змій великий, вуж стародавній, що зветься диявол і сатана, що зводить усесвіт, і скинений він був додолу, а з ним і його анголи були скинені…» (гл.12). Змій — марксизм з головами Маркса і Мора, анголи — всі, хто увірував у це вчення. І якщо «його анголи» — сутності людей, які, опинившись у потойбіччі, можуть бути спалені в «огненому озері», то марксизм — ідея(програма). На неї тільки одягли кайдани і знайшли місце ув’язнення — безодню.

«Кайдани» — ідея зв’язана, не матиме більше впливу, «безодня» — глибина часу, забуття, «печатка» — знак Вищої Сили, а не людини.

А ось як про це пише Нострадамус: «І по тому тривалому періоду руйнування, поновиться друге царство Сатурна, Золотий вік. І заговорить Всевишній творець, чуючи страждання свого народу, Сатану буде зв’язано і заманено у глибоку прірву; і тоді встановиться між Богом і людьми загальний мир, і (Сатана) буде зв’язаний протягом тисячі років і Церква поновить свою колишню могутність, а (він) звільниться…» Як видно, йдеться про те ж саме. Питання тільки, звідки взяте: з «Об’явлення…», а чи обидва автори користувалися тим самим пророцтвом? Нострадамус пише: «всі ці знання точно відповідають божественим письменам і видимим небесним світилам, а саме Сатурну, Юпітеру, Марсу та з’єднані з іншими, можна буде ясно побачити з допомогою деяких квадрантів» (старовинний інструмент для виміру висоти небесних світил над горизонтом та кутових відстаней між світилами). Але це пояснення більше схоже на виправдовування перед інквізицією. Мабуть, джерело пророцтва в часи Нострадамуса вважалося єретичним.

«Зв’язав його на тисячу років…» Звернемося до графіків активності Орба в розділі «Темний сателіт (Орб)». Якщо за початок зв’язування узяти 2000-й рік (чи десь близько до нього), то випущений змій буде близько до 3000-го року. Це той рік, якому передуватимуть двісті років високої активності Орба (хоч і не такої високої, яка була в кінці дев’ятнадцятого століття). За ці двісті років народиться вісім поколінь людей із спотвореною ментальністю. Тобто буде створене сприятливе середовище для змія. Після 2900-го року і спалахне червона пошесть, але, як сказано, на короткий час.

До цього слід додати, що зв’язування змія в час, коли пишуться ці рядки (2000 р.), триває. Від марксизму відмовилися всі країни колишнього Союзу та його сателіти. Панує він (хоч і досить кволо) тільки в державі, де Несамовитий (Раб’є) вдає з себе мудрого. Проте позиції марксизму поки що сильні в чотиримільярдному Китаї, Північній Кореї, В’єтнамі, на Кубі. Але вже й там, наприклад, у Китаї, він трансформується у щось інше.

8. «І бачив я престоли та тих, хто сидить на них, — і суд їм був даний, — і душі святих за свідчення про Ісуса за Слово Боже, які не вклонилися звірині, ані образові її, і не прийняли знамена на чола свої та на руку свою. І вони ожили і царювали з Христом тисячу років. 5 А інші померлі не ожили, аж поки не скінчиться тисяча років. Це перше воскресіння! Над ними друга смерть не матиме влади, але вони будуть священиками Бога й Христа, і царюватимуть з ним тисячу років!».

Умирали всі, звірина і просто люди, своєю смертю й насильницькою. Поміж тих, хто помирав насильницькою також було багато нелюдей. І якщо сутності звірини кидали в огненне озеро, то сутності звичайних грішників не пускали просто в людський світ. Їм дозволено буде воскреснути (мається на увазі втілитися) тільки через тисячу років. На графіках активності Орба це період найбільшої його активності для третього тисячоліття. Вона співпадає з часом, коли сатану (змія) буде випущено з безодні. Отож наприкінці третього тисячоліття спалахне звірство, подібне до того, що його пережили люди наприкінці другого тисячоліття. А тільки значно слабше. Адже сфера Темного сателіта ще більше віддалиться від Землі, до того ж активність його не досягне граничного значення. Це стосується тих, хто живе за християнською часовою метрикою. Для тих же, хто йде авраамовою дорогою часу — південці (тюркські народи, семіти) пік звірства припаде на 2700–2800 р.р. Знову ж таки, Орб хоч і досягне для них свого найбільшого значення, але дія його на живі об’єкти вже буде не такою сильною, як у наближені до 1881-го роки. Дріжджами того сатанинства (хоч і кволого), як видно з графіків, стануть люди південної крові. Чим більше їх буде у християнському світі, тим активнішим станеться спалах червоного сатанинства.

Це стосується тих, хто воскресне через тисячу років і для кого то буде перше воскресіння.

Ті ж, «які не вклонилися звірині, ані образові її, і не прийняли знамена на чола свої та на руку свою» оживуть і царюватимуть з Христом тисячу років. Уже тепер у земний світ приходять сутності в основному тих, на кому в минулому житті не було великого гріха. Вони будуть домінувати аж доти, поки не почнуть приходити ті, для яких перше воскресіння почнеться через тисячу років. «Блаженний і святий, хто має частку в першому воскресінні! Над ними друга смерть не матиме влади, але вони будуть священиками Бога і Христа, і царюватимуть з ними тисячу років!» Ідеться, мабуть, про другий апокаліпсис наприкінці третього тисячоліття, коли темні душі тих, хто накоїть лиха в ті часи, будуть укинені в «озеро огняне». Священики ж Бога і Христа знову і знову приходитимуть у людський світ упродовж ще тисячі років.

9. Але зупинимось на другому апокаліпсисі. «Коли ж скінчиться тисяча років, сатана буде випущений із в’язниці своєї. 8 І вийде він зводити народи, що вони на чотирьох краях землі, Гога і Магога, щоб зібрати їх до бою, а число їхнє — як морський пісок. 9 І вийшли вони на ширину землі, і оточили табір святих та улюблене місто. І зійшов огонь з неба, — і пожер їх. 10 А диявол, що зводив їх, був укинений в озеро огняне та сірчане, де звірина й пророк неправдивий. І мучені будуть вони на вічні віки» (гл. 20, розділ «Останній наступ сатани й перемога над ним»).

Страхіття апокаліпсису двадцятого століття відбувалося здебільшого на слов’янських землях, і найбільший тягар страждань випав на людей православної віри. Отож пророцтва св. Івана й Нострадамуса збулися з великою точністю. Є всі підстави вірити їхнім передбаченням і на майбутнє.

Виникає два запитання: що станеться і де станеться?

Відповідь на перше можна побачити в історичних аналогах дев’ятнадцятого-двадцятого століть: в ідеї, сценарії, головних і неголовних дійових особах (не плутати з виконавцями). Справді, років через дев’ятсот-дев’ятсот п’ятдесят випливе із забуття ідея «вселюдської рівності», а з’явиться вона в час найбільшої вібрації сфери Темного сателіта (для цього тисячоліття). Коли ж у світ, один за одним, прийдуть вісім поколінь людей, психіку яких буде вражено, знайдуться знавіснілі, які знову витягнуть червоний прапор з серпом і молотом (окультними символами руйнування) і повториться той самий спектакль. Виринуть із забуття імена автора сценарію Маркса, першого режисера спектаклю Леніна, актора, який вперше зіграв роль головного героя, Сталіна. Вони й стануть прототипами для нових виконавців. «А число їхнє (виконавців), як морський пісок.»

Місце дії — сцену сховано за словами «народи, що вони на чотирьох краях землі, Гога й Магога…» Спробуємо з’ясувати, про яку землю йдеться.

У книзі пророка Єзекіїля сказано: «І було мені слово Господнє на таке: 2 «Сину людський, зверни своє обличчя до Гога, краю Магога, князя Роша, Мешеху і Тувала!..» (гл.39). Із цих слів видно, що Гог — князь краю (землі) Магога, в якому жили Рош, Мешех і Тувал.

Хто такий Рош? Єврейською — голова, вождь, але слово це вживається у значенні назви народу, а саме скіфського, що оселився біля Каспійського й Чорного морів.

Хто такий Мешех? Це шостий із синів Яфета сина Ноя, родоначальник мосхів, що спочатку мешкали між Чорним і Каспійським морями. Про нього відомо, що він торгував з Тіром і «вимінював товар на душі людські і мідний посуд.»

Хто такий Тувал? Цей також із синів Яфета сина Ноя. Його іменем названо народ, який з Рошем та Мешехом був у землі Магога під владою Гога. Він так само «вимінював товар на людські душі і мідний посуд».

Отож земля Магога — Скіфія.

Як пов’язані ці три етноси з нашим краєм?

Народ Тувал — це галілеяни, тобто ті, хто прийшов до Магога (в Скіфію) з Галілеї, землі, яка дасть світові Ісуса.

Народ Рош (Рос, Тирас) виник від асиміляції Тувала (галілеян) з сарматами, скіфами, антами. Це — протоукраїнці. Народ цей осів між Дніпром і Дністром. Давня назва Дністра — Тирас. Візантійці ототожнювали Гога, «князя Роша» з русами (українцями).

Народ Мешех — нащадки єгиптян, які злилися з корінними мешканцями Кавказу. Це були рештки фараонового війська, відправленого до Колхіди Рамзесом 2. Вони залишилися там з невідомих причин. Ці воїни, побравшись з жінками ашкеназів, вірмен, кімерійців, утворили плем’я, яке згодом мігрувало на північ, аж до Москви-ріки, де асимілювалося з угрофінськими племенами. Від цього змішання виник народ мосхів (латиною — мозохи, слов’янською московити).

Крім єгиптян у тому ж фараоновому війську були ще воїни-іудеї, числом 5–6 тисяч. Вони також розчинилися у місцевій людності, і навернули її до іудаїзму. З цим на східному узбережжі Чорного моря виникло царство ашкеназів, близьке за генетикою до скіфів і кімерійців, а за вірою — до іудеів.

У фольклорі іудаїзму Гог і Магог — це антагоністи «народу божого», які прийдуть в «останні часи» з Півночі.

«А ти, сину людський, пророкуй на Гога та й скажеш: Так говорить Господь Бог: «ото я на тебе, княже Рошу, Мешеху та Тувалу! 2 І поверну тебе, і попроваджу тебе з північних кінців, і попроваджу тебе на Ізраїлеві гори. 3 І виб’ю лука твого з твоєї лівиці, а твої стріли кину з твоєї правиці. 4 Упадеш на Ізраїлевих горах та й усі відділи твої та народи, що з тобою; віддам тебе на з’їдження хижому птаству усякому крилатому та польовій звірині. 5 На відкритому полі впадеш ти, бо це Я говорив, говорить Господь Бог! І пошлю я огонь на Магога…» (Єзекіїль, гл. 39).

Скоріше за все, наведений уривок є аналогом до слів пророцтва св. Івана «І зійшов огонь з неба, — і пожер їх.»

Треба сказати, що слова «Гог і Магог» з іудаїзму перейшли також в іслам (Йоджужд і Маджужд) у тому ж самому значенні — вороги народу божого.

Свої пророцтва св. Іван писав тоді, коли тільки-но пробивалися паростки слов’янства, а відтак не міг знати назви майбутніх етносів. Йому дано було знати тільки те, що три пагони Роша, Мешеха й Тувала розростуться у чисельні народи. І якщо Єзекіїль передбачив нашестя Гога на іудейський етнос, то Ів. Богослов передбачив нашестя когось на пращурів Гога й Магога, а точніше на їхню ідею — християнську віру.

Перша голова звірини, прийшовши до влади, скоро збагнула примарність ідеї вселюдської рівності і змінила курс на сто вісімдесят градусів, впровадивши НЕП. Але курс на нищення православ’я не змінювався від першої до шостої голови. Таке ж саме мусить статися й за другого апокаліпсису у кінці третього тисячоліття. «І вийде він (сатана) зводити народи, що вони на чотирьох краях землі, Гога й Магога…» Тобто почнеться нове (у відповідності до чергової активності Орба) бродіння у православному світі. Але у цьому випадку розгорітися по-справжньому апокаліпсису зашкодить сильний осередок духовності. «9 І вийшли вони на ширину землі, і оточили табір святих, та улюблене місто…» Слово «місто» у Ів. Богослова вживається у значенні «держава». Тобто до того часу поміж православних сформується щось схоже на Ватікан або державу, закони якої базуватимуться на християнській моралі. З ними й поведе війну звірина номер два. Слова «на ширину землі» означають географічну паралель, тобто нашестя буде не з Заходу чи Сходу, а з Півночі чи Півдня.

У чому відмінність апокаліпсису третього тисячоліття від його аналога (пророцтва Єзекіїля)?

У Єзекіїля описане нашестя (зовнішнє), у св. Івана — пошесть (внутрішня хвороба суспільства). Але не всі регіони пра-Гога й пра-Магога будуть вражені недугою.

У Єзекіїля: «І пошлю огонь на Магога…»

У св. Івана: «І зійшов огонь з неба — і пожер їх…» Навряд чи слово «огонь» тут — метафора. Це може бути зброя — ядерна чи якась інша, що її скинуть ті, хто боронитиметься від сатани, або якась третя сила. Не виключено, що в саму гущу нової звірини («а число їхнє, як морський пісок…») упаде космічний об’єкт на зразок Тунгуського метеорита, чи згусток невідомої нині енергії. Адже це буде період найбільшої (для цього тисячоліття) активності Темного сателіта. В такі часи детонує не тільки жива природа та земна твердь, а, мабуть, і космос.

«10 А диявол, що зводив їх, був укинений в озеро огняне та сірчане, де звірина (мається на увазі перша звірина) й пророк неправдивий…» Якщо за першим разом диявол (ідея) був зв’язаний і кинутий у безодню на тисячу літ, то за другим разом його вже вкинуто «в озеро огняне та сірчане», звідки, напевне, вороття вже не буде.

Це не означає, що по тому настануть суцільний рай і благодать на всі віки. За вісімсот років по тих подіях (див. графіки активності Орба) прийде нове звірство. Замість марксизму з’явиться популістське лжевчення, альтернативне все тому ж християнству чи релігії, у яку воно трансформується.

Не зайве підсумувати сказане.

Чотири краї землі Гога й Магога — регіон православного світу. Народи, що його населяють, походять від біблійних етносів Роша, Мешеха й Тувала. Протоукраїнці виникли від змішання племені Тувала зі скіфами, сарматами та антами, проторосіяни — від асиміляції Мешеха з угрофінськими племенами. Тобто це пророцтво св. Івана, як і попередні його передбачення (принаймні ті, що починаються від 13-ї глави), стосуються православного слов’янства. Отже події, пов’язані з останнім наступом сатани, стануться на території етносів, які проросли з Гога й Магога.

10. «І я бачив престола великого білого, і Того, Хто на ньому сидів, що від лиця його втекла земля й небо, і місця для них не знайшлося. 12 І бачив я мертвих великих і малих, що стояли перед Богом. І розгорнулися книги, і розгорнулась інша книга, то книга життя. І суджено мертвих, як написано в книгах, за вчинками їхніми. 13 І дало море мертвих, що в ньому, і смерть і ад дали мертвих, що в них, — і суджено їх згідно з їхніми вчинками. 14 Смерть же та ад були вкинені в озеро огняне. Це — друга смерть, — озеро огняне. 15 А хто не знайшовся написаний в книзі життя, той укинений був в озеро огняне…» (гл.20, розділ «Загальне воскресіння й останній суд.»

У цьому тексті йдеться не про земні події.

Згадаймо розділ «Божий престол» (гл. 4). «І ось престол стояв на небі, а на престолі Сидячий. А Сидячий подібний був з вигляду до каменя яспіса й сардиса, а веселка навколо престолу видом подібна була до смарагду.» В наступному розділі цієї глави «Старці на престолі» пишеться: «4 А навколо престолу — двадцять чотири престоли, а на престолах я бачив двадцять чотири старці, що сиділи, у шати білі одягнені, а на головах своїх мали вінці золоті. 5 А від престолу виходили блискавки, і голоси, і громи. А перед престолом горіли сім свічників огняних, а вони — сім духів Божих.» У подальшому розділі тієї ж глави «Чотири тварині» даються інші деталі: «6І перед престолом — як море скляне, до кришталю подібне. А серед престолу й навколо престолу четверо тварин, повні очей спереду й ззаду. 7 І перша тварина подібна до лева, а друга тварина подібна до теляти, а третя тварина мала лице, як людина, а четверта тварина подібна до орла, що летить. 8 І ті чотири тварині — кожна з них мала навколо по шість крил, а всередині повна очей. І спокою не мають вони день і ніч, промовляючи:

«Свят, свят, свят Господь, Бог

Вседержитель,

що Він був, і що є, і що має

прийти!»

Престол — це місце, де знаходиться і сам Сидячий, і його, мовлячи сучасними словами, апарат, а саме двадцять чотири старці та чотири тварини, а також головний символ — «сім свічників огняних.»

Важко збагнути езотеричний смисл кожної деталі престолу. Можна тільки здогадуватися, що, наприклад, за чотирма тваринами сховано ту силу, яка спостерігає за подіями як у земному, так і в небесному світі. Інакше навіщо було б згадувати двічі про очі: «повні очей спереду й ззаду», та «а всередині повна очей». В тілі людини очі — це вікна, крізь які нематеріальна сутність її дивиться на матеріальний світ. Щось подібне, мабуть, існує і в потойбіччі. А тільки ті очі бачать як вчинки людей, так і їхні наміри. Зрештою із вчинків і намірів окремих людей тчуться події в земному суспільстві. І вчинки, й наміри, й події фіксуються в книгах чотирма тваринами. Коли ж приходить час огляду всього скоєного в земному й небесному світах, на стіл Сидячого кладуться книги добрих і лихих вчинків. До того він був творцем, тепер — суддя на престолі — він один, немає вже ні тварин, ні старців і «від лиця Його втекла земля й небо, і місця для них не знайшлося.» За столом, де сидить суддя, немає місця для підсудних.

А тепер перейдемо до 14 стиха: «Смерть же та ад були вкинені в озеро огняне.» Мається на увазі не та смерть, якою вмирає людина, зістарівшись, а насильницька. Ад — страждання, тортури. За обома цими словами стоять сутності, що чинили «смерть» і «ад». Вони помруть двічі — перший раз земною смертю, другий — в «озері огнянім».

«І розгорнулись книги, і розгорнулась інша книга, — то книга життя.» «Книги» — списки тих, кого судитимуть, «книга» — списки тих, кого суд не визнає винними і дозволить жити як у вигляді сутностей, так і у вигляді людей землі. Тобто людство буде піддане селекції на рівні душ. І їх зостанеться значно менше, адже імена суджених записані в книгах (множина), а ті, кому жити дозволено буде — в книзі (однина).

«І суджено мертвих за вчинками їхніми.» «Мертвих» — померлих земною смертю, праведних і грішних. Прижиттєві вчинки їхні ретельно фіксувалися (записувалися до книг).

«І дало море мертвих, що в ньому, і смерть і ад дали мертвих, що в них.» «Море» — людність (може бути людність імперії чи людність слов’янського світу — Гога й Магога). Ці слова можна прочитати ще й так: «І дала людність небу душі людей, що повмирали своєю смертю, і дали небу репресивні сили (армія, поліція, мафія — структури, на які багата буде тогочасна держава), душі людей, що повмирали насильницькою смертю чи від тортур.» І всі вони — великі й малі «стояли перед Богом». «І розгорнулися книги…» «І суджено мертвих за вчинками їхніми.»

11. Майже всі пророцтва Тори й Старого Заповіту стосуються долі симітичних народів та тих, хто з ними були в якихось взаєминах — добрих чи лихих. Тора — це програма, написана, як вважають євреї, зі слів самого Бога.

Чи на всі віки у цій програмі ключову роль відведено іудеям, симітам? І хто такі симіти?

Це діти Сима, одного з трьох Ноєвих синів. Авраам був дев’ятим у геніалогічному ланцюгу симових нащадків. Не зайве навести всіх попередників Авраама. Це: Арпахшад, Шелах, Евер, Пелег, Реу, Серуг, Нахор, Терах, Авраам. Йому — дев’ятому судилося укласти угоду з Богом. Це його Бог розмножив у цілий народ і виділив йому землю ханаанську. Мабуть, мається на увазі земля четвертого нащадка Хама — Ханаана.

У Ноя було ще двоє синів: Яфет і Хам. Ці двоє, як і Сим, народилися до потопу. А після потопу стали родоначальниками цілих народів. Так Яфет, середній з братів, дав життя сімом синам, з яких потім пішли відповідні народи. Хоча всіх синів було значно більше. Слово «яфет» означає білий, світлий.

Яфет і Сим, на відміну від наймолодшого Хама, були улюбленими дітьми батька. І ось чому. Ной, який по потопі вирощував виноград, якось був упився вина «та й обнажився усередині свого намету. 22 І побачив Хам наготу батька свого, та й розказав обом братам своїм надворі. 23 І взяли тоді Сим та Яфет одежину і поклали обидва на плечі свої, і позадкували, та й прикрили наготу батька свого. Вони відвернули дозаду обличчя свої, і не побачили наготи батька свого. 24 Ной витверезився від свого вина, і довідався, що йому був учинив його син наймолодший. 25 І сказав він: «Проклятий будь Ханаан, — він буде рабом рабів своїх братів! 26 І сказав він: «Благословенний Господь, Симів Бог, — і хай Ханаан рабом буде йому! 27 Нехай Бог розпросторить Яфета, і нехай пробуває в наметах він Симових, — і нехай Ханаан рабом буде йому!» (Буття, гл.9).

Як уже мовилося, Ханаан це земля і люди, що її населяють, — володіння четвертого Хамового нащадка. Напевне, Ной не мав права чи не смів позбавити наймолодшого з синів батьківщини, але прокляття своє зробив пророцтвом.

Отож яфетичні народи ведуть родовід від середнього Ноєвого сина. Тобто це така ж давня група етносів, як і симіти.

На 5509-му році симітської історії (або в наближені роки) народився чоловік, який згадав про нащадків ще одного сина Ноя — Яфета. І став пророкувати на них. До Старого Заповіту було долучено Новий Заповіт, а його вінчає велике пророцтво — «Об’явлення св. Івана Богослова».

Різниця між нащадками Сима і Яфета в тому, що перші, завдяки своїм суворим герметичним законам, більше зберегли чистоту крові пращурів ніж другі. Хоча стверджувати це не можна. Єгипетський та вавілонський полони, римська неволя не могли не накласти відбитка на генетику цього етносу. Просто тут асиміляція відбувалася з людом такої ж, південної, крові, зокрема зі спорідненими мешканцями землі Ханаана.

Отож на початку першого тисячоліття нашої ери, в час, коли наближався термін здійснення найстрашнішого пророцтва для Симових нащадків (зруйнування держави Ізраїля, Єрусалима, Храму, депортації всього народу), Бог згадав про Яфетових дітей. Було створено віру для них — християнство.

12. Вищенаведене — тільки перший чи другий план Книги Буття, за ієрогліфічними знаками якої криються найбільші таємниці світобудови. Її, як і інші чотири книги, написав давньоєгипетським письмом жрець і посвячений Мойсей. Це письмо відрізняється тим, що кожне його слово має три значення: звичайне (часом матеріальне), символічне (ідейне) та ієрогліфічне — таємне, пов’язане з ієрогліфами або ж, у нашому розумінні, з кожною літерою слова. Це — останнє можна збагнути, лише написавши слово. Більшість іудеїв розуміли тільки матеріальний план Книги. Символічний же і ієрогліфічний — передавалися небагатьма посвяченими з уст в уста. Переказ такий отримав назву «Кабала» — від слів «з уст в уста». Вже потім, як не стало посвячених, а більшість священих сувоїв було втрачено, євреї почали дошукуватися пророчих істин самотужки. Цей пошук триває й понині.

Після повернення з вавілонського полону, в часи, коли народ ізраїльський втратив єгипетську мову, яка надовго стала для нього рідною, і запозичив арамейську, першосвященик Ездра написав Книгу асірійськими і халдейськими літерами. Можна тільки здогадуватися, скільки потаємного смислу після цього стало недоступним.

Це щодо писаної Книги.

Усний же переказ її зберігався в секті єсеїв (ієсеїв). Ученим цієї секти ще за єгипетських Птолемеїв було доручено перекласти Книгу грецькою.

Дослідник Фабр д’Оліве у своїй праці «La langue hebraique restituee» (1815 р., перевидана 1905 р.) вважає, що єсеї, не бажаючи виказувати таємний смисл Книги, дали тільки її матеріальний план. Так з’явився грецький переклад 70 тлумачників, який став основою для всіх перекладів і для створення всіх єврейських словників. Отож подальші пояснення текстів Книги — це здебільшого тлумачення її матеріального та ідейного планів, що також має велике значення.

Дошукуючись до другого і третього планів Фабр д’Оліве уклав свою граматику єврейської мови і лексикон коренів слів. При цьому він розглядав символічне й ієрогліфічне значення усіх літер і їх первинних значень. Ось приклад аналізу цього дослідника. Єврейське слово Ієгова (у нашому звучанні пишеться так: і-є-о-є) складається з таких значень: О — знак духовного світла; його субстанція Є відображає абсолютне життя. Сполучення Є-О-Є утворює дієслово «бути» в абсолютному смислі. Перед цим сполученням стоїть знак проявлення і вічності І. Таким чином слово І-Є-О-Є означає абсолютне духовне життя в його вічному проявленні у світі. Це і є ідея Божества. Розглядаючи так слово за словом, Фабр д’Оліве знайшов другий і третій плани 10-ти перших глав Книги Буття. З’ясувалося, що за персонажами книги криються не імена конкретних людей, а поняття космогонії. Так, за іменем і вчинками Адама стоїть первинний (астральний) розвиток людства на рівні польової ідеї, а Каїн і Авель — дві протилежні сили в природі: відцентрова і доцентрова. Сиф — начало, що їх примиряє і врівноважує.

Ной — врівноважена і стабільна природа, яка складається з інтелектуального і вольового начал.

Внаслідок поділу (диференціації) природи (гріхопадіння Адама) на землі з’явилися вже тілесні форми. Їх уподобали еманації Бога (духовні сутності) та з’єдналися з ними і набули чуттєвих якостей. З’явилися люди, які були наділені надзвичайною могутністю. Це порушило гармонію і послідовність розвитку світу й людства, тому Бог вирішив очистити світ так званим потопом. Але попередньо сховав урівноважену природу — Ноя в ковчег. Отож Ной, його сини й невістки, і всякої тварі по парі — це допотопна природа, гармонійному розвитку якої завадило гріхопадіння Адама.

Сорок діб потопу — це сорок періодів великого катаклізму. «І ось Бог відвів від вод силу стискання, і води розширилися та піднялися. Від повітря ж Бог відвів силу розрідження, і атмосфера стала падати на землю у вигляді води.»

Так читається розшифрований ієрогліфічний підтекст. А ось як написано в Біблії: «17 І був потоп сорок день на землі, і збільшилась вода, і понесло ковчега. І він високо став над землею. 18 І прибула вода, і сильно збільшилась вона на землі, — і плавав ковчег на поверхні води. 19 І дуже-дуже вода на землі прибула і покрились усі гори високі, що під небом усім…» (Книга Буття. гл. 7).

Як видно, ієрогліфічна подача подій схожа на наукове пояснення, «видиме» ж біблійне описання нагадує символічний текст чи притчу. Водночас воно сприймається і як звичайне свідчення земної катастрофи.

Нинішнє людство, яке походить від дітей Ноя — це продовження допотопної врівноваженої стійкої природи, яка проте несе в собі свої, ще допотопні, проблеми. Під час збудження природи (Ной упився вином) її матеріальна складова (Хам) проникла була в духовно-причинний світ, але інші породження природи (Сим і Яфет) приховали її таємниці (прикрили наготу Ноя). Отож сини Ноя — це основні принципи (ідеї) природи. Зокрема Хам — принцип сваволі, повстання, анархії та деспотизму. Та водночас вони — принципи мають своє вираження і в конкретних течіях людства, а саме: семітична, яфетична, хамітська. А ці, в свою чергу, мають підпринципи — вже конкретні етноси, які послідовно виконують свої програми. Спочатку їх виконували діти Сима, а на початку першого тисячоліття нашої ери залучені були вже й діти Яфета. Це для них Вища Сила прислала в земний світ Месію з його вченням. Не випадково Ісус опинився в секті єсеїв, де зберігалася неспотворена інформація про світобудову. Але, думається, Месія прийшов у цей світ уже із знаннями.

Мабуть, у цьому є вже якась закономірність — чим величніша постать в історії, тим менше знають про її зовнішність. Її дух і духовність, якою вона — постать запліднила людство, не залишає місця для суто земних її прикмет. Ісус Христос — один із прикладів цього. Поміж ранніх християн побутувала думка про непоказну зовнішність: «…немає в Ньому ні виду, ні величі, яка вабила б нас до Нього. Він був зневажений і принижений перед людьми…» Проте статуя Христа, зроблена за його життя в місті Панеаді жінкою, яку він врятував від кровотечі, свідчить про протилежне. Церковний історик Євсевій, котрий побував у цьому місті в третьому столітті, залишив такий спогад: «Перед дверима будинку лежить високий камінь, а на ньому мідна статуя жінки, що стоїть на колінах з простягнутими вперед руками. Навпроти стоїть постать чоловіка, гарного, одягненого в подвійну мантію, який простягує до неї руки.» Цю композицію у 362 році зруйнував імператор Юліан Відступник. У творах Аксельма Кентерберійського (ХІ — ХІІ ст. ст.) наводиться лист ієрусалимської коханки римського сенатора Публія Лентули, попередника Понтія Пілата: «Він (Ісус) високого зросту, величного виду, а на кого він гляне, той раптом проникнеться до себе пошаною… він відмінно стрункий, волосся його зрілого каштанового кольору, пряме до вух, а від них до низу світле і кучерями спадає на плечі… чоло рівне і гладке, обличчя чисте… ніс і рот розташовані дуже правильно; борода такого ж кольору, як і волосся на голові… очі його небесного кольору…»

З усього, слова ранніх християн відображали суспільну значущість Христа, адже він не був наділений ні владою, ні багатством. Образ же закарбований у статуї та у словах (листі) відображає правдивий зовнішній вигляд чоловіка, побаченого жінкою.

Як узгоджуються ці свідчення з відбитком зображення Месії на тканині (плащаниці), в яку було загорнуто тіло після зняття з хреста?

28 травня 1898 року чоловік на ймення Секондо Піа з дозволу церковної влади уперше сфотографував плащаницю. На його подив зображення тіла й лиця, що їх ледь було помітно на тканині, на негативній фотопластині проявилося досить чітко. Секондо Піа це так вразило, що він мало не випустив з рук скляну пластину. «Я бачу обличчя Бога!»— прошепотів він.

Уже в наш час на чіткому знімку плащаниці, яку проявили і збільшили на сучасній комп’ютерній техніці, з’явилося обличчя з каштановим волоссям і світлішою бородою. За свідченням антропологів обличчя «однозначно належало до індоєвропейського типу.» Подальші дослідження дозволили визначити зріст — він дорівнює один метр вісімдесят сантиметрів.

Отож людина, яка дала віру дітям Яфета (яфет — світлий), і сама була світловидою з блакитними очима, до того ж високого зросту.

Цікава деталь. Біблію відкриває «Книга Буття», в якій зокрема йдеться про Ноя та його синів Сима, Яфета і Хама, а завершує перше розлоге пророцтво на дітей Яфета — «Об’явлення св. Івана Богослова». У пророцтві цім, як показав матеріал книги «І бачив я звірину…», ключову роль відведено нащадкам Мешеха й Тираса, а саме слов’янству.

13. Якщо взяти синів Яфета у тій послідовності, в якій їх подано в Біблії, а саме: Гомер, Магог, Мадай, Яван, Тувал, Мешех, Тирас і простежити з’яву народу кожного з них на історичній арені, то можна спостерегти, що саме у такій послідовності і з’являлися царства.

Так, народ, який походив від Гомера — старшого Яфетового сина — був відомий ще за часів пророка Єзекіїля. Греки називали тих людей галатами, а в історії вони відомі, як кімерійці.

Магог — родоначальник скіфів і скіфської держави.

Мадай започаткував мідян і державу Мідію, яка у стародавні часи займала частину Персидського царства та межувала з Каспійським морем і Вірменією. Це було велике царство, яке проіснувало до 556-го р. до н.е.

Яван (Іаван) — родоначальник племен іонян, тобто — греків. Під цим іменем розуміють стародавню Грецію. То була також велика й могутня імперія, культура якої вплинула на все людство. Нинішня Греція — тільки невелика частина тієї імперії.

Тувал — назва народу; відомо, що він мешкав у землі Магога (скіфії) під владою Гога. По-іншому Тубал. Тиверійці (від імені римського імператора Тиберія), вихідці з Галілеї — батьківщини Ісуса Христа. Вони пішли до Дніпра, а звідти — до Карпат, де змішалися з полянами. Так виникла Галичина. (Ю.Канигін).

Мешех — родоначальник мосхів (московитів), народу, який жив між Каспійським і Чорним морями, а потім мігрував на Північ, аж до Москви-ріки. Цей народ засвітився на історичній арені зовсім недавно. Власне, він ще не зійшов зі сцени.

І нарешті Тирас — перше біблійне ім’я слов’ян, що населяли район Дністра. Згодом цей народ став зватися Рош (Рос). Тобто це вже були руси чи протоукраїнці.

Таким чином п’ять із семи нащадків Яфетових синів послідовно, у відповідності з часом народження сина, з’являлися на видноколі історії і сходили з нього, поступившись місцем молодшому.

Пророцтво Ів. Богослова з 12 по 19 главу стосується Мешеха й Тираса (цей останній на той час ще не виріс до ключового народу). Глави ж з 20 по 22 присвячені вже Тирасу, час якого прийшов. Він зіграє головну роль на історичній сцені, принаймні поміж яфетичних народів. На тій же сцені буде місце й Мешеху, але вже не як центральній постаті.

На користь того, що головну роль поміж яфетичних народів у третьому тисячолітті належить зіграти нащадкам Тираса, свідчать ті великі випробування, що їх зазнали українці наприкінці другого тисячоліття. Випробування народу — це селекція сутностей у потойбіччі. Вища Сила обирає собі народ, потім очищає його на рівні душ, які знову посилає у земний світ.

Людність, навіть та, яка належить до одного етносу, стає народом тільки тоді, коли її об’єднує якась ідея. Це може бути релігія, вчення, символ. Саме тільки православ’я навряд чи згуртує українців у народ. Адже та ж сама віра є і у росіянина, і у білоруса, і у грузина, і у вірменина… Це може бути національна ідея, але без помилок іудаїзму (винятковий народ) чи фашизму (понад усе). Національна ідея зароджується і формується довкола символа. Вища Сила заздалегідь подбала про такий символ, власне паросток, який уже тепер проріс у свідомості кожного українця. Це Т.Шевченко. Не випадково нащадки Тираса отримали й символ з тією ж назвою — Тарас. Це слово древні греки трактували, як бунтівний. Немає великої різниці у вимові голосних «а» та «и». Тим паче, що в древньоєврейській і арамейській мовах, якими написано біблійні тексти і звідки походять ці слова, голосні не пишуться, а тільки вимовляються. Тобто слова «Тирас» і «Тарас» пишуться як «Трс».

Отож нащадки Тираса сина Яфета, підійшовши впритул до історичної сцени, отримали від свого родоначальника й символ з його ж таки іменем. З ним і вирушать вони у третє тисячоліття. Не виключено, що й тризуб — герб України має відношення до окультних символів стародавнього Тираса, і тепер його витягнуто із прірви часу.

Із сивої давнини відомо, що між іменем, даним людині при народженні, її характером і зрештою долею існує дивовижний невидимий зв’язок. І хоч про цей зв’язок написано чимало книг, але пояснити його досі нікому не пощастило і, мабуть, тому, що пояснення слід шукати не в земному світі. Логіка підказує, що ім’я, день, місяць і рік народження — це код людської сутності, яка приходить у матеріальний світ. Під цим кодом вона виконує завдання, покладене на неї звище. Батькам тільки здається, що ім’я дитині обирають вони. Воно надиктоване їм відповідно до прикмет людини, що його носитиме.

Ім’я Тарас, як мовилося вище, було відоме ще стародавнім грекам, отож воно явно яфетичного походження. Якими ж рисами характеру наділені люди, що носять це ім’я?

Це особистості з надзвичайно багатим внутрішнім світом, яким проте притаманна стриманість, а буває навіть і зовнішня скутість. Тараси принципові й незалежні, але не вперті і завжди здатні визнати свої помилки. Вони скромні, не схильні підносити у вигідному світлі свої здобутки, не прагнуть гучного визнання, вони самі собі судді й поцінювачі, до того ж досить суворі. Люди, що носять це ім’я тонко відчувають усі прояви несправедливості, віроломства та зверхньості. Проте вони не поспішають виказувати своє обурення, але шукають оптимальний спосіб поновити справедливість. Ця уповільнена для зовнішнього ока реакція змушує іноді вважати Тараса людиною потайною і мстивою. Насправді ж тут віддається належне тому, хто заслуговує, а тільки не одразу, а по ретельному осмисленню скоєного.

Загалом докори щодо злопам’ятства найчастіше виходять від тих, хто учинив зло, але розраховував на свою повну безкарність.

Тарас добрий і чуйний. Він ніколи не відмовить тому, хто потребує допомоги, та водночас і не дозволить використати свою доброту людям нещирим, корисливим, за що ті звинувачують його у відлюдькуватості і навіть людиноненависництві.

Він не прагне брати участь у гонитві за благами, які не є для нього справжніми цінностями; через це дехто вважає його інертним, надто спокійним. Але це не так. Тарас має палку, бентежну душу, він мрійник і романтик, але його мрії настільки далекі від буденного клопоту, що їх втілення відбувається на рівні вищому, ніж той, що його може осягнути свідомість звичайної людини.

У сучасному світі, мабуть, ніде, крім України, не називають дітей іменем Тарас. І, мабуть, ніде у світі ім’я народного генія так точно не відбиває вдачу всього народу. Справедливо мовиться, що Т.Шевченко — це український народ в мініатюрі.

Якщо це ім’я, справді, символ народу, то і прикмети людей, названих батьками цим іменем, мусять відображати в собі родові прикмети всього племені.

Нехай читач сам поміркує над тим, чи проектуються наведені вище особливості людей з іменем Тарас на весь народ, родоначальником якого був онук Ноя і син Яфета.

14. Чому написано: «27Нехай Бог розпросторить Яфета, і нехай пробуває в наметах він Симових, і нехай Ханаан рабом буде йому»? (Буття, гл. 9).

Перше — «розпросторить» зрозуміле. Нащадки Яфета, справді, заселили великі простори — всю Європу і частину Азії. А ось щодо «і нехай пробуває в наметах він Симових…», то тут є над чим замислитись. Одразу слід зауважити, що займенник «він» стосується Яфета. Бо якби мовилося про Бога, то його було б написано з великої літери.

Отож, що таке намети Симові? Коли б було написано навпаки, що Сим пробуватиме в наметах Яфетових, то запитання не виникло б. Адже євреїв було розпорошено по всій Європі й Азії, тобто по території, де селилися яфетичні народи.

Скоріше за все слово «намет» — це метафора, «гілка», за якою сховано справжній смисл, «корінь». Ідеться про щось, що пов’язує яфетичні народи з семітами.І це щось дуже важливе.

Культура, мова? Ні.

Релігія. Духовне наповнення кожної людини. У всіх храмах — католицьких чи православних висять образи із релігії Сима. Це так, якби поганин побудував собі оселю, а стіни прикрасив не образами своїх кумирів, а ликами святих іншої релігії. І вже вони — лики стали господарями «намету». Вже їм — Симовим святим молився господар. У кожному домі дітей Яфета висять біблійні святі — вони стали духовним наповненням господаря і його сім’ї. Отож у домі слов’янина, романо-германця чи будь-кого духовним господарем є Бог Авраама та його людський син Ісус Христос.

Якщо ж узяти зокрема православних, то тут і храми споруджують так, що їх вивершують бані, схожі на круглі намети кочівників.

Спочатку дух Сима увійшов у намети дітей Явана — греків, а вже від них перейшов у намети дітей Тираса, Тувала, Мешеха та інших і зробив їх — намети своїми (духовно). До речі, всі книги Біблії вперше було зібрано воєдино й перекладено з арамейської та єврейської мов саме на грецьку.

Що означає «…і нехай Ханаан рабом буде йому (себто Яфетові)»?

Ханаан — один із одинадцяти синів Хама — молодшого Ноєвого (і проклятого батьком) сина. У біблійному тексті мається на увазі народ, родоначальником якого був Ханаан.

В часи Авраама народ цей був нечисленний. То були кочові племена; із тогочасних міст відомі тільки Симех, Хеврон, Луз, Сидон. Найосвіченішими й найбагатшими були мешканці Сидона. В часи, коли євреї перебували в єгипетському полоні, чисельність населення на ханаанських землях сильно зросла; з’явилися великі укріплені міста, процвітали землеробство, виноробство, торгівля. Але люди ці не мали такої релігії, яка б їх згуртувала. Богами в них були Ваал, Астарта, Дагон, Молох, Хамос. Через це племена ханаанів не об’єдналися в монолітну державу, а являли собою велику кількість малих царств (число їх сягало 70-ти). Тому завоювати їх духовно згуртованим, об’єднаним в націю іудеям (дітьми Сима), як і іншим народам, наприклад, римлянам чи грекам (дітьми Яфета) великих труднощів не становило.

Це пояснення причин, через які ханаани зникли з мозаїки народів світу. Але не програми. Програма ж була закладена Ноєм у своєму проклятті, яке записане в Книзі Буття (гл. 9), а чи Мойсеєм, який дав іудеям цю книгу. Та як би там не було, а це пророцтво, як і інші біблійні пророцтва, збулося. Ханаан був рабом євреям, грекам, римлянам.

15. У чому сила іудаїзму? У вірі, у дотриманні угоди, взятої на себе Авраамом під час укладання союзу з Богом?

Якби тільки це, то навряд чи релігія так глибоко увійшла б у свідомість евреїв. Одним з найважливіших чинників, що робить іудаїзм могутнім — вивчення Тори. Вивчення незвичайне. Людина з унікальною пам’яттю може запам’ятати хоч усю Тору, але вона не стане від цього пророком. Ідеться скоріше про розшифровку знакової системи, за якою криється другий і третій плани інформації про людство. Система ця, вочевидь, прийшла ще з допотопних часів і була схована у халдейських і єгипетських храмах. Тору дав народові Мойсей — єгипетський жрець, посвячений. І навчив був її розуміти. Та з часом померли втаємничені — першосвященики, загубилися й письмена-пояснення. Але не втрачено метод осягання Тори. Кожен іудей, уже з дитинства, зорієнтований на творче мислення, на володіння логікою, на проникнення в глибини істини, на дошукування зерна будь-якого предмета чи явища. Мойсей, подарувавши народові «скриню з таємницями» і зорієнтувавши його на відкриття таємниць, запрограмував іудеїв на творчість. Тому з таким трепетом ставляться вони до своєї священої книги. За кожним рядком, за кожним стихом для них схована велика істина. Іудеї нагадують золотошукачів, які, на відміну від старателів, точно знають, що золото є. Не всім щастить, але всі його шукають. Тому поміж них так багато пророків. Виникнення християнства зумовлене тими ж пошуками великого підтексту в рядках Тори. Перші євангелісти — це ті, кому дано було побачити за скупими рядками пророцтва, писаного багато сот років тому, і прихід Месії (якого вони впізнали), і його страту, і лихі події для всього народу Сима. Вони ж — євангелісти, діти Сима і спорудили духовний дім для дітей Яфета — христову віру: «…і нехай пробуває в наметах він (Яфет) Симових.» По суті то було розщеплення доти монолітного, окультного вчення іудаїзму.

Після вигнання (галута) для іудеїв почався другий етап дослідження Тори. У вигнанні, зокрема в Іспанії, з’явилися авторитети у цьому ділі — кабалісти. Треба сказати, що християни також досліджували Біблію у такому ж плані, але згодом церква заборонила ті пошуки, а тих, хто ними займався, проголосила єретиками, прирікши таким чином Біблію стати книгою священою, але недоступною для пізнання її глибин. Цим церква запрограмувала своїх вірних на догматизм, а отже і вторинність. Заборонені були й кабалісти-іудеї, але завдяки високій свідомості і герметичності єврейської громади, кабалістичне вчення не припинилося.

Мабуть, як реакція на великі випробування виникла теза про винятковість євреїв. Втім, не виключено, що ця теза була відома ще до вигнання. У чому вона полягає?

Кожен об’єкт складається з зовнішньої і внутрішньої частин. Людство також має свої зовнішню і внутрішню частини. Зовнішня — все людство, внутрішня — євреї в ньому.

Самі євреї також поділяються на внутрішніх, тих, хто шукає шлях до Творця, і зовнішніх, тих, хто задоволений нашим світом.

Поміж віруючих є ті, що проникають у таємниці Тори — внутрішня частина і ті, які обмежені лише зовнішнім виконанням заповідей — зовнішня.

У кожному євреєві є його внутрішня частина, що має назву «точка в серці», і зовнішня «гой» (неєврей) у ньому.

Якщо єврей працею над собою вивищує себе внутрішньо, а зовнішній частині, тобто тілу, приділяє уваги не більше, ніж треба для біологічного існування, то він впливає на світ так, що й інші євреї, а також інші народи, починають прагнути до внутрішньої суті речей.

Та якщо кожен з євреїв приділяє своїй зовнішній частині («гоєві») більше уваги, ніж внутрішній, то і все зовнішнє у світі починає переважати над внутрішнім. Тоді євреї починають потрапляти під владу народів світу.

Кожен із євреїв зокрема спроможний підвищити або знизити загальний рівень людства.

Гої (неєвреї), у свою чергу, поділяються на внутрішніх — праведників народів світу і зовнішніх — тих, що несуть світу горе і руйнування.

Якщо за аналог до всього людства взяти елементарну його частку — окрему людину, то цю тезу можна пояснити ще й так: людське тіло з його органами зору, слуху і т.д. — це тільки скафандр для сутності іудея, що прийшов у земний світ, а людський розум та його душа — персональний комп’ютер у цьому скафандрі для іудея.

Можливо, положення про винятковість нації, коли іудеї жили поміж кочових племен дітей Хама, і давало підстави так вважати, то тепер, коли більшість із них оселилася в середовищі яфетичних народів, це явне перебільшення. Втім, офіційний іудаїзм позбавлений цих крайнощів.

Теза про винятковість мала свої позитиви й негативи. Вона не дала розвинутись у вигнанців комплексу меншовартості і водночас вселила у них упевненість у собі — це добре. Та водночас вона сприяла вихованню зневаги до інших народів, що й викликало (і не один раз, зокрема в Іспанії та Німеччині) зворотну реакцію, що призводило до катастроф. У єврейській історії події другої світової війни, коли було знищено шість мільйонів євреїв, мають назву «Катастрофа» (найбільша катастрофа, починаючи з єгипетського полону).

16. Сьомий син Яфета — Тирас уже зробив перший крок на історичній арені. На ній побували як ті, що зіграли роль завойовників, злочинців, так і персонажі, які дали людству приклад високої культури й духовності. Важко вгадати мотиви, що ними керується Вища Сила, відводячи ту чи іншу роль черговому персонажу. Так само важко прогнозувати і роль Тираса. Але за окремими прикметами можна здогадуватися, що Тирасові судилося відіграти в історії людства не лиху роль. Ось ці прикмети:

1. Страшні випробування (війни, голодомори, репресії), а по суті спокутування гріхів за всі попередні покоління.

2. Україна здобула незалежність, не проливши крові.

3. Духовна (синьо-жовта) символіка, на відміну від тієї, що символізує плоть («кама рупа» — червоне чудовисько в нас).

4. Слова Нострадамуса, який сказав: «…а затим пустить паростки та, що була довго безплідною, починаючи з п’ятдесятого градуса, і яка поновить усю Церкву Христову…» П’ятдесятий градус Північної Широти оперізує Україну на рівні Львова, Києва, Харкова.

5. Пророцтво св.Івана Богослова, яке стосується (принаймні з 13 гл.) православного світу. А православ’я прийшло від Явана до Тираса, а вже від Тираса поширилося до Мешеха. Тобто якщо корінь православ’я (як і всієї віри Христової) знаходиться в Греції, то стовбур — у Київській Русі, а вже гілки — в Московському царстві.

І, що надзвичайно важливо, вихід на історичну арену Тираса співпадає зі спокійним періодом людства. Це час, коли сфера Темного сателіта все далі віддаляється від свого матерільного тіла Землі, водночас зменшується його активність (кількість «здригань» на століття).

Земне життя, це безперервне змагання між білим і чорним, усередині людства, раси, народу і окремої людини. Край цій боротьбі прийде тільки з кінцем цивілізації. Коли перемагає біле, то чорне зовсім не зникає, воно ховається до пори, до слушного для нього часу. Дуже важливо про це пам’ятати Тирасові. Пам’ятати і завжди мати на увазі помилки і злочини інших дітей Яфета і Сима, які коштували всім, і їм також, надто дорого.

Зодягнена в сонце

1. Уже мовилося, пророцтва відкриваються не послідовно, як їх виклав Іван Богослов, а в ході з’ясування окремих деталей. Вони нагадують сторінку тексту, на якій можна прочитати лиш кілька слів, та й то не підряд. Решта «зафарбована». Та якщо прочитати хоча б два-три слова, що стоять поряд, то можна вже здогадуватися про попереднє чи наступне за ними слово. До глави 12-ї ми звернулися після того, як з аркуша вже було змито трохи «фарби». Так, у розділах 13–22 тепер угадуються не лише слова, а й цілі рядки, в яких проте не все достатньо чітко розпізнається.

Складність у прочитанні таємничого тексту гл. 12 полягає в тому, що в ній майже не проглядається жодної події земного світу. Якщо, наприклад, за образом семиголової звірини легко вгадується структура компартії, за великою розпусницею — комуністична Москва, то за жінкою, зодягненою в сонце, неможливо розпізнати жодного з реальних образів. Хоча в «Об’явленні…» цей образ передує апокаліптичній главі тринадцятій і пов’язаний з нею «семиголовим змієм».

«Жінка, зодягнена в сонце, та семиголовий змій.

І з’явилася на небі велика ознака: Жінка, зодягнена в сонце, а під ногами її місяць, а на її голові вінок із дванадцяти зір. 2 І вона мала в утробі, і кричала від болю, та муки терпіла від породу. 3 І з’явилася інша ознака на небі, — ось змій червоноогняний, великий, що мав сім голів та десять рогів, а на його головах сім вінців. 4 Його хвіст змів третину зір із неба та й кинув додолу. І змій стояв перед жінкою, що мала вродити, щоб з’їсти дитину її, коли вродить… 5 І дитину вродила вона чоловічої статі, що всі народи має пасти залізним жезлом. І дитина її була взята до Бога, і до престолу Його. 6 А жінка втекла на пустиню, де вона мала місце, від Бога для неї вготоване, щоб там годували її тисячу двісті шістдесят день» (гл. 12).

«Жінка, зодягнена в сонце…» В окультизмі сонце — джерело духовності. Отож образ жінки уособлює духовність. «А під ногами її місяць…» Місяць, як і Орб (Темний сателіт) є осердям тваринної сили. Тобто маємо образ сутності, тваринна складова якої повністю підпорядкована духовній. Згадаймо біблійний вислів «наступити п’ятою на голову змія», тобто на тваринний інстинкт. «2 І вона мала в утробі, і кричала від болю, та муки терпіла від породу.» Щоб переконатися, що породілля — це тільки образ, наведемо кінець 12-ї глави: «17 І змій розлютувався на жінку, і пішов воювати з останком насіння її, що вони бережуть Божі заповіді та мають свідоцтво Ісусове» (ця подія відбувалася вже у земному світі). Жінка — образ, метафора, за якою вгадується нова епоха людства, що починається одразу по завершенню кола сонячного Зодіаку. Вона народжувалася, справді, у великих муках. Адже це будуть люди, не схожі на тих, що жили на землі в попередні роки. Оскільки з 1881-го починається нове коло сонячного Зодіаку, то й люди будуть за своєю сутністю схожі на тих, що жили на самому початку попереднього зодіакального кола сонця. Тобто, починаючи з 1881-го, сонце, а з ним і вся його планетна система, повернулися «на круги своя», у те місце космосу, звідки починався попередній оберт. Відтак і вплив космічних об’єктів на живі організми (гравітація, радіація, магнетизм, акустика і т.ін.) стане таким же, яким був 25920 років тому.

2. «На її голові вінок із дванадцяти зір.» Це дванадцять знаків Зодіаку (людського, а не сонячного), тобто дванадцять різних типів людей, що приходитимуть у земний світ. Дія зодіакальних сузір’їв на них проте буде дещо відмінною від попереднього.

Отже св. Іван повідомив, що у потойбіччі виношуватимуться сутності для нової епохи людства, і що ці майбутні сутності матимуть благословення Вищої Сили. А за те, чи бути їм утіленими у земних людей, а чи знищеними, змагатимуться дві сили, два егрегори: Самаель (сатана) і Михаель (Архангел Михаїл).

«3 І з’явилася інша ознака на небі, — ось змій червоноогняний, великий, що мав сім голів та десять рогів, а на його головах сім вінців.» Тобто йдеться про егрегор зла, «змія», який спочатку перебуватиме в астральному світі і робитиме спробу зашкодити народженню нової сутності земної людини.

«Його хвіст змів третину зір із неба та кинув додолу. І змій стояв перед жінкою, що мала вродити, щоб з’їсти дитину її, коли вродить…» Щоб зрозуміти, що таке «третина зір», треба осмислити окультний термін «астросом». Це напівматеріальна оболонка, яка втілює дух у матерію, тобто «програма», яка відповідає за втілення духа в «скафандр» (тіло) і функціонування «скафандра», коли в ньому є дух. «Астросом» — слово, що складається з двох грецьких: «астра»— зірка і «сомо» — тіло. Тобто це частка астрального світу. Хвіст змія кинув додолу (у земний світ) третину астросомів (зір), які й стали складовою тогочасного людства, значна частина якого були ті, що «вони бережуть Божі заповіді та мають свідоцтво Ісусове».

Потім, коли змій програв війну з Архангелом Михаїлом на небі (там переміг світлий егрегор), «скинений він був додолу, а з ним і його анголи були скинені». «13 А коли змій побачив, що додолу він скинений, то став переслідувати він жінку, що вродила хлоп’я». Виходить, що жінка була і на небі, й на землі… Отже це, справді, метафора, за якою сховане щось, що визначає поступ, формування, як матеріального, так і астрального світів. Воно виявилося неприйнятним для Самаеля, тому й повів він боротьбу з ним. «14 І жінці дані були дві крилі великого орла, щоб від змія летіла в пустиню до місця свого, де будуть її годувати час, і часи, і півчасу». Два крила — це дві гілки християнства: православна і католицька. Пустиня — спустошене від віри й духовності місце (у часі). Годувати — підтримувати духовно. «Час, і часи, і півчасу» — за цим, мабуть, стоїть якийсь реальний термін.

«15 І пустив змій за жінкою з уст своїх воду, як річку, щоб річка схопила її.» У Івана Богослова вже були аналогічні образи: «а голос Його (Христа) — немов шум великої води», «а з уст Його меч обосічний виходив» (гл.1: 15, 16). Тобто тут — у 12-ій гл. йдеться про лихе слово змія, метою якого було підірвати віру, що мала стати складовою духовності нової епохи. «16 Та жінці земля помогла, — і розкрила земля свої уста, та й випила річку, яку змій був пустив із своїх уст…» «Земля» — людність планети, яка «випила» (слухала) словесний потік змія, але не повірила йому.

Після цього «змій розлютувався на жінку, і пішов воювати з останком насіння її, що вони бережуть Божі заповіді та мають свідоцтво Ісусове.» Починалася епоха сатанинства в земному світі. На одній шостій суші неподільно вже панувала звірина. Слово «воювати» — тут не метафора. Згадаймо вказівку Леніна за номером 13666/2 від 01.05.1919 р., у якій наказується: «…Попов надлежит арестовывать как контрреволюционеров и саботажников, расстреливать беспощадно (підкреслення Леніна) и повсеместно. И как можно больше…»

Стародавній егрегор зла, що витає над людством з незапам’ятних часів, бачив у христовій вірі найлютішого свого ворога. Християнство-бо руйнує основу, на якій тримається егрегор «око за око, зуб за зуб». Першим виконавцем цього егрегора був цар Ірод. Убивство ним чотирнадцяти тисяч немовлят міста Віфлеєма, поміж яких мав бути й Месія, сповідувало дві мети — земну і астральну. У біблійному пророцтві сказано про прихід царя іудейського, тобто альтернативного до існуючого. Тому Ірод, довідавшись про народження Ісуса, пішов на такий жахливий злочин. Але головний мотив — астральний. У земний світ було висіяно зернину, яка, визрівши, дасть плід віри для всього людства. Віри, якій у майбутньому судилося заповнити сутності людей новим змістом, тобто витіснити з них сатанинство Самаеля.

Перед Леніним стояло складніше завдання. Адже зерно проросло, дало насіння, яке розвіялося по всьому світу і зійшло в душах людей. Тобто Ленін воював не з першопричиною, а з наслідком. Але обоє: і цар Ірод, і перша голова радянської звірини вели боротьбу з Богом.

Однаковою мірою вони були й покарані. Ірод помер страхітливою смертю в Ієрихоні — був з’їдений живцем червою. Ленін також конав у жахливих муках. Ось свідчення: «Інтернаціоналісти цілодобово несли варту довкола розкішного двоповерхового особняка, колишнього заміського палацу князя Сергія Олександровича в Горках. Морозної різдвяної ночі 1923 р. вони почули страшне виття, що долинало прямо з-під будинку. Була глибока ніч, у небі світив повний місяць. Клацнувши затворами своїх випробуваних австрійських карабінів, вартові стали сходитися на те виття, вирішивши, що до особняка підійшли з лісу вовки. Але вовків не було. На заскленій веранді першого поверху у кріслі-каталці сидів Ленін, одягнений у тілогрійку й валянки. Підвівши виснажене обличчя до місяця, він тужно й дико вив. Злий дух гукав до своїх побратимів у космосі, благаючи випустити його на волю.» (І.Буніч).

А за рік по тому, у січні 1924 р., робітники копали котлован під тимчасовий мавзолей. Ломом була пробита каналізаційна труба, але пробоїну у лютий мороз не помітили. Та вже з відлигою труба лопнула, заливши нечистотами мавзолей. Церковники, довідавшись про це, казали: «По мощах і єлей».

Якщо у Леніна була партія більшовиків, то в Ірода — релігійна організація, секта, члени якої вважали Ірода месією і які діяли у спілці з фарисеями. Вони називалися іродіанами і обслуговували царську династію. Іродіани цькували Христа і після смерті Ірода І Великого. Спровадження Ісуса на Голгофу, як і подальше переслідування християн фарисеями, відбувалося під впливом партії Ірода.

У зв’язку з семи головами змія звертає на себе увагу таке. Династію Іродів складали сім царів, а саме: Ірод І Великий — батько, Ірод Архелай — син, Ірод Агріппа ІІ — син, Ірод Антипа — син, Ірод Агріппа І — онук, Ірод Філіпп І — син, Ірод Філіпп ІІ — син. Правління їх припадає на роки найбільшої активності Темного сателіта, коли тваринна складова людської сутності отримала найбільше сприяння для свого розвитку (див. розділ «Темний сателіт (Орб)», графіки 1, 2) Перефразовуючи Івана Богослова, можна сказати, що жінка тоді була одягнена в місяць, а стояла на сонці. Тому й ім’я Ірода, як і Калігули та Нерона, стало символом звірства для всього людства.

Ось факти неймовірної жорстокості, що їх зафіксувала історія. Ірод І Великий убив трьох своїх синів, дружину Маріамну, тещу Александру і ще багато родичів. Винищив усіх до одного представників попередньої династії Хасманеїв. Убив у Віфлеємі чотирнадцять тисяч дітей, віком до двох років. Багато разів і жорстоко придушував повстання. Усе життя цього правителя означене великою кров’ю.

Це була, так би мовити, перша голова тогочасної звірини.

Ірод Архелай, перекладається, як «начальник народу» (Сталіна — другу голову нинішньої звірини називали «батьком народів»), нічим не відрізнявся від Ірода Великого. По суті це було його продовження. На свято Пасхи убив 3000 іудеїв у храмі й місті. За цей та інші злочини Рим запроторив його до в’язниці, де він і помер.

Ірод Агріппа ІІ, перекладається, як людина, котра при своєму народженні причиняє біль. За його правління ув’язнили апостола Павла.

Ірод Антипа — правив четвертою частиною Іудейського царства (Галілеєю та Персеєю). Відомий як украй розбещений. Забрав у Ірода Філіппа І, брата свого, дружину Іродіаду — онуку свого батька і сестру Ірода Агріппи І. Тобто це було кровозмішання. За намовлянням Іродіади велів обезглавити Івана Хрестителя, який засуджував цей шлюб. Відомо, що Пілат послав до нього Христа перед розп’яттям. Ірод Антипа багато розпитував у Сина Божого, адже йому були відомі події у Віфлеємі, але Ісус не відповів на жодне з його запитань. За домагання царського трону імператор Риму Калігула зіслав його й Іродіаду в м. Ліон у Галії (Франція), де вони провели решту життя у бідності.

Ірод Агріппа І убив мечем апостола Іакова, сина Заведея. Хотів був убити й апостола Петра, та йому щось завадило. Жорстоко переслідував християн. Помер, як і його дід, у великих муках — був з’їдений червою. То була якась внутрішня хвороба, яка тривала всього чотири дні.

Ірод Філіпп І — син Ірода Великого від Маріамни, доньки першосвященика Симона. Був одружений з Іродіадою (сестрою Ірода Агріппи І), яка кинула його та взяла кровозмішальний шлюб з другим своїм дядьком Антипою. Філіпп І великої влади не мав.

Ірод Філіпп ІІ — син Ірода Великого від єрусалимлянки Клеопатри, був одружений із Саломеєю — донькою Філіппа І та Іродіади. Це Саломея, за намовлянням матері, зажадала від Антипи голову Івана Хрестителя. Філіпп ІІ правив Ватанеєю, Трахонітою та Авронітою — четвертою частиною Іудеї. Його правління вважається поміркованим.

Ірод і його рід, справді, були месією, але месією сатани. Таким самим месією був і Ленін. Отож Ірод — іродіани, Ленін — ленінці….

Ось як пише радянська енциклопедія про Ірода: «…іудейський правитель, ставленик римлян. За час його правління проводилося інтенсивне будівництво нових міст, храмів, палаців. Жорстокість, з якою Ірод придушував народні рухи, знайшла своє відображення в біблійних міфах, зокрема в переказах про винищення Іродом іудейських дітей.» Тобто загалом правитель прогресивний, але жорстокий. Подібне пишеться і про Івана Грозного, і про Петра І, методи діяльності яких намагався наслідувати Сталін. До речі, Ірод мав приставку «Великий». Петро І — також. Ну, а Іван, відповідно, був «Грозний».

У попередніх розділах цієї книги наводиться доволі прикладів нищення змієм «останків насіння її». Власне, всю діяльність звірини можна розділити на два основні напрямки: перший — нищення в людях духовності Божої, другий — насадження власної — сатанинської.

За всі 25920 років це, мабуть, була найзапекліша битва між Самаелем і Михаелем. Для Михаеля, хоч він і переміг, вона була надто важкою, оскільки Самаелеві сприяв Темний сателіт.

Битва ця мала два плани: битва програм (егрегорів) потойбіччя і битва їх матеріальних проекцій у земному світі. Отож треба було аби перемогли ще матеріальні носії ідеї… «Звеселися ти, небо, та ті, хто на нім пробуває! Горе землі та морю, до вас бо диявол зійшов, маючи лютість велику, знаючи, що короткий час має!» (гл. 12).

3. Народження людини пов’язане з муками матері, народження нової епохи — з великими муками для всього людства і кожної людини зокрема. Це відповідальний і водночас хисткий момент. Тому «дитина», що вродилася, була взята до Бога. За образом «хлоп’яти» проглядається та частина високодуховних сутностей, яких вища Сила утримала від земного пекла перехідного періоду, щоб по закінченню всього, пов’язаного з народженням (кров і таке інше), зробити їх основою нового суспільства.

«5 І дитину вродила вона чоловічої статі, що всі народи має пасти залізним жезлом.» Чому чоловічої статі? Тому, що епоха Водолія, яка прийшла на зміну епохи Риб і яка триватиме 2160 років (до 4040 р. за нашим літочисленням) — це епоха чоловіча. Їй притаманні інтенсивніші вібрації, тобто уся людська природа налаштована у вищому ключі. Знак Водолія — знак електричний (в окультному значенні), позитивний. Він сприяє чоловічим якостям душі. Уже тепер можна спостерігати, як розкріпачується свідомість жінки (емансипація). Вплив цього знака стимулює у природі позитивні атрибути: інтелект людства спрямовується у науку, в людини з’являється потяг до духовних істин, із свідомості спадає (правда поволі) ярмо релігійного та іншого догматизму. Людина починає говорити про необхідність такої релігійно-філософської системи, яка грунтувалася б на наукових істинах, а ті перебували б у гармонії з духовністю релігійної системи. Образ жінки, одягненої в сонце (духовність), яка стоїть на місяці (інстинкті) і символізує саме таку систему.

4. «…Всі народи має пасти залізним жезлом.» У цьому вислові незрозумілим є поняття «залізний жезл». Передусім, що таке «жезл»? В окультизмі, а «Об’явлення…» — суто окультний твір, є поняття «магічний жезл». Це — «магнетичний і електричний кондуктор волі». Він спрямовує потік волі мага і концентрує його на предметі. Виготовляють магічний жезл зі слонової кістки жіночої особини (найкращі), а також з деревини чорного, кедрового, самшитового дерева, горіха, прибережної верби тощо. Довжина його близько півметра, на широкому кінці — золота накладка, на вузькому — срібний чи мідний наконечник. «Залізний жезл (скіпетр) служить виразним символом суворості та могуті помазаників Господніх проти збурювачів» (Біблійна енциклопедія).

Отож «залізний жезл» — також образ, який символізує закони нової епохи. А оскільки це епоха, якій притаманні інтелект, потяг до наукових і духовних істин, то й закони будуть на сторожі цих атрибутів людської діяльності. Адже «жінка, одягнена в сонце, а під ногами її місяць…»

5. Звертають на себе увагу прикмети змія: «червоноогняний, великий, що мав сім голів та десять рогів, а на його головах сім вінців.» Нагадаємо, червоний колір — ознака інстинкту, тваринної сутності, «червоне чудовисько в нас» (Кама Рупу). Частота коливань атома червоно-коричневого кольору становить 7560 ангстрем; теософська сума цифр цього числа — 18 (666). Тобто основна прикмета комуністичного режиму була розроблена в астральному світі. Ця програма втілилася в матерію у суворій відповідності з її астральним планом. Навіть сім голів звірини: Ленін, Сталін, Троцький, Дзержинський, Зінов’єв, Каменєв, Свердлов були рудоголові. Це свідчить, що їхні астральні сутності Самаель добирав «власноручно», як власноручно поклав на ті голови й вінці. Тобто у потойбіччі сутності тих сімох очолювали чорний егрегор. Там же було й визначено десять влад (рогів) держав, які складуть основу імперії антихриста на землі. До речі, в Біблії ріг — символ влади. З яких глибин історії виходить це поняття, сказати важко. Але варто звернути увагу на такий факт. Ізраїльська археологічна експедиція під керівництвом професора Хаіма Расмона, що працювала на руїнах поселення Субейта, розкопала у спідніх шарах бронзового віку людські кістяки, черепи яких були з рогами. Роги трималися досить міцно. Антропологи намагаються дослідити чи роги росли природно, чи їх вживлено в якийсь спосіб. (Газ. «Волшебная шкатулка», 1997 р., Дніпропетровськ). Якщо ця інформація — не газетна «качка», то біблійний символ влади має, справді, матеріальне пояснення.

Коли Самаеля було переможено Михаелем і скинено в земний світ, його програма дещо змінилася: із семи голів на чільне місце вийшла одна, потім друга, за нею третя, але вже не з первинної сімки, і так до сьомої. Вінців було також сім, але вони з’являлися на головах послідовно, з дня обрання головою партії.

Отже, 12-а гл. «Об’явлення…» — це пророцтво на важкі пологи людської цивілізації і народження нової епохи.

Новий Єрусалим

1. «І бачив я небо нове й нову землю, перше бо небо й перша земля проминули, і моря вже не було» (гл. 21). — Так починається передостання глава «Об’явлення…» Слова «небо», «земля», «море» це — тільки «гілки»; саме ж дерево, тобто первинне значення слів, сховане. «Море» — місце, де змішуються води рік; в окультному значенні це імперія; а ріки — то народи. Отож текст читається так: «і бачив я людність нову, що на небі (у світі сутностей), і людність нову, яка на землі живе, і імперій уже не було.»

Коли це станеться, важко сказати. Але розвал держав-конгломератів, який припадає на кінець другого тисячоліття, свідчить, що час близький.

«2 І я, Іван, бачив місто святе, Новий Єрусалим, що сходив із неба від Бога, що був приготований, як невіста, прикрашена для чоловіка.»

Слово «місто» Ів. Богослов вживає в значенні «держава». Але тут ідеться про «місто святе», себто духовну державу, державу-віру. А віра ця християнська. Тому що джерело християнської віри витікає з Єрусалима, а точніше з храма, що його зруйнували римляни 70-го року н.е. Цей храм був Святинею для іудеїв і християн. Віра Христова, у порівнянні з іудаїзмом, нова. Євангеліє називається ще «Новий Заповіт». Тому й написано: «Новий Єрусалим». Тобто йдеться саме про Христову, а не іудейську, віру.

2. «Новий Єрусалим» — поняття не географічне, а духовне. Уже тепер оновлюється Христова церква. Правда, поки що тільки формально, оскільки її настоятелі — це здебільшого ті ж сутності, які прийшли у світ у сатанинський час. Але астральна аура планети (Темний сателіт) дедалі рідшає і віддаляється; народжується все більше людей з неспотвореною психікою. Вони й стануть тією «невістою», що її запліднить оновлена віра.

«9 І прийшов до мене один із семи анголів, що мають сім чаш, наповнених сімома останніми карами, та й промовив до мене, говорячи: «Ходи, покажу я тобі невісту, жону Агнця.»

10 І заніс мене духом на гору велику й високу, і місто велике мені показав, — святий Єрусалим, що сходив із неба від Бога.»

«Гора» це — держава, влада, закон. Ідеться про духовну владу. А з неба (у земний світ) сходили сутності — часточки людства, які складуть основу оновленої віри — Святого Єрусалима. Тобто ангел показав час масового втілення душ тих, «які не вклонилися звірині ані образові її, і не прийняли знамена на чола свої та на руки свої» (гл. 20, ст. 4).

«11 Славу Божу він (Єрусалим) має. А світлість його подібна до каменя дорогоцінного, як каменя ясписа, що блищить, як кришталь».

Щоб стало зрозуміліше, про що йдеться, наведемо слова з гл. 4 «3 А сидячий (Бог на престолі) подібний був з вигляду до каменя яспіса й сардиса…» Тобто духовний колір Нового Єрусалима був такий самий, як і в Бога.

Яспис, чи яшма, — один з дорогоцінних каменів, про який згадується в Старому (Ієзекіїль, ХХУШ, 13) та Новому Заповітах. Він складається зі зцементованих зерен кварцу та халцедону; має велику твердість. Кольори: жовтий, білий, чорний, червоний, зелений, сірий та переплетення цих кольорів у вигляді смуг, хвиль, плям.

3. «12 Мур воно (місто Єрусалим) мало великий і високий, мало дванадцять брам, а на брамах дванадцять анголів та ймення написані, а вони — імення дванадцяти племен синів Ізраїля.

13 Від сходу три брамі, і від півночі три брамі, і від півдня три брамі, і від заходу три брамі.»

Мур великий і високий — це захищеність Нового Єрусалима від впливів та посягань інших релігій.

Дванадцять брам — дванадцять знаків Зодіаку, під якими із потойбіччя у світ людський спускаються сутності. Дванадцять анголів відповідають за дванадцять різних типів людей відповідно до їхніх знаків Зодіаку, а саме: за характер, вдачу, психічні й розумові особливості і зрештою за виконання програми, що на них покладено Вищою Силою.

Окультна наука вчить: «Немає такого зернятка внизу, яке б не мало свого ангела вгорі» — тобто тієї сили, яка штовхає до росту і розвитку. Кажучи сучасною мовою, анголи то — польові матриці втілених сутностей.

Дванадцять племен синів Ізраїля — це не євреї, точніше, не тільки євреї, це всі, чия віра проросла з Біблії (Тори), тобто з іудаїзму. А саме — дванадцять типів людей, народжених під дванадцятьма знаками Зодіаку. Якби стала можливою дивовижна сегрегація за приналежністю людей до їхніх знаків Зодіаку, то з’явилося б дванадцять справді племен, які між собою дуже відрізнялися б. Водночас представники одного такого «племені», попри етнічні, географічні та расові особливості, були б ідентичні. Ці міфічні племена в іудаїзмі мають назву дванадцяти колін Ізраїля. А саме: племена Рувима, Симона, Левія, Іуди, Завулона, Іссахара, Дана, Асира, Наффалима, Йосипа, Вениаміна. Зараз відомі тільки два племені. Решта буцімто перебувають невідомо де. За єврейською легендою, прийде час і ті десять прийдуть на землю обитовану. Мабуть, це все ж тільки легенда, оскільки земна куля не така вже й велика, аби на ній досі не були віднайдені ці десять племен.

4. Брами були на мурах по три з кожної сторони світу. Тобто в Новий Єрусалим входитимуть сутності людей, що втілюватимуться (народжуватимуться) у будь-якому місці планети — на півночі, півдні, сході, заході від Нового Єрусалима.

Чому по три брами з кожної сторони світу? Чи не тому, що сутності приходитимуть у земний світ одухотворені якоюсь із складових святої трійці? Тобто по брамі на Отця, Сина, Святого Духа?

«14 І міський мур мав дванадцять підвалин, а на них дванадцять імен дванадцяти апостолів Агнця.»

Новий Єрусалим (Христова віра) тримаєтьтся на дванадцяти основах, а саме — на апостолах Ісуса Христа (Агнця).

5. «15 А той, хто зі мною говорив, мав міру — золоту тростину, щоб зміряти місто і брами його, і мур.»

16 А місто чотирикутнє, а довжина його така, як і ширина. І він зміряв місто тростиною на дванадцять тисяч стадій; довжина і ширина, і вишина його рівні.»

Переведемо цю відстань у сучасну нам одиницю довжини — метр. Нагадаємо, стадій — відстань, що її проходить людина за час сходу сонця, тобто за дві хвилини. Відомі стадії: вавілонський — 194 м, фараонів — 209,4 м, птолемеївський і римський — 184 м, єгипетський — 174, 5 м. У «Словнику іншомовних слів наводиться ще один єгипетський стадій —230,4 м.

Отож, якщо Ів. Богослов мав на увазі стадій

вавілонський, то відстань становитиме: 12000 х 194 = 2328000 м;

єгипетський — 12000 х 174,5 = 2094000 м;

фараонів — 12000 х 209,4 = 2508000 м;

птолемеївський — 12000 х 184 = 2208000 м;

римський — 12000 х 184 = 2208000 м;

єгипетський за «Словником…» — 12000 х 230,4 = 2760000 м.

Середня величина від шести наведених відстаней складає 2349000 м або 2349 км. Якщо ж величину стадія за «Словником іншомовних слів» вважати сумнівною (надто вона відрізняється), то середня відстань становитиме 2269 км.

Взявши за початок цієї відстані Сіонський пагорб, де стояла Святиня — єрусалимський храм, з якого пішла віра Христова і де зараз знаходиться гроб господній, а за кінець п’ятдесятий градус Північної Широти (на Північ), а саме Київ, то матимемо схожу відстань. Від аеропорта «Бориспіль» до Тель-Авіва літаком — 2200 км., від Борисполя до Києва — 50 км., від Тель-Авіва до Єрусалима — 35 км.

Чому Київ?

«…А затим пустить паростки та, котра так довго була безплідною, починаючи з 50-го градуса, і яка поновить усю Христову Церкву.» Так сказав Нострадамус про те, що станеться після того, як «…злощасний нащадок розростеться після першої жертви покути (смерть Леніна), і це триватиме лише сімдесят три роки і сім місяців…» Справді, після цього терміну (73 роки і 7 місяців) православні люди колишнього «Нового Вавилону» повернулися обличчям до церкви, надто ті, що прийшли у світ в останні десятиліття двадцятого століття і свідомість яких не була вже так отруєна сатанинством.

Не виключено, що Нострадамус вирахував 50-й градус з тих самих дванадцяти тисяч стадій, що їх навів Ів. Богослов. А саме, узяв за відправну точку Сіонський пагорб і провів від нього на Північ лінію, яка, поминувши мусульманську Малу Азію, торкнулася своїм другим кінцем 50-го градуса Північної Широти.

Чому не на Південь, Схід чи Захід? Тому, що всюди там — народи мусульманського світу. Це по-перше, а по-друге Ів. Богослов в «Об’явленні…» писав про наш край, принаймні починаючи з 13-ї глави. І Нострадамус також писав про наш край: «А затим в Атилі…»

Нострадамус міг би провести лінію й на Північний Захід і вона, перетнувши Італію, закінчилася б на півночі цієї країни. Але ж апокаліптичні пророцтва, як було показано в попередніх розділах, стосуються у переважній більшості православного слов’янського світу. До того ж православ’я — віра, яка безпосередньо витікає з джерел християнства; через православну Візантію, де вона була державною, потрапила в Київську Русь.

І нарешті апокаліптичні жахіття це — сплата кармічних боргів (очищення). Українці сплатили їх повною мірою. З усіх регіонів колишнього Союзу найбільших втрат зазнали саме українці. Це і мільйони, що загинули під час громадянської війни, і сім мільйонів виморених голодом, і сім мільйонів тих, хто не повернувся з другої світової, і мільйони тих, кого забирали за рознарядкою і більшість із яких знайшла собі могилу в концтаборі.

У людини є два шляхи щоб сягнути досконалості: шлях пізнання таємниць Біблії і шлях страждань. У народу — так само. Українці йдуть цим — другим шляхом уже сімсот років. Випробування наростали від століття до століття і зрештою вилилися в апокаліпсис, за яким починається новий світ. Отож 50-й градус, звідки почнеться оновлення всієї Христової віри (за Нострадамусом), це місце на землі, де було чи не найбільше пролито крові і куди спуститься з неба «місто» Новий Єрусалим.

Знову ж таки і Нострадамус, і Ів. Богослов пишуть про те ж саме; один називає градус на мапі, другий наводить відстань до нього, точніше зв’язує майбутній Новий Єрусалим зі Старим Єрусалимом відрізком відстані. По суті це — вісь, що поєднує сіонський пагорб початку першого тисячоліття, де стояла Святиня, з київським пагорбом, мабуть, початку третього тисячоліття. Тобто в духовному житті людства виникне ще один цент віри — Новий Єрусалим.

6. У 16-му стиху мова йде про площу й куб: «довжина і широта, і висота його рівні…» Якби йшлося тільки про площу «міста» (регіон поширення Нового Єрусалима), то вона являлася б квадратом зі сторонами 2269 км (або близько до цієї величини, в залежності від того, яким стадієм користувався Ів. Богослов). А оскільки є ще й висота, то йдеться про куб. Який потаємний смисл ховається за цим символом? Не виключено, що мається на увазі хрест. Адже куб, будучи розкладеним, утворить фігуру хреста. Ясно тільки одне: наводиться цілком реальна величина відстані, яка може бути використана для обчислення площі й об’єму.

Якщо п’ятдесятий градус Північної Широти у місці, де знаходиться Київ, узяти за середину квадрата, то квадрат цей накриє всю Україну, Молдову, Білорусію, майже всю європейську Росію. Але він накриє також такі католицькі країни, як Литва, Латвія, Естонія, Польща, Чехія, Словаччина, що навряд чи можливе.

Якщо Нострадамус писав свої пророцтва в завуальованій формі, то Ів. Богослов користувався «мовою гілок». Два світи — наш — матеріальний і той, з якого надходять сутності для втілення, наділені тими ж самими відчуттями; відчуття ж дані для сприйняття предметів і дій. Щоб повідомити про предмети, використовують ту саму мову, але мають на увазі, що йдеться про предмети іншого виміру. Мову цю розробили люди, котрі досягли духовного світу (навіть світів), живучи в матеріальному — нашому світі, і тому вони точно знали всі відповідності слів. Мова ця точна, оскільки існує точна і однозначна відповідність між «коренем» і його «гілкою», адже творці мови перебували одночасно у двох світах. Цією мовою й написаний Старий Заповіт.

Отож св. Іван узяв за основу назву предметів і дій («гілок») нашого світу для описання відповідних предметів і дій («коренів») духовного світу. Новий Єрусалим він побачив саме там. Тому й здаються нам деякі тексти «Об’явлення…» та й інших священних книг схожими на казки, а іноді й нісенітницями. Але замінити одне слово на інше не можна, яким би дивним воно не здавалося; «гілка» мусить точно відповідати «кореню».

7. «17 І виміряв він мура його на сто сорок чотири лікті міри людської, яка й міра ангола.»

Передусім, що таке лікоть? Давня міра довжини — довжина ліктьової кістки людини. Відомі лікті: сірійський — довжина 37 см, давньоєгипетський царський — 52,5 — 52,7 см, звичайний лікоть у давньому Єгипті та Греції — 46,2 см, у Київській Русі, а пізніше на Україні — 45,5 — 47,5 см.

Найімовірніше, що Ів. Богослов мав на увазі звичайний єгипетсько-грецький лікоть — 46,2 см. Отож мур був завтовшки в 665, 28 см.

Якщо ж він мав на увазі лікоть, що ним вимірювали в Київській Русі — 47,5 см (адже апокаліптичні пророцтва стосуються православ’я), то матимемо величину 6840 см. Сума цифр цього числа дорівнює 18.

Втім, це — останнє може бути тільки випадковим співпадінням.

Якщо ж ні, то треба визнати, що Ів. Богослову була відома метрична система мір за 1700 років до її виникнення. Адже цю систему було розроблено спеціальною комісією Паризької Академії Наук і затверджено Національними зборами Франції 30 березня 1791 року. Однак метрична система увійшла в користування тільки 1875 р., після підписання сімнадцятьма державами (у тому числі й Росією) відповідної Міжнародної конвенції.

Виходить, що товщина муру могла бути розгаданою тільки після виникнення метричної системи мір. Звідки тоді про неї знав автор «Об’явлення…»? Треба ще раз визнати існування надчасового виміру, де все, що було, є і буде — вже є. До речі, сума цифр року затвердження цієї системи — 1791 також дорівнює 18.

Що хотів сказати Пророк цими числами? Що Новий Єрусалим буде в оточенні сатанинства? Чи «мур» являтиме собою силову, репресивну структуру нової віри?

8. «18 Його мур був збудований з яспису, а місто було — щире золото, подібне до чистого скла.»

Чому з яспису?

Яспис — кабалістична гема зодіакального знаку Діви. Отож Новий Єрусалим буде споруджений (заснований) у вересні. «А місто буде — щире золото…» Золото — один із семи основних металів, що їх окультна наука вважає кристалізованими представниками семи планет: золото відповідає сонцю, срібло — Місяцю, олово — Юпітеру, мідь — Венері, ртуть — Меркурію, свинець — Сатурну, залізо — Марсу.

Таким чином, місто буде засноване в рік Сонця. Якщо вірити астрологічному календарю, роками Сонця були, зокрема, із останніх 1966, 1973, 1980, 1987, 1994, а будуть 2001, 2008, 2015 і т.д. На графіках 1 і 2 розділу «Темний сателіт (Орб)» саме на ці роки припадає різке падіння звірства в людському суспільстві.

9. «19 Підвалини мура міського прикрашені були всяким дорогоцінним камінням. Перша підвалина — яспис, друга — сапфір, третя — халкидон, четверта — смарагд, 20 п’ята — сардонікс, шоста — сардій, сьома — хризоліт, восьма — берил, дев’ята — топаз, десята — хрисопрас, одинадцята — якинт, дванадцята — аметист.»

Йдеться знову ж таки про дванадцять колін Ізраїля. Аточніше — про дванадцять кабалістичних гем знаків Зодіаку людей, які прийдуть у земний світ у час Нового Єрусалима. Мовиться про обереги дванадцяти типів людей.

Наперсник судний — обладунок єврейського першосвященика. Ззовні був прикрашений коштовними каменями з вигравіюваними іменами 12 колін Ізраїля. 1 ряд (справа наліво): рубін — Рувим; топаз — Симон; смарагд — Левій. 2 ряд: бірюза — Іуда; сапфір — Завулон; діамант — Іссахар; 3 ряд: опал — Дан; агат — Гад; аметист — Асир. 4 ряд: хризоліт — Неффалим; онікс — Йосип; яшма Веніамин.

a і b — золоті кільця і шнурки для кріплення;

c — шнурки з голубої вовни для кріплення.

Про відповідність осіб, народжених під різними знаками Зодіаку, їхнім знакам знали й пам’ятали в стародавні часи. Прикладом може бути наперсник судний. Це — прямокутний фартух, що його одягає під час богослужіння першосвященик. «Судний» — тому, що першосвященик мав статус найвищого судді. В наперсник (нагрудник) було вправлено дванадцять дорогоцінних каменів, на яких викарбувані дванадцять назв колін Ізраїля. Каменів було чотири ряди по три в кожному ряді. Мабуть, ряди означали пори року. У першому ряді знаходяться рубін, на якому викарбуване ім’я Рувим, топаз і, відповідно, Симон, смарагд — Левій; у другому ряді: Бірюза — Іуда, сапфір — Завулон, діамант — Іссахар; у третьому ряді: опал — Дан, агат — Гад, аметист — Асир; у четвертому ряді: хризоліт — Неффалим, онікс — Йосип, яшма — Веніамин.

Тобто в стихах 19 і 20 йдеться про все ті ж дванадцять типів людей, які складуть фундамент оновленої віри, це — пророки, апостоли, подвижники церкви.

10. Ів. Богослов, як і решта апостолів, були іудеями, які на відміну від консервативних фарисеїв, спромоглися розгледіти в Ісусі Месію. Тому й пророцтва, зокрема й про Новий Єрусалим, будуються на уявленнях та символах іудаїзму — релігії, яка веде початок від прабатька Авраама.

«21 А дванадцять брам — то дванадцять перлин, і кожна брама зокрема була з однієї перлини. А вулиці міста — щире золото, прозорі, як скло.»

Якщо «підвалини муру міського» тримаються на видатних особистостях минулого, то дванадцять брам, які є дванадцять перлин, — то дванадцять входів для відповідних сутностей. В досатанинські часи православна церква, реєструючи народження дитини, давала їй ім’я, що відповідало одному з дванадцяти імен колін Ізраїля.

Година, день, знак Зодіаку, рік народження та ім’я це й було кодом людини, під яким вона приходила у земний світ. Вища Сила, плануючи події в людському суспільстві, надсилала свої завдання саме на цей код.

Сатанисти те розуміли, тому й заходилися змінювати свої імена на псевдо. Надто це набрало поширення у століття з коренем вісімнадцять. Звісно, і «змій великий, вуж стародавній», досягши зрілого віку, обернувся з Марходея Маркса Леві на Карла Маркса. Тобто змінив ім’я, що йому дане було у відповідності з канонами віри, на вигадане.

Напевне, людське ім’я це — також «гілка», «корінь» якої схований в іншому вимірі. Вороги церкви (церков), змінюючи законні імена, по суті відрубували «гілки» від «коренів» і таким чином блокували виконання програми Вищої Сили. Найбільшого поширення набула зміна імен у розгул темних, починаючи з 1917-го. А вже ті, хто пішов цим шляхом, і дітей своїх називали як заманеться. Ще й тепер можна зустріти літніх людей, наприклад, з іменами-абревіатурами: Кім — комуністичний інтернаціонал молоді, Вілен — Володимир Ілліч Ленін, Владлен — Владимир Ленин і т. п. Дітей називали навіть назвами машин.

У Новому Єрусалимі в кожну з дванадцяти брам у земний світ входитимуть душі у відповідності до їх знаків Зодіаку, а відтак з іменами не вигаданими, а тими, що пов’язані з «коренем», і отже керованими Вищою Силою. Тому й пишеться в стиху 21: «А вулиці міста — щире золото, прозоре, як скло.» Що таке «щире золото», вже мовилося вище — місто буде засноване в рік Сонця, символом якого є золото. А от «прозоре, як скло»… Це означає, що не буде вже тієї каламуті з іменами, яка була у земному світі в 19–20 ст. ст… Кожна людина стане елементарною часткою Вищої Сили, виконуватиме покладені на неї обов’язки і не ховатиметься за псевдо.

11. Сутностей з’являтиметься в брамах кожної пори року по три різновиди з чотирьох сторін світу: «13 Від сходу три брамі, і від півночі три брамі, і від півдня три брамі, і від заходу три брамі.» Це не означає, що людність Нового Єрусалима налічуватиме тільки дванадцять імен. Імен буде багато, але всі вони ділитимуться на дванадцять груп, у відповідності до назв колін Ізраїлевих, себто первинних імен, що відповідають знакам Зодіаку.

Число 12 є ключовим числом «Об’явлення…» Поза всяким сумнівом, воно пов’язане з дванадцятьма апостолами, один з яких написав «Об’явлення…» Це були місіонери того часу, які несли нову віру в різні куточки світу. Так, Петро проповідував у Малій Азії, Єгипті та Римі, Матвій — в Іудеї, Сірії та Персії, Варфоломій у Вірменії, Андрій в землях на північ від Малої Азії аж до Києва, Пилип — у Фрігії, Хома — в Індії, Іаков Алфеїв — у Сірії та Єгипті, Симон Зілот — на Кавказі, на території сучасної Абхазії.

Всі апостоли, крім Івана Богослова, були піддані жахливим тортурам і страчені. Справу їхню продовжив св. Іван. Осередком його проповіді стало місто Ефес у Малій Азії, звідки він керував життям християнських общин в малоазійських містах Смірні, Пергамі, Тіятирі, Сардах, Філадельфії та Лаодикії. Тут же, в Єфесі св. Ів. Богослов і помер на початку другого століття. Йому вже виповнилося 105 років і він був єдиним із дванадцяти, хто помер своєю смертю.

Учні св. Івана — Полікарп (єпископ Смірнський) та Ігнатій Богоносець (єписком Антіохійський), хоч і не були апостолами, але залишили послання, що їх Церква шанує нарівні з апостольськими. Святого Полікарпа було спалено на вогнищі в часи правління імператора Марка Аврелія, а св. Ігнатія розтерзали дикі звірі на арені римського цирку за правління Траяна.

Якщо припустити, що всі дванадцять апостолів народилися під різними знаками Зодіаку, тобто під назвами дванадцяти різних племен синів Ізраїля, то можна бодай поверхово збагнути значення ключового числа дванадцять. Напевне, справа не тільки у вірності «таємній вечері» і друзям-однодумцям, а в чомусь глибшому, до чого число 12 є тільки «гілкою».

12. «22 А храму не бачив я в ньому, бо Господь, Бог Вседержитель — то його храм і Агнець.»

Назви «Єрусалим», «Новий Єрусалим», «місто Єрусалим» вживаються в значенні «віра». Так само, як за словом «земля» в «Об’явленні…» ховається слово «людність». Якщо віру можна перенести у будь-яку точку світу, то споруду, до того ж зруйновану ще 70-го року нашої ери, перенести складно. Та й недоцільно. Вона-бо й так існує у тому — другому вимірі, з якого спускається віра. До того ж храм, що стояв колись на Сіонському пагорбі, це — святий дім іудаїзму і колиска християнства, тобто святе місце двох релігій. Новий Єрусалим — «доросла» релігія. Вірні його вже при народженні матимуть у свідомості своїй часточку від Бога і приклад Христа (Агнця), тобто храм віри буде в їхніх душах. «Оце оселя для Бога з людьми, і Він житиме з ними! Вони будуть народом Його, і сам Бог буде з ними, 4 і Бог кожному сльозу з очей їхніх зітре», і не буде вже смерти. Ані смутку, ані крику, ані болю вже не буде, бо перше минулося!»

«23 І місто не має потреби ні в сонці, ні в місяці, щоб у ньому світили, — слава бо Божа його освітила, а світильник для нього — Агнець.» Сонце й місяць символізують джерело денного й нічного світла; це метафори на світло духовне — розум, освіченість. До речі, слова «освіта», «освіченість» — знову ж таки «гілки», «корінь» яких — людина, на яку падає світло від свічки. Світло запалюють тільки у темряві. Отже, освічений — це той, кого видно в мороці. А вогник свічки символізує джерело істини й духовності у «ніч» людства. Такі ночі з’являються періодично, щокожних 900 і 1800 років (див. графіки 2 і 3 в розділі «Темний сателіт (Орб)»). Людьми, яких було видно в темряві і які користувалися повагою, в усі часи були вчителі.В усі, крім більшовицькі. Тут освіту розділили на дві складові: інформаційну й духовну. Інформаційну залишили, а духовну вилучили. Наслідок такого поділу — Чорнобиль. За цим словом стоять сотні тисяч прикладів, від ядерних експериментів над людьми, до глобального нищення природи.

«А світильник для нього — Агнець.» Христос це — приклад відповідальності людини за свій народ, за все людство, готовність узяти на себе гріхи інших та пожертвувати собою задля добра інших.

«24 І народи ходитимуть у світлі його, а земні царі принесуть свою славу до нього. 25 А брами його зачинятись не будуть удень, бо там ночі не буде. 26 І принесуть до нього славу й честь народів, 27 І не ввійде до нього ніщо нечисте, ані той, хто чинить гидоту й неправду, але тільки ті, хто записаний у книзі життя Агнця.»

При читанні цього тексту виникає враження, що йдеться не про земне життя, а про небесне — отой, другий план буття; надто багато тут ідеального. Але перші рядки глави 21 свідчать, що мова йде все-таки про земний світ: «І я, Іван, бачив місто святе, Новий Єрусалим, що сходив із неба від Бога…» «10 І заніс (ангел) мене духом на гору велику й високу і місто велике мені показав, — святий Єрусалим, що сходив із неба від Бога.» Тобто віра сходила, справді, з неба. А з неба вона може сходити тільки в один світ (вимір) — земний. Отже мова йде про земний осередок небесної віри. Таким осередком для католиків є Ватікан.

Для православного світу, який налічує 120 млн. людей ним стане, мабуть, місто, яке знаходиться за 2269 км. від Сіонського пагорба, близько п’ятдесятого градуса Північної Широти. Скоріше за все це буде Київ, де у першому столітті нової ери запалив вогник християнства апостол Андрій (Андрій Первозваний). За проповіді християнства його було страчено у грецькому місті Патра: апостола розіп’яли на Х-подібному хресті. Через дев’ятсот з лишком років після страти Андрія православна віра стала державною релігією Київської Русі.Пізніше андріївський хрест став одним із державних символів Російської імперії.

13. «І показав він мені чисту ріку живої води, ясну, мов кришталь, що випливала з престолу Бога й Агнця. 2 Посеред його вулиці, і по цей бік і по той бік ріки — дерево життя, що родить дванадцять раз плоди, кожного місяця приносячи плід свій…» (гл. 22).

Тут ідеться про «місце виходу» сутностей, які населятимуть Новий Єрусалим. Оскільки вжите слово «ріка», то мовиться про конкретний народ. Вода, ясна мов кришталь, себто прозора, очищена. Отже народ цей буде очищений від минулих гріхів. Очищається ж народ, як і людина, тривалими стражданнями.

У вислові «Посеред його вулиці…» слово «його» написане з малої літери. Отже св. Іван мав на увазі не Бога чи Агнця, а народ чи місто «…І по цей бік і по той бік ріки — дерево життя…» Іншими словами: «обабіч потоку очищених сутностей — земні люди, що зачинають, виношують і народжують дітей, у які втілюються сутності з «потоку». «…Що родить дванадцять раз плоди, кожного місяця приносячи плід свій…» Ідеться про все ті ж дванадцять колін Ізраїля, а саме про дванадцять типів людей, народжених під різними знаками Зодіаку, і дванадцять імен, що їм відповідають.

«А листя дерев — на вздоровлення народів.» Якщо під словом «плоди» вгадуються новонароджені люди, то значення слова «листя» не зрозуміле. Можливо, це той нематеріальний світ духів, в оточенні якого живе земна людина. В апокаліптичні часи цей світ був заселений темними. Оскільки вжите слово «народів», тобто людей планети, то є підстави думати, що це, справді, духи, які підживлюватимуть енергетику сутностей, а не потворитимуть її, як це було в недалекому минулому.

«3 І жодного прокляття більше не буде. І буде в ньому Престол Бога та Агнця, а раби Його будуть служити Йому. 4 І побачать лице Його, а Ймення Його — на їхніх чолах.»

Прокляття, як і бажання завдавати лихо іншому, з’являється у людини, враженої сатанинством, а саме — в часи активного Орба, тобто тоді, коли тінь від нього на земний світ була найгустішою.

Слово «раби» тут ужите не в значенні «невільники», а в значенні «свідомі виконавці».

«І побачать лице Його…» Оскільки лице Бога побачити нікому не дано, то йдеться про лице Христа. Отже, з Новим Єрусалимом у земний світ прийде й Месія. «А ймення Його — на їхніх чолах..» Чоло, точніше середина чола, є енергетичним центром свідомості. Тобто в свідомості людей — громадян Нового Єрусалима буде віра і символ Христа. Цю ж метафору («на їхніх чолах») Іван Богослов уживав, коли казав про людей, які прийняли образ звірини на свої чола.

«І ночі вже більше не буде, і не буде потреби в світлі світильника, ані в світлі сонця, бо освітлює їх Господь, Бог, а вони царюватимуть вічні віки.»

Щоб збагнути смисл цього стиха, треба знову згадати слова Нострадамуса: «…і передуватиме тому (утворенню імперії антихриста) затемнення Сонця, найтемніше і найнепроглядніше від часу сотворіння світу і до смерті і страти Ісуса Христа аж до нашого часу…» (Тобто до 1556 р.). Ідеться про період, коли астральна аура — Орб перебувала найближче до землі і водночас була найактивнішою. Згідно з окультним ученням, світлі сутності приходять у земний світ від Сонця. В часи, наближені до 1881-го року, прихід їх блокувався й потворився Темним сателітом. У той час, справді, потрібні були «світло світильника» і «світло сонця», тобто духовно чисті люди, які у мороці сатанинства стали б світильниками істини й гуманізму. Зокрема, для українського народу таким світильником став Тарас Шевченко.

І ще одне: «до смерті і страти Ісуса Христа.» Чому Нострадамус згадав цю подію в тексті, де йдеться про «затемнення Сонця»? Тому, що то було століття також найбільшої активності Орба (див. розділ «Темний сателіт (Орб)», Графік 3). Тобто тоді також було «затемнення Сонця». А в тогочасній темряві найяскравішим із світильників був Ісус Христос, а також — Іван Предтеча, апостоли та інші люди, які запалили сім свічок віри.

«6 І сказав він (ангел) до мене: «Це вірні й правдиві слова, — а Господь, Бог духів пророчих, послав Свого Ангола, щоб він показав своїм рабам, що незабаром статися мусить. 7 Ото, незабаром приходжу.

Блаженний, хто зберігає пророчі слова цієї книги!»

Іншими словами: Бог духів пророчих послав свого ангела, щоб він показав своїм рабам через Івана, що незабаром статися мусить.

Слово «незабаром» ужито тому, що пророцтва св. Івана почали збуватися одразу після їх описання. Вони побудовані так, що таємне ставало явним тільки після того, як подія збулася. Але й тоді не кожному дано було розпізнати в ній передбачення, що справдилося. Так, мені почала відкриватися та частина пророцтв, свідками якої був я, мої батьки, люди попередніх поколінь, що їм довелося пережити довгу ніч червоного сатанинства, а саме з 13-ї глави.

З цього числа — а воно означає слово «смерть» — і починається майбутній літопис справжнього армагедона. Це в 13-й главі наводиться число звірини — 666. Не випадково перша голова звірини Ленін своєму наказу про знищення священиків дав номер 13 666 /2.

Події, які сталися в християнському світі в період від кінця першого—початку другого століття н.е. і до прелюдії

під словом «плоди» вгадуються новонароджені люди, то значення слова «листя» не зрозуміле. Можливо, це той нематеріальний світ духів, в оточенні якого живе земна людина. В апокаліптичні часи цей світ був заселений темними. Оскільки вжите слово «народів», тобто людей планети, то є підстави думати, що це, справді, духи, які підживлюватимуть енергетику сутностей, а не потворитимуть її, як це було в недалекому минулому.

«3 І жодного прокляття більше не буде. І буде в ньому Престол Бога та Агнця, а раби Його будуть служити Йому. 4 І побачать лице Його, а Ймення Його — на їхніх чолах.»

Прокляття, як і бажання завдавати лихо іншому, з’являється у людини, враженої сатанинством, а саме — в часи активного Орба, тобто тоді, коли тінь від нього на земний світ була найгустішою.

Слово «раби» тут ужите не в значенні «невільники», а в значенні «свідомі виконавці».

«І побачать лице Його…» Оскільки лице Бога побачити нікому не дано, то йдеться про лице Христа. Отже, з Новим Єрусалимом у земний світ прийде й Месія. «А ймення Його — на їхніх чолах..» Чоло, точніше середина чола, є енергетичним центром свідомості. Тобто в свідомості людей — громадян Нового Єрусалима буде віра і символ Христа. Цю ж метафору («на їхніх чолах») Іван Богослов уживав, коли казав про людей, які прийняли образ звірини на свої чола.

«І ночі вже більше не буде, і не буде потреби в світлі світильника, ані в світлі сонця, бо освітлює їх Господь, Бог, а вони царюватимуть вічні віки.»

Щоб збагнути смисл цього стиха, треба знову згадати слова Нострадамуса: «…і передуватиме тому (утворенню імперії антихриста) затемнення Сонця, найтемніше і найнепроглядніше від часу сотворіння світу і до смерті і страти Ісуса Христа аж до нашого часу…» (Тобто до 1556 р.). Ідеться про період, коли астральна аура — Орб перебувала найближче до землі і водночас була найактивнішою. Згідно з окультним ученням, світлі сутності приходять у земний світ від Сонця. В часи, наближені до 1881-го року, прихід їх блокувався й потворився Темним сателітом. У той час, справді, потрібні були «світло світильника» і «світло сонця», тобто духовно чисті люди, які у мороці сатанинства стали б світильниками істини й гуманізму. Зокрема, для українського народу таким світильником став Тарас Шевченко.

І ще одне: «до смерті і страти Ісуса Христа.» Чому Нострадамус згадав цю подію в тексті, де йдеться про «затемнення Сонця»? Тому, що то було століття також найбільшої активності Орба (див. розділ «Темний сателіт (Орб)», Графік 3). Тобто тоді також було «затемнення Сонця». А в тогочасній темряві найяскравішим із світильників був Ісус Христос, а також — Іван Предтеча, апостоли та інші люди, які запалили сім свічок віри.

«6 І сказав він (ангел) до мене: «Це вірні й правдиві слова, — а Господь, Бог духів пророчих, послав Свого Ангола, щоб він показав своїм рабам, що незабаром статися мусить. 7 Ото, незабаром приходжу.

Блаженний, хто зберігає пророчі слова цієї книги!»

Іншими словами: Бог духів пророчих послав свого ангела, щоб він показав своїм рабам через Івана, що незабаром статися мусить.

Слово «незабаром» ужито тому, що пророцтва св. Івана почали збуватися одразу після їх описання. Вони побудовані так, що таємне ставало явним тільки після того, як подія збулася. Але й тоді не кожному дано було розпізнати в ній передбачення, що справдилося. Так, мені почала відкриватися та частина пророцтв, свідками якої був я, мої батьки, люди попередніх поколінь, що їм довелося пережити довгу ніч червоного сатанинства, а саме з 13-ї глави.

З цього числа — а воно означає слово «смерть» — і починається майбутній літопис справжнього армагедона. Це в 13-й главі наводиться число звірини — 666. Не випадково перша голова звірини Ленін своєму наказу про знищення священиків дав номер 13 666 /2.

Події, які сталися в християнському світі в період від кінця першого—початку другого століття н.е. і до прелюдії

випробуванням і, мабуть, становлення віри. 22 в сумі дає чотири, симетрію, хрест, сузір’я у формі хреста, що було знаком посвячених і використовувалося в містеріях стародавнього Єгипту. Символ цей зберегли єсеї. Найвищим ступенем посвяченості у єсеїв був четвертий. Його надавали тільки тому, хто сягнув найвищого пророчого обов’язку. Такий обов’язок узяв на себе Ісус і його затвердили посвяченим четвертого ступеня старійшини єсейської общини. Напевне, існує слово чи значення, що його ховає в собі число 22, яке, будучи «прочитане», дало б точне тлумачення подій, про які йдеться в стихах 11–13 гл. 22-ї. Проте основною складовою того символу мусив би бути хрест. Бо хрест — це обов’язок перед людством, готовність відповідати за гріхи інших. Те, що колись узяв на себе один, буде властиве всім — у більшій чи меншій мірі. Такими будуть люди Нового Єрусалима — віри, яка спуститься з неба до людей, що мешкають за 2269 км від Старого Єрусалима; і почнеться впровадження віри з п’ятдесятого градуса Північної Широти.

«Час бо близький! Неправедний — нехай чинить неправду ще, і поганий — нехай ще опоганюється. А праведний — нехай ще чинить правду, а святий — нехай ще освячується!»

Якщо уявити людство, як натовп, який з’являється з туману, рухається в одному напрямку і зрештою зникає в іншому тумані в кінці дороги, то сучасне людство — це останні з тих (кількох поколінь), хто перебуває між двома розливами туману. Людям цим дано чинити все, що чинилося й до них. Але якщо раніше «заплату» отримували там — за межею, то тепер «12 Ото незабаром приходжу і зо Мною заплата Моя, щоб кожному віддати згідно з ділами його.» Тобто кожен отримає зароблене у цьому — земному житті.

«14 Блаженні, хто випере шати свої, щоб мати право на дерево життя, і ввійти брамами в місто.»

Йдеться про тих, хто покається, очиститься душею, щоб потрапити в потік живої води, який витікає від Престолу, і зрештою втілитися під якимось із дванадцяти «колін Ізраїля» та опинитися поміж вірних Нового Єрусалима.

«15 А поза ним будуть пси, і чарівники, і розпусники, і душогуби, і ідоляни, і кожен, хто любить і чинить неправду.» Тобто вперше буде проведено роз’єднання (сегрегацію). У «стінах» Нового Єрусалима опиняться світлі сутності, поза ними — темні. Зло не буде знищене у світі, просто воно вже не буде перемішане з добром. Із хаосу виокремляться два основні кольори — білий і чорний. І той, кому важко збагнути що є що у сірій мішанині, отримає чіткі обриси добра і зла.

Слова «ним будуть» виділені в тексті. Чому? Чи не тому, що слово «будуть» характеризує час, тобто чисто людський фактор. У тому вимірі, звідки лине потік сутностей, немає такого поняття. Для людини рухається стрілка годинника, а для сутності потойбіччя — обертається циферблат, а стрілка стоїть на місці.На циферблаті нанесені всі події у земному й неземному світах.

Виділене й слово «ним», займенник слова «місто». Але чому саме, — більш-менш вмотивованого пояснення немає.

«16 Я, Ісус, послав Свого Ангола, щоб засвідчити вам це у Церквах. Я корінь і рід Давидів, зоря ясна і досвітня.»

Ісус веде родовід від царя Давида і по материній лінії, і по лінії земного батька Йосипа. Чому «зоря ясна і досвітня»? Тому, що настає кінець ночі. Уже тепер можна розпізнати проблиски того майбутнього дня.

«17 А Дух і невіста говорять: «Прийди!» А хто чує, хай каже: «Прийди!» І хто прагне, хай прийде, і хто хоче, хай воду життя бере дармо!»

Невіста — дівчина, яка виходить заміж, щоб бути заплідненою і народити. У наведеному тексті — це метафора. Вона означає людність, підготовлену до прийняття оновленої віри (запліднення оновленою вірою). Це ті, хто населяє регіон по обидва боки від 50-го градуса Північної Широти.

Дух, на відміну від душі, — найвища субстанція людської сутності. «Дух» у тексті 17-го стиха це, напевне, загальний дух людності Нового Єрусалима.

«І хто прагне, хай прийде, і хто хоче, хай воду життя бере дармо!»

Це звернення до тих, хто у потойбіччі. По суті — запрошення опинитися в потоці життя, що випливає від Престолу, та прийти у земний світ.

«Осторога.

18 Свідкую я кожному, хто чув слова пророцтва цієї книги: Коли хто до цього додасть що, то накладе на них Бог кари, що написані в книзі оцій. 19 А коли хто що відійме від слів книги пророцтва цього, то відійме Бог частку його від дерева життя, і від міста святого, що написане в книзі оцій.»

Чому така сувора засторога? Тому, що пророцтво своє Ів. Богослов написав мовою «гілок». Навіть зміна одного слова, вже не мовиться про додавання чи віднімання чогось, спотворить підтекст, а відтак унеможливить побачити «корінь», тобто розшифрувати пророцтво, коли настане час. Власне, перетворить чітке описання майбутніх подій на купу незрозумілих висловів. Отже пророцтво не стане пророцтвом.

«…то відійме Бог частку його від дерева життя, і від міста святого, що написане в книзі оцій.» Людині, яка спотворить «Об’явлення…», буде вкорочено вік і вона опиниться поза мурами Нового Єрусалима — нової віри.

Аналоги

Події

1. Плануючи події в матеріальному світі, Вища Сила бере за аналог приклад минувшини. Це чітко проглядається, якщо порівняти тексти глав 17–19 «Об’явлення…», в яких пророкується загибель Вавілону (нагадаймо, що «Об’явлення…» писалося десь у дев’яностих роках після народження Христа, а держава Вавілон існувала від 16 до 9 століття до нашої ери), з текстами Старого Заповіту книги пророка Єремії (гл.50, 51), яка написана була як пророцтво на зруйнування справжнього Вавілону.

«1 Так говорить Господь:

«Ось я бурю збуджу на отой

Вавилон

Та на мешканців «серця

повстанців на Мене.»

(Єремія, гл. 51).

З усього видно, у стародавньому Вавілоні, як і в Російській імперії, з’явилася була релігія, альтернативна Божій. «Серце повстанців на Мене» — тісне коло людей. В СРСР таким «серцем» став найвищий компартійний орган. А пульсувало воно в Кремлі, проганяючи «кров» (ідеї марксизму-ленінізму та розмаїті директиви) крізь весь організм звірини-компартії.

«2 І на Вавилон я пошлю віяча,

і розвіють його

і випорожнять його край

бо оточать його в день зла»

«6 Утікайте з-серед Вавилону

і кожен урятовуйте душу свою!

З провини його не погиньте,

бо це Господеві час помсти,

Він дасть відповідно заплату

йому!»

(Єремія, гл. 51).

У св. Івана Богослова:

«4 Вийдіть із нього люди мої,

щоб не стали ви спільниками

гріха його.

5… і Бог згадав про

неправди його.

6 Відплатіть ви йому, як

і він вам платив.»

(гл. 18).

У радянські часи покарані були всі: «звірина» й населення, при бездіяльності якого змогла прорости мільйонощупальцева потвора.

У Єремії:

«7 Вавилон у Господній руці —

золотая це чаша, що всю землю напоювала:

народи впивалися вином тим

його,

тому пошаліли народи!»

(гл. 51).

У св. Івана Богослова:

«2…Упав Великий Вавилон!..

…3 бо лютим вином розпусти своєї

він напоїв усі народи!

… І земні царі з ним розпусту

чинили…»

(гл. 18).

По суті — те ж саме, але написане у часі з інтервалом більше, як дві тисячі років.

Тепер, у кінці другого тисячоліття, як і тоді, коли скидали бовванів стародавнього Вавілону, демонтують пам’ятники «божкам» сучасним; небагато часу спливе, коли від них тільки згадка лиха зостанеться.

2. Поза всяким сумнівом, за метафору до свого «Об’явлення…» св. Ів. Богослов узяв справжні події далекого минулого. Отже існує циклічність, за якою такі самі події повторюються щораз на іншому часовому рівні. Як існують і люди, яким дано знати про ті цикли.

Втім дехто став посвяченим в інший спосіб — йому пощастило прочитати стародавні тексти, в яких описана історія майбутнього. Не виключено, що до таких належав і Нострадамус, котрий до зацікавлення ним інквізицією встиг опрацювати багато окультних і пророчих книг.

Відома ясновидиця Ванга 1996-го року оповідала побачене нею під час одного з осяянь. На території, де тепер Болгарія, люди, що прийшли з Єгипту, закопали у глибокій ямі привезений на верблюдах саркофаг, на внутрішніх боках якого накреслені ієрогліфи; копії їх і досі є в сучасників, але прочитати вони не можуть. Там описано історію світу, яким він був дві тисячі років тому і яким стане ще через дві тисячі років, і що ця таємниця очікує свого часу, коли вона буде розгадана. Учасників експедиції: начальників, воїнів та рабів було вбито.

Копіями того тексту, скоріше за все, є біблійні розділи, але для їх прочитання потрібен ключ — багато ключів.

Біблія це — символьна (знакова) система, якою закодовані знання. Жодна інша книга (хіба що крім Тори) не здатна так точно передбачити майбутнє. Інформація в Біблії записана шарами, за принципом вкладених одна в одну «матрійок». І шарів тих, мабуть, не менше ніж ляльок в російській іграшці. У ній 3856 стихів прямо чи опосередковано — пророчих; десь кожен шостий несе інформацію про майбутні події. Зруйнування Тира, загарбання Єрусалима, падіння Вавилона й Рима — відбувалися точно, до подробиць, як описано в Біблії.

Природне запитання: «Але ж «Септуагінта» — грецький переклад Старого Заповіту побачив світ 250 років до нашої ери. Та ж за 2250 років текст може бути спотворений до невпізнання!»

Міг би, якби не спеціальна система передачі тексту — масора, яка дозволяє зберігати незайманою кожну літеру, склад, слово, речення. Власне, це — служба, обов’язком якої є стежити за цілісністю текстів манускриптів та передачею їх наступним поколінням з граничною точністю. Стародавні євреї, що користувалися масорою, оберігали Тору (Біблію) з величезним благоговінням, більше за будь-яку з книг.

Не дивно, що шекспірівські твори за чотириста років зазнали значніших змін, аніж текст Нового Заповіту, який, до речі, п’ятнадцять віків з дев’ятнадцяти поширювався в рукописному вигляді.

3. І ще одна дивна особливість Святого Письма. Щораз, коли воно з’являлося до народу його рідною мовою, то вивільняло дивовижну енергію, сприяючи примноженню всього доброго, що закладене в народі. Нав’язування чужомовної Біблії не сприяло ні прогресові науки, культури, літератури, ані пом’якшенню характеру народу. Адже тут Бог звертається до людей чужою мовою. Дещо віруючий, звісно, збагне, але в Писанні, де за кожним видимим рядком ховається невидимий, прихований смисл, у тексті іншомовному відкривається тільки те, що лежить на поверхні.

Відомо, що в часи, коли християнський світ ще молився латиною, а Московія — старослов’янською, козацька Україна мала вже свій так званий «Пересопницький Новий Заповіт» рідною мовою. На цьому Євангелії присягають президенти сучасної України.

Імперський Священий Синод добре знає цю особливість Святої Книги, тому й забороняє вести службу в церквах загарбаного народу мовою цього народу. Прирікаючи тим самим його на вторинність. А із вторинності є тільки один шлях: в нікуди, у повне зникнення.

Горе тому, хто це не розуміє!

Люди

4. Нумерологам, котрі вибудовують свої розрахунки за древнім методом згідно з Кабалою, достеменно відомо, що ім’я людині дається ще до того, як вона спуститься в земний світ. Воно визначає характер і впливає на долю. А головне — відображує ту програму, що її людина мусить виконати під час даного втілення. Надто д р е в н і імена, які є архетипами, тобто тими початковими аналогами, що задають енергетику імені.

Аби збагнути значення імені в житті людини, треба знати історичну постать з таким самим ім’ям та порівнятися з нею. Аналогія стане виднішою, якщо постаті братимуться наближені за значущістю.

Вони — постаті можуть бути рівновеликими і водночас протилежними за прижиттєвим доробком. Так, той самий актор в одному спектаклі грає роль апостола, в іншому — ката. Хоча до тих постатей, котрі тут розглядатимуться, точніше буде застосувати порівняння великого актора і не менш великого наслідувача цього актора. Перший грає роль у спектаклі, написаному Великим Драматургом, другий — антироль, виписану мавпою.

Марія і анти-Марія

5. Найвідомішим і, мабуть, найзначущішим жіночим ім’ям християнського світу є Марія. Воно походить від староєврейського Маріам і означає звеличена, піднесена. Жінкам, що носять це ім’я, притаманні висока духовність і непохитна цілеспрямованіть. За нумерологією Марія — натура замкнена, малоприступна зовнішнім впливам, самолюбна, хоча й не егоцентрична. Вона більше любить віддавати ніж брати, але робить це винятково з власної ініціативи, а не за примусом. Вона чуйна, схильна до благодійництва, але проявляє цю схильність, виходячи з власних уявлень про добро і зло. Будучи дуже збудливою, вона ніколи не випускає цю рису характеру з-під жорсткого контролю розуму.

Ім’я Марія має ще три версії значень: «гірка», «вперта», «кохана».

Одружившись, Марія стає основою шлюбного союзу. Від чоловіка вона вимагає не стільки любові, скільки відданості сімейним інтересам.

Це ім’я — архетип. Енергетика його надзвичайно висока. Дослідник П’єр Руже, який вивчав вібрації людей з різними іменами, наводить нижню межу вібрацій 35000 і верхню — 130000 коливань за секунду. А всі можливі форми взаємин між людьми відбуваються в межах 95000 кол./с., тобто це середня величина вібрацій. Частота коливань жінок з іменем Марія становить 120000 кол./с., тобто близька до максимальної. За даними цього ж дослідника, здатність до реалізації потенційних можливостей, що ними володіє носій імені Марія, становить 95 %. Для більшості імен середня величина цього показника значно менша.

6. Тому стає зрозумілим, чому Сина Божого було довірено Вищою Силою народити жінці саме з іменем Марія. Її вже з дитинства щось вело до цієї місії. Батьки Іоаким і Анна, які походили з роду Давидового, виховували дівчину в Єрусалимському храмі. Тут вона проводила весь час за рукоділлям, читанням священних текстів та молитвами. В чотирнадцять літ вона збиралася присвятити своє життя служінню Богові.

З усієї біографії Марії — правдивої і вигаданої можна зробити висновок, що Ісус ще до народження був посвячений у пророки глибоким бажанням матері. Синів, посвячених у такий спосіб своїми матерями, називають «назореями».

Прикладом може бути Анна, дружина Елкани, котра, будучи безплідною, прохала в Бога: «Господи Саваофе! Якщо ти зглянешся на печаль раби Твоєї і згадаєш про мене і даси рабі Твоїй дитя чоловічої статі, то віддам його Господу в дарунок на всі дні життя його…» І спізнав Елкана Анну, жону свою, і згадав про неї Господь. Через якийсь час зачала Анна й народила сина і дала йому ім’я Самуіл, бо, казала вона, від Господа випросила його.»

Сам-у-іль праєврейською означає Внутрішнє осяяння Бога. Мати, відчуваючи себе освітленою новим життям, що виникло всередині неї, бачила в цьому сутність самого Бога.

Аналогічний приклад з’яви на світ Самсона. Ангел сповістив матері Самсона, що вона «зачне і народить сина і бритва не торкнеться його голови, тому, що від самого лона немовля буде назореєм Божим і він почне рятувати народ Ізраїля від руки фелистимлян.»

Цікавий вислів пророка Ієремії: «4 І прийшло мені слово Господнє, говорячи: 5 «Ще поки тебе вформував в утробі матері, Я пізнав був тебе і ще поки ти вийшов із нутра, тебе послав, дав тебе за пророка народам!»

Прихід у світ таких особистостей, як Самуіл, Самсон, Ієремія та подібних до них, не можна пояснити законами спадковості. Зачаття й народження їх відбувається за участі Вищої Сили. А вже прихід Ісуса, сутності, яка покликана змінити ментальний план людства, не можна пояснити нічим іншим, крім того, що це, справді, Син Божий. Пророки знали про нього за багато століть до народження. Стає зрозумілою фраза, мовлена Христом фарисеям: «Істину, істину кажу вам: перед тим, як був Авраам, Я єсмь.»

7. Перші християни вважали Ісуса сином Йосипа. Та й апостол Матвій дає родовід Йосипа, аби довести походження Ісуса від царя Давида. Це вже пізніше у Христовій вірі виникло положення про непорочність зачаття.

Марія була причетна до Єрусалимського храму, до його містерій. Такі жінки благають Вищу Силу втілитися в їхню плоть, щоб у світі міг з’явитися пророк.

Для появи у світ Божої сутності потрібна обрана «посудина», мати високої чистоти, яка всім настроєм свого морального єства притягує у свою плоть і кров Сина Божого. Такою була Марія Богородиця.

«26 А шостого місяця від Бога був посланий Ангол Гавриїл у галілейське місто, що йому на ім’я Назарет, 27 до діви, що заручена з мужем була, на ім’я йому Йосип, із дому Давидового, а ім’я діві — Марія; 28 І, ввійшовши до неї, промовив: Радій, благодатна, Господь із тобою! Ти благословенна між жінками!» 29 Вона ж затривожилась словом, та й стала роздумувати, що б то значило це привітання. 30 А Ангол промовив до неї: «Не бійся, Маріє,— бо в Бога благодать ти знайшла! 31 І ось ти в утробі зачнеш, і Сина породиш, і даси йому імення Ісус.32 Він же буде Великий, і Сином Всевишнього званий і Господь Бог дасть йому престол його батька Давида. 33 І повік царюватиме він у домі Якова, і царюванню його не буде кінця» (Єв. від Луки).

8. Діва Марія прийшла у світ у роки останньої чверті останнього століття до нашої ери. Починалися смутні часи для її народу. Водночас наближалася до своєї критичної межі активність Темного сателіта (див. графік 3 розділу «Темний сателіт (Орб)». Відтак загострювалося протистояння між поневоленими іудеями та римлянами, і взагалі між людьми. Ширилися чутки про скорий прихід Месії — нового царя іудейського, покликаного звільнити народ від поневолювачів. Це були часи піднесення також національної свідомості та очікування божої милості. Стіни єврейських осель, на відміну від римських та грецьких, прикрашених веселими жанровими малюнками, були вкриті священними висловами з Тори. У такій ситуації формувалася свідомість майбутньої Богородиці.

А через 1800 років (точніше 1835 р.), у час, коли Темний сателіт наближався до своєї максимальної активності і найгустішої його тіні на землі, у людський світ було скинуто сутність анти-Марії, лоно якої стане «місцем виходу» анти-Христа.

Ось що пишеться про неї в УРЕ (т.15): «Відзначалася силою волі, твердістю характеру, великим педагогічним тактом. Вона завжди жила інтересами своїх дітей…» «Всі знання й сили віддавала вихованню своїх дітей, які стали видатними революціонерами.» Якщо додати, що вона екстерном склала екзамени на звання народної вчительки, то можна переконатися, що ім’я Марія, а отже відповідні енергетика й програма, що з тим пов’язані, донька Олександра й Анни отримала не випадково. Вона була зорієнтована привести у світ анти-назорея. Судячи з її захоплення магією, вона, напевне, також просила свого бога дати їй дитя чоловічої статі, яке обіцяла віддати «господові в дарунок на всі дні життя його…»

Ленін, справді, став назореєм темних, а коли настав його час, то свій наказ щодо церкви Христової він видав під таким номером: 13666 /2, що означає: число 13 — смерть, 666 — код звірини, тобто смерть від звірини, 2 — всього буде дві голови звірини, що нищитимуть християнську віру, або: 13 — тринадцята глава «Об’явлення…», 666 — число звірини, що про нього йдеться в цій главі, 2 — ця глава має всього два розділи.

Так само, як і Марія, дружина Йосипа, Марія, дружина Іллі, була наділена високою духовністю, але духовність ця була спрямована на нищення, армагедон, тобто це була анти-духовність.

Якщо син Марії був покликаний у світ, щоб узяти на себе гріхи людства та принести себе в жертву, то син анти-Марії прийшов щоб звеличити себе, а в жертву принести цілий народ. «Якщо перед більшовиками постане питання про знищення дев’яти десятих населення задля перемоги комунізму, то вони не повинні цим перейматись.» «А на Россию, господа хорошие, мне наплевать!» Ось основна життєва домінанта анти-назорея сина анти-Марії.

Марія, донька Олександра та Анни відвідувала гуртки сатанистів, що ширилися тоді по всьому світу, і зрештою стала посвяченою сьомого ступеня ордену розенкрайцерів та склала присягу великому магістрові всесвітнього сатанинства. Те відбувалося в час найгустішої тіні Орба і найвищої його активності. Люди, хто менше, хто більше, були позначені сказом. Це й була сприятлива ситуація для темних.

Через лоно анти-Марії темні потойбіччя «десантували» у світ людей сутності, означені князем темряви на зовнішньому (тілесному) і внутрішньому плані. Олександр, на якого покладався акт царевбивства, народився з шістьма пальцями на руці. У Володимира ж ця прикмета була схована в свідомості, і зрештою таки спрацювала повною мірою. Ним було знищене все «водне джерело» династії Романових і принесена жертва князю темряви тільки за його — Володимирове життя 4,2 млн. людей. Всього ж під його прапором тільки у більшовицькій імперії було вигублено 62 млн. людей.

Володимир і анти-Володимир

5. Володимир Великий — київський князь, який хрестив Русь і який княжив до 1015 року (помер у п’ятницю 05.07.1015 р.) та Володимир Ульянов (Ленін) є типовим анти-Володимиром. Біографії та прижиттєві доробки цих двох людей формувалися з точністю до навпаки. Князь Володимир походив з династії, що сповідувала політеїстичну віру (Перун, Ярило, Дажбог…), Володимир Ульянов — з православної сім’ї (принаймні, батько Ілля Миколайович був віруючою людиною). Князь Володимир вихрестився сам і вихрестив народ руський. Володимир Ленін викинув зі своєї свідомості Бога, а коли прийшов до влади, то одним з перших його декретів був декрет про нищення священнослужителів та руйнування храмів.

Цікаве ще й таке: Христова віра бере початок від перших років нашої ери (вона по суті відбулася на зламі релігій); за тисячу років — нова зміна релігії, цього разу в слов’янському світі (сам князь хрестився 988-го року, а Русь хрестив 989-го; ще майже за тисячу літ — намагання (на жаль, не безуспішне, хоч і на короткий історичний термін) знову перейти до політеїстичної «віри», де роль богів готували для себе жерці нової «релігії». Ще й зараз їхні постаті (боввани) стоять по всіх теренах недавньої імперії антихриста. Тобто спроба зміни релігії чомусь припадає на кінець-початок тисячоліть. І до них причетні двоє чоловіків з тим самим іменем — Во л о д и м и р.

У князя Володимира було дванадцять синів — наступників і провідників батькової віри. Володимир Ульянов, як відомо, дітей не мав (принаймні законних). Як не дав Бог потомства жодному з його братів і сестер.

Дружина князя — сестра візантійських імператорів Василія та Костянтина Анна була глибоко побожною. Власне, православна свідомість змусила її дати згоду на шлюб з Володимиром, який на той час захопив візантійське місто Корсунь (Херсонес у Криму) і погрожував узяти й Константинополь.

Під час захоплення Корсуня князь майже зовсім осліп.

«І послала до нього цесариця (Анна) посла, кажучи: «Якщо ти хочеш болісті цієї позбутися, то відразу охрестися, якщо ж ні, то не позбудешся сього.» І це почувши, Володимир сказав: «Якщо буде се правда, воістину велик Бог християнський.» І повелів він охрестити себе.

І тоді єпископ корсунський з попами цесарициними, огласивши його, охрестили Володимира. І коли возложив єпископ руку на нього — він враз прозрів. Як побачив Володимир це раптове зцілення, він прославив Бога, сказавши: «Тепер узнав я Бога істиного».

Охрестився ж він у церкві святої Софії. І єсть церква та в городі Корсуні…»

Це було наприкінці першого тисячоліття.

А через дев’ятсот років, наприкінці другого тисячоліття Володимир Ульянов «прозрівав», штудіюючи в Німеччині марксизм, автор якого, як відомо, належав до секти сатанистів.

Дружина цього Володимира — Крупська була не меншою, якщо не більшою християнофобкою ніж сам Ленін.

Впровадивши християнство, князь Володимир «повелів робити церкви і ставити їх на місцях, де ото стояли кумири.» «І почав він ставити по городах церкви, і попів настановляти, і людей на хрещення приводити по всіх городах і селах. І, пославши мужів своїх, став він у знатних людей дітей забирати і оддавати їх на учення книжне.»

Впровадивши марксизм, «вождь світового пролетаріату» наказав руйнувати церкви або у кращому випадку використовувати їх під місця для розваг чи склади. Він так само, як і князь, розумів значення грамоти (це ж його-бо слова: учитись, учитись і ще раз учитись…»), але якщо наука в Київській Русі починалася з Біблії, з формування духовної свідомості, а навчителями були священики, то в більшовицькій імперії — з марксизму, а навчителями були комісари, здебільшого неграмотні, котрі й марксизму не знали. «Інтелігенція — гівно!» — казав Володимир Ульянов.

Коректне чи некоректне порівняння двох Володимирів?

Принаймні, ніхто не заперечить, що правління обох припадають на великий духовний злам цілого народу. Хрещення Русі не всі і не одразу сприйняли. Воно було пов’язане з тиском і принесло багато страждань у землю руську. Правління другого також почалося з духовного зламу цілого народу. У що воно обійшлося кожному сучасникові більшовицької імперії немає потреби нагадувати.

Церковне навчання починається із звернення до Бога та згадки про його справедливість і всемогутність. Навчання в СРСР завжди починалося з цитат класиків марксизму-ленінізму. І не мало значення, який предмет викладали: історію чи теоретичну фізику. Не виходило в світ жодної наукової книги, не захищалося жодної дисертації, де б у вступі не цитувалися слова когось із «жерців». Тобто нова «релігія» по суті мавпувала засоби справжньої духовної віри.

Якщо в релігії Бога апостолів канонізують посмертно, то в релігії Маркса — вже за життя. Якщо лики святих зображували у храмах та церковних книгах, то лики марксистів — на велелюдних демонстраціях, часом на таких великих портретах, що їх везли спеціальні платформи.

«Помер же Володимир, князь великий, на селі Берестовім, і потаїли смерть його, бо Святополк був у Києві. І вночі ж, розібравши межи покоями поміст і в ковер загорнувши, вірьовками опустили його на землю. І поклавши його на сани, одвезли його, і поставили його у святій Богородиці —в церкві, що він сам був спорудив.»

Історики тлумачать факт приховання смерті Володимира інтересами Святополка, котрому потрібно було виграти день-два аби влаштувати захоплення престолу. Але бояри, супротивники Святополка і прибічники Бориса вивезли тіло Володимира, і всі кияни довідалися про його кончину.

Тотожна ситуація виникла також і після смерті Леніна. А тільки тут ішлося не про престол, даний родові княжому споконвіку, а про лідерство в новоутвореній імперії.

6. Якщо Володимира-хрестителя поховали в церкві, то Володимира анти-хрестителя — в піраміді (мавзолеї), що її архітектор Щусєв спорудив як аналог сатанинського вівтаря у малоазійському Пергамі. Це на нього Христос вказав св. Ів. Богослову:

«А до Ангола Церкви в Пергамі напиши:

«…13 я знаю діла твої і щ о де ти живеш, там престол сатани.»

Хто був ініціатором спорудження саме такого вівтаря? Мабуть, та ж сама сила, котра планувала не просто вбити царську сім’ю, а вбити ритуально, а саме: жертви мусили були стояти і стікати кров’ю від безлічі уколів. Але цьому щось завадило і Романових просто розстріляли. Напевне, ця ж сама сила вибрала й місце жертвопринесення — будинок купця Іпатієва в Єкатеринбурзі. Ті, хто планував убивства, якимось чином пов’язували церкву, де коронувався Микола ІІ і будинок купця. І те й те носять ім’я Іпатія.

Навіщо?

Яким прихованим смислом це було продиктовано?

Ця ж сама сила, яка намагалася перетворити на молекули останки помазаника божого з допомогою сірчаної кислоти, аби й сліду від його плоті не зосталося, відкрила в Москві спеціальну лабораторію з бальзамування, запозичивши цей метод в єгиптян. З Москви пішли мумії в Болгарію (Димитров), В’єтнам (Хо Ші Мін) і т.д. Почав бальзамувати трупи також комуністичний Китай (Мао Цзедун).

Ті, за чиїм наказом споруджували мавзолей, бачили в ньому символ необмеженої влади, який би концентрував у собі велетенську енергію як матеріальної звірини, так і потойбічних сатанинських сил.

Тіло Леніна, хоч і позбавлене душі, проте містить у собі енергетичну субстанцію; вона по суті є пуповиною, що пов’язує звірину з потойбічним воїнством змія. Та енергетична субстанція спроможна «оживати», збуджувати, пронизувати матеріальні тіла і звучати ленінським голосом через медіумів. Так, чаклун Ю.Лонго, увійшовши в транс на Красній площі, «вещал» голосом вождя світового пролетаріату.

Про те, які містичні ритуали відбуваються навколо мавзолею, відомо лише одиницям.

Чому усічену особливим чином піраміду — московський мавзолей спорудили саме на Красній площі? Причини дві. Перша — видима: це — місце поряд з цитаделлю державності Кремлем. Друга — невидима: Красна площа — лобне місце великої імперії, на якому, крім оголошення різних указів, у 16–18 ст. ст. відбувалися привселюдні, часто масові, страти. По суті то були жертвопринесення, про які знали всі в імперії і в світі. Кожен камінчик, кожен дециметр простору того місця просякнуті стражданнями. Крім тисяч замордованих, там було страчено також Омеляна Пугачова та Степана Разіна. Причому Разіна — в особливо жорстокий спосіб — його було четвертовано. До речі, обоє вони були родом із тієї ж самої станиці Зимовіївської на Дону і походили із запорозьких козаків.

Так само, як святі, намолені ікони еманують душевний спокій, добрі почуття, так і Красна площа, надто те місце, де споруджували помости для тортур і страт (саме там тепер стоїть вівтар звірини), еманують відчай і жах. Кращого місця для побудови такого роду вівтаря годі знайти. Тому й тягнуться сюди всі, хто потребує підживити себе чужими стражданнями.

7. Та повернемося знову до символу людської особистості — імені. Ще наші далекі предки знали про зв’язок імені з характером і подальшою долею людини, хоч і не могли пояснити того. Такий матеріал накопичувався упродовж багатьох віків; відсіювалося випадкове і залишалися тільки ті прикмети, що поєднували осіб під тим самим найменням. Власне, це була статистика. Природно, найкоректнішими виявилися дослідження найпоширеніших імен.

Ім’я Володимир поміж православного люду було і є одним з найпоширеніших. Ним називають десь кожного десятого-дванадцятого новонародженого хлопчика.

«Могутнє, величне, гучне ім’я, — так пишуть дослідники. — Власник його — людина рішуча, котра не боїться ризикувати, здатна на несподівані, часом шокуючі вчинки. Навіть якщо його дії можуть призвести до краху, він схильний втрутитися в хід подій, сподіваючись на щасливий випадок. Точний розрахунок можливих наслідків та варіантів для нього не властивий. Часом його виручає сильно розвинена інтуіція і тоді результати перевершують очікуване. Він дуже тонко вгадує ставлення до себе, але не боїться йти на контакт з людьми, котрі йому не симпатизують.»

Володимир наділений сильною волею — може змусити не тільки себе, але й інших уперто йти до мети. Коли ж з досягненням її приходить розчарування, то воно триває недовго. Без жалю і довгих вагань він ставить перед собою нову мету і всіма силами прагне її здійснити.

Найчастіше присвячує себе політиці, економіці і взагалі масштабній діяльності. При цьому здатний враховувати безліч обставин і миттєво на них реагувати.

Нові ідеї й факти приймає лише тоді, коли вони сприяють досягненню його мети.

Колір Володимира червоний на яскраво-синьому тлі (державні кольори Російської Федерації за часів СРСР).

Немає потреби доводити повну тотожність осіб Володимира-хрестителя та Володимира-анти-хрестителя з іменем, що ним нарекли їх при народженні. І перший і другий ішли до мети так, як було накреслено програмами, закладеними в їхньому імені. Що сталося по хрещенню Русі — мало відомо. Близько чотирнадцяти літ після 989-го року випали з літописів. Можна лише здогадуватися, що це були важкі часи, адже руйнувалася усталена свідомість русів, а відтак — сума етнічних прикмет, що ними обростає нація за багато віків. Вочевидь, Володимир-хреститель не проявляв надмірного такту у цій делікатній справі, як не церемонився і Володимир-анти-хреститель. І той, і той, ідучи до мети, не добирали засобів.

Через брак даних важко сказати, перед якими проблемами опинився князь і як він на них реагував. А Ленін за рік-два по революції, завваживши повну неспроможність висмоктаної з пальця марксистської ідеї, без найменшого вагання проголосив НЕП, тобто повернув стерно ідеології на 180о.

Йосип і анти-Йосип

8. Надзвичайно високу енергетику несуть у собі біблійні імена, що їх поширено у більшості народів світу. В око впадає тотожність історичних постатей з ім’ям Йосип — біблійного персонажа Йосипа Прекрасного та Йосипа Сталіна.

В час, коли пишуться ці рядки, про Йосипа сина Вісаріона знає кожен — більшою або меншою мірою. Про Йосипа сина Якова — тільки ті, хто читає Святе Письмо. А тим часом біблійному сюжету, пов’язаному з цим персонажем, позаздрить будь-який письменник. Старші брати-пастухи продають наймолодшого брата в рабство купцям-ішмаельтянам, що йдуть караваном до Єгипту. Там його купує начальник фараонових катів — Патифар. Згодом побачивши, що хлопець він тямовитий і чесний, господар довіряє йому правити маєтком. Та на Йосипа поклала око дружина Патифара. Незрадливий юнак не вдовольняє хтивості господині і тоді підступна єгиптянка зводить на нього наклеп, нібито він намагався її згвалтувати… Йосип опиняється у в’язниці-ямі, де йому наказують прислужувати двом опальним царедворцям — виночерпію та пекарю фараона. Там, у в’язниці, він витлумачує сни обом вельможам-в’язням і тлумачення його точно збуваються: за три дні пекаря повісили, а виночерпія знову приставили до владики Єгипту.

На якийсь час виночерпій забув про Йосипа, та якость уранці фараон прокинувся збентежений сном, що йому приснився. Жоден з придворних не зміг витлумачити той сон. І тоді виночерпій оповів фараонові про в’язня-єврея, раба начальника катів, і про те, як той пояснив їхні з пекарем сни.

Вже поголений, у чистому вбранні став Йосип перед фараоном.

«Чув я, що ти вмієш сни тлумачити, — сказав володар Єгипту. — Ось послухай. Я стояв біля Нілу; і ось із нього виходять сім корів, вгодованих та доглянутих і стали вони пастися на лузі. Та ось другі сім корів виходять за ними з ріки, худих та непоказних — не бачив я таких худих на всій землі єгипетській. І стали біля тих корів на березі. І з’їли корови худі та непоказні корів вгодованих та доглянутих. І увійшли ті гладкі корови в утроби худих, але не було видно, що вони в їхніх утробах, бо такими самими залишилися непоказні корови. І ось я прокинувся. А коли знову заснув, то мені приснилося, що сім колосків сходять на одній стеблині, крупних і важких. І ось сім колосків пустих, опалених східним вітром, виростають позаду них. І проковтнули колоски пусті сім повних зернистих колосків. І прокинувся я. І був ранок, і збентежився дух мій. Сну цього досі ніхто не спромігся пояснити — ані ворожбити, ані мудреці Єгипту.»

І відповів Йосип володареві Єгипту:

«Що Всесильний зробить, про те сповістив Він фараонові. Сім корів добрих — то сім років; і сім колосків добрих — то сім років; це — один сон. І сім корів худих, що вийшли після них — це сім років, як і сім колосків порожніх, вітром східним опалених — також сім років. Настають сім років урожаю великого в землі єгипетській, а їм на зміну прийдуть сім неврожайних літ. Ось що повідомив Всесильний фараонові. А тепер нехай фараон віднайде людину мудру та поставить її над країною єгипетською. Нехай призначить фараон наглядачів усюди та накладе п’ятницю (п’яту частину) на країну єгипетську на сім літ врожайних. І нехай накопичують хліб та все їстівне в їжу для міст, і фараон нехай за тим стежить. А все те буде припасами для Єгипту на сім літ голоду. І не загине країна від голоду.»

І сказав фараон Йосипу:

«Оскільки Всесильний сповістив про те тебе, то немає в землі єгипетській розумнішого й мудрішого від тебе. Ти будеш над домом моїм і по велінню твоєму буде правитися народ мій. Тільки престолом я буду вищим від тебе.»

І зняв фараон персня свого і надів його на руку Йосипа, і поклав золотий ланцюг на шию йому, і убрав його в одяг із віссона, і наказав везти його на колісниці для намісника, і кричати перед ним: «Вклонятися!»

І сказав фараон Йосипу:

«Я — фараон, але без тебе ніхто не підніме ні руки, ні ноги у всій державі єгипетській.»

І нарік фараон ім’я йому Цафнат-Панеах, і віддав за нього Аснат, доньку Потифера, жерця міста. І вийшов Йосип правителем держави єгипетської. А було йому тридцять літ.

8. Як видно, обидва Йосипи в юні роки потрапляли до в’язниць: перший до фараонової, другий — до царської, обидва познайомилися там з людьми, котрі згодом привели їх до влади. І перший, і другий сходять на верховину влади і стають правителями наддержав. І той, і другий були інородцями для цих держав. І син Якова, і син Вісаріона одружуються з жінками набагато молодшими від них, яких вони знали замолоду. Обидва — підозріливі, схильні до театралізації своїх дій, обом подобаються вселюдські вияви захоплення, обоє були відомі в державах під псевдонімами: Йосип-грузин — Сталін, Йосип-єврей — Цафнат-Панеах.

Поєднує їх ще й те, що обоє будували елеватори. Але це ж їх і роз’єднує. Йосип, син Якова споруджував елеватори по всьому Єгипту, аби зберегти збіжжя семи врожайних літ і у такий спосіб підготуватися до голоду наступних семи неврожайних років. Йосип, син Вісаріона зводив по всьому Радянському Союзу елеватори, щоб їх засипати зерном із селянських комор. В державі фараона у селян забирали 20 % врожаю, в СРСР — все: вимітали геть чисто.

На цьому моменті починається антитотожність.

Зовні біблійний Йосип був дивовижної вроди, Сталін далекий від краси. Син Якова умів пробачати, він пробачив братам навіть те, що вони продали його в рабство. Сталін позбавляв життя за найменший непослух. Навіть близьких йому людей.

Біблійний Йосип отримав владу з рук фараона — помазаника єгипетського бога. Йосип Джугашвілі — від «звірини» — компартії, котра знищила царя — помазаника православного Бога.

Тому Йосипові дана була влада, бо він знав, як запобігти великому голоду в Єгипті. Йосип Сталін навмисне підготував не просто голод, а голодомор, внаслідок якого вигинуло багато мільйонів людей.

Завдяки Цафнату-Панеаху єгипетський народ не зазнав тих втрат, яких міг би зазнати. Наміри Сталіна обійшлися тільки українському народові в сім мільйонів життів.

Щоправда, як відомо з історичних джерел, Йосип Прекрасний зерно не віддавав, а продавав за срібло. Срібло ж у Єгипті було здебільшого у вигляді посуду, який має бактерицидні властивості. Позбувшись такого посуду, мешканці, а це переважно — заможні люди міст — почали хворіти. Спалахнула нечувана епідемія. Людські втрати були величезні.

І ще одне, що поєднує цих двох з однаковим ім’ям Йосип: біографії їх вписані в історію людства навічно.

9. Звертає на себе увагу ще один дивний збіг обставин. У Івана Грозного найвідданішим поплічником був Малюта Скуратов, у Петра І — Олександр Меньшиков, у Сталіна — Георгій Маленков (чи не єдиний з його команди, кому він довіряв). Тобто люди із значенням імені (прізвища) «малий». Факт цей можна витлумачити тотожністю психіки всіх великих тиранів. Володарі типу Грозного, Петра І і Сталіна (а це були три найжорстокіші постаті в російській історії) не терпіли поруч не те щоб людей високого інтелекту, а навіть таких, що були одного з ними рівня.

Саме рефлекс вивищення російських царів над їхнім оточенням згодом спроектувався у вивищення цілого народу над іншим народом. Тому й нарекли українців-русів малоросами, а московитів — великоросами.

На жаль, до українців пристала не тільки кличка, а також її енергетика. Щоб позбутися того — досить усвідомити хоча б значення кореня «мал».

Іван і анти-Іван

1. Уявлення про те, що назва предмета містить у собі її суть, — одна з основних магічних ідей давнини. Вважається, що назва речі є її мініатюрним двійником. Надто, коли йдеться про людське ім’я. У деяких народів справжнє ім’я дитини знали тільки батьки, для решти дитина жила під різними вуличними назвиськами. Прокляття, кинуте в назвисько, не торкалося справжнього імені, а отже і його носія.

Про те, що назва речі містить у собі саму річ, знали і ті, хто писав біблійні тексти.

Та з часом предмети — живі й неживі стали називатися своїми іменами. Ім’я стало відповідником змісту. За іменем, надто якщо це архетип, можна побачити вдачу, характер і зрештою розгледіти майбутнє носія імені.

Одним з найпотужніших імен людства є Іван. Через те воно донедавна було найпоширенішим. Так, до 1917 р. кожен четвертий селянин в Російській імперії носив це ім’я. Багато Іванів було й поміж видатних людей. Згадаймо хоча б Івана Предтечу. В історії України також немало Іванів, наприклад гетьмани Виговський і Мазепа, письменники Котляревський і Франко.

Іван — людина надзвичайно широкої вдачі. Він ладен обійняти весь світ, а різниця між Іванами тільки в тому, що один пригортає до себе світ у пориванні духовної чуйності й любові, інший — з метою заволодіти. Але обох об’єднує глибоке сприйняття світу.

Це староєврейське ім’я, воно означає «дар Божий».

Поміж інших імен Іван є цільним психотипом, безвідносно до того, яку роль йому відведено Вищою Силою. Це персонаж людської драми, який не змінює свого амплуа ні коли грає статиста, ні коли — головну роль. Психотип Івана роздвоюється тільки тоді, коли на сцені з’являється видатний герой і такої ж потужності анти-герой. Але енергетика імені, повнота виконання історичного завдання, риси характеру залишаються сталими, в яку б історичну епоху не діяв і яку б протилежну за значенням роль не виконував чоловік з іменем Іван.

2. Людину, що своїми пророцтвами ось уже 1900 років тримає в напрузі все людство, батьки також назвали Іваном (Іоанном). Титули «апостол», «святий», «Богослов» пристали до цього імені вже потім.

Походив Іван із простої заможньої родини рибалок, що рибалили на Генисаретському озері. Він, його брат Іаков — сини Заведея і Симон (Петро) та Андрій — сини Іони (також рибалки) склали ядро апостолів.

Описання, що збереглося з тих далеких часів, свідчить, що Іван був від природи замкненим і глибоким, та водночас наділеним кипучим ентузіазмом. Ісус називав його «сином грому». З вигляду він був сумним і замріяним, зосередженим у собі, але здатним на страшні вибухи і на такі глибини ніжності до людей, яких жоден із близьких, окрім Ісуса, навіть не підозрював у ньому. З усіх тільки він — Іван мовчазний споглядач, зміг осягнути всю глибину думки Ісуса. Йому й судилося стати євангелістом Божої свідомості, езотеричним апостолом.

Не випадково Ісус вибрав апостолів не серед пророчого племені єсеїв — він хотів укорінити свою віру в самому серці народу. І не помилився. Надто щодо Івана — і в людському, і в ідейному плані. Уже будучи на хресті, він указав поглядом Діві Марії — матері своїй на Івана і сказав: «Жінко! це син твій». А затим звернувся до учня свого: «Це мати твоя.» І з того часу Іван узяв матір Учителя і її синів до себе. Відтоді, аж до смерті, Богородиця жила в Гетсиманії в оселі Івана. Там вона й померла через п’ятнадцять років після страти сина, у 48-му р. н.е. Там, у Гетсиманії, її й поховали.

3. Основною людською прикметою цього Івана була велика любов до людей. Чи він з нею вродився, а чи в ньому її пробудив Ісус, хтозна. Але саме цією рисою визначалися всі вчинки й дії упродовж усього життя. Не будь цієї «речі в собі», цієї глухої для ворожого ока посудини, в якій ховалося світло неймовірної сили, ще невідомо чи стало б християнство світовою вірою. Мабуть, саме замкненість, потайливість уберегли Івана від лихої долі решти апостолів (їх усіх стратили у найжорстокіший спосіб). Він відбувся тільки засланням на срібний рудник на острові Патмос, куди Доміціан заслав його за свідчення про Ісуса Христа.

Там, в один із недільних днів Іван був у дусі і в цьому надприродному стані до нього з’явився Учитель і повелів описати побачене тайнозором для семи Малоазійських церков. Він відкрив Іванові майбутню долю християнської віри у різних символічних образах. Це було зроблено з метою утішити віруючих у розпал їх переслідування, та розвіяти побоювання щодо майбутнього віри, на яку зусібіч ополчилися і язичники, і лжевчителі, і римська влада.

То були пророцтва, які живили надією на майбутнє посвячених різних поколінь, невидиме для простого віруючого джерело знань про змагання двох сил — змія, прадавнього спокусника, з Месією, Спасителем.

4. Анти-Іван, який прийшов у земний світ 1530 року, в північному краї, був наділений всіма прикметами Івана. Він відчував потужний потяг до духовності. Музичні твори, які він написав, ще й зараз, трапляється, виконують у концертних залах Москви. Його вірші також не можна назвати невдалими. В радянських енциклопедіях про нього пишуть як про «видатного публіциста». І ці якості були, мабуть, не результатом виховання, а то був стан душі. З дитини, народженої у родині правителя держави, охоче виховали б військового стратега чи політичного діяча. А тут — поет, публіцист, композитор; Біблію знав напам’ять. Так і хочеться сказати: «людина, яка ладна пригорнути до себе увесь світ.» І почав пригортати. Досягши повноліття і ставши першим царем князівства Московського, уже на двадцять другому році життя завоював Казанське ханство, а у двадцять шість років — Астраханське. Десь у цей же час данниками його стають хан Сибірський Едигей і хан Ногайської орди Ізмаїл. Васалами визнали себе кабардинські і черкеські князі. Розпочалося приєднання Західного Сибіру. Це, справді, була людина широкої вдачі.

До всього цей чоловік був ще блискучим ученим, винахідником. Зокрема він винайшов речовину, що їй сам дав назву «некая составная мудрости огненой» або «поджар». Нею підпалювали тих, кого велено було «терзать неисповедимыми муками».

Це був Іван 1V Васильович — Грозний. Називали його по-біблійному Іоанном. Чи був він «даром Божим» для свого народу?

«25 липня на Красній площі поставили шибениці, стовпи, обкладені просмоленим хворостом, і колоди для відрубання голів. Стояв частокіл з залізними наконечниками. (Цей елегантний вид страти був запозичений у турків). Новинкою була велетенська сковорода, на якій пінилася олія, що кипіла, гострі залізні кігті, що їх називали кішками, кліщі, пили, голки, вірьовки, спеціально призначені для протирання тіла, котли з окропом і ще якісь пристосування, винайдені самим царем.

Привели засуджених з жахливими слідами тортур; вони ледь трималися на ногах.

Цар зробив широкий жест, звільнивши десь половину з трьохсот людей. Звільнені незабаром були заарештовані і страчені через тиждень. З іншими вчинили відповідно до розписаної у всіх подробицях процедури. Кілька десятків посадили на палю, де вони конали у неймовірних муках годин по дванадцять-п’ятнадцять. У них на очах, привселюдно, гвалтували, а потім убивали їх дочок і дружин. Близько п’ятдесяти чоловік кинули на розжарену сковороду. Опричники з киями не давали нікому вискочити зі сковороди, спостерігаючи смертельний танок у киплячій олії. Іоанн сміявся до сліз.

Висковатого повісили за ноги й стали повільно пиляти вздовж тіла. Фунникова навперемінно обливали холодною водою й окропом, потім зняли з нього шкіру, як з вугря.

Федору Басманову було виявлено високу довіру особисто відрубати голову рідному батькові Олексію Басманову, що син виконав майстерно, після чого його було посаджено на палю…

Дружину Фунникова — молоду гарну жінку, яка доводилася сестрою князю В’яземському, посадили верхи на натягнуту між стовпами линву і протягли проміжністю по цій линві взад-вперед кілька разів, а затим кинули помирати…» (І Бунич).

Іван Васильович, як видно, був людиною, справді, творчою і не терпів стереотипів.

5. «Красна площа — головна площа Москви. До її архітектурного ансамблю входять частина будівель Кремля, храм Василія Блаженного, пам’ятник К.Мініну і Д.Пожарському (споруджений, до речі 1818 р.), будинок Історичного музею, Мавзолей Леніна… З 1918 р. площа стала місцем демонстрацій і мітингів трудящих столиці, військових парадів. Біля кремлівської стіни — могили, в стіні — урни з прахом видатних радянських діячів, ряду діячів міжнародного робітничого руху.» (Укр. рад. енциклопедичний словник, т.2).

Простежимо, як формувалося це місце. Іван ІІІ Васильович — дід Івана Грозного започаткував будівництво нового Кремля з рудої цегли, замість старого з білого каменю. Рік закладин — 1485 (18). Відтоді всі більш-менш значущі прилюдні тортури і страти відбувалися біля стін Кремля, на площі, що дістала назву «Красна». Пік звірства на цій площі сягнув свого апогею за царювання рудоволосого царя Івана Грозного.

Слово «красне» має два значення, а саме: «червоне» і «красиве, гарне». Поза всяким сумнівом, перше значення і є справжньою назвою, тому що площа була постійно залита людською кров’ю. Друге значення «красиве» вигадали ті, у кого колір пролитої крові викликав естетичні почуття.

Не випадково мавзолей анти-Володимира поставили не в Петербурзі, де перемогла звірина, а саме тут, на місці найбільших жахіть вигаданих анти-Іваном. Не випадково на місці, «угноєному» великими стражданнями, поховали «видатних радянських діячів», а насправді — фрагментів «змія великого, вужа стародавнього», що відійшли у потойбіччя, виконавши сповна своє призначення у людському світі. Не випадково уцілів храм саме Василія Блаженного, спорудженого анти-Іваном на честь завоювання Казані і названий іменем причинного (біс вселився) старого. Не випадково під стінами Кремля біля вівтаря сатани (мавзолея) відбувалися всі містерії, що їх проводила звірина. Зайве казати, що всі вони супроводжувалися в червоному кольорі, тобто були означені кров’ю.

Отож епоха анти-Івана була першим невеликим (адже усього люду московського тоді було близько трьох мільйонів) сплеском сатанинства на обраному сатаною полігоні, досвід якого до найдрібніших деталей, а тільки у великих масштабах, повторить звірина.

6. І Іван, і анти-Іван були сутностями з надпотужною енергетикою. Перший став одним із засновників віри, яка грунтувалася на любові до ближнього, до людини, як такої, до людства. Всяк, хто увірував, отримував заряд доброти, гуманізму та інших, суто людських, якостей. Це наповнення триває вже багато поколінь. Людство немов би насичується тими якостями. Та час від часу з’являється щось, що все зводить нанівець. Приходить людина з антисвіту, така ж могутня у руйнуванні, як і той, хто будує, і тоді настають часи випробування. Прихід у світ анти-Івана означений великими стражданнями людей, від найближчих родичів до сусідніх народів. Анти-Іван убив двох рідних синів, п’ять дружин, винищив боярські роди і більшість священиків, починаючи з найвищого керівництва церкви. І це при тому, що він був набожний; Біблію тримав, як настільну книгу. Оприччина, на чолі якої він стояв була «молохом», котрий вимагав усе нових і нових жертв. Той страх, та жорстокість, що їх уклав у душі своїх земляків анти-Іван, ось уже чотириста з лишком років визирає з очей його співвітчизників. Це альтернатива наповненню Івана. Якою б не була віруючою людина, чий родовід тягнеться з часів анти-Івана, в глибокому закутку її душі ховається страх чи жорстокість. Потрібні тільки сприятливі умови, щоб вони проявились.

З листів до автора

Матеріал листів наводиться так, як їх написано, без редагування і виправлень.

Вельмишановний письменник Віктор Савченко!

Дуже дякую Вам за Ваші радіопередачі про тлумачення із «Откровень св. Іоанна» знака 666 і за Ваші дослідження.

…Чи знайомі Ви з дослідженнями Великого Мудреця і філософа Піфагора, з його «Числовою системою»? Згідно з нею за датою народження можна легко підрахувати і якості людини та вийти на знак «666» (зловіщий, особливий знак) людей — централістів, привабливих, але таких, що приносять іншим — родині, суспільству нещастя, якщо вони і ті, хто їх оточують, цього не знають.

Чому ж такі потрібні Знання не використовувати на користь суспільству, адже ці люди, не знаючи себе, шкодять усім? Яка Ваша думка? Що робити, якщо серед оточуючих, навіть кандидатів (напевне, мається на увазі кандидати в народні депутати) з’являються люди з «666». Будемо вдячні Вам за Вашу відповідь.

Селянські Зося і Цеся

Дніпродзержинськ, вул. Сировця,

буд. 23,кв. 17

Радіопередача «І бачив я звірину»

Я слухала Вас з вечора. І згадала, коли була ще мала. Нас було аж 10. Я — дев’ята, 1919 р. народження. Потім прийшла розруха. Батько вмер з голоду в 1933-му. А в мене був старший брат Василь з 1900 року. Тоді, як я уже виросла, то він мені говорив і показував: брав сірники і складав цифру 666, а потім ім’я ЛЕНИН. І говорить, що це ім’я сатанинське. «Тільки, Ніно, ти нікому не говори, крім рідних. Мовчи, бо зараз треба мовчати.» Так що я вірю в ту звірину, що ви про неї розказували.

Н.Ф.Горнятко

Дніпропетровськ,

вул. Героїв Сталінграда, буд. 14-а, кв. 22

Шановний диктор або завідуючий!

Недавно була передача з Біблії про пророцтво Іоанна Богослова.

…Це була передача письменника-фантаста, але він не фантаст, йому Бог дав розум розкрити оті зашифровані слова І.Богослова.

Диктор двічі ставила запитання. А що таке число 666?

Число 666 розгадати можна ще й так: взяти 15 сірників, викласти 666,а потім слово ЛЕНИН…

P.S. А засекречено в І.Богослова тому, що багато-багато ще було б страчено за правду людей.

Виноградова Ніна Григорівна

Дніпропетровськ,

провулок Інгулецький № 1.

…У березні, десь 18 — 19-го, Дніпропетровське обласне радіо вело передачу по книзі Віктора Савченка на тему «Марксизм, як релігія…»

Я вас прошу, молю, благаю, стелюся перед Вами барвінком низенько! Допоможіть мені дістати ту книгу В. Савченка (здається, прізвище автора написав вірно).

Громадський Федір Павлович

Дніпропетровська обл., Юр’ївка, Юр’ївського району, Набережна, 5

Астрологу Савченку Віктору Васильовичу

Слухала Ваші передачі про Іоанна Богослова. Я дуже вам вдячна за таку передачу, що й хочу Вас прохати, як можна, роздобути таку книгу, заголовок «І бачив я звірину, який вийшов з моря», то пришліть. Буду Вам вдячна.

Морока Анна Ананіївна

Дніпропетровська обл., селище Миколаївка, В/х, буд. 15

Вельмишановний письменник Віктор Васильович Савченко

Мені 23 роки, я — українець, я — патріот України, мене звати Роман…

Мені дуже сподобалась Ваша стаття, яку Ви написали: назва цієї статті «І бачив я звірину.» До Вас, Вікторе Васильовичу, буде сердечне прохання: надішліть мені усю статтю.

…Я знаю про те, що наш Господь Ісус Христос спасе Україну від усього зла.

Ворона Роман Васильович Дніпродзержинськ, вул. Новоселів, 2-а.

Уважаемая редакция художественных передач,

в середине марта мы прослушали передачу писателя Виктора Савченко, который пытался раскрыть тайну числа 666, указанного в библии в «Откровении.» Во-первых сущность этого числа давно раскрыта, во-вторых кощунство искажать библию и вещать свои бредовые исследования по радио. Что касается областного и республиканского радио, то оно давно превратилось в рупор, кот. клевещет, принижает и старается извратить значение 70 лет советской власти. Особенно сейчас перед выбором (вибори до Верховної Ради), обнажился ваш звериный оскал с нападками на все, что было…

А ваш писатель-фантаст пусть не трогает библию — это священная книга…

Група верующих. г. Желтые Воды.

Відгук на передачу по Обласному радіо, що велась о 21–15 часу 20–19 березня — і так далі на тему і бачив я Сон.

Під цифрою 666.

Автор цієї і цих передач — Савченко Віктор Васильович

Відгук Руденко Євген Платонович

І бачив я сатану. Написано і сказано справедливо — про глибоке і історичне. Не всім це відомо і зрозуміло. Це було у період зародку Радянської влади. Ще ми являємось живими свідками того часу — перевороту в суспільному житті. Багато угробили в час колективізації — добрих і здорових трударів, потомственних трударів нашої землі. Дідів моїх в 1933 заморили голодом і укинули на моїх очах в яму, опухшими.

…Хто не застав того часу, той не бачив дияволів, що керували в ті роки, життя нашого — мучення-знущання.

…Мені 73 роки, освіта 5 класів, інвалід війни.

Дніпропетровськ,

бульвар Слави, буд. 7, кв. 67

Стаття В. Савченка «І бачив я звірину»,

газета «Слово Просвіти», вересень, 1997.

Сталося відкриття — результат праці вченого і письменника.

Зміст статті — сучасне тлумачення текстів древніх провидців Івана Богослова, Мішеля Нострадамуса та інших. Розшифрована закодована інформація адресована нашим сучасникам.

Читається розповідь про «звірину» з захватом на одному подиху. Хоча хочеться й хочеться вдихати від джерела культури і розуму.

Стиль твору — стриманий, компактний, «думкам тісно». Логічні пояснення, якісна аргументація. Наводяться фізичні, астрономічні параметри, астрологічні поняття, факти з історії чи не з усіх часів та народів. Маловідомі факти в статті не «за вуха притягнуті», — з їх допомогою читач разом з автором зацікавлено стежить за візерунками картин і «снів» «Об’явлень…», б’ється над розв’язанням загадок «Откровень…»

А поміж рядків — особа автора — скромного, негучного патріота, що вірить у високе призначення народу України.

В статті не зустрінеш жаргонних слів, пристрастних закликів. Автор не тисне авторитетом, не змушує приймати його точку зору як незаперечну.

Тон дослідно-художнього твору розсудливий, часом іронічний. Викликає бажання звернутись до джерел древності, поміркувати над минулим, над тим, «що на землі, те й на небі».

Віра Чуйко — інженер.

И видел я звирину, какой число 666, если имеешь разум сосчитай: И так черная магия которую учил Ленин. Цар Ада Сарат число 666 САРАТ 666 = 15 равных предметов, тоесть спичек.

После изучения Лениным черной магии Цар Ада спросил в Илича чего хочешь Денег, Богатства, Илич ответил Денег Богатства я не хочу, хочу славы. Итак Ленин получил кличку Ленин ЛЕНИН, 666 = 15 равных предметов = Ленин и черную одежду у которой Имя Илич кличка Ленин носил. Цар Ада дал ему наместника Сталина СТАЛИН — 666 = 15 предметов (спичек). Цар Ада Сарат, Ленин, Сталин, одно черномагическое учение. Цар Ада предупредил Илича долго жить не будешь, но идеи твои будут жить один век. Земля будет отравлена идеями Ленина, поэтому земля его не приняла. Ленин Царю Ада отдал Народ в жертву которым он правил, такой был уговор с Царем Ада, Народ проклят на век до тех пор пока не выйдет проклятя и Ленина предадут земле.

Илич отдал народ Царю Ада в жертву за свою славу. И получил кличку и число 666.

Сарат, Карл Маркс, Ленин, Сталин имеют черномагическое число 666.

Самими злими будут их дети и внуки тоисть Поколение, сейчас он должен забрать много населения. Много евреев пропадет которие поклонялись числу 666 несмотря что у них скоплены большие средства ценностей, а пропадут.

Итак изучите от населения. Имеются люди которие очень Много знают но молчат и не выдают себя за ясновидящих.

Диктору Виктор Савченко, Пасичник

Бачив я звирину

Кривой Рог, ул (назва не зрозуміла), 22,

Сорокин Иван.

Шановний Віктор Васильович.

Пишу відносно радіопередачі, в якій ішла розмова про Откровення Іоанна Богослова і пророчества Нострадамуса.

Висловлюю свою думку і деякі корективи і доповнення.

По-перше алегоричний і зашифрований зміст багатьох пророчеств Біблії найбільш об’ємно відкривається людям, підготовленим духовно, які мають, так би мовити, теоретичну базу і практичний досвід духовного розвитку. Це основа, без якої неможливо пізнати істинний смисл написаного. Цікаво було б знати, яка підготовка в цьому плані є у тебе, Віктор Васильович? Звичайно, категорично, без вагомих аргументів нічого заперечувати не можна, так само як і стверджувати. Все відбувається по волі Бога і кожному він відкриває пропорціонально можливостям. Безперечно, виконана велика робота з розшифровки подій, які вже відбулися. Відчувається багато логічних підтверджень і математичних розрахунків, які важко заперечити. Але доведеться дещо заперечити і додати. Заперечення стосується перш за все того, що духовне відродження на землі розпочинається не з південно-західної частини Росії, а з України, бо столиця м. Київ знаходиться близько паралелі 50 градусів. В Нострадамуса паралель названа меридіаном. Про це пише академік Ю.Канигін у книзі «Шлях аріїв», знають про це в Індії і Тібеті, що Україна стане центром духовного відродження.

Віктор Васильович вважає, що вікарієм Іисуса Христа на землі був Ленін. Немов би Ленін заступив Іисуса Христа і його вчення. Насправді це не так. Бо це пророчество Нострадамуса стосується людини, яка буде на землі царем, коли наступить Царство Боже на землі як на небі. Іоанн Богослов в «Откровенні…» пише, що буде мудрий і покірний раб на землі, лев з племені Іуди.

Так як євреї не прийняли Іисуса Христа як Царя Іудейського, а Царство Боже на землі повинно бути, то реальність ситуації знаходиться в тому, що царем тепер може бути тільки людина, вибрана Богом. Про таку людину і пророчествував Нострадамус, як про вікарія, тобто заступника Іисуса Христа на землі.

Так як пророчество про прискорення руху Духа Святого у Всесвіті не було розшифровано, роз’ясню, що це значить.

У Всесвіті все регулюється і управляється Творцем через Дух Святий. За гріхи людям іде покарання, а за праведні поступки — благодать Божа. Якщо до сих пір на сім поколінь розтягувалось наказання за гріхи, то тепер, в результаті прискорення руху Духа Святого, наказання йде в короткий строк. Щоб потрапити в Царство Боже, необхідні великі зусилля для очищення: духу — молитвами, тіла — постом, душі — покаянням. Останнім етапом буде хрещення вогнем і неочищені люди такого великого потенціалу Духу Святого не витримають, вони просто-напросто згорять. Спасіння тільки в покаянні і очищенні. Хто не покається, пройде через муки і страждання за всі гріхи свої і роду. Каяться потрібно всім, так як гріхи вже висять над дітьми і внуками. Не покаються живі батьки і діди, точніше всі кровні родичі — дорога в Царство Боже закрита дітям і внукам.

Мене Бог вибрав 13 апостолом і через мене проповідує Євангеліє по всій землі на свідкування всім народам доводить, а також утверджує своє Царство і Волю Божу на землі як на небі. Мій обов’язок — довести таку інформацію людям, а вже спасатися чи ні, кожен вільний вибирати сам.

З повагою, Микола Стригун.

30.09.98 р.

322960, м. Орджонікідзе, вул. Калініна, 49, гуртожиток № 1, к. 75. Телефон чергової по гуртожитку: 5-25-40. Код міста — 267.

Добрий день Віктор Васильович.

…Якщо ти уважно читав розділ 2–3 «Послання до семи азійських церков», то повинен звернути увагу, що в останньому вірші кожного «Послання» говориться за переможця. А в «Посланні до Тіятирської Церкви» в останніх віршах (26–29) Іисус Христос сказав: «А переможцеві, і тому, хто аж до кінця додержує Мої вчинки, я дам йому владу «над поганами і буде пасти їх залізним жезлом; вони немов глиняний посуд, покрушаться,» як і Я одержав владу від Свого Отця і дам Я йому зорю досвітню. Хто має вухо, хай чує, що Дух промовляє Церквам!»

Саме ця зірка і повинна загорітися напередодні 2000-річчя різдва Христового.

Моє ім’я Микола, що в переводі з грецької мови означає: той, що перемагає народ. Так що ці звернення написані конкретно до мене.

…Тепер дещо хочу сказати відносно твоєї статті «І бачив я звірину.» Відносно «Вікарія», то тут виходить, що я допустив помилку. По радіо не було сказано того, що більш об’ємно відносно цього є в газеті.

Але в мене є ще деякі доповнення, можливо така інформація тобі знадобиться.

Пишу з газети: «І бачив я звірину, що виходила з землі. І вона мала два роги, подібні ягнячим, та говорила, як змій.» Ти пишеш, що цією «іншою звіриною», поза всяким сумнівом був Сталін. Це безперечно. Але ж у звірини було два роги. За першу звірину, що виходила з води сказано: «12 А десять тих рогів, що бачив ти їх, то десять царів…»

Отже виходить, що повинен бути ще один Антихрист (другий ріг). Саме за нього, а не за Сталіна пише Нострадамус: «…так що прихід Святого Духа, який починається з 48 градуса, викличе велике переселення людей, котрі рятуватимуться від жахів Антихриста, що воює проти людини королівської крові…»

Ми з тобою говорили, що на 48 градусі знаходиться м. Київ і про прихід Святого Духа і Царства Божого на Україні я тобі розказував. Так ось, мені довелося почути пророцтва ченців Почаївської Лаври і вони говорять, що новий Антихрист очолить об’єднану Європу (Сполучені Штати Європи). Він буде вирощений в підпільних лабораторіях Франції методом генної інженерії з клітини великої блудниці і, здається, Сатани, але за останнього я точно не пам’ятаю. Лукавство, лицемірство, підступність, хитрість цього Антихриста не матиме меж. Він зробить так, що вода і їжа отримуватиметься через електронні апарати, якщо є на правиці число 666.

Вся Європа, та й не тільки, вже живе на ідентифікаційних кодах, які вже і в нас ввели. Це, мабуть, перший крок.

…А при Сталіні, більше всього, було знамено на чолах (правильно аж до розпаду Радянського Союзу) у виді п’ятикутної зірки, що є знаком Сатани.

3.12.98 р.

Микола Стригун

м. Орджонікідзе, вул. Калініна, 49, гуртожиток № 1, к. 75.

Шановна Таісія Миколаївна!

Посилаю Вам свої міркування, зауваження, пропозиції стосовно книжки В.В.Савченко «Сім чаш гніву Божого».

1. Розуміння Откровення И.Богослова дано тим, хто «имеет ум» і «сочтет число зверя» (Откровение, гл. 13, стих 18).

2. Решті людей Откровение не відкривало сокровенного змісту т.е. зв’язку його з історичними подіями та реальним життям людей.

3. Метод Савченко переконливо дає змогу зрозуміти цей зв’язок Откровення із історичними подіями життя людей.

4. Приведені в книзі історичні факти (червоний терор, знищення багатьох мільйонів людей) та їхній зв’язок з числом звіра будуть дуже цікаві для читачів.

5. Книжку я б назвав не історично-теологічною, а євангельсько-історичною, тому що в ній іде мова передусім об Откровении, а потім про зв’язок його з історичними подіями.

6. Книжку потрібно видавати. Багато людей її прочитають з цікавістю.

7. Можливо, настав час, коли Бог дав людям можливість зрозуміти Откровениє.

Шановна Таісія Миколаївна! Прошу повідомити мене про те, коли книжка буде надрукована і де її можна купити. Я її обов’язково куплю.

З повагою Шаблій Микола Васильович, пенсіонер.

12.01.99

324045, Кривий Ріг, вул. Толстого, 48.

Добрий день вельмишановні панове!

п. п. Т.Ковальчук та В.Савченко.

З великою зацікавленістю, випадково, слухала передачі відомого письменника Віктора Савченка…Не треба жахатися цієї інформації, боячись недоброзичливців, прихильників тієї жахливої пори, коли їхні рідні або й вони панували, пили кров нашого народу. Необхідно постійно, періодично інформувати народ, людей, щоби вони не забували про тих звірів, що панували над нами! На мою думку, «І бачив я звірину» необхідно постійно в один і той же час транслювати по радіо, наприклад о 20 годині.

…На мою думку, дуже розумне трактування тих подій! Це прямо сенсація! Відкриття! Ми дома позаписували навіть уривки з ваших передач, п. Т.Ковальчук і п. В.Савченко…

З Новим Роком 1999!

і Різдвом Христовим!

Хай щастить!

324099, м. Кривий Ріг, в. Дунайська, 3, Таїса Хижняк.

Шановний Вікторе Васильовичу!

…Уважно прослухав останню радіопередачу «Сім чаш гніву», яка мене, без сумніву, надзвичайно вразила та захопила. Сподіваюсь, коли Ваша книжка з’явиться у продажу, ви мене повідомите, щоб я міг її придбати та детально ознайомитися з першоджерелом.

Тепер що стосується Вашої теорії числа «666», а вірніше «6 + 6 + 6». В Х1Х ст. була ціла низка дат, що відповідала даним числовим вимогам. Цікава маленька закономірність: т. як перші дві цифри в столітті не змінювались (18ХХ) і дорівнювали 9 (перевернута «6»), то останні дві цифри також повинні дорівнювати 9 (перевер. «6»), щоб у сумі виходило 18 (6 + 6 + 6). Такими роками були 09, 18, 27, 36, 45, 63, 72, 81, 90. Причому проміжок між цими датами знову дорівнює 9 (пер. «6»)…

…Однак 1845 р. вийшла робота К.Маркса і Ф.Енгельса «Святое семейство», котра стала «первім крупнім результатом их сотрудничества» («Введение в марксистское обществознание». М., Из-во пол. литературы, 1989, с.18). Здається, тришісткові роки були для К.Маркса вдалими: крім всього, що Ви та я згадали, в 1872 р. К.Маркс досяг свого найбільшого політичного успіху, добившись виключення з Першого Інтернаціоналу М.Бакуніна, найбільшого свого ідеологічного противника.

Тепер щодо Вашого тлумачення Вами розділу 14, вірш 20 Об’явлення Св.Івана Богослова: «І потовчене було чавило за містом, і потекла кров із чавила аж до кінських вуздечок, на тисячу шістсот стадій.» Якщо Ви правильно вирахували «місто» — Крим, то треба було, я думаю, послідовно йти далі і давати політичне, а не технічне пояснення цьому фрагменту. Це пророкування трагедії татар та розгрому козацтва (кубанського, терського, донського), як класу, у тому ж таки 1921 р. — році захоплення Криму. Однак це моя думка, з якою Ви можете не погодитись…

З повагою, Куций Андрій.

Моя адреса: 322450, Дніпр. обл. м. Апостолове, провулок Вишневий, 20.

тел. 9-56-71.

Добрий день, шановна Таісіє Миколаївно!

Я завжди слухаю Вас з великою пошаною…

…Отримала дуже велике задоволення від передачі «І бачив я звірину» В. Савченка. І ще хочу щоб Ви йому передали, що на мою думку, він ще повніше розкрив би біблію, якби використав матеріали документальні, які дані в книзі В.Успенського «Тайный советник вождя».

Бажаю вам — шановним працівникам радіо і В.Савченко щастя, добробуту, довголіття в Новому Році!

Ніна Гаврилівна Дяченко.

320008, Дніпропетровськ, вул. Криворізька,

д. 16-А, кв. 49

Уважаемый Виктор Васильевич, здравствуйте!

Прочитал в газете «Кримська світлиця» ряд ваших статей «І бачив я звірину» и «Сім чаш гніву». Суть в том, что у меня было знание расшифровки Апокалипсиса еще со школы (сейчас мне 57). В основном все совпадает, кроме некоторых моментов и неточностей. Хочу с этой информацией ознакомить Вас, чтобы получилась законченная картина событий. Статьи Ваши лишь фрагменты. Чтобы иметь ясную картину всего, необходимо знать весь текст. Это во-первых. Во-вторых, Откровения — третья книга Каббалы. Это значит, что текст Откровений тесно связан с Каббалой, корни которой уходят в Египет. Свое знание об этом я и хочу передать Вам, не преследуя при этом никаких эгоистических целей в надежде, что в будущем это знание продолжит ряд Ваших статей.

Моя трибуна — ничто по сравнению с Вашей. Вы известный писатель, вас слушают и читают миллионы. А кто я? Никто.

Я готов остаться инкогнито, но мое желание, — чтобы люди знали Истину. Истину о большевизме, что сегодня крайне важно.

А потому прошу Вас ответить на мое письмо, если оно Вас заинтересовало и я перешлю вам данную информацию. Кроме этого, у меня есть информация о Втором Пришествии Иисуса Христа, о Мессии и о Новом Сионе.

Желаю Вам успехов и всего доброго.

С уважением — Виктор Адольфович Хилинский.

Мой адрес: 334270. Крым, г. Алушта, ул. Заречная, дом 10, кв.24

Уважаемый Виктор Васильевич, здравствуйте!

С Рождеством Христовым!

С Новым Годом!

…Грядущее тысячелетие будет знаменательно событиями огромной важности. В начале его (до 2071 г.) свершится Второе Пришествие Господа нашего Иисуса Христа!

Будет покончено с сатанизмом и на тысячу лет на планете воцарится мир и счастье — Царство Божие.

Сегодня трудно, очень трудно. Общество пропускается через Горнило Очищения. И в это трудное время необходимо выстоять и жить, как завещал Иисус Христос.

Русь, Киевская Русь поведет за собой весь мир. И мы должны быть достойными Гражданами общества Будущего. И да поможет нам БОГ!

…Ваша книга об Апокалипсисе сегодня нужна людям, как воздух, как спасательный круг. Потому я всей душою желаю Вам успехов в ее издании, что будет нелегко…

Искренне, с уважением — В.А.Хилинский.

30.12.99.

Уважаемый Виктор Васильевич, здравствуйте!

…Я не могу и не разумно забегать вперед. Книга пишется еще, но основная суть ее (я в этом уверен!) несет людям мощный импульс Истины. Книга откроет (я уверен!) многим глаза на события прошлого, настоящего и даже будущего. Как я уже говорил, Вы первый, кто пошел по правильному пути в расшифровке Апокалипсиса (насколько я знаю)…

…О сегодняшнем… Были годы преступлений перед БОГОМ, настали годы наказаний ибо таков Закон Вселенной: если есть преступление — должно свершиться наказание. Т.ч. людям надо осознать это (соприступали все, кроме тех, кто в земле), покаянно и кротко каждому нести свой Крест. А люди? Почти половина общества (выборы Президента) проголосовала за коммунистов — безбожников! Ностальгия по СССР, империи безбожия, империи зла. Будет ли БОГ помогать такому обществу или будет наказывать его до тех пор, пока не будет всеобщего покаяния?

Спасибо Вам за внимание и гражданскую позицию!

С уважением — В.А Хилинский.

09.01.2000

Здравствуйте, глубокоуважаемое обл-радио!!!

Пишет Вам житель сельской местности с. Дмитриевки, Петропавловского района Днепропетровской обл. Новиков Евгений Викторович, проживающий по ул. Академика Сагайдака, 89… Мне 41 год. По Вашей просьбе дать отзыв о прозвучавшей радио-передаче «Откровение ИОАННА БОГОСЛОВА», с большим и глубоким восторгом не немогу удержать в душе великое счастье того что слышал, и то что хотел, искал всю жизнь.

В первую очередь я благодарю БОГА; автора Виктора Савченко (если я не ошибаюсь), и Вас обл-радио, как непосредственно связующее звено, с людьми, от всей ДУШИ и всего сердца — то, что я ПОЗНАЛ, прослушав Вашу радио-передачу…

…Если можно, прошу Вас и в дальнейшем поддерживать эту связь с автором — Виктором Савченком в эфире, в отношении этой программы. Я с интересом дожидаюсь субботы и времени — 1810, когда вновь услышать голос БОЖИЙ обращающийся к нам, дающий нам столько, чего мы не подозревали сами, говорим просто, а ведь это Великая БОЖЕСТВЕННАЯ тайна, голос КОТОРОГО звучит нам из глубины времени по сею секунду к нам ВСЕМ.

«Кто имеет уши слышать, да слышит.»

А теперь уважаемое радио, мне хотелось бы через вас обратиться к автору программы Виктору Савченко.

УВАЖАЕМЫЙ АВТОР, прослушав Вашу программу я был в восторге, над тем, что КАКАЯ БОЛЬШАЯ РАБОТА была проделана Вами, и хочу сказать, «Что такой талант, посвящение в Божественную тайну», дает только Бог один, и притом только избранным своим (другой этого Креста не понесет), чтобы через Вас говорить со всеми, и извечности являть волю Свою, по промыслу БОЖИЮ, дабы все, мир сего зрели все святое, чистое и праведное, более узрели, что такое СВЕТ БОЖИЙ и что такое тьма. Ибо расплата за когдашнее грехопадение и шла, идет, и подошла уже вплотную к каждому, а мы до сих пор никак не хотим покаяться, повернуться лицом к БОГу, СПАСИТЕЛЮ нашему…

… Если Вас конечно заинтересовало мое письмо, прошу Вас дать знать, как можно с Вами поддерживать связь, перепиской или через обл-радио, адрес мой указан в начале письма.

С глубоким уважением, благодарностью и поклоном к Вам

Евгений Новиков.

08.10.99

Шановний Вікторе!

Слухав я передачу по радіо з Вашої книги «Сім чаш гніву»

…У мене теж виникла думка про те, що чомусь пророцтва Івана Богослова відносяться до наддніпрянських слов’ян.

Чому? Яким чином. Я не міг би довести. А от Ваші пошуки та висновки додали мені впевненості у цій думці.

Чи можливо якось придбати Вашу книгу про «Сім чаш гніву»?

…Моя адреса: Берека Олександр Іванович, пр-т Трубників, 61/7, м. Нікополь, Дніпропетровської обл.

03.10.99

Дорогий Вікторе Васильовичу, на добридень Вам!

…Про «магічні числа». Знаєте, я вже давно помітив, що число 18 (3 х 6) якесь «підступне», зокрема для мене. Саме 18 числа (18 серпня 1954 р.) я зламав у дитинстві ногу. Дві пожежі, які були у нас вдома, сталися: 18 жовтня 1996 р. і 6 (3 х 6 = 18) травня 1984 р. Завважте: у високосні роки.

Ну, й іще приклад: кілька чоловік, моїх односельців, які були у списках колгоспників під № 18, пішли з життя передчасно.

Але… чи немає тут певної заданості? Чи не «підганяємо» ми під цю цифру усе лихе, що трапляється з нами чи з іншими? Скільки завгодно можна навести прикладів, коли зі мною (та й не лише зі мною) скоювалося щось погане і в інші числа і не обов’язково в високосні роки…

Загалом же кажучи, я чомусь вірю в те, що над людиною тяжіють числа (певні комбінації чисел), так само, до речі, як і зірки(планети)…

Тут я Ваш прибічник.

Бувайте здорові й серцем кучеряві!

Ваш — Михайло Дяченко.

С.Михайлівка, Царичанського району, Дніпропетровської обл.

Уважаемый Виктор Васильевич!

Поздравляю Вас со святом Светлого Христова Воскресенья, святой Пасхой! Желаю Вам стать Христианином — представителем Народа избранного Богом!

…Все струны моей души направлены к Вам, чтобы Ваша книга удалась на славу и принесла огромную пользу людям. А тема эта крайне важна сегодня для общества. И не связывайте себя тем, что информация от меня. Она Ваша и распоряжайтесь ею, как посчитаете нужным. Моего авторства здесь никакого!

…Число 7 в Священном Писании, и в природе, в человеке, в животном мире — всюду есть исключительная программа расчетов, построенная именно на цифре «СЕМЬ».

1. Неделя состоит из 7 дней.

2. Семь цветов радуги.

3. При взятии Иерихона: 7 Священников, 7 светильников, 7 труб.

4. В Палестине каждый 7-й год не должны сеять и пахать.

5. Храм Соломона строили 7 лет, а затем святили 7 дней.

6. В Египте 7 лет — урожая, 7 лет — засухи.

7. Иисус на кресте 7 раз заговорил.

8. В Апокалипсисе число 7: 7 церквей, 7 бед, 7 труб, 7 лет, 7 звезд.

9. Свет имеет 7 основных цветов.

10. В музыке семь звуков.

11. Человеческое тело обновляется каждые 7 лет.

12. Есть болезни, которые усиливаются каждые 7, 14, 21 день.

13. Пульс человека на каждый 7-й день замедляется.

14 Нееман 7 раз погружался в Иордан для исцеления.

15. Исследована такая закономерность в природе: беременность

Женщины 280 дн.: 7 = 40 недель,

Овцы 147 дн.: 7 = 21 неделя,

Львицы 98 дн.: 7 = 14 недель,

Кошки 56 дн.: 7 = 8 недель, Утки 28 дн.: 7 = 4 недели,

Курицы 21 дн.: 7 = 3 недели.

Эти арифметические закономерности можно наблюдать в природе, ботанике, астрономии и т.д. Средний труженик расходует на протяжении трудового дня со своего организма 1/6 часть своей силы. Человек за неделю тратит столько силы, что ему необходим один день отдыха для сохранения здоровья.

Шесть дней трудись — седьмой (суббота) — Господу БОГУ твоему.

Вначале сотворил БОГ небо и землю

На древнееврейском языке это предложение состоит из 7 слов и имеет 28 букв, деленные на 7 = 4. Цифровое значение трех букв: БОГ, земля, небо — составляет 777: 7 = 111. Имя Моисей в Ветхом Завете употребляется 847 раз: 7 =121. В Новом Завете употребляется 7 имен с Ветхого Завета: Моисей, Исайя, Соломон, Даниил, Иоанн. Числовая сумма этих слов равняется 1554: 7 = 222. Все 66 книг Библии связаны между собой исключительной системой. Их объединяет цифра 7…

…Слово Иисус по-гречески имеет 6 букв. Цифровое значение их следующее: Э — 10, Й — 8, С — 200, И — 70, У — 400, С — 200. ЭЙСИУС = 888. Явление Иисуса Христа, описанное в Евангелиях, состоит из 888 слов.

Новый Завет написан руками 8 человек, которые жили в разных местах. Эти 8 авторов писали примерно 60 лет. Как могли сами по себе 8 авторов, которые жили в разных местах и писали каждый в свое время, быть объединены великой гармонией текстов?..

…Жду с нетерпением Вашу книгу. Молюсь за Вас и желаю Вам всего Божьего.

Пишите…

С уважением — Ваш В.А.Хилинский

Ниссан 19 2000 год.

Вікторе, поздоровляю Вас з днем Незалежності!

Нажаль, ми сьогодні вже, волею Бога — вільні, але ще не незалежні.

Маю надію, що Україна стане дійсно вільною і незалежною від усього темного.

І тоді вона дійсно стане Щасливою, бо Бог буде її Царем.

…

«І коли вам скажуть:

зверніться до померлих і чародіїв, зверніться до шептунів і черевовіщунів, до гадалок і астрологів;

тоді відповідайте:

Чи повинна людина питати у мертвих, про живих?

Зверніться ж, до закону і до одкровення!

І якщо вони не говорять як це Слово, то значить немає в них Світла!» (Пророк Ісайя)

Вчитуюся у ваш твір (ідеться про «І бачив я звірину…»).

Дуже багато цікавого і точного, талановито знайденого.

Це одна сторона медалі — майже точний зліпок.

Ви відмінно проаналізували темряву, і Вам відкрилися знаки темної сторони.

Вони дісно можуть відкриватися через цифру і логіку.

Ви навіть не розумієте, що ваші відкриття — виконання великих пророцтв Святого Письма!

«…Дивіться!

Коли ви розірвете завісу зневіри, яка тримала вас у жахливому стані злочестя, закам'янілості серця і сліпоти розуму тисячу років;

тоді, почне ставатися велике і дивовижне, — те що було сховано від вас від заснування світу.

Так, і тоді ви закличете до Батька в Моє ім'я (у ім'я Іісуса Христа), зі скрушним серцем і упокореним духом, і тоді вам відкриється, і Батько Небесний нагадає вам завіт складений з вашими батьками…

І тоді, Мої одкровення, які я наказав записати Моєму слузі Івану, розгорнуться перед очима усіх людей.

Пам'ятайте, що коли це почне відкриватися, то ви маєте точно знати, що Час уже поруч, той час, коли це буде явлено насправді…»

(Слова Іісуса Христа, взяті з сучасного одкровення)

Повнота Світла:

Світло відкривається тільки через Слово (Святе Письмо), і особисте Одкровення (котре дається силою Духа Святого).

Через досвід життя, ми пізнаємо негатив, отримуючи негативний досвід особистий та народний;

Справжнє ж Світло ж може бути відкрито тільки за допомогою Святого Духа, котрого пообіцяв усім шукачам Істини наш Господь.

Відкривається це незалежно від величини особистого розуму, національної, кастової, чи групової приналежності.

До Бога ніхто не входить у своїх людських парадних одежах, регаліях і відзнаках, також, ніхто не входить до Нього ховаючись за інших у будь-якій группі чи партії чи народі.

Всі! Усі до одного, входять до Нього оголені і на рівних, для усього людства умовах; умовах відкритих Сином Божим ІІсусом Христом.

Ці умови: особиста віра і особисте каяття.

Бог відкривається і відкривається

усім, хто зрозумів, що є темрявою, і понад усе забажав знати, що ж є Світлом, і не злякався залишитися наодинці і мав мужність іти до кінця у пізнання Істини, незважаючи на наслідки.

Таких шукає і знаходить Іісус і приводить таких у Дім Батька Небес, приводить за допомогою Святого Духа.

Гойтосір Чайка

27.08.2009, Крим

Література, яка найбільшою мірою сприяла авторові

І.БІБЛІЯ

ІІ. ТОРА

ІІІ. КОРАН

Библейская энциклопедия, издат. «ТЕРРА», М., 1990.

Блаватская Е. Тайная доктрина, издат. «Сиринь», М., 1993.

Бунич И. Пятисотлетняя война в России (3 книги), издат. «Облик», Санкт-Петербург-Киев, 1997.

Бургон Т.Г. Свет Египта, REFL — book, 1994.

Васильева Л. Кремлевские жены, издат. «Атлантида», М., 1992.

Васильева Л. Дети Кремля, издат. «Атлантида», 1996.

Возгрин В. Историческая судьба крымских татар, издат. «Мысль», М., 1992.

Волкогонов Д. Сталин, издат. «Новости», М.,1996.

Геродот.Історія в дев’яти книгах, вид. «Наукова думка», К., 1993.

Гладкий В. Древний мир, 1, 2 т. издат. «Отечество», Донецк, 1997.

Замаровський В.Сім чудес світу, вид. «Веселка», К., 1972

Канигін Ю. Шлях аріїв, видав. «Україна», К., 1997.

Кураев А. Сатанизм для интеллигенции, издат. «Отчий дом», М., 1997.

Лайтман Михаэль. КАБАЛА. Тайное еврейское учение, часть 1–3, Новосибирск, 1993.

Махновець Л. Літопис руський, видав. «Дніпро», К., 1989.

Мельгунов С. Красный террор в России, издат. «Таврия», Симферополь, 1991.

Мозаика Агни Йоги(составитель Алла Тер-Акопян). 1, 2 кн., издат. Хеловиеба, Тбилиси, 1990.

Мор Т. Утопія, видав. «Дніпро», К., 1988.

Окультизм и магия. «Планета», Кировоград, 1992.

Пророчества Мишеля Нострадамуса. Издат. «Лыбидь», К., 1991. Раби Шимон. ЗОГАР (Кабала). М. ГНОЗИС, 1994.

Радзинский Э. «Господи… спаси и усмири Россию», издат. ВАГРИУС, М., 1993.

Радзинский Э. Сталин, издат. ВАГРИУС, 1997.

Семья Ульяновых. (Коллектив авторов), Издат. политической литературы, М., 1988.

Тайна имени. 1, 2 кн., издат «Торсинг», Харьков, 1998.

Успенский В. Тайный советник вождя, издат. «Січ», Днепропетровск, 1993.

Шюре Э. Великие посвященные, издат. «Таврия», Симферополь, 1998.

Энциклопедия для детей. Религия мира, том 6, части 1, 2, издат. «Аванта +», М., 1996.

Крім наведених книг, в роботі над висвітленням окультної суті «Об’явлення…» було використано практично всі енциклопедії та енциклопедичні словники, видані в СРСР, історичну та компартійну літератури, розмаїту інформацію з брошур, журналів та газет, що її автор вважав достовірною.

Ілюстрації до розділів

Число звірини

Стор. 11. Альбрехт Дюрер (1471–1528). Гравюра на дереві із серії «Апокаліпсис» «Битва архангела Михаїла із змієм».

Стор. 24. Альбрехт Дюрер. Гравюра на дереві із серії «Апокаліпсис» «Вавілонська розпусниця».

Престол сатани

Стор. 119. Альбрехт Дюрер. Гравюра на дереві із серії «Апокаліпсис» «Сім свічників».

Магічний ланцюг

Стор. 191. Едуард Війральт (1898–1954). Гравюра на міді, офорт, 1930 р. Фрагмент.

Одягнена в сонце

Стор. 204. Гюстав Доре (1832–1883). Картина до гл. ХІІ «Апокаліпсиса» «Жінка, зодягнена в сонце та семиголовий змій».

Стор. 208. Гюстав Доре. Картина до Єв. від св. Матвія, ІІ, «Цар Ірод наказав повбивати немовлят».

«І суджено мертвих»

Стор. 226. Альбрехт Дюрер. Гравюра на дереві із серії «Апокаліпсис» «Заточення змія до безодні».

Стор.234. Густав Доре. Картина до гл. ХХ «Апокаліпсиса» «Суд Божий».

Стор. 240. Гюстав Доре. Картина до гл. VІІ Книги буття, сцена з потопу.

Стор. 241. Гюстав Доре. Картина до гл. VІІ Книги буття «Ной випускає з ковчега голуба на землю».

Новий Єрусалим

Стор. 255. Гюстав Доре. Картина до гл. ХХІ «Апокаліпсиса», «Видіння Нового Єрусалима».

Аналоги

Стор. 277. Гюстав Доре. Картина до гл. XVIII «Апокаліпсиса» «Падіння Вавилона».

Стор. 293. Гюстав Доре. Картина до гл. ХLІ Книги буття «Йосип тлумачить фараонові сни».

На форзацах: картини Луки Синьйорелі «Діяння Антихриста» (на початку книги) та «Повставання з мертвих» (у кінці книги).

Друковані видання, в яких уперше побачили світ розділи з книги «І бачив я звірину…»

Газети: «Січеславський край», № 11–12 червень; № 13–14 липень; № 15–16 серпень 1997 р. Дніпропетровськ.

«Слово Просвіти», № 4. 9 вересень; № 4. 12 грудень 1997 р., Київ (передрук з г. «Січеславський край»).

«Кримська світлиця», 24 жовтня; 23 січня 1998 р.; 26 лютого;12 березня; 26 березня; 2 квітня; 9 квітня; 16 квітня 1999 р., Сімферополь (передрук з г. «Слово Просвіти»).

«Вільна думка», ч. 52–53; ч. 1–3 1997 р.; ч.4, 5, 6, 7, 8 1998 р., Австралія (передрук з г. «Кримська світлиця»).

Журнали: «Саксагань», № 3, 1998 р., Кривий Ріг. «Кур’єр Кривбасу», листопад 1998 р., Кривий Ріг.

На Дніпропетровському обласному державному радіо було створено сім радіо-інсценізацій, які прозвучали на область і по республіканському радіо близько сорока разів.

Редактор і ведуча — Таїсія Ковальчук, автор інсценізацій і режисер — Галина Савченко.

Content

Віктор Савченко
«І БАЧИВ Я ЗВІРИНУ…»
Окультне дослідження

До читача

Передмова

Число звірини

Сім чаш гніву

Перший ангол

Другий ангол

Третій ангол

Четвертий ангол

П'ятий ангол

Шостий ангол

Сьомий ангол

Престол Сатани

Магічний ланцюг

«І суджено мертвих…»

Зодягнена в сонце

Новий Єрусалим

Аналоги

Події

Люди

З листів до автора

Література, яка найбільшою мірою сприяла авторові

Ілюстрації до розділів

Друковані видання, в яких уперше побачили світ розділи з книги «І бачив я звірину…»