Усиченко Юрій Іванович

Вулиця Без світання

Юрій Усиченко

ВУЛИЦЯ БЕЗ СВІТАННЯ

І. СМЕРТЬ КСЬОНДЗА ПШЕМІНСЬКОГО

Місто горіло. Горіло не від бомбардування або снарядів, його підпалювали…

Головним проспектом з шаленою швидкістю мчав «оппель-капітаи». Перед ксьондзом ІІшемінським і унтер-штурмфюрером Бреге, що їхали в ньому, постало жахливе видовище. Біля величезного п'ятиповерхового будинку саме в цю мить зупинився бензовоз. Із кабіни вискочив солдат. Розбив одне з вікон першого поверху і, направивши в нього шланг, послав усередину будинку струмінь бензину. Автоцистерна рушила з місця. Другий солдат щось кинув у будинок, і звідти вирвався язик прозорого полум'я. Через кілька секунд весь будинок гуготів у вогні. А команда «факельників» уже орудувала біля сусіднього будинку — високого, з великими вікнами особняка. Тремтливі тіні шугали по тротуару. Багряні відблиски зловісно спалахували в скельцях окулярів ІІшемінського. Рев полум'я заглушав навіть гуркіт бою, що точився на підступах до східної околиці міста.

Пшемінський перехрестився.

— Пекло, справжнє пекло, — сказав він німецькою мовою.

— Не залишати ж усе це більшовикам, — заперечив Бреге. — Вони повинні зустріти зону пустелі. Такий наказ.

— Розумію і не ремствую. Наказ треба виконувати. Всі засоби годяться в боротьбі з цими…

Пшемінський не доказав, але жест стисненої в кулак руки був красномовнішим за слова.

— Попереду стрілянина, — обернувшись, коротко повідомив шофер.

— Зупиніться.

Коли шофер загальмував, Бреге прислухався.

— Так, стріляють. Зверніть праворуч і постарайтесь вибратися на шосе бічними провулками.

— Слухаю! — шофер круто повернув машину і, не засвічуючи фар, не зменшуючи швидкості, помчав вузенькою вуличкою.

— Прокляті партизани, — злісно промовив Бреге. — Не встигли підійти радянські війська, як усе місто повстало.

— А ви не чекали наступу? — спитав ксьондз.

— Ще вчора було тихо. А сьогодні вночі з'явились їхні танки, відразу ж за ними — піхота.

— Вони про все домовилися заздалегідь. У нашому кварталі стрілянина почалася десь об одинадцятій годині вечора, після нальоту бомбардувальників. Партизани ломилися до мене в костьол, довелось тікати. Я навіть не встиг захопити список.

— Ви не взяли список?! — Бреге з тривогою подивився на Пшемінського.

— Я не встиг, — виправдувався ксьондз.

Зовсім близько, кварталів за два, закрякали міни, затріскотіли постріли, загриміли вибухи гранат. Пшемінський перехрестився.

— Як ви думаєте, пощастить нам вибратися?

— Не знаю, — сказав Бреге. — Нічого не знаю.

— Це жахливо!

Унтер-штурмфюрер не відповів.

— Скільки прізвищ в списку? — після хвилинної мовчанки спитав Бреге.

— Багато, точно не пам'ятаю.

— І там сказано, що ці люди працювали на нас?

— Звичайно. Їхні прізвища, адреси, клички, паролі, стаж — усе.

— Прокляття! Треба було б хоч знищити його.

— Я не мав часу спуститися в підземелля! Довелося тікати в самій сутані. Партизани вбили б мене, — роздратовано промовив Пшемінський.

— Це правда, — погодився Бреге. — На їхню милість вам розраховувати не доводиться.

— Отож! Та список не знайдуть. Він схований у надійному місці. Про тайник знаю тільки я.

— Тим краще.

Автомобіль, нарешті, вирвався із заплутаного лабіринту вулиць. Рівне шосе простяглося на захід. Пшемінський озирнувся на палаюче місто.

— Здається, головна небезпека минула.

Але ксьондз помилився. Не встиг «оппель-капітан» виїхати з передмістя, як у небі почувся наростаючий могутній гул.

— Більше газу, Крейц, — наказав Бреге шоферові, який і без того вів машину на граничній швидкості. — Можуть бомбити шосе.

І справді, за хвилину почулося виття бомби. Вибух прогуркотів метрів за сто від шосе, другий — ближче, третій — ще ближче, четвертий…

Здавалося, сама смерть, страшно завиваючи, летить просто на них. Крейц натиснув на гальмо, хотів вискочити з машини.

Але вискочити ні йому, пі пасажирам не пощастило. Кабіну освітило спалахом полум'я, автомобіль хитнувся, вибухова хвиля штовхнула шофера в обличчя.

Потім настала гнітюча тиша. В цій тиші Крейц і Бреге почули хрип Пшемінського.

— Пшемінський! Що з вами? Пшемінський! А, чорт! Поранений! Крейц, допоможіть винести його з машини.

Ксьондза поклали на шосе поряд з автомобілем. Крейц, який підтримував голову пораненого, відчув на руках кров.

— Пшемінський! — Бреге труснув пораненого за плечі. — Опам'ятайтесь! Ви повинні сказати, де тайник. Розумієте — тайник. Де шукати список?

Поранений захрипів.

— Тайник! — Бреге тряс його без усякої жалості, сподіваючись, що від болю Пшемінський прийде до пам'яті. — Де тайник, будь ти проклятий!

— Дванадцять кроків… коридором, — раптом заговорив Пшемінський. — Дванадцять кроків коридором…

— Далі! Далі! Крейц, підніміть йому голову вище.

— Потім ліворуч, третя камера і…

Знову завила бомба. Крейц, кинувши пораненого, метнувся в темряву. Унтер-штурмфюрер припав до землі. Вона здригалася. Над головою свистіли осколки.

Коли Бреге підвівся, Пшемінський уже був мертвий,

— Крейц! — покликав унтер-штурмфюрер.

Ніхто не озвався.

— Крейц!

Мовчання.

— Крейц! — востаннє покликав Бреге. — Вбитий!

Унтер-штурмфюрер сів у машину, натиснув на стартер. Мотор запрацював. Бреге включив швидкість.

Коли «оппель-капітан» зник у темряві, з придорожньої канави виліз Крейц. Єфрейторові Крейцу осточортіла війна, він давно мріяв перебігти до руських. Слушний момент настав — через годину, а то й раніше, радянські війська будуть тут.

II. «МАЙОР ГЕНРІХ ШТАФФ»

Альтиметр показував три тисячі метрів над землею, а літак усе набирав висоту. Глухо, рівномірно гуділи мотори. Під машиною в нічній темряві клубочилися безформні легкі хмари. В кабіні ставало дедалі холодніше.

— Це — найнебезпечніший відрізок шляху. Двадцять хвилин ми мусимо летіти над територією ворога, — промовив, мерзлякувато ховаючи руки в кишені форменої есесівської шинелі, один з пасажирів — худий чоловік з глибокими, як шрами, зморшками на довгому вугластому обличчі і безбарвними нерухомими очима.

— Я не боюсь небезпеки, — знизавши плечем, відповів той, до кого звертався есесівець, — кремезний чоловік середніх літ, широкоплечий, з невиразним обличчям і бистрим, точним поглядом вузьких очей кольору спитого чаю. — Та не в цьому справа. Взагалі ця поїздка — страшенно безглуздий захід. Мене відривають од важливих справ, а для чого? Виручати з полону йолопа Муссоліні, від якого все одно нема ніякої користі.

На обличчі есесівця з'явилась непевна гримаса — видно, йому не вперше доводилося вислухувати скарги від супутника. Трохи помовчавши, він сказав:

— Отто Скорцені[1] наполягав на тому, щоб вас включили в його групу… Дивіться — лінія фронту!

Хмари розійшлись, під літаком виднілася земля. Розглядіти, що там унизу — поле, ліс, безлюдне, зруйноване війною місто, — не давала темрява. Зрідка то тут, то там спалахували вогняні цятки.

Попереду виріс промінь прожектора, блідопрозорий, пружний, як струмінь води. Забігав по небу, потім почав повільно, обережно підкрадатися до літака. Слідом за першим прожектором спалахнули ще три. Їх промені з'єднувались, перехрещувались, розходились убоки, знову зливалися в одну широку смугу.

— Чорт! — вилаявся есесівець, виймаючи руки з кишень: йому раптом стало жарко. — Як на лихо, хмари розійшлися!

Зненацька сріблястий промінь уперся прямо у фюзеляж літака. Машину різко хитнуло — льотчик зробив маневр, намагаючись вийти з променя.

На мить промінь лишився десь позаду, але літак був уже зловлений другим променем, третім. Марно льотчик, то роблячи круті віражі, то різко знижуючись, намагався вискочити із сліпучого перехрестя — прожектористи вхопили його міцно. Незабаром до літака з усіх боків потяглися траси: оранжовочервоні — від крупнокаліберних гармат; тонкі, пунктирні, схожі на фейєрверк — від скорострільних; майже суцільні струмені кулеметного вогню…

Раптом почувся тріск. У літаку з'явилася вузька, рвана пробоїна. Гострий, вигнутий, як серп, осколок застряв у шпангоуті. В кабіну ввірвався пронизливий нічний вітер.

Есесівець схопився:

— Чорт! — закричав він. — Нас зіб'ють!

Його супутник теж підвівся. Це був кремезний довгорукий чоловік, у кожному русі якого відчувалася велика фізична сила. Нервовими ривками він намагався поправити парашут, що з'їхав набік. Потім, згадавши щось, спитав есесівця:

— Пілот і штурман знають, хто я такий?

— Я сказав, що їде важливий офіцер гестапо.

— Навіщо ви це зробили?

— Щоб вони були особливо обережні в повітрі.

— Дурниці. Тепер треба знищити обох. У полоні вони мене викажуть.

Розмовляли швидко, намагаючись перекричати скажене ревіння моторів, похитуючись з боку на бік під час несподіваних маневрів літака.

— Знищити їх не можна, — відповів есесівець. — Без керування літак почне падати, і ми не встигнемо вистрибнути. Може, льотчикові пощастить зробити посадку. Це буде найкраще…

Двері кабіни пілота несподівано розчинилися.

— Літак горить! — щосили крикнув з порога штурман. — Рятуйтесь!

Довгорукий вихопив пістолет і натиснув на спусковий гачок. Штурман поволі впав ниць на тверду підлогу кабіни. Літак нахилився, і тіло вбитого відкотилося вбік, до сидінь.

Майже не міняючи пози, лише повернувши пістолет праворуч, довгорукий вистрілив в есесівця. Той зойкнув, на зморшкуватому обличчі його застиг вираз подиву. Безбарвні нерухомі очі заплющились.

— Так буде вірніше, — пробурмотів довгорукий.

Кинувся до дверей кабіни пілота, шарпнув, але вони не піддалися:

— Догадався, зачинився, проклятий!

Ще раз рвонув двері.

З того боку пролунав постріл. Довгорукий схопився за шию — її глибоко подряпала куля, послана льотчиком крізь двері.

Вилаявшись, довгорукий поправив парашут, швидко відчинив аварійний люк і стрибнув у холодну, вітряну темряву. Вже гойдаючись під розкритим куполом парашута, побачив, як летить до землі клубок оранжового полум'я — палаючий літак…

… Рядовий караульного взводу роти «джі» Боб Деррей першим підбіг до парашутиста з підбитого німецького літака.

— Хенде хох! — закричав Боб, як тільки парашутист опинився на землі. — Ти оточений.

Останнє Деррей додав для того, щоб налякати німця і підбадьорити себе. Оточувати парашутиста не було кому — Деррей був сам. Та німець і не збирався чинити опору.

— Я майор німецької армії Генріх Штафф, — ламаною англійською мовою відповів він. — Я здаюсь. Не стріляйте.

— Кинь зброю! — наказав Боб і обережно, не відводячи од полоненого автомата, почав підходити до нього.

Штафф високо підняв руки, намагаючись і позою, і виразом обличчя показати миролюбство і беззахисність.

Узявши парабелум майора, Деррей повів полоненого в штаб.

Але майже на краю села, де стояла рота «джі», сталася пригода, про яку Боб не раз згадував пізніше.

Деррей поволі йшов слідом за майором, не спускаючи з нього дула автомата. Несподівано позаду пролунав знайомий голос Тома Баунті — приятеля Деррея.

— Зажди, Боб, я теж веду нічну пташку.

Боб скомандував майорові сповільнити ходу; Баунті з полоненим наздогнали їх.

— Це німецький льотчик, якого піймали зенітки. Капрал наказав відвести його в штаб.

Побачивши майора, льотчик раптом почав щось люто кричати, показуючи на нього.

— Що він хоче, Том? — спитав Деррей.

— Він каже, що цей майор — велика свиня, — відповів Баунті, який трохи розумів по-німецьки. — Коли вони спускалися на парашутах, майор стріляв у нього з пістолета. А раніш, у літаку, вбив другого офіцера і штурмана, тому що в машині їх було четверо, а вистрибнули тільки двоє.

— Ну й тварюка, — обурено пробурмотів Боб і штовхнув майора дулом автомата в спину.

Чи то німецький льотчик зрозумів цей вчинок як вияв співчуття до його слів, чи то просто не міг стриматися, але, якось дивно схлипнувши, він кинувся на майора з кулаками.

— Назад! — вигукнув Том і хотів відштовхнути льотчика вбік, але Деррей спинив товариша, схопивши його за лікоть.

— Що тобі, Том? Невелике лихо, коли два наці трохи поскубуть один одного! А до вбивства ми не допустимо.

— Та про мене, хай почубляться, — заспокоюючись відповів Баунті. — Б'юсь об заклад, що завтра, глянувши у дзеркало, цей майор побачить замість обличчя хороший сирий біфштекс.

Не опускаючи автоматів, солдати з цікавістю спостерігали, як льотчик і майор качаються по асфальту. шосе, лупцюючи один одного.

— Я б не сказав, що ти маєш рацію, Том, — глибокодумно зауважив Деррей. — Льотчикові теж добре перепадає. Руки майора, як у горили… У всякому разі в обох ані найменшого уявлення про бокс. Це не бійка джентльменів.

— Наці взагалі не може бути джентльменом, — по-філософському промовив Баунті.

— Що тут сталося?

Обидва солдати здригнулися. Вони так захопились видовищем, що не почули, як підійшов офіцер — лейтенант Мідльфорд.

Першим опам'ятався Деррей.

— Ми ведемо полонених, що врятувалися з німецького літака, — відрапортував він. — Дорогою вони зчинили бійку.

Лейтенант освітив кишеньковим ліхтариком майора і льотчика, яких Баунті тимчасом встиг розборонити,

— Ви просто йолопи, — сердито сказав лейтенант, — Хіба можна допустити, щоб обер-фельдфебель бив майора.

— Але ж це націстський фельдфебель і націстський майор, — не здавався Боб.

— Усе одно. Так можна чортзна до чого дійти.

Деррей хотів заперечити, але Мідльфорд крикнув:

— Досить базікати! Ведіть полонених!

III. ЖОВТА ПАПКА

Майора Генріха Штаффа помістили в невеликій кімнаті без вікон у тихому будинку на околиці міста. Коли б не мовчазні вартові, що регулярно змінювалися, та не короткі прогулянки по маленькому асфальтованому подвір'ю, обгородженому з усіх боків парканом, то навколишня обстановка анітрохи не нагадувала б тюремної.

Протягом цілого тижня майора піхто не турбував.

Але полонений розумів: це ненадовго. Мине ще якийсь час, і його несподівано викличуть. Вестимуть довгими порожніми коридорами, ці коридори він навіть у сні бачив. Прокидаючись, відчував біль у грудях і холодний піт на лобі. Але того разу прокинутись не пощастить. Його приведуть у порожню кімнату, де люди у формі поставлять кілька запитань і прочитають вирок. Про те, що буде далі, він намагався не думати. Але розпалений мозок не слухався, малював страшну картину: туманний ранок, притишені голоси, пухнастий іній на стіні, до якої його поставлять обличчям…

Він старався думати про інше, переконував себе, що якось пощастить викрутитись адже потрапляв і не в таку халепу. А вкрита інеєм стіна стояла перед очима як щось зовсім реальне і неминуче.

На восьмий день у кімнату з вартовим увійшов сержант і знаком наказав полоненому йти за ним.

Вони спустилися широкими, обрамованими дубовими панелями сходами, поминули коридор. Він був затишний і короткий, зовсім не такий, як у сні.

Біля дверей з цифрою «2» сержант зупинився, постукав, потім знаком наказав Штаффу ввійти.

За невеликим письмовим столом сидів лисий чоловік у цивільному. Не дивлячись на полоненого, він дістав з ящика сигару, обрізав її складаним ножиком, клацнув запальничкою і неквапливо закурив. Тільки після цього сказав, ніби продовжуючи почату розмову:

— Вас погубило невміння володіти пістолетом. Льотчик, якого ви не змогли підстрелити, повідомив, що ви працювали в гестапо. Про інше, хоч і не без труднощів, пощастило дізнатись. Ось, почитайте. Це спростить нашу розмову.

Недбалим жестом він кинув на стіл жовту шкіряну папку.

Генріх Штафф узяв папку і, розгорнувши її, здригнувся: на першій сторінці була вміщена його власна фотографія, зроблена тридцять років тому, а під нею — фотокопія розписки, в якій студент Кленовського університету Зенон Куріпа зобов'язувався бути таємним інформатором контррозвідувальної служби Австро-Угорської імперії.

Спогади пронеслися вихором.

… Восени 1913 року до університету Кленова, одного з міст Західної України, що перебувала тоді під владою Австро-Угорської імперії, був прийнятий новий студент — Зенон Куріпа. Батько його мав крамницю і був багатим хазяїном у селі під Кленовом. Він дав хабара чиновникові міністерства освіти, що відав прийомом, і Зенонові порівняно легко пощастило вступити до університету.

В університеті Куріпа відразу ж спробував увійти в коло «золотої молоді». Синові крамаря лестило бути на «ти» з графськими та баронськими синками, він не шкодував батьківських грошей на гулянки у «високому товаристві». Родовиті друзі охоче приймали запрошення Куріпи.

Батько Зенона не тільки не заперечував проти такої поведінки сина, а ще й заохочував його. Він розумів: «високі» знайомства можуть коли-небудь згодитися.

Словом, усе йшло гаразд до одного випадку.

Стоячи біля тонкої дощаної перегородки, за якою була студентська курилка, Куріпа почув знайомі голоси. Розмовляли граф Казімір Дзендушевич і Стась Клонський — син генерала.

— Розумієш, нема грошей, — скаржився Дзендушевич. — А завтра у Ядвіги день народження. — Голос у графа — тонкий, пронизливий.

— Кепська справа, — басив Клонський. — Без подарунка не можна.

— Де дістати, не знаю, хоч украдь.

— Як можна! — вдавано зляканим голосом промовив Клонський. — Навіщо ж красти! Красти, ваша вельможність, гріх. Інший вихід можна знайти.

— Який?

— Позич у цього мужика, в Куріпи. Він навіть радий буде — така честь для нього — позичити графові Дзендушевичу без віддачі.

— Ідея, — зрадів Дзендушевич. — Як я зразу не подумав!

Куріпа стояв біля стіни, червоний від злості. Підслухана розмова відкрила очі багато на що. Тепер він зрозумів двозначні переморгування і посмішки, з якими зустрічали студенти з аристократичного кола його запрошення «провести разом вечір». Згадав, що жоден з них ні разу не запросив його до себе додому. А яким холодно-зневажливим поглядом зміряла його сестра Дзендушевича, коли під час випадкової зустрічі в театрі брат відрекомендував їй Куріпу.

Мрії крамаревого сина пробратись у «вище коло» загинули. Але Куріпа не здався. Не такою він був людиною. З давніх часів Куріпи тримали в своїх руках усе село. З давніх часів відзначалися жорстокістю, лукавством, наполегливістю в прагненні до наживи. Таким був і Зенон. Злоба, що душила його, не затьмарила розуму. Він зрозумів: треба знайти інший шлях, щоб «вибитися в люди», і вирішив стати «демократом».

Уряд імператора Франца-Йосифа суворо стежив, щоб до навчальних закладів не потрапляли «неблагонадійні» та «чернь». Навчатися в університеті могли лише діти заможних батьків, які довели свою відданість монархії Габсбургів.

Лесь Кравець — однокурсник Куріпи — був винятком із загального правила. Батько Леся, поштовий чиновник, п'ятдесят років вірою і правдою прослужив Австро-Угорщині, його бездоганний послужний список і допоміг синові стати студентом університету.

Але Кравець не виправдав надій, які на нього покладались. В університеті він незабаром здобув репутацію людини, яка співчуває ідеї єднання Галичини з «Великою Україною» і Росією. Ім'я Леся Кравця почало користуватися все більшою й більшою популярністю серед прогресивної частини інтелігенції міста.

Куріпа не шкодував сил, щоб увійти в довір'я до цієї людини, потоваришувати з нею. І ось одного разу Кравець сказав:

— Сьогодні підемо до одного знайомого. Там читатимуть книги, одержані з Росії.

З цього дня Куріпа почав акуратно відвідувати гуртки, де читали вголос книжки бібліотеки «Русская беседа», влаштовували лекції з російської історії та культури. Проникнути далі, взяти участь у політичній діяльності Куріпі не вдавалося — йому не довіряли. Він це розумів і чекав нагоди, щоб довести свою відданість новим ідеям. Куріпа знав, що не пропустить слушного випадку, і в мріях уже бачив себе блискучим оратором, видатним політичним діячем. Війна розбила мрії Куріпи…

Австрійський уряд одразу ж, обвинувативши в шпіонажі, кинув у концентраційний табір тих, хто хоч чимось виявляв опозиційні настрої. Кравець випадково лишився на волі: його не було в Кленові, він гостював у родичів на селі. Що ж до Куріпи, то його викликали в поліцію і, прочитавши батьківське напучення, відпустили.

— Ви молодий, — сказав сивоусий, з пишними бакенбардами начальник поліції, що сидів у кріслі під портретом Франца-Йосифа. — Нам шкода вас і вашого майбутнього. Постарайтесь виправити свої помилки, інакше…

Начальник підніс до носа Куріпи товстий, пожовтілий від тютюну вказівний палець.

Куріпа, не відриваючись, дивився на палець поліцейського. Рука не ворушилася, рухався тільки перст — указуючий і застерігаючий. В ньому було щось символічне. І Зенон Куріпа зрозумів, що знову вскочив у халепу.

З поліції Куріпа вийшов з важким серцем. І цього разу йому не пощастило вибитися в «господарі життя». Ні серед аристократів, ні серед лібералів він не знайшов собі місця. Треба було шукати нові орієнтири на темному життєвому шляху.

Восени 1914 року російські війська взяли Кленов. На балконах, за старим, ще середньовічним звичаєм, жителі вивісили на честь свята килими. Натовп вітав стомлених, запорошених воїнів. Незабаром у крамницях з'явились об'яви: «Тут продаються найкращі російські товари з самої Москви».

Лесь Кравець розгорнув кипучу діяльність. Він брав участь у пікніках з російськими офіцерами, організовував благодійні обіди на честь російських солдатів, виступав на численних зборах «русофілів».

Куріпа уникав зустрічей з Кравцем. Від колишніх «симпатій» до Росії у нього не лишилося й сліду.

У пам'яті поставав погрозливий поліцейський палець. Куріпа не поспішав публічно висловлювати свої симпатії до росіян, роздивлявся, вичікував.

Події підтвердили вірність такої тактики. Російські війська залишили місто. Знову на вулицях зазвучала німецька мова, з'явилися вусаті угорські гонведи з широкими брязкотливими палашами, випещені гінденбургзькі офіцери, що дивилися на світ крізь монокль, вставлений у презирливо прищулене око. Колишня влада, міцна, готова витримати ще й не такі випробування, повернулася.

І, дивлячись на гладких, ситих коней німецької важкої кавалерії, на гармати, які, задерши в небо широкогорлі стволи, з гуркотом котилися на схід, слухаючи рокіт «таубе», що ширяли над дахами Кленова, Куріпа вирішив зробити важливий хід у життєвій грі. Він згадав про свої зв'язки з лібералами і прийшов до висновку, що ці зв'язки тепер можуть йому стати в пригоді, правда, зовсім не так, як він колись думав…

З прочитаних книжок Куріпа уявляв контррозвідку темною, похмурою будівлею з безліччю закутків, покручених переходів, де сновигають таємничі люди, ховаючи обличчя під низько спущеними крисами капелюха і високо піднятим коміром пальта.

Насправді все обійшлося далеко простіше. Солдат провів Куріпу у велику, добре мебльовану кімнату і чемно попросив зачекати. Така кімната могла бути приймальною лікаря, адвоката, а то й просто вітальнею в заможному домі. Шкіряні крісла навколо широкого квадратного стола, кілька ілюстрованих журналів на ньому, коричньовий диван, покритий білим полотняним чохлом, створювали обстановку, схожу на домашню.

Хвилин через п'ять Куріпу покликали в кабінет. Тонкий, хлюстуватий офіцер з напомадженим, гладенько зачесаним назад волоссям, від якого дуже пахло одеколоном, ледь підвівся з-за столу, відповідаючи на шанобливий уклін Куріпи.

— Курите? — спитав офіцер. — Прошу вас.

Зенон відкрив лаковану коробку з сигарами, не підозріваючи, що кришка посипана тонким шаром порошку і тепер на ній лишилися відбитки пальців «гостя». Коли Куріпа піде, відбитки перезнімуть, і вони залишаться в архіві контррозвідки.

— Чим можу бути корисним? — звернувся офіцер.

Куріпа глибоко зітхнув, готуючись до довгого пояснення. Настав вирішальний момент.

— Я — щирий патріот Австро-Угорщини, — промовив він заздалегідь обдумані слова, — і вірний підданий нашого монарха і тому вирішив повідомити вас про російського шпигуна.

Куріпа чекав, що офіцер щось вигукне від здивування чи радості, — хай навіть недовіри, у всякому разі якось висловить свої почуття. Але на обличчі офіцера не здригнувся жоден м'яз. Єдиний рух, який він зробив — потер тильним боком руки щоку, пробуючи, чи добре вона вибрита.

Куріпа знітився, замовк.

— Ну? — нарешті, спитав офіцер після хвилинної паузи.

— ІЦо? — не зрозумів Куріпа.

— Прізвище, прикмети, адреса.

— Лесь Кравець. Високий, блондин. Живе на хуторі, недалеко від села Маршлів.

— Кравець? — в очах офіцера промайнув ледь вловимий вираз жорстокості й злоби. Очевидно, прізвище було йому знайоме.

«Ага, — подумав Куріпа, — пройняло тебе все-таки». Але в наступну мить погляд контррозвідника знову став байдужим, нудьгуючим.

— Гаразд, перевірю, — сказав він. — Звідки ви дізналися про це?

— Від його брата, якого я зустрів у Кленові.

Офіцер підвівся, показуючи цим, що розмову закінчено.

— Ваші патріотичні і вірнопідданські почуття, — на обличчі офіцера ясно було видно, що він анітрохи не вірить ні патріотизму, ні вірнопідданству співрозмовника, — роблять вам честь, пане Куріпа. Ви одержите відповідну грошову винагороду. Сподіваюсь, ми ще зустрінемося…

І справді, через тиждень Куріпу викликали в контррозвідку.

Цього разу він зайшов у кабінет бадьоро і навіть трохи розв'язно, як давній знайомий. Але офіцер одразу зіпсував йому настрій.

— Нам відомо, що ви брали участь у гуртках, де провадилася шкідлива для уряду агітація. Вас навіть попереджала з цього приводу поліція, — сказав він. — Ви, звичайно, розумієте, що вчинки, на які ми не звернули уваги тоді, можуть бути зовсім інакше розцінені тепер…

Офіцер зробив невеличку паузу ніби для того, щоб дати можливість Куріпі повністю оцінити значення сказаного.

— Ви якоюсь мірою виправили свою помилку, вказавши на злочинця, — продовжував контррозвідник. — До речі, між нами кажучи, він не шпигун і буде суворо покараний лише для того, щоб настрашити інших. Справа не в цьому. Ви повинні скласти список тих, хто бував разом з вами і Кравцем на зборах антиурядових гуртків…

З цього часу Зенон Куріпа став штатним агентом австрійської контррозвідки.

… Про це свідчила папка, яку тримав на колінах «майор Генріх Штафф». Вона розповідала про численні злочини, що зберігалися стільки років у глибокій таємниці.

… Куріпа виявився саме тією людиною, яка була так потрібна начальникові «особливої службі» австро-угорської армії капітанові Максу Бінке.

Спочатку Зенонові давали дрібні провокаторські доручення, наказували стежити за тими, ким цікавилася контррозвідка. Він вештався по кафе і ресторанах, прислухався до розмов, часто сам брав у них участь, щоб лайнути «прокляту німчуру», розповісти новий непристойний анекдот про імператора Вільгельма II. Коли співрозмовник ловився на гачок, Куріпа знайомився з ним, втирався до нього в довір'я, сподіваючись напасти на слід таємної організації і, викривши її, прославитись. Як на лихо, «велика риба» не потрапляла. Антивоєнні настрої ширились серед найрізноманітніших кіл населення, і для Куріпи не становило великих труднощів знаходити свої жертви. Арештованих за доносами Куріпи розстрілювали, кидали до в'язниць, але все це була дрібнота, яка не приносила Куріпі жаданої популярності й авторитету серед колег і начальства.

І все-таки він мав добру репутацію. Капітан Бінке, безпосередній керівник Куріпи, відзначав його нещадність, рішучість, неперебірливість у засобах. Ось чому він рекомендував Куріпу в школу диверсантів у Берліні.

Ім'я, минуле, національність — усе зникало для тих, хто потрапляв у невеликий триповерховий будинок на околичній берлінській вулиці. Навіть зовнішність майбутніх шпигунів намагалися зробити безликою, сірою. «Ви повинні мати такий вигляд, щоб на день разів двадцять могли пройти повз ту саму людину і не привернути до себе її уваги», повчав своїх вихованців один з інструкторів школи шпіонажу Ганс Роттер.

Жили майбутні шпигуни в окремих кімнатах. Не тільки відвідувати один одного, але навіть розмовляти між собою їм суворо заборонялося. Дні минали у вивченні техніки диверсії, шифрів, фотографії, радіо.

Із школи колишній кленовський студент Зенон Куріпа вийшов «комерсантом Петром Безюком — канадським громадянином українського походження», його переправили в нейтральну Швецію, а звідти — в Канаду. Потім він поїхав в Америку.

У Нью-йоркському порту Куріпа став клерком однієї з торговельних фірм, йому доручили стежити за тим, які пароплави і коли прибувають у порт і відпливають з нього, чим їх навантажують. Відомості, зібрані ним, проходили через багато рук, але, кінець кінцем, потрапляли в німецький військово-морський штаб, а звідти — до командирів підводних човнів.

Куріпі щастило. Американська контррозвідка догадувалася про його існування, але піймати його не могла.

За ці роки в Куріпи виробилися професіональні навички шпигуна. Він був спритний, холоднокровний, швидко орієнтувався в обстановці і всією душею зневажав сищиків.

Поразка кайзерівської Німеччини приголомшила Куріпу, але ненадовго. В ті часи про нього вже знав сам «таємничий полковник» Вальтер Ніколаї — керівник німецької розвідки… Через довірених людей Ніколаї наказав Куріпі повернутися в Німеччину, жити на призначену йому пенсію і чекати дальших розпоряджень.

Дальші розпорядження не забарилися надійти з приходом до влади Гітлера. Куріпа побував на Балканах, у Чехословаччині, Франції, Туреччині. І скрізь, куди потрапляв син крамаря з-під Кленова, він приносив з собою зраду, злочинства, смерть. Шлях зрадника всюди позначався кров'ю. Кров'ю пасажирів, що загинули в пущених під укіс поїздах. Кров'ю робітників, що гинули на військових заводах, висаджених у повітря диверсантами. Кров'ю льотчиків, літаки яких зненацька розвалювались у повітрі. Кров'ю прогресивних діячів, убитих із-за рогу.

Коли Німеччина напала на Радянський Союз, Куріпа повернувся в місто, що давно перестало бути для нього рідним. Тут він став одним з головних таємних працівників гестапо.

…І ось тепер через безглузду загибель літака, через те, що не вдалося вчасно прикінчити льотчика, настав час розплати. Відомості, зібрані в папці, — точні і невблаганні, як обвинувальний акт. Куріпа знову й знову перечитував їх, а гладкий чоловік у цивільному не відриваючись дивився на нього, спокійно посмоктуючи сигару.

Поступово Куріпа почав заспокоюватись і тверезіше обмірковувати своє становище.

Для чого його викликали? Що від нього хочуть? Коли б його збиралися судити, то не починали б розмови, а цей невідомий згадав про «бесіду». Військовий суд короткий — це Куріпа знав добре. Ні, тут щось інше. Треба тільки дізнатися — що. Дізнатись і не дати маху.

— Я прочитав, — коротко сказав Куріпа, повертаючи. папку.

— Тоді почнемо розмову. Я можу дозволити вам послухати радіо і проглянути газети. Ви переконаєтесь, що гра ваших хазяїв програна. З ними не варто більше зв'язуватись. А я вам пропоную новий бізнес, далеко вигідніший, ніж той, який ви мали досі.

— Ну? — Куріпа почав догадуватися, в чому річ, і нахабнішав.

— Нам потрібна людина для важкої роботи.

— А коли я відмовлюсь?

Товстун посміхнувся.

— Для цього ви надто розумні.

— Але все ж таки?

— Я передам папку до військового суду. Вам знайомий термін «воєнний злочинець»?

— Не лякайте, я не з полохливих.

— Знаю.

Помовчали.

— Що треба зробити?

— В одному із соборів Кленова, в якому, узнаєте, коли домовимось остаточно, лежить документ. Про зміст теж дізнаєтесь пізніше. Треба його добути і передати нам.

— І все?

— Все.

— Точно відомо, де зберігається документ?

— Не зовсім, доведеться пошукати.

— Я подумаю над вашою пропозицією.

— Згоден. Остаточна відповідь післязавтра.

— Гаразд.

Товстун добродушно посміхнувся, взяв папку:

— Тут ще буде дописано немало пікантних сторінок, правда?

Куріпа не відповів. Він не любив жартів, коли йшлося про серйозні справи.

IV. ПАСАЖИР З «ТУСКАРОРИ»

Теплохід «Тускарора» прибув у радянський порт Енськ надвечір. Морські шляхи тільки-тільки почали заново прокладатися після війни, торгових суден прибувало небагато, і «Тускарору», хоч вона була звичайнісіньким вантажним теплоходом, зустрічали навіть з деякою урочистістю.

На високому бетонному причалі, який фашисти не встигли знищити під час відступу з Енська, зібралися вільні від роботи моряки, вантажники і просто зіваки. До останніх належав і співробітник карного розшуку Воробйов. Він палко любив море і частенько у вільний час блукав по березі, вважаючи це найкращим відпочинком для себе.

Зручно примостившись на теплій від сонця чавунній тумбі, до якої кріплять причальні канати, Воробйов курив і з цікавістю спостерігав, як «Тускарора» обережно підтягує до пірсу своє довге тіло. Чорний, з білими надбудовами, жовтим димарем і щоглами, теплохід був красивий.

Метрів за п'ятдесят від причалу на «Тускарорі» спинили машину, теплохід почав нерішуче рухатися боком, потім шалено запрацював гвинтом, збиваючи каламутну піну, і, нарешті, притиснувшись усім бортом до причального бруса, що жалібно скрипнув, зовсім затих.

З берега залунали схвальні вигуки: капітан майстерно виконав складний маневр у незнайомому порту. У відповідь капітан зняв білий формений картуз, привітно помахав ним.

Як це часто бувало в той час, коли регулярні пасажирські рейси ще не відкрилися, «Тускарора» привезла не тільки вантаж. Коли з теплохода спустили трап і митники «відкрили берег», з борту пароплава зійшли на причал і попрямували до автомобіля з іноземним прапорцем на радіаторі шестеро чоловіків, по одягу і поведінці яких можна було визначити, що це не члени» екіпажу «Тускарори».

З цікавістю людини, якій нікуди поспішати, з професійною пильністю, що за довгі роки стала для нього звичкою, Воробйов оглянув кожного прибулого, відзначивши про себе і ту ледве вловиму невпевненість, з якою йшли вони, одвикнувши за час рейсу від твердої землі; і розмашисті жести рудого здоровила, що очолював процесію; і ледве примітний шрам на шиї невисокого кремезного чоловіка, що йшов за рудим; і манеру випинати губу у третього пасажира І багато інших, непомітних для звичайного ока дрібниць, що автоматично відкладалися в його свідомості.

Приїжджі сіли в машину. Вона чмихнула і помчала. Цікаві, що зібралися подивитись на швартовку «Тускарори», почали розходитися.

Воробйов теж пішов. Посидів на молі, задумливо дивлячись у сірувату далину обрію; перекинувся кількома словами з сивим дідом, що лагодив подертий «паук» — величезний сачок для ловіння риби; погодував чайок спеціально припасеною скоринкою хліба. Він пробув на березі не менш як дві години і повернувся додому дуже задоволений відпочинком, зовсім забувши про іноземців, що приїхали на «Тускарорі».

А іноземці тим часом відпочивали. Номерів у готелі не вистачало, і мандрівникам запропонували розміститися по двоє. П'ятеро без жодних заперечень погодились, але шостий рішуче запротестував:

— Прошу пробачити мені, — чемно, однак твердо заявив він, — я звик кілька годин на день проводити в молитві. Часом встаю помолитись і вночі. Присутність сторонньої людини в такі моменти для мене нестерпна,

— Містер Блеквуд, — намагався урезонити його перекладач, молодий червонощокий юнак, якого колеги фамільярно називали Димою, — потерпіть лише кілька днів. Пізніше будуть вільні номери, неодмінно будуть.

— Ні, — відрізав Томас Блеквуд. — Я можу поступитися чим завгодно, тільки не релігійними обов'язками.

Дима обернувся до адміністратора готелю, в присутності якого відбувалася розмова, і почав просити його:

— Може, знайдете, га, Мироне Михайловичу? Не хоче удвох жити, та й годі, хоч кілок на голові теши. Каже, молитися звик… Воно й справді. Коли в людини звичка така…

Адміністратор зам'явся.

— Є номерок, та…

— Що?

— Менший розміром, меблі гірші, вікно не на море, а у двір.

— Містер Блеквуд, номер є, але не такий комфортабельний, як приготовлені для вас.

— О! — задоволено відповів Блеквуд. — Я розумію, що перебуваю в потерпілій від війни країні, і на особливий комфорт не претендую.

— Ходімо, — сказав Дима.

Носильник узяв речі Блеквуда. Пробуркотів:

— Чемодани ледве піднімеш. І що вони туди кладуть?

— Щоб тобі роботи завдати, — пожартував Дима, — за тисячі кілометрів залізо везе.

Піднялися на третій поверх, чергова дала постояльцеві ключ.

— Я вам потрібен? — спитав Дима, коли внесли чемодани і Блеквуд розмістився в новому житлі. — Хочу подивитись, як улаштувалися ваші супутники.

— Будь ласка, йдіть, — сказав Блеквуд. — Чекаю вас завтра о десятій.

— Добре, до побачення.

Дима вийшов.

Блеквуд замкнув за ним двері, зняв плащ, сів у потерте плюшове крісло і, не поспішаючи, з насолодою закурив.

Синій дим прозорою смугою тягнувся до щілини у кватирці. Блеквуд дивився на нього, але не бачив його — він щось обмірковував.

Наступного дня, точно в призначений час, Дима ввічливо постукав у двері до Блеквуда. Іноземець уже чекав його. Запропонував сісти, почастував запашною єгипетською сигаретою. Дима не курив, однак з цікавості взяв сигарету, затягнувся і, закашлявшись, кинув її в попільницю. Тимчасом Блеквуд пояснював мету свого приїзду в Радянський Союз.

— Я один з членів Всесвітньої сектантської ліги. Маю достаток, який дозволяє мені не турбуватися про насущний шматок хліба і повністю присвятити себе справам, що не дають прибутку тут, але сторицею окупаються там, — Блеквуд підвів очі до стелі.

«Ханжа, мабуть, — подумав Дима. — Скільки іноземців бачив, а такого вперше».

— Ліга уповноважила мене зібрати відомості про становище сектантів в Європі після спустошливої бурі, що пронеслася по землі. Я побував у Франції, в Італії, тепер приїхав до вас…

Дима слухав з професійно-чемним виразом обличчя. Справи іноземця цікавили його мало. Після сигарети дерло в горлі, хотілося кашляти.

— Я прошу нас допомогти мені зв'язатися з місцевими сектантськими організаціями. Вони, безперечно, є у вас, — закінчив Блеквуд.

— Не знаю, — відповів Дима, — ніколи не цікавився. Зробимо так. В облвиконкомі є спеціальний відділ, він, здається, називається «Відділом у справах релігійних культів». Підемо туди, і там нам дадуть необхідні відомості.

— З охотою, — погодився Блеквуд.

— … Навряд чи знайдеться тут для вас багато роботи, — ледь посміхаючись, сказав Блеквуду в облвиконкомі літній сивіючий чоловік з променистими очима. — Взагалі віруючих у нашій країні з кожним роком стає все менше, а сектантів — і поготів.

— Так, я чув, — кивнув Блеквуд, коли Дима переклав ці слова. — Атеїзм у вас робить дивовижні успіхи… Скільки молитовних домів у місті?

— Два. Євангелістів і «слуг сьомого дня».

— Де живе пресвітер євангелістів? Сподіваюсь, мені дозволять з ним зустрітися? В присутності перекладача, зрозуміло. Я не знаю російської мови.

— Ви можете зустрічатися з ким завгодно — в присутності перекладача і без нього. Адреса глави євангелістів, — працівник облвиконкому вийняв блокнот, знайшов потрібний запис, — Червонофлотська, шість, прізвище його Грошенков.

Блеквуд дбайливо записав адресу, прізвище. Підвівся. Потім, ніби згадавши, попросив через перекладача:

— Скажіть, будь ласка, ще й адресу керівника секти «слуг сьомого дня». Може, заїдемо і до нього.

Прохання його було виконано. Блеквуд так само дбайливо записав і цю адресу.

Автомобіль, найнятий Блеквудом на цілий день, чекав біля під'їзду. Незабаром іноземець і перекладач опинилися на тихій вулиці біля старенького похиленого будиночка, в якому жив пресвітер місцевих євангелістів.

Грошенков — не такий старий, як підтоптаний, з блідим обличчям хворого на хронічну виразку шлунка — особливого ентузіазму під час зустрічі з єдиновірцем не виявив. Але на запитання відповідав докладно і відверто, чесно признаючись, що в секту входять тільки старі люди, молоді там майже зовсім немає, та й взагалі кількість віруючих з року в рік зменшується. Грошенков говорив, дивлячись не на Блеквуда, а на Диму, неначе скаржився. З обличчя його не сходив кислий вираз, і Димі спало на думку, що всі євангелістські справи, мабуть, осточортіли Грошенкову і пресвітер займається ними лише в силу багаторічної звички.

Коли вийшли від Грошенкова, Блеквуд недбало глянув на годинник і сказав:

— Знаєте що, час іще є, давайте заїдемо до цього, як його… — розкрив записну книжечку, — Силаєв…

… Силаєв відрізнявся од Грошенкова як зовнішнім виглядом, так і поведінкою. Це був чоловік років сорока, зовсім лисий, з жіночою опасистою фігурою, гладкими щоками і круглими олов'яними очицями під зморшкуватим м'ясистим лобом. Він справляв враження особи нерозумної, але хитрої. Розмовляючи, дивився тільки на Блеквуда і взагалі поводився так, ніби перекладач був неживою річчю, якоюсь машиною, що автоматично виконує покладені на неї функції.

— Скажіть йому, — почав Блеквуд, — що я репрезентую Лігу сектантів і знайомлюсь із становищем віруючих у вашій країні.

Дима переклав.

— Що ж, становище, — голос у Силаєва невиразний, бубонливий. — Всяке становище…

Дима чекав, що він скаже далі, але Силаєв, як видно, вважав свою відповідь досить вичерпною і мовчав.

— Чи багато віруючих відвідує молитовний дім «слуг сьомого дня»? — спитав Блеквуд.

— Відвідують, аякже, відвідують, — відповів Силаєв.

Після кількох запитань і «дипломатичних» відповідей стало ясно: Силаєв крутить, відверто говорити не хоче.

Першим зрозумів це перекладач, за ним — Блеквуд. Іноземець зауважив з легким роздратуванням:

— Тут моя бесіда менш цікава, ніж у містера Грошенкова. Ну що ж… кожний робить, як вважає за потрібне. Я не маю претензій.

Прощаючись, Силаєв руки перекладачеві не подав. У його погляді, зверненому до Блеквуда, Дима вловив запобігливість. «Якби не було мене, неодмінно попросив би. грошей», з огидою подумав він.

Коли виходили з кімнати, сталася невелика заминка. В дверях першим пропустили Диму. Силаєв жестом показав Блеквуду, щоб він ішов слідом. Але Блеквуд похитав головою і ввічливо посторонився, даючи дорогу хазяїнові. Той з люб'язною посмішкою зробив крок назад. Тоді Блеквуд ласкаво взяв його за стан і легенько підштовхнув уперед. У цю мить Силаєв відчув, що в кишеню його піджака прослизнув пакет. Вражений, Силаєв мало не скрикнув, але гість стиснув його руку І кинув на нього такий промовистий погляд, що керівникові секти на кілька секунд відібрало мову.

Провівши відвідувачів до ганку, Силаєв довго дивився вслід машині, аж поки вона не зникла за поворотом…

— У готель, — сказав Блеквуд, коли від'їхали од будинку Силаєва. — Дякую вам за послуги, мій молодий друже.

— Я вам ще сьогодні потрібен? — спитав Дима.

— Мій діловий день скінчився. Надвечір я зроблю невеличку прогулянку для моціону, на самоті, я так звик…

І Містер Блеквуд сказав правду. Повернувшись у готель після бесід з керівниками сект, він трохи відпочив. І потім, перемінивши денний, спортивного крою костюм на менш помітний, звичайного темного кольору, спустився в ресторан. Вечеряв довго, втупившись у тарілку, не піднімаючи очей.

Коли зовсім стемніло, Блеквуд розплатився і розвалькуватою ходою людини, що добре попоїла, вийшов з ресторану. Не кваплячись пройшов один квартал, другий, третій, звертаючи то праворуч, то ліворуч. Здавалося, він прогулюється без певної мети.

Підійшовши до багатоповерхового будинку на малолюдній вулиці, Блеквуд зупинився біля під'їзду, дістав сигарету. Закурив. Пильно озирнувся навколо. Шмигнув у двері.

Швидко підіймався сходами, переступаючи через східець. Між четвертим і п'ятим поверхами знову зупинився. Нікого немає. Тихо.

Те, що сталося далі, забрало кілька секунд. Блеквуд зірвав з себе піджак, вивернув його на другий бік і надів. Тепер на ньому була груба, поношена куртка. Такі ж прості сині штани він виняв з-за пазухи і натягнув поверх своїх. М'який капелюх сховав у кишеню, дістав кепку, насунув на лоб.

З будинку вийшов чоловік, одягом схожий на робітника-портовика, матроса торгового флоту. З цього моменту містер Блеквуд став Павлюком.

Він ішов швидко, впевнено, як людина, що добре знає, куди їй треба потрапити і для чого саме. Півгодини швидкої ходи — і Павлюк опинився біля будинку Силаєва. Постукав тихо, уривчасто.

Загримів засув, двері відчинилися.

— Самі в будинку? — спитав Павлюк у Силаєва.

— Сам.

— Тоді поговоримо тут.

— Як вам завгодно, — Силаєв був трохи приголомшений перетворенням містера Блеквуда, але дотримувався колишньої вижидальної тактики — нехай відвідувач сам скаже, що йому треба.

— Почнемо з основного. Ось, — Павлюк вийняв товсту пачку кредиток, простягнув Силаєву.

Круглі очиці керівника загорілися хижою жадібністю. Павлюк зрозумів, перший хід зроблено правильно. Додав:

— Закінчимо справу — одержите ще.

— А яку справу? Яку? — забубонів Силаєв.

Натяк, що гроші дано недарма, трохи злякав його. Проте він уже не міг подолати пожадливості і тремтячими руками засовував пачку у внутрішню кишеню, від хвилювання не потрапляючи в неї.

— Ви прочитали листа, знаєте, від кого він, знаєте, що мені треба беззастережно коритися?

— Знаю, ваша милість,

Павлюк уловив у голосі Силаєва нотки невпевненості, сумніву. Знизавши плечем, несподівано. Сказав:

— Я теж дещо знаю. До війни ви сиділи у в'язниці за шахрайство. Вийшли, коли місто зайняли німці.

Силаєв не відповів.

— В роки окупації служили чиновником міської управи. Зараз живете під чужим прізвищем… Як бачите, нам з вами краще ладити.

— Та я що? Хіба я проти.

— Ото ж бо… Мені треба поїздити по країні, щоб без усяких там перекладачів і зайвих свідків дізнатися про становище сектантів у Радянському Союзі. Нічого страшного в цьому нема, я не розвідник, не диверсант. Допомагаючи мені, ви майже нічим не рискуєте… Вам треба зберегти деякі речі, які у вас залишу, і переховати мене на певний час, поки вщухне галас у зв'язку з моїм зникненням і мене перестануть стерегти на виїздах з міста.

— Це так, це потрібно, — підтвердив Силаєв.

— І потім, коли повернуся, ви дасте мені притулок.

— Важко, ой, важко, — забубонів Силаєв. — Людина не голка, де її сховаєш? У мене тут не можна — віруючі до мене день у день ходять, щоб бува не побачили. До когось би іншого повести…

— Ні! — різко перебив Павлюк. — Про мій приїзд ніхто не повинен знати.

— Атож, я те саме й кажу… В молитовний дім не можна… Просто не збагну, хоч в яму вас саджай…

— В яку яму?

Силаєв махнув рукою.

— Тут… один є. Подвиг прийняти хоче. Як схимник, так би мовити. На ділянці, де молитовний дім наш, флігельок стоїть. У флігельку підвал. Так він хоче у підвал сісти і три роки там просидіти — богу на славу, собі на подвиг.

Павлюк знизав плечем.

— Цікаво. А як же власті таку штуку дозволяють?

— У властей, ваша милість, без того клопоту тепер досить: місто німці зруйнували, жити людям ніде, води немає, трамвая немає… І потім, за законом, з ним нічого не зробиш, порядку він не порушує. Антирелігійній пропаганді свобода і релігії свобода. Тут лише переконанням можна, — пояснив Силаєв.

— Добре, — сказав Павлюк. — Відразу придумати важко. Завтра я з перекладачем відвідаю ваш молитовний дім. Непомітно передам вам записку, там буде сказано, що робити.

— Слухаю, ваша милість…

… Хвилин через сорок Павлюк опинився в закутку між двома сараями у великому дворі, пустинному й темному в цей час.

Вийшов із закутка містер Блеквуд.

V. САМОВБИВСТВО, ЯКОГО НЕ БУЛО

Воробйов давним-давно забув про іноземців, що приїхали на «Тускарорі». Однак згадати про них довелося. І згадати за незвичайних, навіть трагічних обставин.

Рано-вранці, ще до початку робочого дня, Воробйову подзвонили додому. Сталася подія, яку треба було негайно розслідувати. На березі мори, кілометрів за три від міста, знайдено речі й бумажник з документами іноземного підданого Томаса Блеквуда. Є підстави підозрівати самовбивство.

Коли підійшла службова машина, Воробйов уже чекав біля під'їзду. Хвилин за двадцять він був на місці події.

Його зустрів міліціонер, і вони разом попрямували до моря. Воробйов уважно роздивлявся навколо, намагаючись визначити, де він перебуває, щоб мати якнайточніше уявлення про всі обставини події.

Ліворуч від міста тягся піщаний пляж, ще безлюдний у цей ранній час. Закінчувався пляж косою, що утворювала невелику мілководну бухточку. До бухточки берег спускався вузькою лощовиною, а далі, праворуч, починався стрімкий обрив, під яким у воді й біля неї в хаотичному безладді валялися брили пористого жовтого каміння.

Воробйов і його супутник спустилися схилом лощовини до води.

— Прийшов він сюди увечері, але не раніше десятої години, — сказав міліціонер, показуючи на сліди, що вели до моря. — Надвечір ішов дощ, о десятій перестав.

Промокла земля підсохла, і відбитки підошов збереглися чудово, як на гіпсі. Воробйов оглянув їх, зміряв і лише тоді пішов до речей самовбивці.

На березі, набагато вище від лінії прибою, лежав сірий костюм і коричньові черевики. Штани, піджак, сорочка були дбайливо, по-магазинному, складені і притиснені масивним каменем. Черевики на товстій каучуковій підошві стояли рядочком, поблискуючи тупими носами. Все це виглядало дуже буденно: акуратна людина, що дбайливо береже свої речі, пішла купатися. Ось зараз вона вийде з води, почне розтирати себе рушником…

Але морська гладінь пустинна. Маленькі хвилі з легким шурхотінням набігають на берег і відступають, сяючи на сонці райдугою барв.

— Еге ж, неприємна історія, — зауважив Воробйов — І вигадає ж людина таке — топитися.

Нахилився, підняв маленький недокурок сигарети. Понюхав.

— Марка «Лакі страйк», американські… Що ж у кишенях?

— Ось, — міліціонер, що вартував біля речей, простягнув фанерну дощечку, на якій лежало майно самовбивці: носова хусточка, дві монети — п'ятнадцять копійок і гривеник, квитанція про сплату за номер у готелі «Центральний», пачка з-під сигарет «Лакі страйк», де залишилося дві сигарети, бумажник. У бумажнику листи, якісь папірці і документ на право тримісячного проживання в СРСР, виданий Томасу Блеквуду.

— Мундштук? — спитав Воробйов.

— Мундштука нема.

— Добре шукали?

— Звичайно, — з легкою образою відповів міліціонер.

— А годинник?

— Годинника теж немає.

— Дивно, — промовив Воробйов. — Годинник він міг, звичайно, забути, а от мундштук… Адже сигарету викурено через мундштук…

Воробйов узяв візу, довго розглядав фотографію на ній. Чітка пам'ять швидко відновила в мозку картину: порт, теплохід «Тускарора», шестеро іноземців, які йдуть причалом до автомобіля. Один з них — невисокий на зріст, плечистий, з добре загладженим пластичною операцією і все ж помітним шрамом на шиї — дивився зараз на Воробйова з фотографії.

— Ось воно що, — протягом сказав Воробйов. — А я його начебто знаю… Ну, гаразд, що ж далі?..

Нахилився і почав розглядати пісок.

— Так… Тут він роздягнувся, склав речі, залишився в самій білизні. Чорт! Зовсім незрозуміло. Людина топитися надумала, а перед тим на березі чекає, доки тіло охолоне, застудитись боїться. Бачите, сліди вдавилися. Не менше двох хвилин стояв.

Біля берега дно заросло темнозеленою морською травою. Каміння, покрите нею, стало безформним і слизьким. А верхівки його над водою зберігали свій природний колір яєчного жовтка з молоком.

На одному з каменів, гострий зуб якого випинався з води за півметра від берега, Воробйов знайшов те, що перетворило його здогад на певність.

— Дивіться! — вигукнув він і в азарті кинувся, не роззуваючись, до каменя. — На камені шматочки жовтої шкіри. З такої роблять чемодани. Очевидно, Блеквуд ніс чемодан і, послизнувшись, черкнув об камінь або, опустивши чемодан надто низько, зачепив ним за кам'яний зуб.

Воробйов зібрав дорогоцінні жовті шматочки шкіри, поклав у паперовий пакетик. Тільки після цього він зняв туфлі і вилив з них воду.

— Оце так видовище! Входить чоловік у воду в самій білизні, з чемоданом, годинником на руці і мундштуком у зубах — топитись зібрався. Думає, дурніших за себе знайшов… Рушайте, товариші, берегом праворуч, а я піду ліворуч. Десь недалеко він повинен вийти з води.

Воробйов не помилився. Не встиг він пройти й сотні метрів уздовж пляжу, як натрапив на ланцюжок слідів. Розміром і формою вони були точнісінько такі, як ті, у бухточці… І так само, як ті, вели у воду, а не з води. Так принаймні подумав би недосвідчений спостерігач. Але Воробйов одразу встановив по сильно вдавленій п'яті, що «утопленик» вийшов з води спиною вперед. «Хитрий і передбачливий», подумав він.

Воробйов пішов по слідах, і вони розповіли йому все так докладно, начебто він сам був присутнім під час мандрівки Томаса Блеквуда, який спершу «втопився», а потім знову «народився» з морської піни.

Підійшовши до міліціонерів, Воробйов наказав викликати собаку-шукача і спробувати прослідкувати, куди подався «самовбивця» з пляжу, а сам поїхав у місто…

Номер готелю, зайнятий Блеквудом, з учорашнього вечора стояв порожній. Чергова по поверху розповіла, що пожилець, узявши з собою шкіряний чемоданчик, пішов о десятій годині, як тільки перестав дощ. Одягнений він був у сірий костюм. Блеквуд взагалі мав звичку регулярно ходити для моціону години дві-три по вулицях. Інколи він брав з собою чемоданчик. Для чого — невідомо.

Не набагато більше розповів Воробйову і перекладач Дима. Він описав зовнішність Блеквуда, розказав про його відвідини євангелістів та «слуг сьомого дня». Згадав про відмову Блеквуда жити удвох в одному номері і слова носильника про важкий чемодан.

— А в цьому ми зараз переконаємося, — зауважив Воробйов на останнє повідомлення Дими. — Товаришко чергова, відімкніть, будь ласка, номер.

Покоївка встигла вранці прибрати кімнату, і житло Блеквуда виглядало тепер так само, як і будь-який номер такого ж типу в першому-ліпшому готелі — безлико, не відбиваючи звичок, смаків і нахилів свого мешканця. Високе вікно з шовковою фіранкою кремового кольору і плющовими шторами, ліжко, заслане пушистою ковдрою, круглий лакований стіл, крісло, м'які стільці. На вішалці легкий плащ з прогумованого шовку, костюм, у комоді трохи білизни. «Пішов без плаща, хоч дощ тільки-но перестав і міг початися знову, — подумав Воробйов. — Не захотів обтяжувати себе зайвою річчю».

У кутку стояв великий товстопузий кофер.

— Не пам'ятаєте, скільки чемоданів було у Блеквуда? — спитав Воробйов у Дими.

— Здається, два. Цей і другий — менший.

— Той він з собою взяв, — додала чергова.

Воробйов підійшов до кофера, підняв його однією рукою.

— І він вашому носильникові здався важким?

Дима і чергова здивовано перезирнулись.

— Нашому дяді Васі сили ніколи не бракувало, — відповів Дима.

Воробйов кивнув.

— Справа ясна.

Близько полудня Воробйов міг сказати, що загальне уявлення про подію у нього вже є.

У своєму донесенні старший оперуповноважений Воробйов писав:

«… Усе відбулося, очевидно, так: з готелю Блеквуд вийшов близько двадцять другої години і попрямував до моря. В цей пізній час, після дощу, на березі не було нікого. Місце для «самовбивства» Блеквуд приглядів заздалегідь і тепер ішов у темряві впевнено, точно дотримуючись напряму.

На березі Блеквуд викинув з мундштука недокурок сигарети марки «Лакі страйк», роздягся до білизни, поклав речі якомога далі од води, щоб їх не змило, коли почнеться прибій. Годинника не зняв, вважаючи, що він ні в кого не викличе підозри, бо тепер у багатьох є годинники іноземних марок. Мундштук теж залишив — курці, як правило, звикають до своїх мундштуків та люльок і неохоче розлучаються з ними. Бумажник поклав у кишеню піджака. Серед записок, знайдених у бумажнику і перекладених на російську мову, виявився «передсмертний лист» Блеквуда, переклад якого додаю. В своїй смерті він просить нікого не винуватити, бо нібито самовбивство його викликане розчаруванням у релігійних ідеалах, яке почалося в нього давно.

Місце Блеквуд вибрав дуже мілке. Відійшовши од берега метрів на п'ять-шість, він обігнув косу, пройшов ще метрів сто вздовж пляжу і вийшов на берег спиною вперед, намагаючись цим створити видимість, ніби сліди належать комусь з тих, що тут купалися.

Дійшовши до пляжної лавочки, сів, вийняв з чемодана костюм, одягнувся і взувся. В задирці погано обструганої лавочки знайдено волоконця вовни темного кольору, низької якості, можливо, вирвані з костюма Блеквуда. По відбитках на піску вдалося встановити і зразок взуття Блеквуда. Це військові черевики американської фірми «Броунз і К°», такі привозили нам під час війни за ленд-лізом. Носи і підбори їх підбиті підковами. Сидячи на лавочці, Блеквуд курив з того самого мундштука радянські сигарети «Верховина». Потім пішов. Собака-шукач довів до трамвайної зупинки маршруту номер 9. Тут слід зник.

У готелі пощастило встановити: у Блеквуда були якісь справи, що не терпіли свідків. Він категорично відмовився жити, навіть перебути кілька днів в одному номері з кимось із своїх супутників, хоч на пароплаві «Тускарора», що привіз їх сюди, пасажири були розміщені по троє в одній каюті. Блеквуд заявив, що стороння людина заважатиме йому під час молитви. Проте супутники його одностайно твердять, що на пароплаві не бачили, щоб він молився.

Носильник готелю громадянин Костюков В. М. повідомив, що у Блеквуда було два чемодани, причому один із них — дуже важкий. У номері знайдено лише один напівпорожній кофер. Це дає підставу припустити, що Блеквуд привіз речі, які хотів зберегти в таємниці навіть від своїх супутників, і саме тому відмовився од сусіда по номеру. Він побоювався, щоб такий сусід випадково не побачив їх у чемодані. Звертаю вашу увагу на порушення митних правил. Мені вдалося встановити, що багаж Блеквуда був увезений як дипломатичний і тому не підлягав митному огляду. Тільки в готелі його передали справжньому власникові.

За кілька днів, прожитих у готелі, Блеквуд зумів винести частинами привезені речі і сховати їх у невідомому місці чи передати невідомим особам. Що це за речі, і досі невідомо. На внутрішній стіні кофера я знайшов масляну пляму завбільшки з копієчну монету. Хімічний аналіз показав, що це рушничне масло. Але робити на цій підставі висновок, що Блеквуд привіз зброю, не можна.

Я опитав керівників місцевих сектантських організацій Грошенкова та Силаєва, які зустрічалися з Блеквудом. З Грошенковим він розмовляв тричі, з Силаєвим двічі. Бесіда велася через перекладача громадянина Бабенка Д. К. і стосувалася тільки становища сектантів у нашому місті. Більше ні Грошенков, ні Силаєв з Блеквудом не зустрічались. Інших явних знайомств у нього не було.

Усе вищевикладене приводить до висновку, що «самовбивство» інсценоване з метою замести сліди, ввести в оману органи державної безпеки. Блеквуд сподівається, що його вважатимуть загиблим і в зв'язку з цим не розшукуватимуть…»

VI. РЕСТОРАН «ТРИСТА РОКІВ»

Начебто все так, як йому казали. Ось і перехрестя. Перший від рогу ліхтар, другий, третій…

Тут до Павлюка повинен підійти чоловік у зеленому капелюсі і сказати:

— Прошу пробачення, котра година?

Павлюк навіть здригнувся від несподіванки. Як непомітно він з'явився!

— На моєму годиннику рівно двадцять одна хвилина на п'яту, — відповів Павлюк, сповільнюючи ходу.

— Я ще раз прошу пробачити мені. А у вас вірний годинник?

— Я купив його перед війною, він відстає не більше як на три секунди на добу.

— Виходить, я можу поставити свій годинник за вашим?

— Авжеж, і не помилитесь.

Павлюк простягнув незнайомцеві руку.

— Радий зустрітися з вами, Денисе Торкун. Ви, як і колись, живете на вулиці Лева? Як ваша дружина й сини — Кость, Юрко, Михайло. А як дружина пережила важкі воєнні роки? Уродженій пані Свідзінській, звиклій до розкошів, певно, скрутно довелося? А як ресторан? Процвітає?

Це був улюблений хід Павлюка — відразу показати підлеглому, що про нього все відомо.

Проте на Торкуна він особливого враження не справив.

Торкун відповів запитанням на запитання:

— А ви знаєте мій ресторан?

— Бував у сорок другому році. Тоді у вас весело розважались.

— Мій ресторан, — сказав Торкун таким тоном, ніби читав лекцію з історії, — існує триста років. Його заснував мій предок Фрідріх Торген — виходець із Прусії.

— А тепер?

— На жаль, — сумно сказав Торкун, — це вже не ресторан «Триста років», а просто «Буфет» і, мабуть, скоро взагалі доведеться його закрити.

— Співчуваю.

Під час нібито зовсім незначної бесіди Павлюк придивлявся до свого нового спільника. Від огрядного червоновидого колись хазяїна, справи якого йшли з великим успіхом, не лишилося й сліду. Торкун схуд, і костюм висів на ньому, як на вішалці. Під піджаком була строката сорочка з накрохмаленим комірцем, на голові дешевий зелений капелюх з коричньовим шнурком.

Кілька хвилин вони йшли мовчки.

Підбори важких, підбитих залізом солдатських черевиків Павлюка стукали об стерті кам'яні плити тротуару. Звук виникав глухий, уривчастий і відразу завмирав, ніби придушений важкою вогкістю ущелини-вулиці.

«Про все говорити йому не слід, — думав Павлюк. — Нехай дасть мені притулок — і поки що досить».

— В одному ви помилились, — сказав Торкун, — я живу зараз не на вулиці Лева — там мій будинок розбито бомбою, а тут, на вулиці Без світання. Тепер уже в одному будинку — і ресторан, і квартира.

— Вулиця Без світання? Дивна назва.

— Середньовічна. Вулиця розташована так, що сонце заглядає туди тільки на годину — після полудня.

Павлюк нічого не відповів. Ще хвилину вони йшли мовчки.

— Ось, — показав Торкун.

Перед ними була маленька, крива, безлюдна вулиця.

Темні будинки середньовічної архітектури закривали її від сонця. Верхні поверхи нависали над нижніми, і на вулиці навіть влітку панував вогкуватий присмерк. Вулиця схожа на глибоку похмуру ущелину. Враження підсилюється зеленими плямами плісняви на стінах і затхлим запахом, що йде з відкритих душників підвалів. Вулиця Без світання…

Підійшли до старого двоповерхового будинку. Одна стіна його виходила на вулицю Без світання, друга — на невелику, вузьку площу. Над широкими дерев'яними дверима висіла вивіска: «Буфет. Гарячі і холодні закуски». В нижньому куточку вивіски дрібними білими буквами було старанно виведено прізвище власника — Денис Торкун.

Пройшовши низький склепистий тунель, що нагадував вхід до фортеці, нові знайомі опинилися на вузькому напівтемному подвір'ї, вимощеному кам'яними плитами.

Відчинивши масивні, теж схожі на фортечні, двері — чорний хід — Торкун крутими гвинтовими сходами повів Павлюка на другий поверх. Вони зупинилися перед такими ж міцними, надійними, як унизу, дверима з круглим отвором-вічком.

Торкун прислухався, розмірено постукав два рази. Потім ще три — швидко.

Чекати довелося довго. Павлюк уже почав нервувати, коли на вічку піднялася заслонка і хтось пильно став оглядати прибулих.

— Це я, Анелю, відчини, — сказав Торкун.

Загримів засув, скрипнув замок, дзвякнув ланцюжок.

Двері трохи відхилилися.

— Нічого, нічого, — знову заговорив Торкун. — Зі мною гість.

Двері відчинилися зовсім. Хоч як було темно на площадці сходів, у передпокої здавалося ще темніше. Спершу Павлюк нічого не бачив. Коли очі трохи звикли, почав роздивлятися.

— Здавалося, в маленький передпокій позносили з усіх кімнат меблі і звалили абияк. Попід стінами, лишаючи вузький прохід, через який ледве могла протиснутись людина, стояли три шафи. На одній з них лежав догори ніжками ломберний стіл з пожолобленою від вологи лакіровкою. На другій було кілька чемоданів. Дві тьмянозолоті рами без картин криво висіли з обох боків дверей. Усе запорошене, старе, занедбане.

Оглянувши передпокій, Павлюк перевів погляд на господиню. Це була висока, худа жінка років сорока п'яти. Вона трималася рівно і гордовито. Гострі риси обличчя, дрібні зуби, довгий хрящуватий ніс робили її схожою на хижого птаха.

— Познайомся, Анелю, — сказав Торкун. — Це пан Павлюк. Приїхав з Волині і поживе трохи у нас.

Анеля кинула на Павлюка непривітний погляд і, недбало кивнувши головою, пішла в кухню.

— Колишня пані Свідзінська не з люб'язних, — промовив Павлюк, знизавши плечем.

Торкун встиг помітити, що це його звичний жест.

— Час тепер, знаєте, який, — вибачливим тоном сказав Торкун. — Кожного доводиться боятись. До того ж, вона не знає, хто ви.

— До речі, як вас повідомили, що я приїду?

— Ще в день евакуації міста до мене прийшов чоловік і наказав кожного п'ятнадцятого числа протягом чотирьох років бути в двадцять хвилин на п'яту на вулиці Лева, під ліхтарем. Він мені і паролі дав.

— Протягом чотирьох років? Як бачите, я не примусив вас чекати так довго…

— Ходімо в їдальню, — запросив Торкун.

Їдальня була досить світла і простора, але здавалася такою ж тісною, як і передпокій, через велику кількість меблів. У центрі стояв накритий мереживною скатеркою овальний обідній стіл з черепашкою-попільницею ї полинялим оксамитним альбомом для фотографій. Мало не половину кімнати займав шкіряний диван. Оббивка на ньому подерлася, з спинки стирчав волос і клоччя.

Праворуч від дверей, біля покритої килимком кушетки з безліччю вишитих гарусом подушечок, стояв круглий столик, обставлений кріслами.

Гість втомлено опустився на диван.

Торкун сів у крісло і застиг, витягши довгу спину ї поклавши худі руки на коліща.

Павлюк дістав сигарету, закурив. Сині кільця диму потяглися до стелі, чіпляючись за брязкальця великої незграбної, як і все у кімнаті, люстри.

— Насамперед давайте поговоримо, де ви мене влаштуєте, — сказав Павлюк. — Я люблю комфорт.

— Ми відведемо вам суміжну з цією кімнату.

— Там один вихід чи два?

— Два, два! Прямо з вітальні можна потрапити в кухню, а звідти парадним ходом на вулицю або чорним — на подвір'я. Поряд з нашим подвір'ям лежать руїни будинку, розбитого під час бомбардування. Там легко сховатися.

— Це добре.

— Наша квартира була раніше частиною ресторану. Сюди піднімалися мої найближчі клієнти з дівчатками.

— Серед ваших постійних клієнтів був ротенфюрер Вайц?

Ім'я Вайца мимоволі викликало в пам'яті Торкуна спогади про фашистську окупацію — щасливу пору для трьохсотрічного шинку та його господаря. Посилаючись на свого предка Фрідріха, вихідця з Прусії, Торкун добився, що його арійське походження було, нарешті, встановлене і, головне, офіціально засвідчене. Але найбільше піднесла репутацію Торкуна серед фашистських властей його діяльна участь у розгромі синагоги, що містилася недалеко від його будинку. Трьохсотрічний шинок часто відвідували гестапівські офіцери, бандити із загонів українських націоналістів, які співробітничали з гітлерівцями; різні ділки з «райху», що, мов сарана, ринули на багату українську землю. В старовинному будинку до світанку не вгавали пісні, чулися п'яні вигуки, нерідко стрілянина — п'яні есесівці часто розв'язували суперечку з компаньйонами по чарці найбільш звичним для себе способом.

Коли радянські війська підійшли до міста, Торкун вирішив тікати з окупантами. Але обер-лейтенанти і майори, які за пляшкою вермута прихильно вислуховували його розповіді про предка Фрідріха, тепер не звертали ніякісінької уваги на Торкуна, що плазував біля їхніх ніг, благаючи дати місце в ешелоні. А ротенфюрер Вайц навіть пообіцяв повісити невдаху-шинкаря, коли той ще хоч раз насмілиться потурбувати офіцера СС своїми настирливими просьбами. І Торкун відчепився од нього, дуже добре знаючи, що такі обіцянки гер ротенфюрер виконує ретельно… Але зараз, у тумані ліричних спогадів про минуле, ротенфюрер здавався Торкунові зовсім іншим, ніж був насправді, і на запитання Павлюка про гестапівця, шинкар відповів:

— Авжеж, звичайно, гер ротенфюрер не раз удостоював мене своїми відвідинами. Між іншим, — сказав Торкун після короткої паузи, — мені здається, я тоді й вас бачив у себе.

Павлюк знизав плечем, хвалькувато відповів:

— Таких людей, як я, не бачить ніхто… Зате вони бачать усіх.

— Можливо, можливо, — швидко промовив Торкун, збентежений тоном співрозмовника. — Мабуть, я помилився… Пробачте, я мушу вас залишити на кілька хвилин — піду на кухню, узнаю, що там з обідом.

Павлюк кивнув головою, якнайзручніше вмостився на дивані, намагався ні про що по думати — відпочивав. Узяв із стола альбом у плюшовій оправі, ліниво почав перегортати його. За хвилину знизав плечем, стиха вилаявся.

— Послухайте-но, — сердито сказав Павлюк хазяїнові, що саме увійшов. — Навіщо ви тримаєте, та ще й на видноті, картонки, де ви сфотографовані разом із шпиками? Для чого вберігати такі пам'ятки?

— А хіба це шпики? Я й не знав, — наївно спитав Торкун і тривожно додав: — А ви гдаєте, що сюди можуть прийти з обшуком?

«Еге, та він не з хоробрих», подумав Павлюк, а вголос сказав:

— Я нічого не думаю, а треба бути готовим до всього.

— Авжеж, звичайно, карточки я знищу, все це були мої добрі знайомі, я навіть і не підозрював, що вони шпики.

З кухні прийшла Анеля. З погано прихованим роздратуванням ставила на стіл прибори, хліб.

— А де ваші сини? — запитав Павлюк.

— Відправив на село до родичів, — коротко відповів Торкун.

Їли мовчки, зрідка перекидаючись незначними фразами. Торкун скоса поглядав на дружину — вона сиділа похмура, не підводячи голови від тарілки. Павлюк розумів: його присутність не радує господарів, але не надавав цьому значення. Хочуть вони чи не хочуть, терпіти гостя доведеться.

Уже стемніло, коли закінчили обідати. Торкун провів Павлюка в його кімнату, передбачливо опустивши щільні штори на вікнах.

— Ніхто з сусідів не помітить вас увечері крізь вікно, — пояснив він свою обережність.

Ця кімната своїм виглядом не відрізнялась од інших — та сама тіснота, нагромадження різностильних, незграбних меблів. Тільки диван був ширший і новіший, ніж в їдальні.

Насамперед Павлюк оглянув вузькі, давно не фарбовані двері. У замках стирчали ключі — кімнату можна було замкнути як зовні, так і зсередини. Павлюк перевірив засуви. Вони теж здавалися надійними. Потім погасив світло і, обережно піднявши край штори, визирнув у вікно.

Двір — маленький, зарослий бур'яном. Самотнє дерево розкинуло над бур’яном своє гілля.

По той бік двору виднілися руїни — частина зрізаної, мов ножем, стіни, купа битої цегли, покарлючені пожежею листи дахового заліза. В разі небезпеки досить перебігти двір, щоб зникнути в хаосі руїн.

Павлюк знизав плечем, на цей раз жест виражав задоволення. Опустив штору і знову засвітив світло.

— Квартирою я задоволений, — сказав він Торкунові, який мовчки стояв за його спиною. — Тепер поговоримо про справи. Вони нескладні. Ваш обов'язок — давати мені притулок, їжу і не патякати, що у вас є пожилець. От і все. Коли ще в чомусь виникне потреба, я скажу. Зрозуміли? — він суворо глянув на шинкаря.

З вузьких щілинок під навислим лобом на Торкуна дивилася втілена невблаганна жорстокість, що не знає ні жалю, ні вагань. Торкун мимоволі здригнувся і поспіхом відповів:

— Так, так! Звичайно.

Павлюк бачив, який ефект справили його слова, і посміхнувся, коли Торкун ще раз запевнив: «Зрозумів, звичайно, зрозумів!»

— В разі перевірки або ще чогось такого, — закінчив Павлюк уже без погрозливих ноток у голосі, майже дружелюбно, — особливо не турбуйтесь. У мене є документи. Вони не гірші за справжні, а може, навіть і кращі. Ми з вами випадково розговорилися на бульварі, я попросив вас здати мені на якийсь час кімнату… А тепер — на добраніч, я втомився.

— На добраніч.

Павлюк старанно замкнув обоє дверей, поторгав защіпки на вікнах. Вийняв з кишені штанів пістолет, опустив запобіжник, поклав зброю під подушку, роздягнувся і вмить заснув.

Зате подружжя Торкунів не могло зімкнути очей до ранку. Гість наганяв на них жах. Коли його гучне хропіння долинало з сусідньої кімнати, вони здригались і лякливо озирались на стіну.

Анеля не переставала лаяти чоловіка.

— Вічно твої витівки, — сичала вона, потираючи нарум'янені їдоки. — Жили б собі спокійно. Казала ж тобі: не ходи на вулицю Лева. В разі чого сказав би їм, що хворів, не міг підвестися з ліжка. А тепер? Що тепер буде?

Торкун мовчав. Він теж не знав, що тепер буде.

VII. У ПРИВОКЗАЛЬНОМУ ПРОВУЛКУ

Розшуки «самовбивці» Блеквуда не дали наслідків. Ні в місті, ні на вокзалі, ні на пристані, ні на заставах доріг, що вели з Енська, не знайшли людини, яка хоча б приблизно нагадувала Блеквуда. Він справді наче у воду впав. 1 поступово оперативних працівників, що цілу добу вартували на своїх поетах, чатуючи ворога, доводилося знімати з цих постів і посилати на інші завдання — не можна було займатися лише цією справою…

Проте розшуки від цього не стали менш напруженими, тільки провадили їх іншими методами. Особливо енергійно діяв Воробйов. Першим викривши «самовбивство», він вважав своїм обов'язком розшукати зниклу людину.

Воробйов обмірковував можливі варіанти втечі Блеквуда, намагався виявити хоч якусь ниточку знайомств, зв'язків його в Енську, регулярно проглядав зведення різних пригод, сподіваючись там знайти щось таке, що привело б до мети. Але нічого підхожого для себе не знаходив.

І от якось в одному зведенні Воробйов прочитав, що зник громадянин Ситник Семен Гаврилович, який проживає у Привокзальному провулку, будинок 5, квартира 10. Подія була незвичайна, і Воробйов не залишив її поза увагою.

Минулої суботи Ситник поїхав за місто, де в нього був власний будиночок з клаптиком землі, і не повернувся. Сусіди по квартирі заявили про це в міліцію.

У квартирі номер десять Воробйова зустріли непривітно. На дзвоник двері відчинила жінка середнього віку, у фартусі поверх злинялого ситцьового халата.

— До Ситника? — повторила вона слова Воробйова, оглядаючи гостя з ніг до голови. — А ви що, знайомий його чи родич?

— Ні, я в справі.

— В якій справі? — не заспокоювалась жінка.

Воробйов пояснив, хто він і звідки. Жінка відійшла од дверей, жестом запросила в коридор.

— Давно пора, — сказала вона вже лагіднішим голосом. — А то пропала людина, і ніби це нікого й не стосується.

— А може, поїхав куди? — спитав Воробйов, переступивши поріг.

Квартира була густо населена — в коридор виходило шість чи сім дверей. Десь у дальній кімнаті галасували дітлахи, поруч заливався патефон: «Парня встретила дружная боевая семья-а-а…», у кінці коридора крізь розчинені двері було видно кухонну плиту.

— Коли б поїхав, сказав би, — впевнено заперечила жінка. — Неодмінно: так, мовляв, і так, Маріє Василівно, їду… Бувало коли думає, що затримається, — він частенько на своєму городі допізна порався, любив це діло — завжди попереджав: сьогодні пізно повернуся… Ось його кімната, — перебила вона сама себе, показуючи на нічим не примітні двері, пофарбовані коричньовою фарбою.

Воробйов злегка шарпнув за ручку дверей. Замкнені.

— Ключ у кухонній шафі, — сказала Марія Василівна. — У нас усе по-простому, одне від одного не криємось.

Воробйов викликав двірника, виконав усі необхідні для такого випадку формальності, потім узяв ключ, відімкнув двері і ввійшов у кімнату.

Роздивився. Кімната як кімната — скромно і охайно прибране житло холостяка. На столі клейонка замість скатерки, три стільці, табуретка, залізна койка, застелена байковою ковдрою. На стіні кілька фотографій і вирізана з «Огонька» репродукція.

— Не знаєте, родичі в нього є? — спитав Воробйов Марію Василівну, яка стояла на порозі.

— Ні, — відповіла вона. — Родина під час війни загинула. Семен Гаврилович людина хвороблива, після контузії лікувався.

Покінчивши з оглядом кімнати, Воробйов вирішив поїхати за місто, де у Ситника був малесенький будиночок.

Він стояв осторонь від групи таких самих, літнього типу, халупок, ближче до моря, на краю кручі, біля підніжжя якої невгамовно шумів прибій. Від битого шляху сюди вела добре втоптана стежка. Вона впиралась у хвіртку. Огорожа з колючого дроту оточувала невеликий клаптик землі. Одну частину ділянки Ситник відвів під город, другу — засадив виноградом. Виноград був зовсім молодий і ще не родив. Обшарпаний самотній будиночок дивився єдиним тьмяним оком.

— Гей, хазяїне! — голосно гукнув Воробйов, підійшовши до хвіртки. Ніхто не відповідав. — Хазяїне!

Мовчанка. Тільки внизу похмуро шумів прибій.

Воробйов підняв клямку хвіртки, підійшов до вікна і, заслонивши долонями очі від світла, зазирнув у кімнату. Порожньо. Він помітив, що віконна защіпка не ввійшла у своє гніздо на підвіконні і відчинити раму можна без особливих зусиль.

Відчинив вікно, вліз у хату.

Тут усе було так само просто, скромно і охайно, як у кімнаті на Привокзальному провулку. На дощаному столі стояла встромлена в пляшку напівспалена свічка, поряд валявся обгорілий сірник. «Поїхав, як стемніло», відзначив про себе Воробйов.

Не знайшовши в порожньому будинку нічого цікавого, Воробйов знову виліз через вікно і почав оглядати ділянку. Потім обслідував стежку і прилеглу до неї територію. Робив це довго, з дедалі більшим хвилюванням, а коли скінчив, стомлено сів на камінь, закурив і поринув у роздуми. Сліди розповіли Воробйову все, що відбулося тут кілька днів тому.

До будиночка Ситника прийшло двоє: один — невисокий на зріст, легкий; другий — вищий, гладкий, ступні його глибоко відбилися в землі. Трохи поговоривши, всі троє попростували до шосе. Ситник добровільно залишив оселю — в цьому не було сумніву, жодних слідів боротьби, опору з його боку Воробйов не виявив.

Отже, вони замкнули будинок і пішли. До шосе сліди були добре помітні, але далі, на асфальті, зникали.

Перед Воробйовим постали нові складні питання. Куди подівся Ситник? Чому він вирішив кудись піти, нікому про це не сказавши? Що це були за люди, які відвідали його? Чому Ситник пішов з ними?

На жодне з цих запитань Воробйов не міг відповісти.

…Ось уже понад місяць, як місцева міліція одержала відомості про те, що в Новосибірську з'явилися спекулянти, які збувають по фантастично дорогих цінах закордонні товари: жіночу білизну, взуття, парфюмерію. Торгівля ведеться суворо конспіративно, тільки вдома у «надійних людей». Є припущення, що товар збувають підставні особи, а головний організатор намагається бути непомітним.

Відомості залишалися непідтвердженими, неясними, поки однієї ночі працівники міліції не постукали у двері завідувача продовольчої крамниці номер 3 — Котельника. До такого візиту Котельник виявився цілком підготовлений. Без тяганини і зайвих викручувань розповів, що робив «операції» з халвою, вершковим маслом, оселедцями і взагалі з усім, що потрапить під руку.

Під час обшуку в квартирі Котельника знайшли, крім золота і грошей, коробку пудри «Ша нуар». Ярлик на коробці свідчив, що місяців два тому вона була у Франції.

Дружина Котельника охоче пояснила, звідки взялась коробка: купила в жінки, яка й раніш приносила «цікаві» речі. Кличуть її Марфуша, немолода, одягається у все темне, на голові чорна хустка. Про свій прихід ніколи не попереджає.

Гарненька біла коробка із зображенням чорного кота на кришці стала у великій пригоді карному розшуку.

Працівники розшуку прийшли до висновку, що пудра могла потрапити з Франції лише контрабандним шляхом через один з морських портів.

Після тривалого і пильного спостереження вдалося встановити, що якийсь Гнат Гуровий щомісяця, а то й двічі на місяць, одержує посилки з Енська.

Почали перевіряти особу Гурового. Виявилося, що довір'я вона не викликає.

Колись Гуровий був «мурашківцем». «Мурашківці» — одна з найбільш фанатичних релігійних сект.

У тридцятих роках на Волині якийсь Іван Мурашко від імені господа бога оголосив себе «Іллею-пророком» і «ангелом завіту». Підстави для цього, за словами Мурашка, були такі. Якось прогулюючись по полю, він, Мурашко, зустрів жінку. Чи то з несподіванки, чи то з якихось інших причин жінка «помертвіла». З «помертвілої» почувся голос Христа. Віщав він три доби, а Мурашко акуратно все це записував. Нарешті, Христос замовк, і жінка «воскресла».

Ця безглуздо-фантастична історія лягла в основу «мурашківської віри», яка ще й досі подекуди збереглася в нашій країні.

Особливо по-варварськи ставляться «мурашківці» до жінок. «Сестрам», які вступають у секту, роблять на спині хрестоподібний надріз бритвою. Кров жертви збирають у пляшку, змішують з водою і хрестять нею новонароджених, звичайно, за добру плату, перетворюючи людську кров на гроші. Першою удостоїлась «накладення хреста» Любов Ішенко. За це вона дістала. титул «матері Сіону», і коли Мурашко, наторгувавши за кров чималу суму, втік в Аргентіиу, «мати Сіону» залишилась на чолі секти, разом з призначеними нею «апостолами», агітуючи віруючих чекати «царства Сіону».

У роки війни Гнат Гуровий невідомо як опинився на Херсонщині, в далекому селі, і утворив там секту «мурашківців». Йому пощастило втягти в свої тенета кілька жінок, які дбали про «пастиря», і Гуровому жилося мов у бога за пазухою.

Але от почали повертатися додому фронтовики. Жоден з них не схвалив релігійного захоплення своєї дружини.

Законним порядком вплинути на Гурового було клопітно, та вони й не хотіли вплутувати закон у свої родинні справи. Просто якось увечері до хати, де був на квартирі Гуровий, ввійшли два чоловіки і запропонували йому до ранку забратися з села. Дивлячись на їхні обличчя, на солдатські ордени, медалі і нашивки за поранення, які вони дістали в боях, Гуровий зрозумів, що сперечатися на цей раз не тільки марно, але й небезпечно.

«Бесіда» з колишніми фронтовиками так вплинула на Гурового, що з Херсонщини, заїхавши на короткий час в Енськ, він метнувся аж у Новосибірськ. Жив тут тихо і смирно, працював банщиком. Але про справжні заробітки Гурового стало відомо тільки останнім часом, коли дізналися, що до нього одна за одною надходять посилки із зворотною адресою: «Енськ, Гоголя, 4, квартира 9. П. Т. Малов», а він так само регулярно надсилає великі суми в Енськ до запитання на ім'я. П. Т. Капрова.

Зібравши всі необхідні дані і зачекавши поки Гуровий одержить чергову посилку, карний розшук зажадав від прокурора санкції на обшук.

У брудній, темній комірці, яку займав Гуровий, знайшли на сто двадцять тисяч карбованців різних закордонних речей. Як потім з'ясувалося, Гуровий і тут зумів знайти двох мракобісок і утворити з ними щось на зразок нової «релігійної секти». За його дорученням Саша і Марфуша збували товар.

А коли працівники карного розшуку підняли мостини в коридорі Гурового, то виявили «товар» уже іншого гатунку. Дбайливо загорнуті в клейонку, там лежали п'ять брошур «За що моляться «слуги сьомого дня». На титульній сторінці було зазначено, де вони друкувалися: «Бруклін, Нью-Йорк, США».

Гуровий розповів, що речі він справді одержав посилками від знайомого з Енська, а звідки взялися брошури — пояснити відмовився. «Не знаю, я їх туди не клав», відповідав він. Слідчий зауважив, що на клейонці, в яку загорнуті брошури, залишилися відбитки пальців Гурового. Тоді колишній «мурашківець» вигадав нову версію: брошури надіслано поштою невідомо ким, він, Гуровий, злякався, нікому їх не показав і заховав. Цю байку він повторював з тупою упертістю.

Шукали й спільників Гурового, що постачали йому закордонні речі. Як і передбачали працівники карного розшуку, зворотна адреса на посилці виявилася фальшивою — ніякий Малов на вулиці Гоголя не жив, і взагалі Малових з ініціалами П. Т. в Енську не знайшлось. Але от гроші, частку виручки за продане, на фальшиву адресу Гуровий посилати, звичайно, не міг. Одержувала їх цілком реальна особа — П. Т. Капров.

Почали стежити за Капровим. І тоді сталася подія, яка й завершила всю цю досить складну історію.

Якось надвечір на одній з вулиць Енська, недалеко від порту, стояв моряк. Він був добре п'яний. Тримаючи в руках піджак яскравого модного кольору, моряк безперестану повторював: «Купійт! Купійт! Три сто рублз!» Час від часу він ляскав себе пальцем по горлу, інтернаціональною мовою жестів показуючи, для якої мети потрібні «три сто рублз».

Поведінка моряка нікого не дивувала. Після звільнення від гітлерівців Енськ усе частіше відвідували іноземні судна. І екіпажі дістали у місцевого населення зневажливе прізвисько «барахольників». Деякі моряки просто на вулицях продавали всякий дріб'язок, привезений з-за кордону.

З півгодини заклики купити піджак лишилися марними, перехожі не звертали на них уваги. Тільки якась жаліслива бабуся зауважила: «Ось вона, горілка, до чого доводить. З себе продає… Кажуть, гіпнозом від неї тепер лікують», і пішла своєю дорогою.

Моряк почав хрипнути, але все ще не переставав повторювати своє «купійт», хоч уже й не так бадьоро, як досі. Коли, здавалось, іноземець уже остаточно втратив надію продати піджак, до нього підійшов благообразний літній чоловік, помацав, уважно оглянув річ. Сторгувалися швидко.

Не встиг чоловік відійти й півквартала, як його зупинили, попросили пред'явити документи.

Замість документів чоловік вихопив новенький пістолет системи «Вальтер» і вистрілив. Працівник карного розшуку, який не чекав такої спритності від благообразного дідка, ледве встиг ухилитися од кулі. Товариш його вибив з руки невідомого пістолет. Злочинець кинувся тікати. На його шляху трапився випадковий перехожий, який і ухопив його за барки. Як потім з'ясувалося, цим злочинцем був Капров.

Тільки розпоровши підшивку купленого піджака, працівники карного розшуку зрозуміли, якої помилки допустилися, не затримавши разом з «покупцем» і «продавця». Їх зустріч була заздалегідь підстроєна, в піджак були вшиті листівки і брошури, надруковані в Брукліні.

… Усе це сталося майже в той самий час, коли Воробйов розшукував раптово зниклого Ситника…

VIII. ЖИТІЄ ОТЦЯ ІВАНЬО

Отець Іваньо мав невеликий будиночок з садом і жив самотньо. Знайомства свого нікому не нав'язував, але й сусідів не цурався. Особливо охоче священик проводив час у товаристві дітей.

Вечорами діти часто збирались у нього в садку, і отець Іваиьо розповідав їм настільки ж цікаві, наскільки й спасенні історії про пригоди місіонерів у далеких країнах.

Люб'язністю в обходженні і різними дрібними послугами отець Іваньо зумів подолати серед мешканців маленької вулиці, де стояв його будиночок, ту недоброзичливість, яка глибоко вкоренилася в свідомості простих людей цього краю у відношенні до уніатських священиків — вірних слуг Ватікану. Звичайно, до служителів уніатської церкви нові знайомі отця Іваиьо загалом не змінили свого ставлення, але для нього робили виняток.

Навіть старий ворог церковників, запеклий безбожник Андрій Вершило визнавав, що отець Іваньо не підходить під загальну мірку. «Якийсь несправжній піп, — казав він, — горілки не п'є, ключниці не тримає… Живе тихо, якщо не в церкві служить, то в садку своєму порпається або дітям казки розповідає…»

Вершило й сам був не від того, щоб поговорити з «несправжнім попом», хоч і не хотів у цьому признаватися. Розмовляли вони здебільшого про майбутній урожай, про догляд за бджолами та інші такі ж невинні речі. Від бесід, зв'язаних з політикою, отець Іваиьо явно ухилявся, а на спроби Вершила піддати сумніву догмати святої віри і першоапостольської церкви відповідав делікатним мовчанням.

Ці бесіди завжди залишали в Андрія Вершила двоїсте враження.

— Наче нічого собі чоловік, — казав він і, помовчавши хвилину, додавав: — Правда, ще недавно у нас живе. Побачимо, що буде далі.

Дні мирного життя отця Іваньо спокійно минали один за одним. Коли священик ішов вулицею у своїй чорній, простого крою сутані і крислатому касторовому капелюсі, зустрічні чемно вклонялися йому, привітно, доброзичливо відповідаючи на його широку посмішку,

Павлюк вважав, що тільки він один знає справжнє лице Іваньо — крупного діяча греко-католицької церкви в Закарпатті, завзятого прихильника Ватікану, сповідника всіх приречених в його окрузі гітлерівцями на смерть. Нерідко після такої сповіді знову починались арешти, проливалася кров. Отець Іваиьо спритно робив те, що не вдавалося гестапівцям. З єзуїтською підступністю випитував у передсмертний час в якого-небудь засудженого окупантами до страти гуцула прізвища друзів, приятелів, «спільників».

Коли на фронті справи хазяїв пан-отця стали зовсім кепськими і Радянська Армія почала нестримно просуватися вперед на захід, Іваньо зник із Закарпаття. З'явився він у Кленові скромним священиком одного з храмів. Сусідам Іваньо розповідав, що жив раніше на Холмщині, і при потребі міг підтвердити свої слова офіціальними документами, виданими в канцелярії митрополита Шептицького, що містилась у Львові, на Святоюрській горі.

Серед «надійних людей», на допомогу яких розраховував Павлюк, отець Іваньо займав перше місце.

Зустрітись з Іваньо Павлюк вирішив у костьолі святої Єліжбети.

Величезний середньовічний храм був прикрашений з пишнотою, властивою уніатським і католицьким церквам.

Позолочена статуя Христа суворо дивилася на поодинокі постаті молільників. Свічки горіли тьмяним жовтуватим полум'ям, кидаючи теплі відблиски на холодний мармур стін. Голоси півчих то піднімалися до найвищих нот і дзвеніли десь угорі під куполом, то опускалися до низьких, рокітливих, ніби спадаючи вниз.

Павлюк увійшов у костьол, коли служба наближалася до кінця. Зачекавши трохи, попросив церковного служителя викликати отця Іваньо.

Священик поволі вийшов з бокового вівтаря, шукаючи очима того, хто його кликав.

Павлюк наблизився:

— Пан-отче, я хотів би висповідатись у вас.

Іваньо уважно глянув на незнайомця. Насторожений вогник майнув у його очах і згас, погляд знову став ласкавий, як завжди. Ця зміна не приховалася від досвідченого ока Павлюка.

— Ви пізнали мене, — сказав Павлюк, коли вони увійшли в сповідальню, схожу на високий ящик. — Ми зустрічались одного разу в приймальній гауляйтера України пана Еріха Коха.

Рум'яне добродушне обличчя Іваньо було спокійне.

— У мене погана пам'ять, — відповів він.

Павлюк чекав, що після цих слів Іваньо почне його розпитувати, але той мовчав.

Побачивши, що священик не схильний заводити розмову, Павлюк знизав плечем.

— Я хотів би поговорити з вами.

— Про що?

— Ви повинні допомогти.

— Кому?

— Тим, хто допомагає вам і, будемо говорити відверто, хто керує вами, пан-отче.

Іваньо мовчав, його довгі хижі пальці перебирали чотки — спокійно, методично.

— Чого ви мовчите? — не втримав Павлюк.

— Я чекаю, що скажете ви.

— А що я повинен сказати?

— Не знаю.

— З вами важко розмовляти.

Іваньо не відповів.

Павлюк змушений був поступитися.

— Я прийшов до вас з проханням.

— Обов'язок християнина велить мені допомагати ближньому.

— Навіть у тій справі, про яку я хочу вас просити?

Іваньо зустрівся поглядом з Павлюком. Чи то Павлюкові здалося, чи то насправді — священик зробив ледь помітний ствердний знак. Тільки тепер Павлюк зрозумів справжню причину вивертів отця Іваньо. Священик вів розмову так, щоб проти нього не було жодного доказу, кожне його слово мало подвійне значення.

Розгадавши тактику Іваньо, Павлюк відчув себе впевненіше.

— Ви даремно боїтеся мене, — сказав Павлюк. — На доказ можу навести ці слова. — Нахилившись до вуха Іваньо, він ледве чутно прошепотів кілька латинських фраз.

— З цього треба було й починати, — холодно й суворо сказав Іваньо, — а не гаяти марно час.

— Що правда, то правда, — згодився Павлюк. — Моя помилка.

— Ми не прощаємо помилок, — блакитні, трохи витрішкуваті очі Іваньо, завжди такі ласкаві і добродушні, злобно блиснули. Від цього погляду Павлюк мимоволі збентежився. Він знизав плечем і вибачливим, майже боязким голосом відповів:

— Я не те хотів сказати. Ви мене не так зрозуміли,

— Я зрозумів вас, — Іваньо говорив спокійно, багатозначно. — І зрозумів дуже добре. Ви прийдете до мене увечері, о десятій.

Іваньо сказав адресу, простягнув Павлюкові руку для поцілунку і, перехрестивши «висповіданого», розміреними кроками пішов.

Павлюк вийшов з собору приголомшений і злий. Він не міг простити собі, що проявив легкодухість перед священиком, таким тихим і добродушним на вигляд.

Рівно о десятій годині вечора Павлюк був біля будинку отця Іваньо.

Пряма вулиця, обсаджена вздовж тротуарів каштанами, губилася в темній далині. З вікна сусіднього будинку долинала пісня. Дівчина, що йшла назустріч Павлюкові, нарочито сповільнила холу, щоб послухати її.

Павлюк не любив пісень. Кинувши вслід дівчині підозріливий погляд, навмисне проминув хвіртку, на якій була прибита дощечка з вказаним Іваньо номером.

Тільки після того, як дівчина зникла, повернувся назад і, переконавшись, що на вулиці нікого немає, штовхнув хвіртку. Вона була незамкнена.

Вузькою, посипаною піском стежкою попрямував до будинку. Подвір'я майже все було засаджене квітами. Золоті кулі жовтіли в темряві. Трохи осторонь від доріжки шелестіли листям дубки. Жодне вікно в будинку не світилося.

Проте священик не спав. Тільки-но Павлюк обережно постукав у двері, як вони відчинилися.

Господар узяв гостя за руку і повів усередину будинку. Павлюк просувався в темряві, не розбираючи напряму, лише догадувався, що вони йдуть в одну із задніх кімнат.

Відпустивши руку гостя, Іваньо зробив кілька впевнених, незважаючи на суцільний морок, кроків. Клацнув вимикач. Павлюк примружився від раптового світла.

Вони стояли в невеличкій кімнаті без вікон. На підлозі насипана купка картоплі, в кутку, під стіною, — мішки з капустою і ще якимись овочами, посеред кімнати — винна бочка.

Іваньо сів на один з грубих непофарбованнх табуретів. Другий недбалим рухом ноги підсунув гостеві.

Павлюка здивував вираз обличчя священика. Обличчя було втомлене, майже змучене. Куточки рота опустилися, щоки обвисли, блакитні очі дивилися з тупою, похмурою злобою. Цілий день Іваньо змушений був носити маску ласкавості й добродушності і лише пізно ввечері ставав самим собою, давав собі відпочити, повертаючи обличчю його справжній вираз.

— Щасливо дійшли? — спитав священик. — Ніхто за вами не стежив?

Голос в Іваньо зараз теж був справжній — не єлейно-співучий, як удень, а різкий, деренчливий, похмурий.

— Ні, ніхто, — коротко відповів Павлюк.

Хоч Павлюк був дуже високої думки про себе, він не міг не визнати, що йому є чого повчитися в цього ксьондза.

Помітивши, як уважно Павлюк оглядає кімнату, Іваньо поспішив запевнити його:

— Місце надійне. Наріжна кімната з глухими. стінами. Крім нас, у будинку нікого немає, підслухувати нікому.

— Це добре. — Павлюк намагався відтягти вирішальну розмову, не знаючи, з чого почати її, як краще вплинути на цю дволику, безперечно хитру і небезпечну людину. — Дуже добре.

— Якщо добре, то переходьте до справи.

Гість спідлоба глянув на священика. Помовчав трохи, збираючись з думками, потім докладно розповів про мету своєї небезпечної подорожі.

Іваньо слухав уважно, не перебиваючи.

— Так, — сказав він, коли Павлюк скінчив. — Ви взяли на себе важкий хрест. Це зарахується вам перед церквою тут і перед богом там, — він подивився на стелю. — Ні в якому разі не можна допустити, щоб список потрапив до рук радянських властей. Це було б загибеллю для кількох десятків вірних католиків…

— …І дало б можливість довести зв'язок деяких ксьондзів з гестапо, — додав Павлюк.

— А це ще гірше, ніж загибель кількох десятків вірних синів церкви, які давно зреклися всього земного, — святенницьким тоном закінчив Іваньо.

Павлюк скоса глянув на нього.

— Так чи інакше, — промовив священик, витримавши відповідну паузу, — ваша місія — подвиг на благо церкви.

Павлюк знизав плечем.

— Почати цю місію мені допомогли люди, які ненавидять католицьку церкву всією душею. А втім, так само як і православну, магометанську, іудейську та всі інші.

— Хто саме?

— «Слуги сьомого дня». Чули?

— Мерзенна секта єретиків. Однак церква дозволяє для здійснення високих цілей використовувати навіть єретиків… Яку послугу вони для вас зробили?

— Завдяки їхній допомозі я для радянських властей мертвий, утопився.

Павлюк не мав наміру вдаватися в подробиці.

— З чого почнемо? — спитав він у святого отця.

— У мене є план підземелля. Я начебто знав, що він знадобиться, зберіг. Зараз принесу.

Незабаром він повернувся із згорнутим у трубку аркушем паперу. Струсив з нього пил, простягнув Павлюкові.

— Ось.

— Це нам допоможе, — задоволено сказав Павлюк. Присунувши табурет до високої винної бочки, він розгорнув на ній план.

У цю мить в глибині будинку пролунав різкий дзвоник.

— Нарешті, — з відтінком задоволення сказав Іваньо.

У Павлюка дзвоник викликав зовсім інше почуття. Він стривожено підвів голову, сунув руку в кишеню, витягнув пістолет.

— Це по мене, — заспокоїв Іваньо. — Мабуть, старій Ганні Матусяк зовсім погано, пора її висповідати.

Отець Іваиьо вийшов на ґанок, чути було, як він розмовляє з кимось. Увесь цей час Павлюк сидів зіщулившись, як звір перед стрибком, насторожено поглядаючи навколо і не випускаючи пістолета. Нарешті, отець Іваньо повернувся. В руках священик тримав пляшку, склянку і тарілку з маленькими бутербродами.

— Щоб вам було веселіше на самоті, — пояснив він і поставив вино й закуску на бочку поряд з планом. — Я скоро повернусь,

Павлюк знизав плечем.

— Добре. Чекатиму.

Сутана Іваньо прошелестіла в сусідній кімнаті, грюкнули вхідні двері, потім — хвіртка на вулицю. Тоді Павлюк сховав пістолет, налив вина і, відсьорбуючи із склянки, почав знову дуже уважно розглядати план, роблячи на ньому помітки шариковою ручкою.

Коли Іваньо повернувся додому, пляшка і тарілка були порожні, план, згорнутий у трубку, лежав на бочці. Павлюк сидів замислений і курив.

— Ви, я бачу, марно часу не витрачали, — Іваньо з посмішкою кивнув на порожню пляшку.

— Так, я докладно ознайомився з планом, — Павлюк удав, ніби не зрозумів натяку. — Ви його візьміть у костьол, він вам ще буде потрібен.

— Неодмінно… А зараз вам час іти.

— Боїтесь?

— Не можна, щоб вас знайшли в домі служителя церкви. Її інтересами не рискують…

— Так, ви масте рацію, — згодився Павлюк. — Підготуйте все в костьолі. Я ще тільки раз зайду до вас сюди. Всі наступні наші зустрічі вже відбудуться там.

— Згоден, чекаю вас у п'ятницю, опівночі.

Павлюк підвівся. Іваиьо теж встав, вимкнув електрику. Від раптової темряви у Павлюка попливли перед очима зелені кружала. Але священик чудово орієнтувався в цій темряві. Він узяв гостя за руку і повів. Безшумно відчинив двері.

— Тут ґанок, східці, — прошепотів Іваньо. — Потім підете стежкою прямо через сад аж до паркана. Він низенький, перелізете легко і опинитесь на колишній Бенедиктинській вулиці, тепер вона називається імені Стефаника. Шлях до центра міста — праворуч, вниз. — Зрозумів. Значить, опівночі. Прощайте, отче.

Невиразна тінь Павлюка розтанула в глибині саду, а Іваньо, лишивши двері напіввідчиненими, ще довго вдивлявся і вслухався в темряву ночі. Він стояв так хвилин десять. Тільки остаточно переконавшись, що нічний відвідувач вибрався із саду благополучно, замкнув двері…

IX. ПІДЗЕМЕЛЛЯ КОСТЬОЛУ СВЯТОЇ ЄЛІЖБЕТИ

Високий, стрункий скромно одягнений чоловік років сорока зупинився біля костьолу святої Єліжбети і почав уважно розглядати католицький храм.

На гаках, біля входу в костьол, висіли важкі чавунні ядра. За переказами, ними багато років тому турки обстрілювали храм, але ядра «язичників» відскочили од стін обителі католицького бога.

Чоловік підвів голову, з цікавістю розглядаючи вугласту башту костьолу, гострий готичний шпиль, потім не поспішаючи піднявся на паперть,

Головний вхід у костьол був зачинений. Чоловік постукав кулаком, почекав кілька хвилин. Глухий звук завмер. Навряд чи його було чути по той бік дверей, масивних і великих, як ворота.

Зрозумівши, що звідси всередину не пробратися, вік пішов навколо костьолу, сподіваючись знайти якісь інші двері.

І не помилився. В затишному куточку між двома статуями він побачив вузенькі двері, пофарбовані під колір дикого каменю стін. Розглядаючи їх, помітив на одвірку кнопку електричного дзвоника.

— На бога надійся, а електрикою користуйся, — пробурмотів він, натискаючи кнопку.

Наслідок був такий самий, як від стукання кулаком у двері. Чоловік знову натиснув кнопку. Цілковита мовчанка.

І раптом настирливий відвідувач відчув: за ним стежать. Він не зміг би пояснити, чому виникло це почуття, але не мав сумніву: звідкілясь крізь добре замаскований отвір його з ніг до голови оглядають дуже пильні, уважні очі, що не пропустять жодної дрібниці, постараються розгадати вираз обличчя, проникнути в думки.

Чоловік почекав з хвилину, потім натиснув кнопку втретє і розгублено затупцював на місці.

Нарешті, за дверима почулися неквапливі кроки, брязкіт ключів. Двері поволі безшумно розчинились.

На порозі стояв священик. Здавалося, він зійшов із сторінок старовинної книги, що прославляє діяння стовпів католицької церкви. Середній на зріст, з круглим рум'яним обличчям, блакитними, трохи витрішкуватими очима, він являв собою взірець християнської покори й привітності.

— Я священик цього храму, отець Іваньо, — промовив він. — Чим можу бути корисний?

Голос його, м'який і лагідний, повністю гармоніював із зовнішністю. Іваньо трохи схилив голову, начебто говорячи, що всього себе оддає в цілковите розпорядження відвідувача.

«Так, — подумав той. — Ксьондз не звернувся до мене із звичним в його лексиконі «сину мій». Значить, одразу догадався, що я не місцевий житель, а отже, і не католик… Дивиться ласкаво, а за поріг не кличе… З ним треба бути насторожі…»

Намагаючись надати своєму обличчю ласкавого виразу, відвідувач сказав:

— Моє прізвище Грицай. Я — інженер. Хотів би оглянути підвал — підземелля під храмом.

— О, прошу, прошу! — вигукнув Іваньо, не рухаючись з місця. Огрядна постать його заступила двері. — А навіщо це?

— Під час війни квартал потерпів від сильного бомбардування. Треба перевірити, чи не тріснув фундамент костьолу. Від цього може залежати цілість усієї будівлі.

— Прошу, прошу! — люб'язно повторив Іваньо, так само щільно загороджуючи двері. — У вас, звичайно, є відповідний документ од властей?

«Еге… Ксьондзові пальця в рот не клади — відкусить», подумав Грицай.

— Аякже, ось він.

Дістав а кишені папір, розгорнув, віддав Іваньо.

Священик уважно прочитав, подивився на зворотний бік — чи нема там чого, перевірив печатку, підпис, потім повернув документ Грицаєві і, підкріпивши слова люб'язним жестом, запросив:

— Ходімо.

Двері зачинилися, клацнув американський замок. «Швидко звідси не виберешся», подумав Грицай.

Довго йшли темним коридором, нарешті, опинилися в маленькій бідно обставленій кімнаті. Крім стола та двох стільців старовинної роботи, більше ніяких меблів тут не було. В кутку лежала купа темного ганчір'я.

Світло похмурого дня сочилося крізь вузьке стрілчасте вікно, не стільки розсіюючи сутінки в кімнаті, скільки підкреслюючи їх.

— Сідайте, прошу, — показав Іваньо на стілець і лише після того, як сів гість, сів і сам. — Чим я можу вам допомогти?

Іваньо поклав на стіл руки. Вони були великі, важкі. Хижі, довгі пальці весь час здригалися й ворушились, як змії. Грицай подумав, що руки викривають справжню вдачу Іваньо… І відразу ж священик сховав їх під стіл.

— Я не хочу вас турбувати, — чемно сказав Грицай. — Дайте план підземелля — от і вся ваша допомога.

Іваньо розвів руками. На його круглому обличчі відбився вираз жалю.

— У тому-то й біда, що плану в мене немає… Але я сам супроводитиму вас, — запобігливо додав він. — Я чудово знаю підземелля, покажу вам усе, зі мною не заблукаєте.

— Що ви! Що ви! — запротестував зніяковілий і розгублений Грицай. — Я не хочу вас турбувати, адже огляд підземелля триватиме не день і не два, робота копітка… До того ж, ви просто забули, план у вас.

Іваньо кинув пильний погляд на Грицая, але той дивився на нього щиро, простодушно.

Священик смиренно опустив очі, обличчя його знову стало звично ласкавим.

— Чому ви так думаєте? — з єлейною посмішкою спитав він.

— Не хотілося завдавати вам зайвого клопоту. Тому я намагався розшукати план в архіві. Мені повідомили, що під час евакуації міста фашисти вивезли документацію костьолу, але потім вона разом з іншими трофеями потрапила до наших військ і була повернена вам. Я навіть бачив вашу розписку про її одержання. Серед документів зазначений і план.

Грнцай промовив усе це надзвичайно люб'язною посмішкою.

Священик, як не силкувався, не міг розгадати, що в нього на думці і наскільки правдива його розповідь. Іваньо розумів, що далі відпиратися безглуздо.

— Якщо так, план, звичайно, десь тут. Посидьте трохи, я пошукаю.

— Будь ласка, коли вам не важко.

— Що ви, така дрібниця!

Грицай залишився сам. Навколо напувала гнітюча тиша. У всьому величезному храмі не чути було жодного звуку. Тільки з вулиці зрідка долинали різкі автомобільні гудки.

Грицай глянув на годинник — уже тридцять дві хвилини, як пішов Іваньо.

Нарешті, він з'явився, зніяковілий, добродушний, з ласкавою посмішкою.

— Мені так соромно, я мимоволі обманув вас. У моєму сані це непростимо…

— О, що ви! Пусте, — перебив його Грицай.

— Ні, ні, не втішайте мене. Це непростимо. Я повинен був перевірити всі папери, перш ніж запевняти, що плану немає. А він валявся на шафі — закинутий і забутий. У підземеллі ж тепер ніхто не буває.

Іваньо простягнув згорнутий в трубку аркуш паперу. Ніяких ознак пилу Грицай на ньому не помітив.

— Так на шафі, кажете? — ніби між іншим перепитав він.

— Атож, на шафі, тому я й забув про нього.

«Та ти ж ним тільки вчора користувався, — подумав Грицай, розгортаючи на столі план. — Ось і свіжі помітки шариковою ручкою».

Куточком ока він стежив за Іваньо. Священик, що не знав про помітки на плані, зблід.

Але за мить на обличчі Іваньо не лишилося й сліду від пережитого хвилювання.

— Значить, так, — замислено промовив Грицай, уважно розглядаючи план. — Спуск у підземелля тут гвинтовими сходами. Ось — коридор і окремі, не з'єднані між собою приміщення.

— Це колишні темниці в’язнів, — вибачливим тоном пояснив Іваньо. — Знаєте, середньовіччя, інквізиція, суворі звичаї… В одних камерах єретиків приковували за лікті до стіни на довгі роки, в інших — тримали на ланцюзі з чавунним нашийником.

Грицай напружив усі сили, щоб не виказати хвилювання ні рухом, ні вигуком. Зовні він був цілком спокійний, а думки снували швидкі й тривожні.

Хтось шукає в підземеллі те саме, що й він. Це видно з поміток на плані. Хтось іде попереду… І, можливо, вже досяг мети… «Дванадцять кроків по коридору», сказав ксьондз Пшемінський, вмираючи. Приблизно в цьому місці на плані чиясь рука поставила ледь помітну цятку. «Потім ліворуч», ось хрестиком помічено поворот, «третя камера і…» на плані вона обведена товстим колом. Виходить, невідомий теж!..

Грицай одірвався від своїх думок, почав прислухатися до розповіді Іваньо:

— Кажуть, що в підземеллі ще й досі з'являються привиди безневинно замордованих, чути стогони й брязкіт ланцюгів… А втім, — блакитні очі священика стали холодностальні, вп'ялися в Грицая з викликом і навіть погрозою, — ви ж матеріаліст і не вірите в потойбічне життя!

— Звичайно, — спокійно відповів Грицай, теж дивлячись прямо в очі Іваньо. — Я матеріаліст і не вірю в потойбічне життя.

Священик лагідно посміхнувся:

— Вірити чи не вірити — право кожного. Цілком правильно… Значить, я можу йти? Я проведу вас.

Вийшли в той самий коридор, яким прийшли сюди, але повернули не ліворуч, до дверей на вулицю, а в протилежний бік.

Коридор був темний, покручений. Грицай рахував повороти, двері, які траплялися на шляху. Він знав, що ці відомості потім згодяться..

Коридор упирався в дубові двері, окуті широкими залізними смугами. Товстелезний засув з замком-пудовиком міцно замикав їх. Виламати такі двері без спеціальних інструментів було неможливо.

Іваньо витяг в'язку ключів і встромив найбільший у щілину.

Здогад Грицая, що в підземелля недавно хтось спускався, підтвердився — замок відімкнувся легко. Не зарипіли і завіси дверей, коли Грицай та Іваньо відчиняли їх.

В обличчя війнуло затхлим, вологим повітрям. Попереду стояла густа, майже відчутна темрява. Навіть обриси предметів не можна було розпізнати в цьому суцільному, непроглядному мороці.

Отець Іваньо дістав з кишені сутани товсту церковну свічку, срібну запальничку і чиркнув коліщатком.

— Не треба, у мене є ліхтар. — Грицай дістав і ввімкнув потужний електричний ліхтар з рефлектором.

— Свічка не завадить, — священик все-таки засвітив її.

Яскраве біле світло ліхтаря вихопило з мороку вузькі без поручнів кам'яні сходи, навислі арочні склепіння, коридор, який губився в темряві. Століття виявилися безсилими перед камінням підземелля. Все тут було дуже старе, але міцне — воно не піддавалося впливу часу. Ніщо не змінилось у підземеллі з того часу, як цими сходами спускались інквізитори в чорних мантіях з капюшонами, що закривали обличчя; кати в коротких червоних камзолах; знесилені тортурами «єретики» — жертви релігійного фанатизму.

— Прошу вас, — люб'язним жестом Іваньо запропонував Грицаю спускатися першим.

Зійшовши вниз, Грицай повів променем праворуч, ліворуч. Похмурі міцні склепіння, кам'яні стіни, викладена білим плитняком підлога, з'їдені іржею залізні двері по обидва боки коридора.

Високо тримаючи над головою свічку, Іваньо впевнено спустився вслід за Грицаєм.

Першу помилку священик зробив там, угорі, коли віддав Грицаю план, навіть не глянувши на нього, не витерши поміток шариковою ручкою.

Другу тут, у підземеллі.

Опинившись поряд з гостем, священик мовчки повів його шляхом, про який казав перед смертю ксьондз Пшемінський.

Грицай з удаваним здивуванням поглянув на Іваньо:

— Дозвольте, куди ви мене ведете?

— Як куди?! — змішавшись відповів Іваньо запитанням на запитання.

Рука, що тримала свічку, здригнулась. Гойднулися скісні тіні на низькому склепінні.

— Я повинен оглянути підвал з самого початку, а ви йдете в глиб підземелля. Чого?

Але Іваньо вже оволодів собою, хитруючи, відповів:

— Звідти ближче до району, який зазнав бомбардування. Я думав, ви там почнете.

— Ні. Пробачте, але в мене є певна методика, якої я звик додержуватися.

— Прошу, як вам завгодно, — з удаваною байдужістю згодився святий отець.

«Хитрий, — подумав Грицай. — Хотів перевірити, чи піду я одразу до третьої камери. Певно, він знає про тайник Пшемінського і шукає його. Цілком очевидно, що шукає…»

Грицай взявся за діло.

Метр за метром освітлював променем свого яскравого ліхтаря склепіння, стіни, підлогу, пильно розглядав кожну тріщину. Коли тріщина була ширша за інші, засовував у неї тонкий стальним щуп, вимірював довжину її складеним метром, записував відомості в блокнот. Здавалося, він так поринув у свою роботу, що зовсім забув про Іваньо, який сидів на східцях і мовчки стежив за ним.

— Мати божа! — раптом тремтячим голосом вигукнув священик.

З глибини підземелля долинув стогін, спершу ледве чутний, потім голосніший. Глухий, невиразний, він пронісся під склепінням підземелля і завмер.

Рука Грицая рвонулася до кишені, в якій лежав пістолет. Але вже в наступну мить, зловивши на собі гострий, допитливий погляд Іваньо, він замість того, щоб сунути руку в кишеню, ляснув себе по боці, вражено вигукнув:

— Що це?

Священик підійшов до нього впритул і злякано прошепотів:

— Душі! Душі загиблих волають про відплату. Коли б ви знали, скільки крові безневинних пролито тут!..

— Облиште! — без усякого маскування, цілком щиро розсміявся Грицай. Трагічний тон священика не справив на нього ніякісінького враження. — Ви знаєте, що я матеріаліст і не вірю в загробні байки…

Стогін, від якого аж у душі холонуло, знову повторився. Іваньо перехрестився, забурмотів молитву.

— Ну, ну, — насмішкувато поплескав його по плечу Грицай. — Не хвилюйтесь. Ходімо подивимось, хто це подає голос.

Він спокійно попрямував коридором, освітлюючи його ліхтарем.

Іваньо йшов слідом за ним. Як тільки Грицай одвернувся, вираз страху одразу зник з обличчя священика. Кусаючи губи, він кидав сповнені люті погляди на широку спину супутника.

— Десь тут, — Грицай шарив променем ліхтаря по стіні. — Ага, так я й думав! Дивіться.

Промінь холодного світла уперся в невеликий отвір у стіні. Стогін долинав звідти.

— Своєрідна еолова арфа, — сказав Грицай. — Тут у вентиляційній трубі зроблено якийсь пристрій, що утворює звук, схожий на стогін, коли вгорі подме сильніший вітер. От і все — ніяких мертвих душ… Ці моторошні звуки, певно, входили до програми тероризації в'язнів підземелля.

Іваньо похитав головою.

— Не знаю, як в'язнів, а мене вони налякали дуже.

— Ось вам одна з переваг атеїзму, — з відвертою насмішкою сказан Грицай. — Атеїсти хоробріші.

Вони повернулися назад до входу.

— Може, ви підніметесь наверх, — запропонував Грицай. — Чого вам тут сидіти — в темряві й вогкості,

— Нічого. Мій обов'язок християнина велить мені не залишати вас самого в такому похмурому місці.

Грицай зрозумів, що Іваньо під нього не відчепиться. Але відкривати священикові справжню мету своїх шукань не хотів.

— Гаразд, тоді я швидко обійду коридор і камери, а потім, коли буде більше часу, візьмусь за діло як слід.

— Як хочете, — якомога байдужіше відповів Іваньо, марно намагаючись приховати свою радість. — Я з вами.

Оглянули центральний коридор, заплутані бічні ходи.

Коридор вів у великий зал з високою ребристою стелею. В центрі залу стояло квадратне підвищення з гладенько обтесаного каменю. В кутку — друге, трохи менше. За ним — камін.

— Зал судилища, — пояснив Іваньо. — В ньому допитували й судили єретиків. Ось тут, — показав він на центр залу, — сиділи судді-інквізитори. В тому кутку катували підсудних.

— Веселе місце, — пожартував Грицай.

Зовні недбало оглянув Грицай і третю камеру, де, за твердженням ксьондза Пшемінського, містився тайник з документами. Нічого підозрілого не помітив. Каміння ніде не зрушене, стеля теж ціла. Грицай полегшено зітхнув. Тепер він був певен, що невідомий, який розглядав план і зробив на ньому помітки, документів ще не знайшов. Треба його випередити за всяку ціну…

Години через три полковник Грицай сидів у себе в кабінеті, чекаючи лейтенанта Данилка. У двері постукали.

— Заходьте, — запросив полковник.

Молодий чоловік у цивільному костюмі відрапортував:

— Лейтенант Данилко за вашим наказом прибув.

— Здрастуйте. Сідайте.

Полковник стежив, як Данилко упевнено легко перейшов кабінет, сів у крісло.

— Ви були поранені в ногу? — спитав Грицай.

— Так точно, товаришу полковник.

— Загоїлась рана?

— Так точно. Нога працює навіть краще, ніж раніше.

Грицай посміхнувся. Він любив веселих людей і завжди відкликався на жарт.

— Знаєте, для чого я вас викликав?

— Ні, товаришу полковник.

— Розкажіть трохи про себе.

У лейтенанта було просте, на перший погляд, нічим не примітне обличчя. Але коли придивитися краще, привертала увагу чиста рівна лінія високого чола, уперто зведені брови, спокійні сірі очі. «Кажуть, сіроокі — чудові стрільці», подумав Грицай і запитав:

— Стріляєте влучно?

— Нічого… Призи брав, — відповів Данилко, трохи здивований запитанням, що не стосувалося теми розмови.

— Правильно. Військова людина обов'язково повинна вміти добре стріляти… Розповідайте…

— Народився я в дев'ятсот двадцять другому році в селі Борунів, кілометрів вісімдесят звідси на захід. Батько наймитував, я теж спершу був наймитом у куркулів, потім подався до міста. Роботи в місті не знайшов, перебивався як міг. Потім, коли Західна Україна стала радянського, я поступив на завод. Коли почалася війна, добровільно пішов в армію. Воював під Орлом, Сталінградом, визволяв Київ. Поранений під Ровно, був у госпіталі, тільки сьогодні вийшов.

— Так, — після короткої паузи сказав Грицай. Відчинив сейф, дістав якусь фотографію, поклав на стіл. — У вас є знайомі в місті?

— Ні, товаришу полковник.

— Знає хтось із ваших односельчан, де ви були ці роки, що з вами?

— Ніхто. Мати померла давно, батько — перед війною, родичів у мене немає, в село ні до кого не писав.

— У формі виходили за ворота госпіталю?

— Ні, ми в піжамах ходили, а сьогодні від вас принесли цивільний костюм і наказали прийти сюди в ньому.

Відповідаючи на запитання, Данилко дивувався дедалі більше й більше.

— Які мови знаєте?

— Крім рідної української, російську, звичайно. Польську знаю, трохи німецьку.

— Добро… Тепер слухайте уважно… Ви, певно, бачили тутешній костьол святої Єліжбети?

Данилко кивнув головою.

— У підземеллі під костьолом сховано важливий документ — список уніатських священиків, які напередодні польсько-німецької війни були завербовані гестапо і вірно служили йому до розгрому гітлеризму. Сьогодні я побував під костьолом, переконався, що список шукають вороги — цілком можливо, для того, щоб передати шпигунів новим хазяям.

— Дайте взвод солдатів, і я по камінчику переберу весь костьол, а тайник знайду, — запропонував Данилко.

— І це дасть матеріал для провокаційної кампанії в буржуазній пресі, — в тон йому відповів Грицай. — Піднімуть галас на весь світ, що радянські війська руйнують храми, знущаються над почуттям віруючих. А попи-шпигуни зметикують, в чому справа, і розбіжаться хто куди — шукай тоді вітру в полі. Втече і суб'єкт, який шукає документ.

— Ага, зрозумів, нарешті! Треба його піймати, а він викаже інших.

— І знову не так, — посміхнувся полковник. — У нашій справі найпростіший шлях до мети ще далеко не найвірніший. По-перше, зовсім невідомо, видасть він спільників чи ні. А по-друге, нам потрібен насамперед список — справжній, в цілковитому порядку.

— Для чого? — здивувався лейтенант.

— Ви ж родом з цих місць і не вам розповідати, що уніатська церква завжди була найвідданішою служницею реакції. Але серед віруючих уніатів більшість чесних, хороших людей, яких просто обдурили. Широко опублікований документ про співробітництво церковників з фашистами викличе відгуки у всьому світі — адже українці-уніати живуть і в Північній Америці, і в Південній. Зараз уніатська церква намагається надіти на себе тогу борця проти фашизму. Список, який ми шукаємо, відкриє очі чесним людям.

Задзвонив телефон.

— Я занятий, — сказав Грицай, узявши трубку. Хтось відповідав йому вибачливим тоном, але настійливо.

— Прийміть його самі, — спокійно відповів полковник.

У трубці знову затріщало — хтось виправдовувався, умовляв.

— Гаразд, випишіть перепустку, — нарешті згодився Грицай. — Якийсь дуже настирливий відвідувач хоче поговорити тільки зі мною, — пояснив він Данилку. — Доведеться прийняти. Вийдіть, будь ласка, у коридор, поверніть за ріг і побудьте там. Я вас потім покличу.

За хвилину-другу новий відвідувач постукав у двері кабінету Грицая.

— Будь ласка, — запросив полковник.

Чоловікові, який так настійливо домагався побачення з полковником, було років шістдесят.

— Отакого начальника мені й треба, — почув уже з порога. — А то сидить молодий, у мене син старший. Я з таким говорити не можу, мені треба серйозного начальника, який може уважно вислухати і все грунтовно пояснити.

— Сідайте, — запросив Грицай.

Старий сів, поклав капелюх на невеличкий столик для телефонів, приставлений до письмового, повільно розправив довгі сиві вуса:

— Справа у мене, товаришу полковник, така, що навіть я сам у ній розібратися не можу — чи то правда, чи ні. Нічогісінько не втямлю.

— Може, разом розберемось, — ледь помітно усміхнувся Грицай.

— Може, й розберемось, — охоче згодився старий. — Кажуть, одна голова добре, а дві — краще. Тільки тут не дві, може, цілих двадцять треба, щоб маху не дати. Хочу сказати вам для початку, що попів цих я все життя терпіти не міг. Ще як одружуватись збирався з старою своєю, то так-таки напрямки і сказав: «До церкви не піду, хоч ти що!» І вже як вона плакала, і батько мій лаяв мене. Ніде правди діти — довелося піти. Що його вдієш — тоді час такий був, самі знаєте. З роботи б вигнали, в поліцію запроторили. А безробітних і без мене вистачало. На будь-яке місце, тільки скажи, зразу десять прибіжить. От і довелося проти своєї совісті йти. До церкви я таки пішов, а отцю Григорію — священик був у тому селі, де моя стара жила, — йому й кажу: «Невіруючий я. Атеїст, якщо по-вченому», А він і відповідає: «Та про мене. Гроші плати, а в церкві, що скажу, те й роби». Правда, напідпитку він тоді був, та, й усі вони випити люблять, скільки я їх не зустрічав…

Старий помовчав, вийняв з кишені величезний кисет з тютюном. Грицай простягнув йому коробку «Казбека». Той презирливо зморщився: «Не вживаю», старанно скрутив цигарку і, пускаючи клуби їдкого диму, провадив далі:

— Усі вони люблять випити, крім одного — отця Іваньо, що поряд зі мною живе. Такий тихий піп, просто на диво. Горілки — ані-ні. Щодо жінок — теж. Усе з дітлахами возиться, в саду порається, читає. І поговорити з ним приємно: ввічливий, отрути своєї релігійної не сіє. Думав я: невже цей піп не такий, як усі, невже користь від нього, а шкоди немає? Подивишся, наче людина як людина, а додому від нього прийду, посиджу, обміркую все і не йму віри. «Ой, кажу собі, Вершило (це мене так звати — Андрій Вершило), не вір попові, всі вони одним миром мазані».

Вершило знову урвав свою розповідь, дістав з кишені велику червону хусточку, витер спітніле чоло. Грицай уважно і добродушно поглядав на співрозмовника.

— Так от, товаришу полковник, учора я допізна в своєму садку сидів. Унадилися хлопчаки в мене яблука красти. Вдень хай собі приходять. Я їм сам виберу, дам, яке тільки сподобається. Дитина, вона, самі знаєте, смачненьке любить. Коли з дозволу, я не проти. А красти — це не годиться, до добра не доведе таке діло, та й дереву шкодить. Сиджу ото я в садку, в найтемніший закуток забрався. Спершу куняв, а потім поглянув навколо — така краса. Ніч тиха, зорі ясні-ясні. 1 раптом сумно мені стало. От, думаю, дід Вершило, життя ти вже прожив, а добра не бачив — по чужих людях та по чужих хатах тинявся. Тільки тепер щастя настало, а ти вже старий. Замислився я, раптом чую — шум. А треба сказати вам, мій садок і садок Іваньо — поряд. Раптом, значить, чую — шум. Що це, думаю, таке? Коли бачу, в будинку ксьондза відчиняються задні двері, що в садок ведуть. Хоч темно, а розібрати можна: вийшов з будинку чоловік. «До побачення, — каже. — Рівно опівночі буду». І крадеться через садок, та так тихо, обережно, видно, чогось йому ховатися треба. А пан-отець за ним з відчинених дверей стежить. Пройшов цей чоловік зовсім близько від мене, навіть дихання було чути — важко так дихає, сопе. Розглядів я його трохи. Па зріст невисокий, плечі, широкі, руки дуже довгі. Підкрався до паркана, прислухався, потім перестрибнув через нього — тільки й бачили. Вранці пішов я до сусіда свого — Стьопи. Надстроковик він, старшина, десятий рік в армії служить. Бойовий хлопець. Я йому про все розповів, а він мені порадив, куди піти. Справді, думаю, треба піти. Може, воно вам і без потреби, а все-таки на совісті спокійніше. А може, думаю, який підозрілий.

— Правильно зробили, Андрію… По батькові як вас?

— Іванович.

— … Андрію Івановичу. Добре зробили, що прийшли сюди. Спасибі, — Грицай міцно потис старому руку.

— То виходить, правильно я подумав, що він пройдисвіт якийсь? — зрадівши, спитав Вершило.

— Оцього я вже не знаю, Андрію Івановичу. Мало хто до ксьондза ходить. Може, людина дитину охрестити вирішила, а відкрито цього робити не хоче, може, ще якась справа — всяко буває, — посміхнувся Грицай. — Одначе розмову нашу прошу зберегти в таємниці.

— Та хіба я не знаю, — кивнув головою Вершило. — Нема нічого розумнішого, як язик за зубами тримати.

Вершило встав, узяв зі столика свій капелюх і, попрощавшись, вийшов.

Полковник теж вийшов у коридор, покликав Данилка. Молодий офіцер стояв біля вікна, задумливо дивлячись у високе холодне небо.

— Ходімо, — сказав полковник. — Здається, я тільки що одержав дуже важливі відомості…

X. НІЧНА ОБЛАВА

На побачення Павлюк з'явився точно в призначений час. Додержуючись правил конспірації, він озирнувся, перевірив, чи не стежить хто за ним, і лише тоді обережно шмигнув у хвіртку.

Як і минулого разу, священик уже чекав його і відразу впустив у будинок.

Привітавшись, Іваньо передусім повідомив про інженера Грицая.

— Я не думаю, щоб його надіслали контррозвідники, — сказав він. — А втім… У нашому становищі треба остерігатися всього. І дещо в його… може, навіть не в словах, не в поведінці, а швидше в погляді, в манерах здалося мені підозрілим. Особливо не подобається мені, що він бачив наші помітки на плані. З них можна легко зрозуміти, що ви шукаєте.

Павлюк удачливий і досвідчений шпигун з багаторічним «стажем», мав своє «професіональне самолюбство» — визнати свою помилку йому не хотілося.

— Дурниці, — сказав він навмисно недбалим тоном. — Нічого не зрозуміє. Мало хто і з якою метою міг лишити помітки на плані. Все одно невідомо, в якій камері треба шукати тайник.

— Усе це так, але обережність необхідна.

Павлюк знизав плечем.

— Це правда, святий отче. І все ж не такий страшний чорт, як його малюють. Я на своєму віку мав справу з німецькою, французькою, турецькою, американською контррозвідками і, як бачите, живий, здоровий, не збираюсь умирати. Будемо сподіватись, що нас мине і радянська контррозвідка. Вони в гіршому становищі, ніж ми.

— Чому?

— Дуже просто. По-перше, вони не знають, хто ми, де ми і які наші наміри. Потім уявіть собі найгірше: нас арештували. Признатися, що ми шукали тайник — для нас усе одно, що підписати собі обвинувальний вирок, цього ми ніколи не зробимо. Правильно?

— Ну звичайно.

— По-друге, воші повинні схопити нас саме в той момент, коли при нас буде список — не раніше і не пізніше. Раніше — арешт ні до чого не приведе, пізніше — ми зникнемо з важливим документом. Як бачите, завдання у контррозвідників не легке.

— Тим краще… Ви добре оглянули третю камеру?

— По-моєму, шукати треба не там.

— А де?

— В одній із суміжних — другій, четвертій або напроти — в десятій. Словом, десь біля третьої. Скільки всього камер у підземеллі?

— Двадцять одна.

— Багатенько, шукати доведеться довго. От коли б був помічник… У вас часом нема надійної людини, такої, щоб і допомогла і, звісно, не патякала. Треба знайти підхожого чоловіка. Коли все зробимо, якось здихаємося його…

Обидва добре розуміли значення слова «здихаємося».

— Де таку людину знайдеш, — з сумом сказав Іваньо. — А ваш хазяїн, шинкар, для такої справи не підійде?

— Старий, полохливий, ненадійний. Треба молодого, енергійного.

— Тоді доведеться робити все самим.

— Приготуйте електричні ліхтарі: при свічці багато не зробиш. Мабуть, знадобиться і ломик. Якщо в тайнику є сейф, то може бути потрібен і автогенний апарат, щоб різати метал.

— Де ж я знайду такий апарат? — вигукнув священик. — Під яким приводом його купувати чи позичати?

— У нашій справі треба передбачати навіть дрібниці, — сказав Павлюк, сердито знизавши плечем. — Адже дрібниця може погубити нас. Дев'яносто дев'ять шансів із ста, що апарат не буде потрібен, і все ж таки ми повинні на всякий випадок мати його. Уявіть собі, в якому безглуздому становищі ми опинимося, коли розламаємо стіну, знайдемо тайник і не зможемо добути з нього документ. Тоді вже пізно буде шукати апарат. Через годину після того, як знайдемо тайник, мене не повинно бути в Кленові.

Священик замислився.

— Нічого не можу придумати,

— Безвихідних становищ нема, святий отче.

— Скажіть, — після паузи спитав Іваньо, — а вибухівкою відкрити сейф можна?

— Беруся, — кивнув Павлюк, — мені доводилося.

Пан-отець помовчав, щось обмірковуючи, потім неголосно промовив:

— Є люди, які й досі не склали зброї, блукають по лісах.

— Це з УПА[2]? — спитав Павлюк,

— Так. У них повинна бути вибухівка.

— А хто до них піде?

— До них іти не треба, — відповів Іваньо. — Один їхній іноді буває в Кленові. Я зможу з ним зустрітись і домовитись.

— Тим краще.

— Ну а що, коли зненацька з'явиться Грицай і застане вас у підземеллі? — спитав священик, несподівано міняючи тему розмови.

— Дякувати богові і святим отцям-інквізиторам, сховатись у підземеллі є де. В разі небезпеки виберусь через потайний хід у Залі судилища.

— Ви добре запам'ятали його? Натиснути на правий край дошки, грати каміна розсунуться, і ви ввійдете в камін — він широкий, як пекельна піч. Замість димоходу — гвинтові сходи, якими підніметесь просто на дах костьолу. Обійдете по карнизу шпиль. Правда, карниз досить вузький, але для людини з міцними нервами це не страшно, не треба тільки дивитися вниз. Потім пожежною драбиною спуститесь у маленький дворик. Звідти вибратися на вулицю легко.

— Не забуду — дошка, камін, гвинтові сходи, карниз навколо шпиля, пожежна драбина, дворик,

— Правильно,

Павлюк глянув на годинник,

— Час іти. Занадто пізній перехожий може викликати підозру.

— Ідіть.

Іваньо теж підвівся. Як і минулого разу, загасивши світло, щоб бува хтось з вулиці випадково не побачив дві постаті в будинку, за руку вивів Павлюка на ґанок.

Гість попрощався, переліз через паркан і швидко попрямував до ресторану на вулиці Без світання. Звідси до нього треба було йти з півгодини.

Ішов Павлюк обережно, прислухаючись до кожного шелесту, не випускаючи пістолета, тримаючись якомога далі від крутих поворотів і великих під'їздів, де могла причаїтися засада. Одного разу, коли обернувся, йому здалося, що від освітленого місяцем будинку шугнула тінь. Павлюк завмер, почав пильно вдивлятися в темряву. Не ворушачись, нічим не виказуючи своєї присутності, стояв довго — хвилин з десять. Проте нічого підозрілого більше не помітив і вирішив, що помилився.

Поминувши три квартали, Павлюк вийшов на пряму, довгу, без провулків вулицю, що вела на простору площу із сквером. Вулиця і площа були погано освітлені, як і взагалі все місто, що тільки-тільки пережило окупацію, тяжкий воєнний час. У темряві Павлюк почував себе впевненіше, безпечніше.

Раптом, уже майже біля площі, швидше інстинктом злочинця, ніж розумом, відчув небезпеку. Попереду — нікого. Швидко. озирнувся на всі боки. Прислухався. Позаду наганяють четверо. І тоді зрозумів, звідки виникло відчуття небезпеки: ці четверо крокували по-військовому, в ногу. Павлюк не міг збагнути, звідки вони взялися. Нещодавно вулиця була порожня. Певно, вийшли з якогось будинку.

Павлюк прискорив ходу.

— Громадянине! Заждіть! — почувся голос ззаду.

Що робити? Зупинитися, почати з ними розмову, пред'явити документи? А коли це патруль? Павлюк боявся нічної облави — а що як когось шукають? Тоді й Павлюка можуть затримати, щоб перевірити документи, з'ясувати, хто він такий… Ні, треба за всяку ціну уникнути небезпечної зустрічі. Павлюк пішов швидше.

— Громадянине! Стійте!

Павлюк побіг. Як на зло, нема куди звернути аж до самої площі.

— Стій, стрілятиму! Стій!

Тільки б встигнути добігти до площі! Від неї в різні боки ведуть кілька вулиць…

Пролунав постріл. Поки що стріляли вгору.

Павлюк мчав щосили, думаючи тільки про одне: швидше б досягти площі.

Але коли до бажаної мети лишилося не більше як двісті-триста метрів, попереду в тьмяному світлі ліхтарів майнула кілька постатей. Павлюк зрозумів: вулиця закрита з обох боків.

Усе ще біжучи, він оглядався навколо, намагаючись знайти хоч якийсь закуток, де б можна було сховатися.

Вулиця була темна й пустинна: неосвітлені вікна, наглухо зачинені під'їзди. А кроки позаду наближалися.

Раптом, уже майже втративши надію на порятунок, Павлюк побачив, що порота, які вели у двір одного з будинків, трохи відхилені. Інстинктивно, не розмірковуючи, кинувся туди.

І відразу ж пожалкував, йому здалося, що він у пастці. Це був типовий двір-колодязь — правильний чотирикутник, з усіх боків оточений стінами високих будинків. Вихід з нього був лише один — на вулицю.

У будинок вело п'ятеро дверей — кожні в окрему секцію. Одні з них були відчинені. Павлюк кинувся тули.

Опинився на крутих сходах, брудних, пропахлих котами. Не торкаючись поручнів, перестрибуючи через східці, мчав з поверху на поверх. Задихався, відчував, що серце от-от вискочить, але не зупинявся ні на мить, розумів: швидкість — єдиний шанс урятуватись від переслідувачів, голоси яких уже чулися в дворі.

Павлюк мав надію встигнути піднятися на горище, вилізти на дах і по ньому перебратися на другий будинок, третій, четвертий, поки не натрапить десь на спуск униз.

Сходи закінчувались площадкою, на яку виходили маленькі вузькі двері.

«На горище», подумав Павлюк, шарпнувши їх.

Але помилився — опинився не на горищі, а в якомусь зовсім темному приміщенні. Намагаючись зорієнтуватися, Павлюк зробив обережний крок уперед і відразу ж завмер на місці: в спину йому вперлося щось тверде, холодне. Хтось пошепки наказав:

— Руки вгору! Якщо скажете хоч слово або крикнете — застрелю!

Павлюку нічого не лишалось, як негайно виконати наказ. Він стояв з піднятими руками, не маючи сили перевести подих після довгої погоні. Він так стомився від бігу, що не міг як слід зібратися з думками, зрозуміти, що ж сталося, в чиїх руках він опинився.

Голоси внизу і тупіт чобіт на сходах наближалися. Ось вони почулися зовсім близько, на останній площадці сходів. Павлюк відчув, як пістолет, що уперся йому в спину, раптом здригнувся, а його власник затамував подих.

— Підемо вище? — спитав один із переслідувачів.

— Та нема його тут, — заперечив другий. — Кажу тобі…

— Все одно з двору йому не вибратися, — погодився перший. — Ходімо.

Вони почали спускатися, незабаром тупіт затих.

Павлюк мовчки чекав, що буде далі. Переляк, який охопив його під час втечі, поступово минав. Він зрозумів, що потрапив до людини, яка сама боїться радянських органів державної безпеки. Адже варто було тільки покликати тих, що піднімалися сходами, і його б арештували.,

Настала тиша. Переконавшись, що все спокійно, невідомий променем кишенькового ліхтаря освітив Павлюка ззаду і незаперечним тоном наказав:

— Ідіть уперед! Рук не опускати!

Тримаючи руки над головою, Павлюк пройшов вузеньким коридором, звернув ліворуч, штовхнув благенькі дощані двері і опинився у маленькій кімнатці з похилою стелею, освітленій чадною гасовою лампою. Житло було влаштоване на горищі. Залізна койка, покрита ганчір'ям, кривий стіл і табурет — ото і всі меблі в кімнаті. Праворуч від входу темніли ще двері, мабуть, у сусідню кімнату. За вікном на чорному небі миготіли зорі, великі й сумні.

— Сядьте на табурет! Руки на стіл!

Павлюк виконав наказ.

Незнайомець сів на койку, напроти Павлюка.

Тепер Павлюк міг роздивитися того, хто так безцеремонно розпоряджається ним. Він потрапив у полон до парубка років двадцяти трьох. Одягнений він був у зношений, зім'ятий сірий костюм, з-під піджака виглядала брудна сорочка. Очевидно, парубкові довелося зазнати немало злигоднів, проте голос і манери його були пройняті впевненістю. Можливо, одною з причин цієї впевненості був парабелум, націлений просто на Павлюка. Павлюк не міг відвести очей під круглого, темного дула, зловісна цятка, як магніт, притягала погляд,

— Ну, чого ви тікали? — грубо спитав парубок.

— А чому я повинен вам це пояснювати? — Коли минав страх, до Павлюка поверталося зухвальство.

— Тому, що інакше я вас пристрелю, — все так само грубо й рішуче відповів молодий чоловік. — Я мушу знати, з ким маю справу.

— А ви самі хто такий?

— Ти, сволото, відповідатимеш чи ні? — розлючено вигукнув парубок і підняв пістолет, націлюючись…

Павлюк зрозумів: жарти кепські.

— Який ви нервовий, — з удаваною посмішкою сказав він, знизав плечем. — Невже не ясно, що якби за мною не гналися, я б не тікав.

— Зброя є?

— Є, — Павлюк вийняв з кишені кольт. Пістолет парубка був націлений прямо йому в груди. Взяв кольт за дуло, простягнув, парубкові, — Візьміть на деякий час собі. Я не боюсь вас і довіряю вам.

Він розумів: парубок все одно відбере у нього зброю, і вирішив випередити його, інсценувавши «довір'я».

Парубок, узявши зброю, поклав її поруч з собою на ліжко, але парабелума не випустив.

— Документи?

— І документи є. — Пошаривши в задній кишені, Павлюк простягнув запасне посвідчення — своїх документів вирішив до певного часу з обережності не показувати.

Парубок лівою рукою недбало перегорнув сіреньку книжечку, презирливо скривився:

— Липа.

Павлюк знизав плечем:

— Ви не міліціонер, з вас досить і такого.

Молодий чоловік подумав і згодився:

— Хай і так.

Узяв кольт, клацнув пружиною, виймаючи обойму, повернув зброю хазяїнові.

— Покладіть обойму в праву кишеню, пістолет у ліву. Зарядити його можете тільки на сходах, не раніше. Я стежитиму, і в разі чого — нарікайте на себе… А тепер — забирайтесь геть звідси.

Павлюк остовпів.

— Я кому сказав — забирайтесь геть, — повторив парубок.

— Послухайте, — почав урезонювати його Павлюк. — Ви мене виручили, а тепер хочете погубити. Адже квартал, безперечно, ще оточений, і мене схоплять.

Довід здався парубкові переконливим, бо, трохи поміркувавши, він порадив:

— Тікайте через дах. Я покажу дорогу.

— Ви що, їх за дурнів маєте! За дахом вони теж стежать. Боюсь, що там засідка.

— Мені до цього нема діла. Втекли раз, втечете і вдруге. — На Павлюка дивилися холодні очі.

— Та чим я вам заважаю! — скипів Павлюк. — Я вас не збираюсь виказувати, а в разі небезпеки нам навіть краще захищатися вдвох. — Промовивши це, подумав: «Такий нам стане у пригоді. Хлопець, видно, бувалий». — Я можу бути для вас корисний, якщо хочете знати.

— Ви? — Повні губи скривились у зневажливій посмішці. — Для мене може бути корисний якийсь бандит, криміналіст?

— Часто люди зовсім не такі, якими здаються, — багатозначно сказав Павлюк.

— Висловлюйтесь ясніше.

— Поговоримо спочатку про вас. З радянською владою ви далеко не в дружніх стосунках…

— Припустімо, — згодився парубок. — Що ж з цього виходить?

— Багато дечого.

Павлюк бачив, що розмова зацікавила парубка. Він опустив парабелум, дивився на Павлюка вже без зневаги.

Проте розкриватися перед незнайомцем диверсант не поспішав — багаторічна конспірація привчила його до великої обережності. Насамперед треба дізнатися, що являє собою цей молодий чоловік. Тоді вже можна буде вирішити, чи можна йому довіряти.

Давайте зробимо так, — запропонував Павлюк. — Ви дозволите мені переночувати, а завтра познайомимося ближче і поговоримо.

Парубок погодився.

— Добре, ідіть сюди.

Відчинив двері в суміжну кімнату, провів туди свого нового знайомого, дав йому сірники, свічку і показав на дерев'яний тапчан у кутку.

— Спіть. Попереджаю, що в мене гострий слух: я почую, коли ви підведетесь. Для певності защепну двері із свого боку на защіпку.

= Як хочете, — знизав плечем Павлюк. Недовір'я, підозріливість і грубість парубка йому подобалися. В ньому дедалі більше зміцнювалась думка, що з цього молодого чоловіка може вийти надійний помічник.

Уранці він прокинувся:і твердим наміром узнати, хто цей загадковий парубок. Той в свою чергу теж зацікавився Павлюком, був заінтригований його багатозначними натяками. Розмовляти із своїм «гостем» почав лагідніше, майже ввічливо, пістолета з кишені не виймав.

— Як вас звати? — спитав парубок.

— Павлюк. А вас?

— Дем'янко.

Хазяїн дістав з розсохлої шафки в кутку банку американської тушонки, окраєць чорного хліба, а з-під ліжка — пляшку з каламутною рідиною. Поставив усе це на стіл.

— Поснідаємо,

Каламутна рідина виявилася дуже міцним самогоном-перваком. Павлюк непомітно заволодів пляшкою, підливав та й підливав у склянку господареві. Сам же намагався пити якомога менше. Така тактика швидко дала свої наслідки. Рухи Дем'янка втратили чіткість, язик почав заплітатися. Молодий чоловік став багатослівний, відвертий. Із зайвими, зовсім не пов'язаними з справою подробицями він почав розповідати, як у сорок третьому році завербувався в дивізію СС «Галичина», створену гітлерівцями для боротьби на Східному фронті. Коли Радянська Армія вщент розбила її, Дем'янкові — одному з небагатьох — пощастило врятуватися. Деякий час він тинявся по селах, жив у селян. Але довго засиджуватися на одному місці боявся: його могли примітити, спитати про документи, а їх у колишнього есесівця, звичайно, не було. Та одного разу Дем'янкові таки поталанило: господар хутора зглянувся на становище «знедоленого» і дав йому паспорт свого сина, який утік з фашистами. З цим паспортом Дем'янко виїхав у Кленів і живе й досі, працює, де прийдеться, бо на постійну роботу з таким документом влаштуватися небезпечно — відразу піймають. Скільки він так ще протягне, важко сказати. Найкраще було б утекти за кордон, але як…

Дем'янко схилив голову, втупився у пляшку з самогоном.

— Розумію, — співчутливо сказав Павлюк, поклавши руку на плече парубкові. Відчув, як той здригнувся від несподіваного дотику. — Ви мені допомогли, а я не люблю залишатися в боргу. Звіртесь на мене, і ми влаштуємо ваше життя. Ви ще потрапите за кордон, побачите світ і не раз згадаєте мене добрим словом… А тепер вип'ємо ще.

— Вип'ємо, — важко мотнув головою остаточно сп'янілий Дем'янко. — Дістаньте з-під ліжка ще одну пляшку.

XI. ВОВК СЕРЕД ЛЮДЕЙ

Богданна Багрій сиділа в чайній села Виліска, що простяглося вздовж шосе Кленів — Дрогобич. Чайна містилася в маленькій, брудній, обклеєній злинялими шпалерами кімнаті з одним вікном. Крім Богданни, тут був поштар у формі, літній селянин у брилі, з люлькою в зубах та троє проїжджих — їхній грузовик Богданна бачила біля чайної, коли заходила. Ці троє зупинилися перекусити. Один з них, худорлявий чоловік, виймав із солдатського мішка всілякі припаси. Лівий рукав його куртки був засунутий у кишеню, але й однією правою рукою він управлявся не гірше, ніж інші двома, спритно виймаючи з мішка і розкладаючи на столі сало, варені яйця, домашньої випічки хліб.

— Півлітра? — лаконічно спитав однорукий.

— А чи не забагато, Стефане? — заперечив другий у потертій шкіряній куртці.

— По сто мало, по двісті багато, вип'ємо двічі по сто п'ятдесят, — пожартував третій, високий на зріст, пишновусий, з чорним чубом.

Однорукий Стефан щось заперечив, але Богданна перестала прислухатися до їхньої розмови. Чоловік, на якого вона чекала, мав ось-ось з'явитися в чайній. Він підійде до стойки, попросить три пачки «Махорочних», коробку сірників і піде. Хвилин через п'ять Богданні треба вийти слідом і попрямувати ліворуч по шосе. Він чекатиме її. Дівчина віддасть йому пачку грошей і записку. Після цього попутною машиною повернеться в Кленів і скаже пан-отцю Іваньо про те, що його доручення виконано. От і все.

Богданна крадькома глянула на годинник. Невідомий чомусь запізнюється. На цілих п'ятнадцять хвилин. Чи не трапилось чого?

Побоювання її виявились даремними. Двері широко розчинились, і на порозі з'явився красивий, високий на зріст паруб'яга в довгому піджаці, зелених бриджах із шнуровкою і добротних чоботях з високими і рівними, як пічні лимарі, халявами.

Новий відвідувач підійшов до стойки, простягнув буфетникові затиснені в кулаці гроші і сказав:

— Три пачки «Махорочних» і коробку сірників.

Почувши його голос, однорукий Стефан поволі підвівся. Богданна побачила, як зблідло його обличчя.

— Довгий! — промовив він переривчастим голосом. — Довгий!

Чоловік відскочив од стойки, обернувся до Стефана. На сполотнілому, без кровинки, обличчі Стефана горіли сповнені зневагою очі. Пальці правої руки його стискались і розтискалися.

— Довгий! — повторив Стефан. Почуття ненависті примушувало його знову й знову вимовляти це ім'я. — Нарешті, ми таки зустрілися, Довгий.

Він підвівся і, мов сліпий, перекинувши стіл, пішов на здоровила.

Але Довгий вже опам'ятався. Швидким рухом він шпурнув під ноги Стефанові стілець і вискочив за двері. Знадвору почувся скрегіт засува.

Якусь мить Стефан стояв приголомшений, мов не розуміючи, що сталося. Потім кинувся до дверей, навалився на них усім тілом, почав гатити кулаками.

— Ой люди! — лементував Стефан, і крик його різонув Богданну по серцю, стільки було в голосі однорукого люті, ненависті, туги. — Втече! Вте-е-ече!

Товариші його налягли на двері плечима. Але дошки й засув були міцні.

Тоді Стефан схопив за ніжку високий табурет і щосили вдарив ним по вікну. З дзенькотом посипалися шибки, розлетілася рама. Незважаючи на гострі осколки, що стирчали з рами, Стефан вискочив через вікно. На вулиці залупав його схвильований голос.

— Дер-ж-и-и! Бандита держи!

Пишновусий товариш Стефана теж виліз через вікно і відсунув дверний засув.

Те, що побачила Богданна, вийшовши на високий ґанок чайної, мимоволі нагадало їй облаву на вовків, про яку розповідав дід. За старих часів бувало знавіснілі від голоду вовки забігали в село, і тоді проти них піднімалися всі жителі.

Так було і зараз.

Довгий щодуху мчав до лісу, який темнів на віддалі кілометра від шосе. За бандитом на чималій відстані біг Стефан. А за Стефаном селяни з сокирами, вилами, дрючками. З деяких хат вискакували молоді хлопці з гвинтівками. Чоловік у пілотці, в солдатському одязі, але без погонів, розмахуючи пістолетом, подавав команду.

«Яструбки», догадалася Богданна. Так місцеве населення називало сільські загони самооборони, організовані для боротьби проти бандитських ватаг, які ще тинялися по лісах зразу після війни.

«Яструбки» явно недооцінювали передбачливості й хитрості ворога, сподіваючись взяти його живим. Лісові хижаки звичайно ходили трійками — «бойовками». Так було і зараз. Довгий подався в село, щоб зустрітися з Богданною, а спільники його засіли на узліссі, ведучи спостереження за селом і шосе.

Коли «яструбки» наблизилися до лісу, звідти вдарили кулеметні черги. Бандити прикривали відхід Довгого. Перевага була на їхньому боці. Лишаючись неушкодженими в своєму зеленому укритті, вони прострілювали галявину між лісом і шосе. «Яструбки» залягли. Тільки Стефан біг далі. Але чоловік у пілотці наздогнав його, збив з ніг, притиснув до землі — і саме вчасно: поряд свинцевий струмінь збив куряву.

З лісу шпурнули гранату. Вона вибухнула, не долетівши до «яструбків».

Перебіжками, переповзаючи по-пластунськи, «яструбки» уперто просувалися вперед. Але коли бійці загону самооборони увійшли в ліс, щоб оточити ворога з флангів, бандитів там уже не було — петляючи байраками й хащами, вони щезли в глибині лісу. Переслідувати їх зараз було марно.

Стефан сидів на краю кювету, обхопивши єдиною рукою голову. Він видавав якісь невиразні звуки. Здавалося, він сміється.

До нього підійшов командир «яструбків». Стефан підвів голову, по обличчю його текли сльози. Стефан витер їх рукою і тихо спитав:

— Утік, га? Як же це так?

Ніхто не наважився йому відповісти,

— Він же… Дружину мою й доньку… Дитину п'ятилітню на матір поклав і ножем… Одним ножем обох.

Раптом Стефан скочив, як підкинутий пружиною, і знову впав на коліна в придорожню куряву.

— Люди добрі! — крикнув. — Бийте бандитів! Де не побачите — бийте! Моїх уже… не вернеш… Але ж він ще може погубити багатьох! Бийте вовків окаянних, люди добрі!

— Заспокойся! Заспокойся, — командир «яструбків» узяв Стефана за плечі, незграбно, по-чоловічому обняв, допоміг встати.

Підійшли обидва супутники Стефана.

— Не треба, Стефане, — несміло попросив пишновусий.

Стефан мовчав.

Боячись, що вона ось-ось заплаче, Богданна поспішно пішла геть…

Через півгодини вона тряслася в кузові грузовика. На душі у дівчини було тяжко, тривожно, в думці вона весь час поверталася до Стефана, до його страшної розповіді про вбивство дружини й доньки.

Коли машину підкидало, Богданна відчувала пачку грошей у кишені, які повинна була передати Довгому, і дівчині здавалося, що вони печуть тіло навіть крізь грубе сукно жакета…

Отець Іваньо прийняв Богданну в закутку храму, за колонами. Обличчя його, як і завжди, було непроникно-добродушне, довгі пальці розмірено перебирали чотки.

Богданна розповіла, чому не виконала його доручення.

Іваньо вислухав її спокійно — чотки падали повільно й методично, як краплини води.

— Служителі церкви не втручаються в політику, дочко моя, — сказав священик. — Гроші, які я попросив вас передати тому чоловікові, він колись позичав одному з моїх парафіян… Я поганий суддя в цих справах… Але, наскільки мені відомо, розповіді про так звані звірства УПА перебільшені і роздуваються офіціальною пропагандою…

— Чоловік, у якого вбили дружину й дочку, був дуже щирий у своєму горі, — промовила Богданна.

— Або був добрим актором. Не знаю, не знаю… — Іваньо почав перебирати чотки в протилежний бік. — Звичайно, в родині не без виродка. Але здебільшого такі люди, як той, з яким вам не пощастило зустрітися, це ідеалісти, щирі, полум'яні патріоти, які борються за християнську віру і західну цивілізацію! Церква схвалює їх боротьбу, а вона знає все і не може схвалювати неправедне діло.

— Так, звичайно, — сумно сказала Богданна. — Церква знає.

Іваньо благословив її, і вона пішла.

Перебираючи чотки, священик довго дивився вслід дівчині. Розповідь Богданни і тон, яким вона говорила, Іваньо не сподобались. «Нема надійних людей», із злістю подумав він.

XII. ГОЛКИ ДО ШВЕЙНИХ МАШИН

Звичайно веселий, життєрадісний Воробйов останнім часом став задумливий, небалакучий, його гнітила «кепська справа», так він називав «самовбивство», симульоване підозрілим іноземцем, Воробйов не хотів і не міг почувати себе переможеним. Поразка була б першою за всі роки його служби. Але навіть і не це найбільше гнітило його. Він почував особисту відповідальність за те, що злочинець на свободі, готується вчинити, а може вже і вчинив якесь злочинство: не для розваги ж приїхав Томас Блеквуд у Радянський Союз. Знову й знову перебирав Воробйов факти, зв'язані із «самовбивством», зіставляв їх, намагався зробити якісь висновки, але безуспішно.

На жаль, такими ж безуспішними лишалися й розшуки Ситника. У кімнаті зниклого під час обшуку не знайшли ні документів, ні грошей. Ця обставина привернула до себе увагу Воробйова. Після того, як Ситника не стало, до обшуку ніхто в його кімнату не заходив. Отже, гроші й документи Ситник узяв з собою, вирушаючи в останню поїздку за місто. Але і в заміській оселі їх не знайшли. Куди ж вони поділися? Навіщо їх Ситник брав із собою, коли їхав за місто? Скільки в нього було грошей? Взагалі, на які кошти жив Ситник? Адже він ніде нё працював. Може, він зв'язаний із злочинцями?

Знайти відповідь на деякі із цих запитань допомогла Марія Василівна — сусідка Ситника.

— І нізащо не догадаєтесь, — сказала вона. — Така історія дивна. Семен Григорович під час війни в якомусь іноземному місті знайшов коробку з голками до швейних машин. Нічого про неї ні командирові, ні товаришам не сказав і забрав з собою. А голок там було тисячі.

— Розумію, — кивнув Воробйов. — Знахідку свою зберіг і, повернувшись на батьківщину, почав торгувати голками.

— Не сам. Він їх базарним спекулянтам збував, а ті вже далі. Всі як є розпродав, великі гроші виручив.

— Авжеж, якщо в коробці були тисячі голок, а товар це дефіцитний. По карбованцю-півтора продати й то… А звідки ви довідалися про всю цю історію, Маріє Василівно? Чи не пусті це часом плітки?

— Від нього й довідалась. Якось Семен Григорович прийшов напідпитку, чай на кухні заходився гріти, і я там якраз була. Слово за словом, та й розбалакалися. Правда, він потім жалкував, мабуть, що був такий відвертий. Другого ранку спеціально до мене в кімнату зайшов і попросив: «Ви вчорашнього нікому не передавайте, бо ж невідомо, як на це можуть подивитись, я офіціально живу на пенсію інваліда Вітчизняної війни…» Взагалі Семен Григорович був трохи чудною людиною. Не злий начебто, а відлюдний, сумний. Якось, теж на кухні, ми розмовляли, він і каже: «Нещаслива випала мені доля. Ні сім'ї у мене, ні справи улюбленої і взагалі нічого, наче осторонь життя стою». Може, тому він і похмурий був, і дратівливий дуже…

Ця розповідь допомогла Воробйову ясніше уявити собі вдачу Ситника, але конкретних відомостей не дала.

Тоді Воробйов спробував ще один засіб. Він порадився з товаришами, які займалися боротьбою з спекуляцією, і, за їх рекомендацією, звернувся до одного ув'язненого на прізвище Зіньковський.

Зіньковський, маленький, верткий чорноволосий чоловічок, таємниці із своїх комерційних махінацій не робив. Так, були голки до швейних машин. Так, купував по півтора карбованця за штуку, а продавав по два. Скільки продав? Багато, з півтисячі. Де брав? На товкучці підійшов чоловік і запропонував узяти відразу партію. Який чоловік? Звичайний. Здасться, білявий чи чорнявий або русявий. Для Зіньковського зовнішність ні до чого, він не дівчина…

На цьому коло зімкнулося. Жодних ясніших даних Воробйов не одержав.

Якщо Ситник розпродав голки хоча б по півтора карбованця, то в нього зібралася чимала сума. А грошей після нього не лишилось і копійки. Де вони? Де він взагалі зберігав свої гроші?..

Звичайно злочинці ощадкасами не користуються. Але ж Ситник не був злочинцем в повному розумінні слова, у всякому разі злочинцем-професіоналом.

Воробйов зробив офіціальний запит у найближчу до Привокзального провулка ощадкасу, потім у другу. Відповідь прийшла зовсім несподівана. Виявилося, що у нього є кілька іменних вкладів у різних ощадкасах, а не так давно три з них він зробив вкладами на ім'я пред'явника.

— Чи одержано вже гроші? — ледве приховуючи тривогу, спитав Воробйов.

Працівник управління ощадкас, у кабінеті якого йшла розмова, подивився на картку, що лежала перед ним.

— Поки що тільки з двох книжок, на загальну суму сто двадцять одна тисяча триста сорок два карбованці вісімдесят три копійки.

— Дякую! — похмуро сказав Воробйов. — Дякую!

Він був сам не свій від злості ї досади. Втратити таку нагоду! Чому б не подумати про ощадкасу раніше!

Трохи охолонувши, Воробйов почав міркувати спокійніше.

Насамперед треба було розгадати, чому Ситник перевів свої гроші з іменного вкладу на пред'явницький. Адже такий вклад може одержати з ощадкаси кожний, кому він передасть ощадну книжку і контрольний талон до неї. То, може, гроші і є причиною всього? Може, хтось силою, обманом, хитрощами примусив Ситника перевести гроші на пред'явника, а потім забрав їх — сума чимала, понад сто тисяч карбованців. Може, Ситника вже немає в живих?.. Це здавалося дуже правдоподібним — убили заради грошей, труп сховали… Але Воробйов добре знав, що найправдоподібніший варіант не обов'язково найімовірніший…

Вклади Ситника було взято з двох книжок. Залишалась третя: рано чи пізно хтось прийде з нею в ощадкасу…

Воробйов з нетерпінням чекав цього.

Хто ж міг спокуситися на гроші Ситника? Сусідка Марія Василівна? Але Воробйов одразу відкинув цю думку. В жінки троє дітей, чоловік — проста, хороша, працьовита родина, звичайні радянські люди, чесні і справедливі.

Про гроші Ситника могли догадуватися базарні спекулянти, з якими він вів «справи». І саме серед них Воробйов продовжував розшуки.

Це були мерзенні люди, готові за п'ятак продати кого завгодно. Кожен з них починав з «щиросердої» заяви, що зроду-віку голками не спекулював і взагалі ледве уявляє собі, що таке голка до швейної машини. Таким був перший етап допиту. Другий теж виглядав стандартно: спекулянт запевняв, що голки купував на базарі у людини, якої не знає і не запам'ятав. На закінчення він починав плакати і, старанно розмазуючи сльоза по брудному обличчю, клявся, що більше йому нічого сказати. І Воробйов бачив: це справді так. Ні з ким із спекулянтів Ситник у близькі стосунки не входив.

І от, нарешті, Воробйов випадково напав на слід «Пашки Богомола» — Павла Тихоновича Капрова. З'ясувалося, що Капров займався не тільки розповсюдженням релігійних листівок, але й спекуляцією в надзвичайно широких масштабах, його квартира нагадувала універмаг, стільки було в ній сховано дорогих тканин, шуб, взуття та інших товарів, які в післявоєнні роки не часто можна було бачити на полицях магазинів. Знайшли у Капрова і три тисячі голок до швейних машин.

Побачивши Капрова, Воробйов одразу зрозумів, це пташка зовсім іншого польоту, ніж базарні дільці.

Капрову було років п'ятдесят, а виглядав він далеко старішим — тихий, сухенький, з повільними рухами. Під вузьким лобом, як мишенята, бігали їдкі, колючі очі. Не вірилось, що це один з головних спекулянтів Енська, що під час арешту він чинив збройний опір.

— Громадянине Капров, у вас під час обшуку знайшли три тисячі голок до швейних машин? — спитав Воробйов.

— Не знаю,

— Звідки вони у вас, де ви їх узяли?

— Не знаю.

Капрон говорив, скорчивши напівідіотську гримасу, глухим, байдужим голосом.

— Він і на першому допиті так поводився, — сказав працівник прокуратури. — Двічі на експертизу направляли. Лікарі кажуть: здоровий, удає психічнохворого.

— Послухайте, Капров, — зробив ще одну спробу Воробйов. — Ви не можете не знати, що було і чого не було у вашій квартирі!

— Не знаю.

Поставивши ще кілька запитань і одержавши ту саму відповідь, Воробйов наказав вивести Капрова.

— А чому його прозвали «Пашка Богомол»? — спитав Воробйов, залишившись сам на сам з працівником прокуратури.

— Щодня молиться в камері, сектант.

— Он воно що? — зацікавився Воробйов. — А якої секти?

— «Слуг сьомого дня». Бузувіри окаянні, їм із-за кордону таємно літературу надсилають.

— Дуже підозріла компанія, — згодився Воробйов — А яке становище займав Капров у секті?

— Кажуть, добував для неї гроші. Все, що мав від спекуляції, ніс їм, ну та й себе, звичайно, не кривдив. Але довести цього поки що не пощастило.

Хоч розмова з Капровим і не дала бажаних наслідків, Воробйов залишився нею задоволений. Інтуїтивно почував — він на правильному шляху.

Незабаром Воробйов переконався, що напав на слід. Може, про гроші Ситника довідався Капров, який купував у нього голки? Може, він зумів умовити Ситника зробити пред'явницький вклад, а потім… убив його?..

Проте незабаром сталася подія, яка спростувала всі припущення Воробйова.

… У п'ятницю ввечері в ощадкасу ввійшов огрядний чоловік і, пред'явивши ощадну книжку, сказав, що хоче одержати вклад. Контролер подивився на номер книжки: так і є, та сама, про яку треба повідомити.

— Повністю вклад зняти хочете?

— Так, — коротко відповів невідомий.

— Доведеться зачекати. Таку велику суму зараз видати не можемо. Грошей невистачить. Зайдіть годинки через три.

— Добре, — глянув на годинник. — Буду рівно о пів на шосту.

— Будь ласка.

Про вкладника негайно повідомили Воробйова. О п'ятій годині вечора він сидів за великим столом у залі ощадкаси і зосереджено заповнював якийсь бланк. Помічник його примостився на лавці в кутку, байдуже поглядаючи навколо. Він явно нудьгував. Ще двоє вартували на вулиці.

Час линув швидко.

Хоч Воробйову не раз доводилось бувати в такому становищі, він усе-таки починав нервуватися, мимоволі поглядав на великий електричний годинник.

Чверть на шосту. Пів на шосту.

Розвідник потроїв увагу, непомітно і пильно вдивляючись з кожного нового відвідувача, намагаючись визначити, котрий з них «він».

Тридцять п'ять хвилин на шосту. Сорок на шосту.

О п'ятій годині сорок хвилин до Воробйова підійшов начальник ощадкаси.

— Щойно подзвонив пред'явник. Роздумав брати гроші сьогодні, просив приготувати на завтра.

— На завтра! — вигукнув Воробйов. — А ви певні, що це він? Ні з ким не сплутали?

— Ні, він назвав номер книжки і суму, яку хоче взяти.

— Дивно.

Воробйов замислився, силкуючись розгадати, що криється за несподіваною зміною планів злочинця. Чи не відчув небезпеки? Це найгірше. Або хитрує, намагається якомога надійніше забезпечити себе від провалу.

— Коли зачиняється ощадкаса? — спитав Воробйов начальника.

— О восьмій.

— Добре, ми ще побудемо тут.

Розрахунок його виявився правильним.

Через дві години, за п'ятнадцять хвилин до закриття ощадкаси, коли вже Воробйов остаточно втратив надію, до віконця контролера підійшов огрядний чоловік з невеликим чемоданчиком і простягнув ощадну книжку на пред'явника.

— Видайте гроші, — зажадав він, — Усі.

Голос у нього був трохи уривчастий, нервовий.

«Боїться, — подумав Воробйов. — Душа в п'яти сховалася. Убили Ситника, мерзотники…»

Воробйов не квапився. Почекав, поки невідомий виконав усі необхідні операції, касирка відрахувала належну суму. Тільки тоді звернувся до незнайомця.

— Громадянине, ваші документи.

— Га? Що? Які документи? — злякано спитав невідомий, і гладкі щоки його дрібно затремтіли. Але вже наступної миті він зумів узяти себе в руки, дістав паспорт, простягнув Воробйову. — Ось, прошу.

— Федір Прокопович Силаєв, — прочитав Воробйов. — Пройдіть зі мною.

— Одну хвилиночку.

Силаєв перевірив видані касиркою пачки, взяв одну на вибірку, перелічив кредитки, поклав гроші в чемоданчик і звернувся до Воробйова, який спокійно стежив за ним:

— Будь ласка.

Воробйов запросив його в маленьку службову кімнатку ощадкаси, жестом запропонував сісти. Той примостився скраю на стільці. Зовні сектант був спокійний, видавав його тільки м'яз на гладкій щоці, який раз у раз смикався, та ще боязко-запобігливпй вираз круглих, олов'яного кольору очей. Це знову наштовхнуло Воробйова на думку, що Ситник загинув, убитий.

Назвавши себе і показавши документ, працівник карного розшуку спитав:

— Свої гроші одержали?

— Ні, — відповів Силаєв.

— А чиї?

— Знайомого.

— Прізвище?

— Ситник Семен Григорович.

«Що за чортовиння, — вилаявся в думці Воробйов. — Навіть не збирається відмагатись… Але ж він боїться, дуже боїться… Яку підлоту, яке шахрайство ховають ці круглі очі?»

_ Так, — замислено промовив Воробйов. — Ситника, значить, гроші? А де ж він?

— Живе у нас у молитовному домі.

— В якому це молитовному домі?

— «Слуг сьомого дня». Господь привів його в нашу сім'ю.

— А ви?

— Мені випала честь бути керівником секти, — гордо відповів Силаєв.

— Ситник і зараз у вас?

— Так.

Воробйов бачив, що Силаєв не бреше. Але чому ж він боїться? Він увесь напружений, як струна, за точністю і лаконічністю його відповідей криється страх, боязнь проговоритися, виказати себе необережним словом, навіть інтонацією.

— Він доручив вам узяти з ощадкаси гроші?

— Так, ось доручення, — Силаєв дістав з бумажника аркуш паперу.

Воробйову здалося, що в круглих олов'яних очах спалахнуло єхидство.

Справді, документ, пред'явлений Силаєвим, був дорученням на одержання грошей. Складений він був за належною формою і датований вчорашнім числом. Унизу стояв незграбний підпис С. Ситник.

«Живий, подумав Воробйов. — 1 для чого тільки я заварив цю кашу». Повертаючи доручення Силаєву, спитав:

— А навіщо доручення? Адже по пред'явницькому вкладу гроші можна одержати і без нього?

— Для певності, — посміхаючись — страх його вже минув — відповів Силаєв, — Сума занадто велика, от на всякий випадок і запасся папірцем.

«Знову резонне пояснення», подумав Воробйов.

— Що ж, — простягнув він паспорт. — Пробачте, громадянине Силаєв, за турботи.

— Нічого, нічого! — Силаєв не міг стримати радості, але одразу ж взяв себе в руки і вже іншим, солідним тоном повторив — Нічого. Хіба я не розумію — служба.

— Авжеж, служба.

— Так можу йти? Будь ласка…

Здавалось, усе було гаразд: Ситник живий, гроші одержано за його доброю згодою, на законній підставі.

І все-таки Воробйов не заспокоївся. Багатолітній досвід підказував йому — тут криється злочин, старанно замаскований, уміло виконаний! Довести його поки що було нічим, але Воробйов був певен, що Силаєв знає і про спекуляцію Капрова, і про «літературу», яку той одержував з-за кордону. В свою чергу Капрову було відомо про Ситника та його гроші. А відвідини Блеквуда? Про них, звичайно, Силаєв розповів Капрову. Взагалі всі вони зв'язані між собою невидимими, але міцними нитками. Треба ці нитки розплутати.

Дізнавшись, що Силаєв, Капров і Ситник належать до секти «слуг сьомого дня», Воробйов вирішив з'ясувати, хто ще входить у цю секту.

Сектантів виявилося в Енську небагато — близько двадцяти «слуг сьомого дня» та дванадцять адвентистів. Майже всі вони малограмотні, темні люди. Багато з них з травмованою психікою: хворі, що не вірять лікарям і шукають «чудесного» зцілення, самотні невдахи, як Ситник, недоумкувато-наївні, ладні прийняти на віру першу-ліпшу байку; нарешті просто істерики та істерички. Всю цю жалюгідну компанію очолював Силаєв.

А Блеквуд? Яке відношення мав до них Блеквуд?

Щодо цього у Воробйова були припущення, якими він до певного часу ні з ким не ділився. Чого Блеквуд їздив до Грошенкова і Силаєва? Тільки із цими двома він бачився в Енську, у всякому разі легально. Грошенков, до всього байдужий, хворий, втомлений, підозри у Воробйова не викликав. Незаплямованим було і його минуле: дрібний службовець, працював завжди чесно, в армії не служив через хворобу, евакуювався на Урал, працював в артілі, добре працював. Кінчилась війна, повернувся до рідного Енська.

Іншим був Силаєв. Воробйов не мав сумніву: його сектантство — в кращому разі засіб жити за рахунок інших, в гіршому — ширма для більш підозрілих махінацій.

«Мурашківець» Гуровий показав на слідстві, що познайомився з Капровим перед від'їздом у Новосибірськ, саме тоді у них і зародився план спекуляції закордонними товарами… Силаєв лишився осторонь. Однак Блеквуд відвідав саме його…

А що, коли Блеквуд — хазяїн Силаєва?

І Воробйов вирішив не залишати справи Ситника, хоч, по суті, справи вже не було — нікого не обдурено, ніхто не постраждав.

…Несподівана зустріч Воробйова з шістнадцятилітнім парубчаком Жорою Чередниченком, учнем слюсаря на судноремонтному заводі, підтвердила правильність його намірів.

Почалось, як не дивно, з міліцейського протоколу.

Одного суботнього вечора у дворі молитовного дому «слуг сьомого дня» почулися суперечка, галас. Розчинилася хвіртка, і двоє сектантів, тримаючи за руки, вивели хлопця. Це був Жора. Він не опинався, але на весь голос викривав своїх супротивників.

— Боїтесь правдивого слова! Застосування фізичної сили не доказ. Сіячі марновірства!

Сектанти грубо штовхнули Жору. Він не втримався на ногах і впав на землю.

До такого поводження хлопець-робітник не звик. Він підхопився і вдарив одного сектанта в груди, другого — в обличчя. Зчинилася бійка. Збіглись цікаві, з'явився міліціонер, і всіх трьох повели.

У відділенні міліції Жора одразу визнав, що зробив неправильно, погарячився.

— А чого це тебе раптом у молитовний дім понесло? Ти ж комсомолець? — похмуро спитав черговий.

— Для агітації — зніяковіло відповів Жора.

— Якої агітації?

— Антирелігійної. Сектанти у клуб на лекції не ходять, то я хотів серед них агітроботу провести. Чемненько з одним із їхніх порозмовляти. Але замість відповіді по суті, мене вивели, та ще й у грязюку пхнули.

— Дурниці! — відрізав черговий. — Хіба це агітація. От повідомимо в комітет комсомолу, там тобі доброго чосу дадуть.

Жора опустив очі. Він теж не мав сумніву, що «дадуть чосу».

— Ну, то що, громадяни, — звернувся черговий відразу до всіх трьох. — Будемо ще порушувати?

Усі троє енергійно замотали головами.

— Тоді йдіть. А про тебе в комітет комсомолу обов'язково повідомимо.

Похнюплений, присоромлений ішов Жора додому. Раптом напівдорозі зупинився, неначе щось згадав, і квапливо попрямував назад у відділення.

— Знову ти? — сказав черговий. — І не проси, повідомимо в комітет.

— Я, товаришу черговий, дещо розповісти хотів…

Вислухавши Жорину розповідь, черговий дав розпорядження негайно відвезти хлопця службовою машиною в управління до товариша Воробйова.

— Сідайте, — запросив Воробйов Жору, — розповідайте, як це ви кулаками проти релігії боролись. Агітатор…

Жора почервонів.

— Не соромтесь, правда молодцеві очей не коле. Я б теж не стерпів, коли б мене в грязюку турнули… Не треба було до цього доводити… Так розповідайте.

Ідея провадити антирелігійну пропаганду безпосередньо в молитовному домі сектантів виникла у Жори давно. Однак здійснити її він наважився лише тоді, коли під великим секретом довідався од своєї тітки, що у сектантів «спасається відлюдник…»

— От я собі думаю, — розповідав далі Жора, підбадьорений цікавістю Воробйова, — піду просто до відлюдника…

Спасався відлюдник в ямі під підлогою флігелька, що стоїть за молитовним домом. У підлозі був прорізаний лаз, через який удень відлюдникові подавали їжу, а вночі він виходив у двір подихати свіжим повітрям. З людьми відлюдник не розмовляв.

Хлопець вибрав момент, коли нікого поблизу не було, шмигнув у флігельок і просунув голову в лаз.

В освітленій гасовою лампою ямі він побачив відлюдника, що сидів у кутку на лавці. Жора привітався з ним.

— Ну, а він? — приховуючи усмішку, запитав Воробйов.

— І розмовляти не схотів, — з сумом відповів Жора. — «Ідіть, — каже, — хлопче, туди, звідки прийшли. Я з вами розмовляти не бажаю». Правда, чемненько так говорить, не те що другий, той просто псих.

— Який другий?

— Зараз я вам поясню. Нічого я від цього відлюдника не добився і пішов собі додому. А потім думаю: не годиться після першої невдачі відступати. Знову у флігельок пробрався, зирк — а там уже інший сидить. Мене побачив, та як загорлає — справжній псих… На крик два паразити прибігли, ну, мене й… вивели.

— Еге, — сказав Воробйов. — А ти певен, що це був інший відлюдник?

— Певен, — твердо відповів Жора.

— А чому саме?

— Перший — нижчий, гладший, а другий — високий, худий. І до того ж голоси різні.

— Куди перший подівся? Не знаєш?

— Не знаю.

— Якого числа з першим розмовляв?

— Двадцятого.

— Точно?

— Точно. Я після того до товариша пішов, у нього двадцятого день народження.

— А другого коли бачив?

— Двадцять шостого.

— Коли в яму вони залізли?

— Другий не знаю, а перший шістнадцятого…

Значно пізніше, аналізуючи свої вчинки, Воробйов зрозумів, що підсвідомо він весь час пам'ятав про зустріч Блеквуда з керівником секти «слуг сьомого дня», про знайдені у Капрова брошури, про те, що Блеквуд зник у ніч з п'ятнадцятого на шістнадцяте.

Воробйов дістав з ящика стола дві фотографії, простягнув Жорі.

— Глянь.

— Вони! Слово честі вони! — зрадів Жора. — Ось перший, — ткнув пальцем у фото, перезняте з візи Блеквуда. — А це той псих, — показав на фотографію Ситника.

— Дякую! — Воробйов підвівся, міцно потис Жорі руку. — Ти велике діло зробив… Залиш свою адресу, може, навіть завтра вранці доведеться запросити тебе на часинку до нас, першого відлюдника впізнати допоможеш.

Воробйов сподівався, що Блеквуд з ями перейшов у будинок Силаєва і там його пощастить захопити. Вся історія з відлюдництвом стала цілком зрозумілою — знайшли місце, де «самовбивця» може безпечно пересидіти гарячий час, поки його шукають. «Вигадано непогано, — посміхнувся Воробйов. — Кому спаде на думку у відлюдника документи перевіряти…»

Спостереження за будинком Силаєва встановили відразу після розмови Воробйова з Жорою. А вночі житло керівника «слуг сьомого дня» оточили.

Воробйов першим піднявся на ґанок, натиснув плечем на двері. Вони не піддалися.

Тоді він постукав. Відповіддю була цілковита мовчанка. Воробйов постукав ще раз — сильніше.

Несподівано з другого боку будинку з грюкотом розчинилось вікно, почувся дзенькіт скла, зляканий викрик. Воробйов заспішив туди. Двоє його підлеглих тримали за руки якусь людину. Воробйов спрямував промінь ліхтаря на затриманого.

— Громадянин Силаєв? Знову зустрітись довелося.

— Так точно! Так точно! — товсті губи Силаєва тремтіли, озноб тіпав його гладке тіло.

— В будинку є хто-небудь?

— Є, є хлопчина.

— Більше нікого?

— Нікого, зовсім нікого.

— Скажіть йому, щоб відчинив.

— Слухаю!

Піднялися на ганок.

— Відчини, Васильку, — тремтячим голосом наказав Силаєв.

Двері розчинились. Вийшов хлопчина років тринадцяти.

— Зі мною живе, — бурмотів Силаєв. — Спритний такий хлопчисько. Нічого, Васильку, не бійся… Світло засвіти… Нічого…

Василько ввімкнув електрику.

Дві великі кімнати, сіни, кухня. Скрізь чисто підметено, прибрано. Мабуть, Силаєв не чекав арешту, але після стуку Воробйова відчув щось недобре і з переляку вискочив через вікно.

Коли ввійшли до кімнати, Силаєв важко плюхнувся на стілець.

Викликали понятих, почався обшук. Підлеглі Воробйова оглянули, промацали, простукали геть увесь будинок від підвалу до горища, але ніяких слідів Блеквуда не знайшли. «Вилетіла пташка, — похмуро думав Воробйов. — Пізно я за це взявся».

Силаєв з тупою байдужістю дивився, як усе перевертають в його житлі. Десь у глибині олов'яних очей ховався страх.

Саме цей страх спонукав Воробйова зробити рискований хід.

— Ну, добре, — сказав Воробйов, коли обшук було закінчено. — Говоріть відверто, Силаєв. Де подівся іноземець, якого ви переховували під виглядом відлюдника?

Кілька довгих секунд Силаєв не відриваючись дивився на Воробйова. Потім голова його впала на груди, і він заридав. Повні, як у жінки, плечі його здригалися.

— Не хотів! Бачить бог, не хотів! — вигукнув він крізь ридання.

— Перестаньте, — з огидою сказав Воробйов. — Випийте води і розповідайте…

Секта «слуг сьомого дня» виникла в Америці в період колонізації країни. Заснував секту якийсь Джошуа Паркер, він же став її першим «живим богом». В умовах жорстокої боротьби за існування серед суворої, дикої природи і ворожих індійських племен більшість релігійних організацій того часу мала напіввійськовий характер. Такою була і секта «слуг сьомого дня». Ця секта ділилася на сімки, які дістали назву «кораблів», на чолі «корабля» стояв «керманич». Сім «кораблів» утворювали «седмицю», нею керувала «рада семи керманичів». «Рада» обирала «сім драконів». А над «драконами» стояв «живий бог», якого обирали із свого середовища «дракони». «Богові» підкорялись усі, він не звітував ні перед ким. У секті панувала надзвичайно сувора ієрархія і жорстока дисципліна: тільки за спробу заперечити хоча б «керманичеві» ослушника негайно вбивали, а згодом, коли звичаї пом'якшали, назавжди виганяли із секти. Всім іншим «слугам» якнайсуворіше заборонялося підтримувати з такими будь-які зв'язки, і шлях до секти закривався для непокірних назавжди.

Щождо «теоретичної» сторони, то вона у «слуг сьомого дня» завжди була туманною і плутаною. Вони вірили і в «кінець світу», і в «прихід Месії», відкидали всі без винятку існуючі релігії і вважали, що тільки вони «ідуть до спасіння». Але загальний зміст усіх цих туманних міркувань зводився до одного: виховувати в рядових членів секти беззаперечну покору, зневагу до життя, готовність умерти за першим наказом «керманича» і взагалі «старших». Це теж диктувалось інтересами воєнної боротьби колонізаторів проти корінних жителів — індійців, які не хотіли коритися загарбникам.

Минали десятиліття. Секти «слуг сьомого дня» поступово почали виникати і в інших країнах, в тому числі і в Росії. Однак «гаванню кораблів», «місцем перебування драконів», як і раніше, лишалась Америка. Там безвиїзно жив і «бог».

Військовий характер секта з роками втратила, але дисципліна і чиношанування лишались у ній колишніми. Все так само від кожного вступаючого до секти «слуг» вимагали присяги в беззаперечній покорі «старшим».

Такі самі порядки панували і в секті, створеній в Енську. Формально секта не підтримувала зв'язку із своїми заокеанськими єдиновірцями, насправді ж, нелегальний зв'язок існував.

Силаєв запевняв, що Капров, який відав фінансовими справами секти, спершу скуповував в іноземних моряків лише «товари» і перепродував їх з «націнкою». А потім якось так вийшло, Силаєв і сам не знав як, що разом з «товаром» почали надходити і книжечки релігійного змісту. Їх брали, читали…

— Ну, в цьому ми ще розберемося, — перебив Воробйов «керманича». — А навіщо вам потрібний був Ситник?

Припертий до стіни, Силаєв знехотя розповідав.

Капров, який часто зустрічався в «торгових справах» з Ситником, зрозумів, що він — «карась з добрим гаманцем». Розповів про це Силаєву. Той зумів познайомитися з Ситником, увійти до нього в довір'я. План Силаєва й Капрова був простий: залучити невдаху до секти і поступово обібрати.

Ситник, самотня, неврівноважена людина, все більше проймався містичними настроями, все з більшим довір'ям ставився до Силаєва, що вмів підкоряти собі людей слабкої волі. Вже через місяць Ситник за наказом «керманича» перевів частину своїх грошей з іменного вкладу на пред'явницький. Потім нового «слугу» умовили «прийняти подвиг» — засісти в підвал на три роки. А тим часом Силаєв і Капров мали надію загарбати всі його гроші.

Але ось з'явився чоловік, який зруйнував усі їхні плани.

Хто цей чоловік, звідки, Силаєв не знав. Першого разу він прийшов у молитовний дім з перекладачем і відрекомендувався Томасом Блеквудом. Залишаючи дім, сунув хазяїнові в кишеню пакет. Це був «сьомий лист» — найвища святиня для «слуг». Дає «сьомий лист» тільки «бог», тому власник «листа» діє нібито від імені «бога» і коритися йому треба, як «богові».

Увечері Блеквуд з'явився сам. В руках у нього був чемодан. У цьому чемодані виявився ще один — старий, потертий. Його Блеквуд лишив у Силаєва. «Керманич» хотів перевірити, що в чемодані, але він був замкнений. Наступного дня Блеквуд прийшов знову з перекладачем, потім знову сам.

Силаєв запевняв, ніби він довго відмовлявся допомагати Блеквуду, але той наполягав, загрожував смертю, і, зрештою, Силаєву довелося підкоритись.

«Ось тепер зрозуміло, чому цей сектант перелякався в ощадкасі, — подумав Воробйов. — Шахрайство з Ситником нічим особливим не загрожувало, він боявся, що викриється допомога Блеквуду».

Вирішили використати намір Ситника «прийняти подвиг». Силаєв сказав Ситникові, що місце для відлюдництва ще не готове, треба трохи зачекати. А тим часом у підвал замість нього поліз Блеквуд. Він просидів там довго, саме йому і зробив свій перший «візит» Жора Чередниченко. Потім Силаєв купив Блеквуду залізничний квиток і посадив його в поїзд…

— До якої станції квиток? — перебив розповідь Воробйов.

– До Вінниці, — відповів Силаєв. — Тільки він не туди їхав, громадянине начальник. Я чув, як він у довідковому бюро про поїзд з Вінниці на Кленів питав. Я вам усе, громадянине начальник, як на сповіді… Прошу відмітити і врахувати мої відверті признання…

— Далі.

Того самого дня, коли Блеквуд залишив Енськ, Силаєв повідомив Ситника, що «келія» приготована. Ситник навів порядок у себе в кімнаті, потім подався за місто і прибрав у своїй хатинці, затримавшись за цією роботою до вечора. Увечері до нього з'явився Силаєв з Капровим, і всі троє поїхали в молитовний дім. Ситник сів у яму, де сидить і досі.

— Запишіть: вранці туди треба послати лікаря, — наказав Воробйов своєму помічникові. — Боюсь, чи не релігійне божевілля в нього.

— Істинно, істинно кажете, громадянине начальник, — зразу підхопив Силаєв. — Хіба ж можна так…

Воробйов не витримав:

— А хто довів до цього! Ваша робота… На гроші його поласились… Розповідайте далі…

Дальша розповідь Силаєва була короткою. Гроші на пред'явницькі вклади Ситника обидва рази одержував Капров. За риск, зв'язаний з цією операцією, він брав дві третини суми, а третю віддавав Силаєву. Потім Капрова арештували. Силаєв довго мучився: шкода було кидати «даремно» гроші на третій книжці і разом з тим боявся йти в ощадкасу. Нарешті, зважився.

Боячись, щоб його не спіткала доля Капрова, «керманич» вирішив захопити гроші і втекти, кинувши сектантський «корабель» на волю бурхливих житейських хвиль. Трюк з телефонним дзвінком в ощадкасу був розрахований на те, що працівники карного розшуку, коли вони чекають «вкладника», повірять дзвінку і підуть. Оформивши всі необхідні документи для одержання грошей Ситника, Силаєв усе ж не хотів, щоб знали, хто забрав ці гроші.

— Ясно, — похмуро сказав Воробйов. — Усе ясно… Ну, громадянине Силаєв…

— Я до ваших послуг, — промовив, трохи підвівшись, «керманич». Круглі очиці його забігали, ловлячи погляд Воробйова.

— Ні, нічого, — відмахнувся Воробйов, розуміючи, що соромити Силаєва даремно, не така він льодина — Цей ваш… Блеквуд… Обидва чемодани з собою забрав?

— Один, тільки один, громадянине начальник. Старий.

— А другий, з яким він після «самовбивства» до вас з'явився?

— Не знаю, збагнути не можу, куди подівся.

— Не крутіть, Силаєв!

— От як перед богом, громадянине начальник! У підвал він з обома чемоданами вліз, а коли вийшов, дивлюсь — у руці в нього один.

— Не брешете? — насупив брови Воробйов.

— Громадянине начальник! — Силаєв скорчив ображену гримасу. Олов'яні очиці його жалібно закліпали. — Я перед вами — весь. Ані стілечки, ні крихточки не утаїв.

— Перевіримо, все перевіримо, — пообіцяв Воробйов, підводячись із стільця. — А тепер збирайтесь, громадянине Силаєв…

З арештом Силаєва «кепська справа» розплуталась остаточно. Стало зрозуміло, чому Блеквуд інсценував «самовбивство», яка роль у цій історії керівників сект і обдуреного ними Ситника.

«Існування секти, — міркував Воробйов, — промах у нашій ідеологічній та виховній роботі, з якого негайно скористався ворог. Завдає удар у слабке місце… Недарма Блеквуд був упевнений, що в Силаєві знайде спільника…»

«Кепська справа» розплуталась, але головне було ще попереду. Спільники злочинця, Снлаєв і Капров, були арештовані, а сам злочинець гуляв на волі, здійснював свої задуми десь у Кленові чи в іншому місті.

І Воробйов вирішив просити дозволу у начальства поїхати у Кленів. Він мотивував це тим, що, по-перше, хоче сам довести справу до кіпця, а по-друге, в нього більше шансів спіймати злочинця, ніж у будь-кого іншого — адже він одного раду бачив Блеквуда в порту, коли той сходив з теплохода, запам'ятав його і зможе впізнати навіть під час випадкової зустрічі на вулиці.

XIII. ЛЮБОВ І НЕНАВИСТЬ

День хилився до вечора, коли за стіною почулися рипіння койки і хрипкий кашель. Павлюк, який давно прокинувся і лежав з розплющеними очима, зрозумів: його новий знайомий прочумався після ранкової пиятики. Після другої пляшки самогону Дем'янка зовсім розібрало. Він раптом знову почав виганяти Павлюка, лаяти, і той насилу втихомирив свого п'яного хазяїна. Сяк-так він уклав Дем'янка, потім вийшов у сусідню кімнату і теж ліг. Випив Павлюк мало, в голові тільки трохи наморочилось, і він міг добре обміркувати все, що сталося.

Чому за ним гнались?

Пояснити було неважко: по вулицях цілу ніч ходили патрулі, перевіряючи у підозрілих перехожих документи.

У той час, зразу після війни, нічний патруль ні в кого не викликав подиву. Не дивувався йому і Павлюк. Від таких зустрічей він не гарантований, треба тільки бути обережнішим і пильнішим.

Поступово його думки перескочили на інший об'єкт. Почав обмірковувати, як надалі поводитися з Дем'янком.

Павлюк був дуже високої думки про себе, йому подобалися люди, схожі на нього вдачею. Він анітрохи не розгнівався, коли Дем'янко хотів вигнати несподіваного гостя із свого житла, зовсім не турбуючись про те, що той потрапить просто до рук контррозвідників. Павлюк зробив би так само, бо завжди і скрізь думав тільки про себе. Брутальність Дем'янка теж подобалась Павлюкові. Викликала довір'я і розповідь про службу в дивізії СС «Галичина», про бездомні блукання, безпросвітне майбутнє.

«Саме такий суб'єкт мені і потрібен, — міркував Павлюк. — Дітися йому нікуди, служитиме надійно. Не боягуз, видно, шибайголова. Коли закінчу тут, спробую забрати його з собою, там його вимуштрують…»

Переконавшись, що сусід прокинувся, Павлюк увійшов в його кімнату.

Дем'янко сидів на ліжку, похмуро дивлячись перед собою.

— Тріщить голова, — поскаржився він. — Давно не пив. Ні з ким було, та й боявся: нап'єшся, заснеш — тебе і схоплять голими руками.

— Нічого, — заспокоїв Павлюк. — Тепер захищатимемо своє життя разом — надійніше.

Парубок глянув на нього, нічого не відповів.

Пам'ятаєте нашу розмову? — спитав Павлюк.

Пам'ятаю.

— Ну і?..

— Я не від того, щоб працювати разом з вами, але при одній умові — якщо ви допоможете мені втекти за кордон. Тут мене все одно колись посадять… Але я повинен знати, з ким маю справу.

— Узнаєте, — підбадьорливо кивнув Павлюк. — Про все узнаєте в свій час. А поки що ви повинні цілком довіряти мені і підкорятись.

Дем'янко мовчки, пильно дивився в очі Павлюкові. Дивився довго, не відриваючись. Здавалося, він хоче проникнути в найпотаємніші думки свого нового знайомого. Але вузькі, кольору спитого чаю очі Павлюка не виражали нічого.

Тоді Дем'янко встав, підійшов впритул до Павлюка, вихопив з кишені парабелум і, приставивши дуло до грудей співрозмовника, сказав чітко, розмірено, з холодною люттю:

— Добре, я обіцяю беззаперечно коритися і допомагати вам. Але майте на увазі, я прикінчу вас, коли ваша поведінка викличе хоч тінь підозри. Моє життя все одно пропаще. Запам'ятайте це раз і назавжди.

Павлюк скривив губи в посмішку. Попередження йому сподобалося: він теж не довіряв нікому і розумів це почуття в інших.

— Ну-ну, досить, заберіть пістолет. Зраджувати вас не в моїх інтересах. Виконуйте мої розпорядження, і все буде добре. А тепер ходімо.

— Куди?

— Одвикайте від запитань. Хіба своєму офіцерові ви ставили запитання?

— Добре, ходімо.

Мовчки одяглись і вийшли на вулицю. Смеркало.

— Ми йдемо в костьол святої Єліжбети, — пояснив Павлюк, за змичкою озирнувшись праворуч і ліворуч. — Там нас чекає один чоловік. Вірніше, чекає мене, про вас він нічого не знає, та дарма.

— У костьол, то в костьол, — байдуже відповів Дем'янко.

Людей у костьолі було небагато. Вони з'юрмилися навколо приліпленого до колони балкона, з якого отець Іваньо читав проповідь. Він говорив про найважливіший обов'язок кожного християнина — всіма помислами линути до бога.

Останній сонячний промінь падав з вузького верхнього вікна, прозорою золотавою стіною відокремлюючи священика од парафіян.

Павлюк пошепки сказав щось супутникові. Вони стали збоку, чекаючи кінця проповіді. Обличчя Павлюка виражало глибоку побожність і увагу до слів священика.

Дем'янко поглядав на молільників, намагаючись просто із цікавості розгадати, що спонукало кожного з них прийти сюди.

Бідно одягнена, худа бабуся, певно, безрадісна старість, самотність привели її в церкву…

Дві бистроокі веселі дівчини забігли в костьол подивитися на незвичне видовище…

Молода заплакана жінка в чорній сукні і чорній жалобній шалі сподівається пом'якшити молитвою горе від утрати близької людини…

Високий, стрункий дідусь з військовою виправкою. Релігія для нього — багаторічна звичка…

Товстогубий парубок, судячи з поведінки, дрібний злочинець…

Нарешті, проповідь скінчилась. Отець Іваньо зійшов з кафедри. Люди опустилися на коліна. Священик не поспішаючи осіняв їх широким хрестом. На Павлюка навіть не глянув. Він і Павлюк чудово розуміли один одного без слів і поглядів.

— За мною, — коротко скомандував Павлюк, коли отець Іваньо пішов у вівтар і молільники підвелися з колін. Він повів Дем'янка за колони, в боковий вівтар храму. Тут було темно, глухіше звучав спів хору.

Павлюк упевнено йшов у найвіддаленіший куток. Дем'янко помітив маленькі двері з кільцем замість ручки. Павлюк повернув кільце, натиснув на двері — вони відчинилися.

— Ідіть, — наказав Павлюк.

Вони опинились у вузькому, погано освітленому коридорі. Павлюк причинив за собою двері, і попрямував з Дем'янком довгим коридором. Увійшли в кімнату. Біля стола сидів Іваньо. Він уже встиг переодягтися в буденну скромну сутану. Не привітавшись, пильно подивився на Дем'янка. Той відчув, як мороз пішов поза шкірою. Здавалося, жодну, навіть найпотаємнішу думку не можна приховати від святого отця. Під час першої зустрічі з Іваньо Павлюк признався сам собі, що йому є чого повчитися у цього ксьондза. Про те саме подумав зараз і Дем'янко. Іваньо перевершував Павлюка не тільки хитрістю, нещадністю, їдкістю, а й розумом.

Якусь хвилину в кімнаті панувала гнітюча мовчанка, її порушив Іваньо.

— Хто це? — спитав він скрипучим, злим голосом, не відриваючи од Дем'янка холодних блакитних очей.

— Звати мене… — почав Дем'янко якомога спокійніше і теж дивлячись священикові прямо в очі, але Павлюк перебив його.

— Мій новий знайомий, якому я зобов'язаний порятунком…

І розповів про те, що сталося вночі, про минуле Дем'янка.

— Так, — голос Іваньо став трохи привітнішим, але погляд залишився підозріливим, недружелюбним. — Вчинок ваш похвальний… Ви віруючий?

— Бачите, святий отче… — запнувся молодий чоловік. — Воно, звичайно, віруючий, але взагалі, знаєте, війна…

— Треба вірити, — суворо сказав Іваньо. — Віра дає любов і ненависть… Підійдіть до мене.

Дем'янко виконав наказ.

— Сюди! — священик встав із стільця, підвів Дем'янка до стіни, на якій було прикріплене велике чорне розп'яття. Тіло Христа вигнулось на хресті в передсмертних корчах. — Повторюйте за мною… Перед лицем мого бога…

— … мого бога…

— Присягаюсь…

— Присягаюсь, — як луна, повторював Дем'янко. На мить йому стало моторошно від незвичної обстановки і незвичних слів. Присяга була короткою, вимагала цілковитої покори і лютої ненависті.

— … Смерть і вічна загибель на віки вічні, — з неповторною жорстокістю промовив Іваньо заключні слова присяги, що загрожувала відступникові страшною карою.

— … на віки вічні, — повторив Дем'янко.

— Пам'ятайте, — багатозначно сказав священик. Потім обернувся до мовчазного свідка цієї сцени — Павлюка — Ходімо в підземелля. Молодий чоловік залишиться нагорі, охоронятиме нас.

— Навіщо? — заперечив Павлюк. — Ми замкнемося зсередини і всі втрьох почнемо простукувати стіни.

— Дем'янко залишиться нагорі, — беззаперечним тоном повторив священик.

— Ну, як хочете, — знизав плечем Павлюк. — Не треба гаяти часу.

— Ви стоятимете тут, — сказав священик Дем'янкові, коли всі троє зупинились біля спуску в підземелля і Іваньо відімкнув двері. — Якщо в коридорі з'явиться хтось, дайте нам знати.

— Як? Крикнути? — спитав Дем'янко.

Священик вийняв з кишені маленький дзвіночок.

— Кинете його вниз по сходах, ми почуємо.

— А чи не краще мені бути біля входу в коридор? — заперечив Дем'янко.

— Для чого? — сердито запитав Іваньо.

— Коли прийдуть сторонні, я зустріну їх і зумію затримати, поки ви виберетеся з підземелля. А коли я залишусь тут, ви можете опинитись замкненими, як у пастці. Чи, може, з підземелля є ще вихід?

— Другого виходу немає, і ви, мабуть, таки маєте рацію… Зачекайте тут, — звернувся священик до Павлюка. — Я зараз повернуся.

Іваньо з Дем'янком пішли назад коридором. Іваньо показав на вузьке, як щілина, вікно.

— Звідси дуже добре видно всіх, хто з того боку підходить до дверей костьолу.

— Зрозуміло.

— А вас звідси ні бачити, ні чути не можна. Не відчиняйте дверей нікому, ні за яких обставин не виявляйте своєї присутності. Коли хто з'явиться, повідомте нас.

— Добре.

— Коли ми закінчимо, я вас покличу. Не відходьте од вікна.

— Добре.

Дем'янко притиснувся до стіни, не відриваючись дивився у вікно. А внизу, в підземеллі, говорили про нього.

— Не подобається він мені, — незадоволеним тоном зауважив Іваньо.

— Чому?

Іваньо дедалі більше починав дратувати Павлюка: священик тримався як старший, явно командував. Це злило Павлюка. Він вважав Іваньо за свого помічника і не хотів йому підкорятись.

— Я взяв його і я за нього відповідаю, — сказав Павлюк. — Нема чого вам у цю справу встрявати, святий отче.

— Я відповідаю за всі справи не менше, ніж ви, а може, й більше, — сердито заперечив священик.

— Більш, ніж я, неможливо — моя голова поставлена на карту, — знизав плечем Павлюк.

— А я, крім голови, рискую репутацією церкви!

— Ну, знаєте, — криво посміхнувся Павлюк. — Репутація вашої церкви серед місцевого населення за роки війни і без того…

— Не зважайте на слова мирян. Путі церкви доступні лише богові, — спокійно заперечив Іваньо.

— Як бог, то хай і бог, я погано розбираюсь у богослов'ї… А Дем'янко все-таки залишиться. Причин підозрівати його немає ні в мене, ні у вас.

— Мені він не до душі, У мене проти нього внутрішнє упередження.

— Я зовсім не вмовляю вас влюбитися в нього. Але він молодий, здоровий і навряд чи має уявлення про совість та інші дурниці. Такі люди потрібні не тільки тут… Дуже потрібні. Мені добре подякують, коли я привезу його з собою.

— Побачимо, — коротко сказав священик. — А тепер за діло.

Розшуки їхні поки що не дали ніяких наслідків. Павлюк обнишпорив і простукав усі стіни третьої камери, але будь-яких ознак тайника не виявив. Грубо обтесані камені, скріплені вапном, яке від часу теж перетворилося на камінь, щільно прилягали один до одного, ніде не було помітно тріщин, слідів того, що каміння зрушували з місця. Тому Павлюк й Іваньо вирішили шукати тайник в інших камерах, суміжних з третьою, — недаремно ж Пшемінський згадував про неї перед смертю.

Огляд камер зайняв багато часу, Павлюк присвічував ліхтариком, а Іваньо простукував стіни молотком. Потім вони мінялись — молоток брав Павлюк, а ліхтар — Іваньо. Жоден сантиметр не лишився неперевіреним.

Першим спасував Іваньо — він був менш витривалий, ніж Павлюк, який відзначався великою фізичною силою,

— Чи не досить на сьогодні? — спитав священик, опускаючи ліхтар і витираючи лоб тильним боком руки.

— Кінчаймо, — згодився Павлюк. — Хай йому чорт, тому Пшемінському. Не міг здохнути на хвилину пізніше. Скільки клопоту через нього.

— Авжеж, — сказав Іваньо. — Все це далеко складніше, ніж мені здавалось… І, можливо, ускладниться ще більше. Давайте порадимось тут, без Дем'янка.

Пошаривши в кишені сутани, вийняв поштову листівку, простягнув Павлюкові:

— «Дорогий пан-отче, — почав читати Павлюк. — Спасибі за запрошення, але приїхати я не зможу, заслаб. Живу, як і раніше, у тій самій хаті, що вам так подобалась, тільки вона така вже старезна, іншу будувати пора. Приїжджайте ви до нас, пан-отче, почастую вас медом. А як самі не можете — нехай хтось від вас приїде, і йому дам меду. Цілую ваші руки, пан-отче. Стецько». Це шифр?

— Пише один з «бойовки». Стецько — це його кличка. Я ж казав вам, що спробую зв'язатися з ними і дістати вибухівку! Так от я зустрічався з одним із них, він обіцяв принести тол. Але тепер, як бачите, треба їхати самому. І зробити це якнайшвидше — вони збираються переходити через Карпати, пробиратимуться в Західну Німеччину. Лиха година настала для них. Під час війни вони ще могли сяк-так переховуватись, але тепер…

— Як же їм вдалося послати листівку?

— Це не складна річ, уночі зайшли в село і кинули в поштову скриньку… Взагалі, — Іваньо злегка затнувся, видно, йому неприємно було признаватися в цьому, — взагалі вони можуть з'являтися в населених пунктах тільки вночі — для операцій.

Павлюк без пояснень зрозумів, про які «операції» йде мова.

— Недавно, — він далі Іваньо, старший з «бойовки», Довгий, наважився зайти в село по гроші, які йому повинні були передати від мене, і мало не загинув. Його занадто добре знають. З цих трьох тільки Стецько легальний — він лісник, живе сам.

— Хай їм чорт усім, — похмуро сказав Павлюк. — Як же дістати тол? Вам їхати по нього не можна.

— Я вже й сам думав, — погодився Іваньо. — Священик — особа примітна. Моя поява у лісника може викликати небажані пересуди.

— Я теж не хочу наражати себе на зайвий риск, — сказав Павлюк. — Наскочиш на перевірку — і пропадеш нізащо.

Помовчав, подумав.

— Давайте пошлемо Дем'янка.

Іваньо насупився.

— Повторюю ще раз: у мене до нього немає довіри.

— Облиште, святий отче!

— А як він викаже і Довгого, і нас?

— Ну, це вже вибачайте. Він не виказав мене в найзручніший для цього момент, коли патруль був поруч. Навіщо ж йому виказувати тепер, коли він зв'язаний з нами по руках і ногах? Де логіка?

— І все-таки…

— Жодних «все-таки»! — відрізав Павлюк. — Пошлемо Дем'янка.

Пан-отець дістав чотки, задумливо почав перебирати їх. Розмірений рух пальців допомагав зосередитись.

— Ну, добре, — нарешті погодився він. — Але з Дем'янком треба послати ще одну людину — для взаємного контролю.

— Кого?

— Мою парафіянку.

— Ви наважуєтесь вплутувати в такі справи жінку? Даремно!

— Це молода дівчина з дуже релігійної сім'ї і сама глибоко релігійна. Виховувалась у католицькому пансіоні, де її батько викладав математику. Він помер у війну, дівчина живе з матір'ю, обидві акуратно відвідують храм.

— Думаєте, цього досить, щоб довіряти їй?

Іваньо відповів не зразу. Білі пальці, перебираючи чотки, ворушились на чорному сукні сутани.

— Треба зробити так, щоб їй можна було довіряти, — священик швидше висловлював уголос свої думки, ніж відповідав Павлюкові. — Треба зробити так, щоб вона завинила перед радянською владою, і тоді дівчина мимоволі стане її ворогом…

«Правильно, — подумав Павлюк. — Дивиться далеко вперед».

— Довгий і його товариші не варті й копійки, вони вже своє відспівали, — сказав далі Іваньо, а крім них… крім них, у мене немає нікого.

— Ви маєте рацію, святий отче, — згодився Павлюк. — Цілковиту рацію. Залучимо дівчисько, а вона знайде інших… Хтозна, будуть вони нам потрібні чи ні, а може, й будуть. Ви мене переконали, хай їде з Дем'янком… Де живе Стецько?

— Біля села Воля Берецька, за Бродами.

— До речі, молода парочка, що вирушила в ліс на прогулянку, ні в кого не викличе підозри… Тепер ще одне. Треба знайти пристановище для Дем'янка. Його старе місце мені не подобається — наче пастка. У вас немає на прикметі?

— Візьміть його до себе, — порадив священик.

— Ні, — різко заперечив Павлюк. — У таких справах я досвідченіший за вас, святий отче. Я Дем'янкові довіряю, але поки що знати зайве йому не потрібно.

Подумавши трохи, Іваньо сказав:

— Поселимо його в Багріїв.

— У кого?

— У тих парафіян, про яких я вам тільки що казав. У них є вільна кімната, і пані Михайлина якраз просила мене підшукати їй пожильця.

— Тим краще. Там надійно?

— Цілком.

— Здається, про все домовились? Ходімо швидше нагору, а то вогкість тут до кісток проймає.

Піднялися сходами, зачинили за собою двері, Дем'янко стояв у тій самій позі, в якій його залишив Іваньо.

— Набридло? — співчутливо спитав Павлюк. Звернувся із запитанням лише для того, щоб показати Іваньо свою симпатію до молодого чоловіка.

— Дарма, — байдуже відповів Дем'янко.

— Не удавайте з себе скромника… Зараз святий отець поведе вас на квартиру, де ви житимете.

Дем'янко мовчки кивнув.

— Йдіть не поруч із святим отцем, а позаду, кроків за десять, — повчав Павлюк. — Наздоженете, коли він зупиниться біля під'їзду. На добраніч.

— На добраніч, — відповів Іваньо.

Священик подивився у вікно-бійницю. Переконавшись, що все гаразд, прочинив двері і випустив Павлюка.

Повернувшись на свою квартиру, Павлюк передусім викликав Торкуна. Шинкар увійшов, лякливо озираючись. З кожним днем він усе більше боявся свого пожильця.

— Як з автомашиною? — не вітаючись, запитав Павлюк. Він не хотів залишатися в місті жодної зайвої хвилини, після того як буде знайдено документ, і тому завчасно готував усе необхідне для втечі з Кленова.

— Є, підшукав, — поквапно відповів Торкун. — По сусідству живе один чоловік, ми знайомі ще з довоєнного часу. У нього був свій «мерседес», у мене — «фіат». Мій забрали німці, а він схитрував — розібрав машину на частини і сховав. Тепер його автомобіль знову на ходу. Машина старенька, не дуже комфортабельна, швидкість її невелика, але їздити можна.

— Дасть її вам?

— Коли завгодно… За гроші, звичайно. Плату заправив високу, але ж ви дозволили не скупитись?

Павлюк ствердно кивнув.

— Я йому сказав, що хочу поїхати в село по продукти для свого буфету — там вони дешеві.

— Правильно, — схвалив Павлюк. — Машиною керувати вмієте?

— Призи брав на аматорських перегонах. Та й шоферські права маю. Мені навіть пропонували вигідну роботу в гаражі, — з гордістю промовив Торкун.

Павлюк зневажливо глянув на нього.

— Що ж, улаштовуйтесь… Трохи пізніше, я вам дозволю…

…У цей час священик і Дем'янко входили в під'їзд п'ятиповерхового будинку в кінці вулички, що круто підіймалася вгору. «Колишній будинок для пролетарів у білих комірцях», подумав Дем'янко. «Пролетарями в білих комірцях» у панській Польщі називали інтелігентську бідноту; дрібних чиновників, учителів, службовців. Вони населяли ось такі величезні будинки з вузькими сходами, з кімнатами-коробками — мінімум вигод для мешканців і максимум прибутку для хазяїна.

Ліфтів тут, як правило, не було. Дем'янко помітив, що священик ступає із східця на східець легко, дихання його рівне. Подумав: «Здоровий пан-отець, як бик».

Зупинилися на п'ятому поверсі. Іваньо натиснув кнопку електричного дзвоника.

Двері відчинила дівчина років двадцяти. В жовтому світлі маленької лампочки Дем'янко розглядів кругловиде обличчя, біляве волосся і темні очі. Побачивши священика, дівчина привітно посміхнулася, гнучко, з неусвідомленою грацією молодості схилилась перед ним. Зловила його руку, поцілувала. Іваньо перехрестив дівчину, ледь посторонився, пропускаючи вперед супутника.

— Пан Дем'янко, син мого хорошого знайомого.

Дівчина простягнула руку.

— Богданна.

Молодий чоловік потис її теплу, міцну долоню. Увійшли в кімнату: фабричні меблі, кілька вишивок на стінах замість картин, портрет чоловіка з вусами стрілою, обведений жалобною смугою. «Батько, — догадався Дем'янко, переводячи погляд на Богданну, — у неї така ж м'яка лінія уст, опукле чоло, ямочки на щоках».

Літня жінка, що сиділа в кутку за в'язанням, швидко підвелась і теж схилилася під благословення священика.

— Пані Михайлино, ви просили підшукати вам хорошого пожильця. Пан Дем'янко саме такий.

У пані Михайлини втомлене і трохи смутне обличчя жінки, яка прожила нелегке життя. Незважаючи на це, в очах її часом спалахують такі ж веселі іскорки, як у Богданни.

— Дуже рада. — Пані Михайлина вимовляє слова м'яко, сердечно. — Сподіваюсь, вам у нас сподобається…

Так Дем'янко знайшов новий притулок. Йому відвели кімнату в кінці коридора, вона належала колись главі сім'ї. Мати й дочка займали дві інші…

Вдома Дем'янко бував мало — йшов рано-вранці, повертався пізно ввечері. Цілі дні проводив у костьолі, охороняючи Павлюка та Іваньо. Проте обов'язки священика раз у раз одривали пан-отця від розшуків документа, і Дем'янко з Павлюком годинами чекали його у віддаленій кімнаті храму. Павлюк не міг приховати злості — час був дуже дорогий, а вони годинами сиділи без діла. Однак за настійною вимогою Іваньо, до «роботи» Дем'янка не залучав. У своєму недовір'ї до молодого чоловіка пан-отець залишився непохитним. Пробирались Павлюк і Дем'янко до костьолу якомога непомітніше, і навряд чи хтось із священнослужителів храму святої Єліжбети знав, що до Іваньо регулярно приходять сторонні люди.

Богданну Дем'янко майже не бачив. Дівчина працювала касиркою в заводській їдальні, приходила втомлена, відразу лягала спати. Зустрічаючись, обмінювалися короткими, незначними фразами, вона явно цуралася Дем'янка, вільний час проводила у себе в кімнаті за книжкою.

Зате з її матір'ю Дем'янко заприятелював швидко. Він цілі вечори просиджував з пані Михайлиною, слухаючи її розповіді про минуле, про чоловіка, про довге життя, яке промайнуло непомітно. В кімнаті так тихо, що навіть чути, як цокають спиці пані Михайлини.

Так було щовечора, і Дем'янкові не надокучала одноманітність. А втім, він все одно не мав права виходити з дому: Павлюк суворо заборонив «вештатись по вулицях без потреби».

Певно, мати не раз розмовляла з дочкою про пожильця і, мабуть, говорила про нього тільки хороше — Дем'янко став помічати привітні усмішки Богданни, льодок у відносинах між ними потроху танув. Дівчина частіше почала заходити в кімнату матері, слухаючи разом з Дем'янком її розповіді. І тоді молодий чоловік ловив себе на почутті, що вечір сповнюється для нього особливим змістом.

Єдине, що не подобалося Дем'янкові в Богданні та її матері, що неприємно вражало його — це їхня фанатична релігійність. Обидві щоденно молилися вдома, ретельно відвідували церкву, ревно виконували релігійні обряди та звичаї. Дем'янко, який звик вважати релігію втіхою старих та людей з порушеною психікою, спочатку просто не вірив, що молода, здорова, життєрадісна дівчина може так щиро, фанатично поклонятися богові. Але незабаром йому довелося переконатися, що це так.

Одного разу зайшла розмова про отця Іваньо.

— О! — запалено вигукнула Богданна. — Це свята людина! Він недавно оселився в цьому місті, але його вже всі полюбили. Ми з мамою ходимо молитися лише в костьол святої Єліжбети, де він править. Отець Іваньо всім допомагає. Коли мама захворіла — вона часто хворіє — він і їй допоміг.

— Ліки дав? — висловив здогад Дем'янко.

— Ні, — Богданна трохи зніяковіла. — Ліки дав лікар. А отець Іваньо двічі відправив молебень за її одужання.

— Ну, невелика допомога! — засміявся Дем'янко. — Що з вами?! — раптом вигукнув він, вражений зміною в дівчині.

— Слухайте, — крижаним, дзвінким від внутрішнього напруження голосом, роздільно карбуючи кожне слово, промовила Богданна. — Якщо ви безбожник, скажіть одразу. Я ненавиджу і зневажаю безбожників.

Неприємна зла гримаса спотворила її миле обличчя, в очах спалахнули тьмяні вогники фанатизму.

— Що ви, Богданно, ви мене не так зрозуміли! — поспішив запевнити її Дем'янко.

— А як? — не заспокоювалась вона.

— Я зовсім не хотів посміятися з вашого релігійного почуття, я просто пожартував. У мене звичка — жартувати.

— Погана звичка, — на диво суворим для неї тоном сказала пані Михайлина. — Є речі, якими не жартують. До них належить релігія.

— Пробачте, — наскільки міг, щиро вибачився Дем'янко. — Не будемо більше про це говорити.

— Добре, — згодилася Богданна, а пані Михайлина низько схилила голову…

Наступної неділі відбулася поїздка в ліс, що надовго запам'яталася і Богданні, і Дем'янкові.

За рулем старенького закритого «мерседеса», сіра фарба якого місцями облупилася, сидів Торкун — наїжений, до всього байдужий. На дзвінке «здрастуйте!» Богданни ледве відповів. Дивлячись на нього, дівчина, яка спершу безмірно раділа подорожі, одразу спохмурніла. Пригадала вимогу Іваньо: ніколи нікому ні за яких обставин не розповідати, куди їздила, з ким бачилася, хто послав її; стежити, щоб Дем'янко ні з ким не розмовляв, крім Довгого та його товаришів; в разі перевірки документів твердити, що вона й Дем'янко разом пішли погуляти в ліс, з Торкуном вони незнайомі, він наздогнав їх дорогою і запропонував підвезти за гроші… Накази священика були не бозна-які складні, проте Богданна чомусь весь час боялася забути їх. Може, тому, що думати про них не хотілося…

У той час на міських заставах ще стояли КПП — контрольно-перепускні пункти, що перевіряли документи в шоферів, а інколи і в пасажирів автомашин. Щоб не рискувати, Павлюк наказав Дем'янкові вийти з міста пішки і чекати машину за два-три кілометри від КПП. Дем'янко так і зробив. Околичними вуличками вибрався на пустир, за яким починалося поле, перейшов гайок і сів на обочині шосе.

Чекати довелося недовго. Тільки-но зібрався ще раз закурити, як з-за повороту викотився «мерседес» і відразу ж загальмував.

Дем'янко привітався з Богданною і Торкуном. Примостився на задньому сидінні, поруч з дівчиною. Торкун включив швидкість.

Їхали мовчки. Торкун схилився над баранкою, вдивлявся не відриваючись у нескінченну сіру стрічку, що мчала під автомобілем. Богданна розгублено поглядала довкола, на запитання Дем'янка, як вона себе почуває, відповіла неохоче, і він замовк, трохи ображений.

День був холодний, похмурий, у кабіну вривався свіжий вітерець, але дівчині здавалося, що в машині нестерпно душно. Хотілося зітхнути на повні груди, розправити плечі і — не мала сил.

Так їхали довго, лишаючи позаду кілометр зл кілометром…

— Десь тут, — через плече, не обертаючись, сказав Торкун. — До Волі Берецької недалеко.

Великий камінь при дорозі, за ним — стежка. Про те, як знайти хату лісника і що сказати під час зустрічі, Богданні докладно розтлумачив Іваньо.

Незабаром Торкун побачив камінь, навислий над кюветом шосе, і загальмував машину.

— Може, вам краще лишитися тут, Богданно? — запитав Дем'янко. — Я піду сам.

— Ні, ні, я з вами! — заперечила дівчина і вийшла з машини. І раптом подумала: «Адже мені доручено шпигувати за ним. Так, шпигувати, інакше не назвеш!.. — Але зараз же заспокоїлась: — Отець Іваньо на погане діло не пошле».

Поспішною відповіддю вона виказала себе. Обличчя хлопця стало суворим, чужим. Він сухо промовив:

— Як хочете.

Обернувся до шофера:

— Чекайте на нас з третьої години. Піднімете капот і поратиметеся біля мотора, ніби щось зіпсувалось.

— Добре.

Машина рвонула з місця. Молоді люди лишилися самі на безлюдному шосе.

Стежка за каменем була вузька, заросла, давно не ходжена. Дем'янко йшов попереду, Богданна — за ним. Обоє мовчали. Дем'янко зрозумів: супутниця приставлена для контролю. Це його стурбувало. Чи не догадуються Павлюк та Іваньо? Ніби причини для підозри у них немає… А все ж таки…

Думала про своє і Богданна, В пам'яті поставав скорботний образ однорукого Стефана. «Добрий актор», сказав про цього Іваньо. Хотілося вірити святому отцю… В грудях наростало глухе, важке почуття. Дівчина не розуміла, що з нею сталося, і намагалася прогнати непрошені думки, вгамувати почуття тривоги, поводитись так, як велить віра. «Віра — найвища чеснота, — не раз говорив Іваньо. — Розум — сліпий».

Так ішли з півгодини і раптом здалеку побачили на узліссі присадкувату хату під стріхою, а ще далі, за полем, — село.

«Зручне місце: підходи до хати видно здалеку», подумав Дем'янко.

Коротко сказав супутниці:

— Оце, мабуть, і є хата лісника.

Біля старої, облупленої, занедбаної хати не було ні городу, ні садочка. Кудлатий пес, прив'язаний іржавим ланцюгом до похиленого ґанку, ощирився на незнайомих людей, загарчав,

— Гей, хто дома є! — покликав Дем'янко. — Не підходьте ближче, Богданно, вкусить.

Пес загарчав ще лютіше, зашарпав ланцюг.

— Люди добрі, відгукніться!

Розчинилися двері, і на ґанок вийшов чоловік невизначеного віку, босий, волосся скуйовджене, наче після сну, очі зухвалі, руки в кишенях галіфе.

— Ну? — замість привітання промовив він.

Тон його не сподобався Дем'янкові, і молодий чоловік у тон йому грубо спитав:

— Ти лісник?

— Ну то й що, коли лісник?

— У хаті хто є?

— Нікого.

— Ми від отця Іваньо. До Стецька.

Кілька секунд мовчали. Пес, що ліг було на місце, піднявся, знову ощирив зуби.

— Я Стецько, — неголосно сказав господар хати. — Заходьте.

— Не вкусить? — Богданна боязко подивилась на собаку.

— Своїх не чіпає.

Усередині хата була така сама занехаяна і брудна, як і зокола. «Ніколи підлоги не миє», подумала Богданна, на її обличчі з'явився вираз гидливості. Стецько криво посміхнувся:

— Ми люди прості, живемо, як уміємо.

— Ні, що ви! Що ви, — зніяковіла Богданна. Сіла на лаві біля вікна. Поклала руку на підвіконня і мимоволі відсмикнула її — потрапила в щось липке, огидне.

— Ми по «мед»… який ви святому отцю обіцяли, — багатозначно сказав Дем'янко… — «В цій церкві, що є пристановищем для всіх…

— … служба однакова для кожного», — закінчив Стецько умовну фразу, що була і паролем, і відповіддю. — Слава вождеві!

Від привітання українських націоналістів, явно скопійованого з фашистського «хайль Гітлер», Дем'янка пересмикнуло. Однак і взнаки не дав, у тон Стецькові відповів:

— Вождеві слава!

Лісник прочалапав босими ногами за грубу, висунуту на середину хати, за кілька хвилин вийшов одягнений і взутий.

— Посидьте, я скоро, — і залишив Богданну з Дем'янком удвох.

Пригнувшись до зеленкуватого від старості, підсліпуватого віконця, Дем'янко побачив незграбну постать Стецька, що промайнула між деревами. Проте відійшовши метрів на сто, Стецько повернув назад до хати. «Удень сплять тут, на горищі, або в сараї, — догадався Дем'янко, — Для конспірації, щоб нас обдурити, удаватиме, що дружків з лісу привів».

У щілинах шаруділи таргани. Тхнуло кислими онучами, овчиною. Богданна сиділа, схиливши голову. Туга не залишала її. Дівчина питала себе: як вона опинилася тут, чому… — і не могла відповісти.

Інакше почував себе Дем'янко. Він був у збуджено-радісному настрої. Не чекав удачі: потрапити з гніздо «бойовки».

— Слава вождеві!

Дем'янко здригнувся. У дверях стояв Довгий. Він був у тому ж одязі, що й тоді, під час невдалої зустрічі з Богданною. На грудях у нього висів автомат, збоку — пістолет.

З-за його спини визирав Стецько.

— Вождеві слава! — Дем'янко підвівся. Подумав: «Третій на вулиці».

Довгий розшаркався перед Богданною, як йому здавалося, дуже елегантно, Дем'янкові простягнув руку. Довелось її потиснути.

— Ось, беріть «медок», для святого отця останній віддаю, — Стецько подав Дем'янкові і Богданні два пакети.

Вони сховали вибухівку в кишені.

— Останній запас, — підтвердив Довгий. — Тікаємо звідси скоро, життя нема.

Великий рот його перекривився, тонкі губи засіпались у нервовій судорозі.

— Мені йти? — спитав Стецько.

— Йди, — дозволив Довгий. Пояснив гостям: — Разом із Збігнєвим вартуватимуть, поговорити спокійно можемо.

«Збігнєв — третій у «бойовці», подумав Дем'янко. Довгий зняв з грудей автомат, поклав на лаву і підійшов до скрині в кутку. Підняв віко, дістав бутель, банку консервів, хліб, дві щербаті чашки, мутну склянку.

— Давай вип'єм… Звати тебе як?!

— Дем'янко.

А вас, пані?

Богданна.

— От і познайомились. Я — Довгий. Чули?

«Бандитське честолюбство», подумав Дем'янко і відповів:

— Не доводилось.

Він вирішив триматися. незалежно, навіть трохи зухвало, почуваючи, що таким чином викличе у Довгого більше поваги.

Довгий зморщив вузький лоб, поворушив бровами — відповідь і йому не сподобалась. Однак не сказав нічого.

Розклавши угощення на столі, господар витягнув з-під піджака кинджал, що висів на ремінці від штанів. Кинджал був чорний, з фігурною рукояткою — такими озброював Гітлер добірних головорізів — есесівців.

Встромивши вістря в консервну банку, Довгий ударив долонею по рукоятці. З пробитої дірки чвиркнув томатний соус. І раптом Богданна подумала: може, саме цим кинджалом Довгий убив дружину і доньку Стефана. Горло дівчини здушила спазма. Богданна відчула, що не зможе примусити себе проковтнути хоч би шматочок угощення Довгого.

А той уже відкрив консерви, нарізав хліба, по вінця налив у склянку та чашки самогону. Склянку підсунув Дем'янкові.

— Вип'ємо! За ваше здоров'я, Богданно. Не ходять до нас дівчата, а такі, як ви, — і поготів.

— Дякую, — спазма усе ще душила горло.

Богданна взяла шматочок хліба, піднесла до губів.

— Пийте! — Довгий тягнув до неї свою чашку, щоб цокнутися.

— Дякую, я не п'ю.

Очі Довгого налилися люттю.

— Що значить «не п'ю»?.. Може, товариство вам не до душі?

— Навіщо ображатися, — сказав Дем'янко. — Не можна їй, лікар заборонив.

Довгий засміявся невеселим сміхом.

— Лікар! До ста років жити сподіваєтесь? Усіх нас… куля чекає! Пий, кажу тобі!

І лише тепер Дем'янко зрозумів, що Довгий п'яний, може, запій триває в нього вже цілий тиждень. Очі його були каламутні, великий тонкогубий рот сіпався. Настороженість звіра допомагали йому приховувати свій стан, але іноді на якусь мить алкоголь брав верх, і розум Довгого тьмарився.

«От гад! Як же бути? — подумав Дем'янко. — Сварку з ним зчиняти не можна, не час».

І лагідно сказав:

— Випийте, Богданно, не ображайте господаря.

Думки Дем'янка начебто передалися дівчині. Вона зрозуміла: дратувати бандита, напівбожевільного від злоби, страху і горілки, не можна. Треба виконати його вимогу.

Повільно взяла чашку, ковтнула смердючого самогону і закашлялась.

Довгий одним духом вихилив свою порцію і насмішкувато подивився на Дем'янка, який відпив три чверті склянки:

— Що, теж лікар заборонив?

— Ти зараз завалишся на сіно, а мені сорок кілометрів їхати, тоді містом іти, — спокійно заперечив Дем'янко.

З якоюсь вкрадливою люб'язністю Довгий запропонував:

— А ви не кваптесь їхати, побудьте трохи з нами. Боятися нічого, охорона є. Ти заснеш, а ми з Богданною посидимо.

Він дивився вбік, говорив байдужим тоном, але було в його голосі щось таке, від чого Богданна зіщулилась, почула біду.

Не сподобалась його пропозиція і Дем'янкові.

— Ні, затримуватися ми не можемо.

— Брешеш! — губи Довгого засмикались. — Усі ви брешете! Обдурили, зрадили.

— Ніхто тебе не обдурює.

— Багато ти знаєш! — губи бандита рухалися, як два червоних лискучих черв’яки.

«Треба забиратися звідси, подумав Дем'янко. — Зовсім цю тварюку розібрало».

Довгий знову налив самогону всім трьом. Богданна з жахом дивилася на повну чашку. Невже доведеться знову пити? Нерви її були такі напружені, що навіть найміцніший «первак» не захмеляв, але сам вигляд самогону викликав нудоту.

— Багато ти знаєш! — повторив Довгий. — В Західну зону тікати треба, а що я робитиму в Німеччині їхній? Що?.. Але пам'ять тут по собі залишу, ой залишу! — люто заскрипів зубами. — Повік Довгого не забудуть!.. Пий!

— З нас досить, час іти, — твердо сказав Дем'янко, відсуваючи склянку. Він зрозумів: більше поступатися не можна — від поступок бандит нахабніє. Якби молодий чоловік був сам, він би не боявся б нічого, але Богданна…

Підвівся з-за стола. Дівчина і собі встала. Довгий пильно оглянув Богданну, вузькі очі роздягали, липли до стрункої постаті дівчини.

— Добре, — зовсім тверезим голосом сказав Довгий. — Ти йди… А ви, Богданно, залиштесь.

— Ні, — на вилицях Дем'янка заграли тугі жовна. — Ми прийшли разом і разом підемо.

Та бандита вже важко було спинити. Спокійно, але вперто він повторював:

— Не лізь не в своє діло, забирайся.

— Облиш, Довгий, — Дем'янко ще не втрачав надії покінчити миром.

Губи бандита скривились. Одним стрибком він опинився біля лави, схопив автомат, спрямував на Дем'янка і прохрипів:

— Забирайся!

Богданна була сама не своя. Якщо Дем'янко спробує чинити опір, Довгий застрелить його.

Проте молодий чоловік уже знайшов вихід із становища. Як і у фашистській армії, в бандах українських націоналістів основу основ становила сліпа покора «нижчих» «вищим». Ось на цьому і зіграв Дем'янко. Навіть не глянувши на автомат, він прибрав гордовиту позу і, карбуючи кожний склад, промовив:

— Це що-о та-ке?! Як ти із старшим офіцером розмовляєш, хам, бидло! Розпустились!

Розрахунок був правильний. Холуй, що звик знущатися над беззахисними, тремтів перед сильними, знатними, багатими. Довгий зрозумів, що дозволив собі зайве. А що коли Дем'янко звідти, з Мюнхена? Пристрелиш його тут, а там — тебе… Бандит не втрачав надії пробратися у Західну Німеччину.

Секунду тривала напружена мовчанка. У Богданни заніміли ноги.

Довгий поволі опустив автомат.

— Слава вождеві! — спокійно, начебто нічого й не було, сказав Дем'янко і жестом показав Богданні, щоб вона йшла.

— Вождеві слава, — услід їм відповів Довгий.

Спустилися з ґанку. Пес не підняв голови, тільки скоса глянув у їх бік. Стецько сидів на призьбі — звідси він стежив за дорогою, що вела від хати до села.

Дем'янко попрощався з ним недбалим кивком. Богданна сказала: «До побачення» і тут же відчула, як безглуздо звучать зараз ці слова.

— Ідіть спокійно, не поспішайте, не обертайтесь, — півголосом промовив Дем'янко. — Боятися не треба…

Богданна догадалася, чому він тримається ззаду, а не поруч — захищає собою від пострілу в спину. У дівчини забилося серце. «Який він хоробрий і хороший», — думала вона про Дем'янка.

Стежка петляє в заростях ліщини, губиться в зеленій глушині. Тиша.

Дем'янко скосив очі, поглянув через плече — хату ледве видно. Погоні нема.

— Ну, от і все, вибралися! — зітхнув, наче скинув з плечей важкий тягар і добродушно розсміявся.

Богданна раптом розридалась. Намагалася стримати сльози і не могла — нервове напруження було занадто великим.

— Що ви, Богданно, не треба, не треба, — вмовляв її розгублений Дем'янко. Взяв руки дівчини в свої.

Богданна підвела голову, глянула йому в очі. На довгих віях тремтіли сльози.

— Я вам так вдячна, — погляд її став густий, глибокий.

І Дем'янко несподівано поцілував дівчину в уста, щоки, очі. Богданна сховала обличчя в нього на грудях. Він погладив її м'яке волосся.

Дівчина нагадала:

— Нас чекає… цей…

Дем'янко мало не скрикнув від внутрішнього болю. Смисл того, що трапилося, став нещадно ясний: Богданна вважає його не за того, ким він є насправді. Між ними. ніколи не може бути любові, справжньої, чистої, щирої любові.

А обдурювати Богданну він не хотів.

— Ходімо, — тихо сказав Дем'янко.

Голос його здивував дівчину — він раптом став холодний, суворий. Вирішила, що помилилась. Радість любові сповнювала її.

Та щастя вмить зникло, як тільки вийшли на шосе і Богданна побачила облуплений, наче з'їдений паршами, «мерседес». Дійсність знову вступила в свої права, дійсність темних справ, змов, бандитських таємниць, до яких тепер стала причетна і Богданна. «Я кохаю його, а хто він? — з тугою подумала дівчина. — Може, як Довгий, людей убивав?.. Адже він назвав себе «старшим офіцером». Виходить, такий самий бандит, як Довгий, тільки чином вищий… А хто дав чин?.. Фашисти, гітлерівці… За що? За що відзначали фашисти?..»

Від цієї думки по тілу пробіг нервовий дрож: «Ні, ні!» хотілося крикнути на весь голос.

Мовчки сіли в машину, мовчки їхали, ще більш далекі одне одному, ніж тоді, коли між ними нічого не було.

XIV. ШЛЯХИ ДОЛІ

… Дорога була погана, небрукована, машину часто підкидало на вибоїнах, і вона скрипіла всіма суглобами. Дем'янко не помічав страждань «мерседеса». Сидів, утупившись в одну точку, розглядав якусь брудну плямку на лобовому склі. Думав про складність людського життя, про випробування, що випали на його долю, про майбутнє Богданни.

В'їхали в приміський гай. Богданна глянула на Дем'янка, обличчя супутника здалося їй постарілим. Та й сам Дем'янко, пізніше згадуючи цю поїздку, казав, що вона була важчою за фронт, за тяжкі госпітальні тижні.

— Зараз — місто, — сказала дівчина.

— Зійдемо тут — недалеко контрольний пункт, — відповів Дем'янко.

— Чому? — спитала Богданна, знову забувши про необхідність конспірації.

— У мене ненадійні документи, в нас обох у кишенях вибухівка.

— Так, так, звичайно, — сумно промовила дівчина.

Подалися тим самим шляхом, яким Дем'янко вибирався з міста — через гай, поле. Ніхто не звернув на них уваги — що може бутті природнішим, ніж парочка, яка повертається із заміської прогулянки в неділю.

Швидко спадали сутінки. Дем'янко взяв Богданну під руку — триматись холодно, відчужено не можна — пішов поруч, відчуваючи тепло дівочого тіла.

У дівчини теж не було бажання розмовляти. Події сьогоднішнього дня зробили повний перелом в її душі.

Мовчазна, замкнута, Богданна завжди трималася, осторонь своїх ровесниць, які не схвалювали її релігійності. Дівчина цілком корилася матері й священикові. Проте за покорою й стриманістю крилися палкість і рішучість, які обов'язково повинні були колись проявитись. Цей час настав під впливом почуття, що спалахнуло до Дем'янка, першого юнака, з яким вона по-справжньому подружила. І в свідомості дівчини, поки що неясна для неї самої, почалася напружена боротьба…

Щасливо поминувши передмістя, піднялися крутою вуличкою до свого будинку.

— Може, зайдемо на хвилинку в парк? — попросила Богданна. — Я так люблю це місце.

У парку, що тягнувся по схилу гори, було безлюдно, похмуро й тихо. Тепле повітря сповнювали запахи зів'ялого листя.

Молодий чоловік і дівчина зупинилися над кручею. Звідси було видно все місто. Ланцюжок вогнів на вулицях мінився, миготів, метушливо бігали яскраві відблиски автомобільних фар.

— Погас вогник, — сказала Богданна.

— Де?

— Он там, — показала в темну далечінь.

— Я не бачив.

— Коли вогник горить, ми не звертаємо на нього уваги. А коли погасне, згадуємо, який він був яскравий і веселий.

— Це вірно.

— Так і з людьми. Про людину, яка пішла туди, — вона подивилась на високе, чорне небо, — ми думаємо краще, ніж про живу.

Помовчали.

— Ну добре, — Богданна круто повернулася спиною до кручі. — Час додому.

Пані Михайлина радо зустріла їх, почала розпитувати про враження від прогулянки. Богданна, пославшись на втому, відмовилась од вечері, пішла спати. Дем'янко поговорив з хазяйкою і теж пішов у свою кімнату. Полежав трохи, а коли все у квартирі затихло, встав, засвітив лампу, сів до стола: треба було написати шифроване донесення про події дня. Завтра по дорозі в костьол Дем'янко зайде в маленьку крамничку на Брестській вулиці, вийме з кишені пачку з останньою сигаретою, закурить, порожню пачку кине в куток і купить нову. Через півгодини викинута пачка опиниться на столі в полковника Грицая. Ще хвилин через двадцять-тридцять полковник прочитає розшифроване і надруковане на машинці донесення свого співробітника…

Тоді, під час першої розмови у Грицая, молодий офіцер Данилко трохи скептично поставився до нової роботи. «Чи ж велика хитрість стежити за двома шпигунами і в потрібний момент арештувати їх, — думав він. — Це не фронт…» Але тепер щодня доводилося переконуватись, що обстановка, в яку він потрапив, не легша, а часом навіть складніша за фронтову.

Захопившись роботою, що вимагала виняткової уваги і зосередженості, Дем'янко не почув легких кроків по коридору. Спохватився, коли зненацька відчинилися двері. Дем'янко схопив пістолет. На порозі стояла Богданна.

Завжди добродушне спокійне обличчя Дем'янка зараз було суворе, рішуче. Сині очі потемніли, щелепи стислися так, що на вилицях випнулися жовна. Пістолет був націлений просто в груди дівчині.

— Ви? — видихнув він. Пістолет зник, напружена постать Дем'янка обм'якла. Відразу виправився: — Ти?

Збентежено дивився на неї.

Дівчина зрозуміла, як може витлумачити Дем'янко її нічний прихід до нього в кімнату. Першим бажанням було повернутись і піти. Але Богданна полюбила надто палко, щоб сліпо піддатись почуттю гордості.

Скоряючись щирому душевному пориву, вона майже повисла на руках у Дем'янка, заплакала гірко, захлинаючись, як плачуть маленькі діти.

Дем'янко розгубився, почав заспокоювати, гладячи її золотаве волосся:

— Ну що тобі, що? Не треба, перестань.

Вона підняла почервоніле обличчя і, пильно дивлячись на нього заплаканими очима, гаряче зашепотіла:

— Не можна так! Не можна із звірами. В нас усе життя попереду!.. Невже ти убиватимеш, грабуватимеш, як той — Довгий?!

Слухаючи гарячкову, плутану мову, Дем'янко спочатку не розумів, про що Богданна говорить.

— Здайся! — Богданна припала до його грудей, просила, благала. — Підемо розкажемо, нам простять… Ти ж читав наказ про амністію? Я вірю — простять…

Дем'янко з радістю подумав, що не помилився в Богданні. Він не знав, наскільки міцно дівчина зв'язана із злочинцями, але тепер був певен: вона сповнена рішучості повернутися у сім'ю чесних людей. І повернеться, Дем'янко їй допоможе.

— Чого ж ти мовчиш?

Юнак спохмурів. Як відповісти Богданні?.. Пояснити, хто він насправді, Дем'янко не мав права. Обов'язок примушував мовчати. А відповідати хитрістю на щирий порив коханої дівчини не хотів.

— Я зроблю все, що ти хочеш, — тихо, але відверто промовив він.

В очах дівчини блиснула радість.

— Тоді ходімо! Зараз же ходімо. Зараз!

Він похитав головою.

— Ні, Богданно, не зараз. Трохи зажди.

— Чого ждати? Ждати не можна. Зважся!

«… Ну що вигадати? — з тугою думав Дем'янко. — Як переконати її?» Вголос відповів:

— Я не хочу губити товаришів. Нехай втечуть, тоді…

Руки Богданни безпорадно повисли, голова похилилася.

— Тільки зараз, — рішуче сказала дівчина. — Зараз!

— Зачекай.

— Ні!

Повернулась і вийшла, ступаючи, немов у сні.

Дем'янко машинально закрив за нею двері. Сів на ліжко, обхопив голову руками. Сидів довго, викурюючи сигарету за сигаретою. Але знайти вихід із становища так і не зміг…

Протомилась ніч без сну і Богданна. Вона твердо вирішила врятувати коханого, хоч би навіть всупереч його волі..

Ледве дочекавшись ранку, Богданна побігла в костьол святої Єліжбети до отця Іваньо. Священик був у костьолі і вийшов до неї

— Святий отче, — сказала Богданна. — Ви добрий, мудрий, я вірю вам, як самій собі… Навіть більше… Я прошу у вас поради.

Священик пильно подивився на її змарніле обличчя, обведені темними колами очі. Запросив лагідно:

— Прошу, дочко моя. Зайдімо сюди, у сповідальню.

— Святий отче, — дівчина стояла перед Іваньо на колінах, говорила рівним, глухим голосом. Але за зовнішнім спокоєм крилося надзвичайне хвилювання. — Я прийшла сказати, що вас обдурюють підлі й жорстокі люди. Я маю на увазі Довгого, до якого ви двічі посилали мене.

Рум'яне обличчя священика було непорушним. Круглі блакитні очі нічого не виражали.

— Довгий? — байдуже перепитав Іваньо. — Так, так… Пригадую, ви вже щось розповідали мені про нього.

— Святий отче, він не борець за демократію, як ви думаєте. Це бандит, справжній бандит. Ми бачили його з Дем'янком.

— Ну… і що ж?

— І Дем'янко такий! — і відразу ж заперечила сама собі. — Ні, не такий, він не може бути таким! Я… Я люблю його!

— Істинна любов можлива лише до бога, — повчально промовив Іваньо.

— Я хочу врятувати його, умовити, щоб він пішов і покаявся у всьому.

Очі Іваньо ледь звузилися.

— А ви знаєте, чим не загрожує? Його арештують, зашлють у Сибір. Ви ніколи не побачите любимої людини.

— Ні, не може бути. Адже обіцяно цілковиту амністію тим, хто прийде добровільно.

Іваньо вийняв чотки, почав перебирати їх довгими пальцями.

— Він погодився? — вкрадливо спитав після хвилинної мовчанки.

— Ні, відмовляється, хоч як я не переконувала.

— Що ж ви хочете зробити?

— Я піду і заявлю на нього. Краще тюрма, ніж таке життя. І тюрма не вічна. Колись його все-таки звільнять, ми будемо разом, назавжди. Інакше загинемо, всі загинемо.

— Ваші громадянські почуття роблять вам честь.

— Благословіть мене, святий отче! Накажіть мені йти, не гаючись ні хвилини. Тоді мені стане легше, легше!

Священик мовчав. Блакитні очі його були звернені поверх Богданни на жовту стіну сповідальні. Здавалось, Іваньо читає на ній невидимі письмена.

— Я допоможу вам, — неголосно сказав він. — Я поговорю з Дем'янком і постараюсь переконати його…

— Дякую, святий отче! Дякую!

Гарячими устами припала до довгих, хижих, пальців, Іваньо перехрестив її.

— Ідіть з богом, дочко моя, і поки не робіть нічого. Все буде, як богові завгодно.

Як тільки Богданна пішла, Іваньо попрямував у віддалену кімнату, де його чекали Павлюк і Дем'янко.

Глянувши на священика, Павлюк відразу зрозумів: сталося щось недобре. Знизавши плечем, зірвався з місця, швидко спитав:

— Що трапилося? Кажіть, святий отче. Швидше!

Не відповідаючи, священик сів до стола, навалившись на нього ліктями. В позі Іваньо відчувались утома, відчай, туга.

— Ну! — з погрозою сказав Павлюк.

Не підводячи голови, глухим, надтріснутим голосом пан-отець переказав розмову з Богданною. Закінчив:

— Сьогодні мені пощастило переконати її, але вона може піти завтра, післязавтра…

— Ех, отче, отче, — з гіркотою промовив Павлюк. — Що ви наробили! Я ж казав, що не можна покладатися на дівчисько.

Іваньо схопився. Здавалося, блакитні очі його зараз вискочать з орбіт, рум'яне обличчя густо почервоніло, довгі пальці судорожно скорчились.

— А на кого, на кого я можу покладатись!? — у голосі священика несподівано почулися істеричні нотки. — Вулиця, місто, країна — навколо люди, тисячі людей, і нікого нема! Вони не хочуть знати бога, вони ненавидять нас з вами… і як я ненавиджу їх! Господи, як ненавиджу! Я повинен приховувати свої думки навіть тут, у храмі, від таких, як я, служителів бога!

Він замовк: злість і страх не давали йому говорити. Павлюк вражено дивився на священика. Він не чекав такого признання від завжди спокійного, витриманого Іваньо. Павлюкові раптом стало страшно, сумно, але він удавано бадьорим тоном промовив:

— Не впадайте в розпач, святий отче. Не такий страшний чорт, як його малюють… Давайте краще обміркуємо, що робити з дівчиськом. Ви певні, що вона донесе?

— Певен, — важко кивнув головою священик. Після істеричного збудження його охопила повна апатія. — Хто-хто, а я добре знаю людей, їхні характери і не маю сумніву, що донесе.

— Кепсько. Невже доведеться ліквідувати? — міркував уголос Павлюк.

— Як це «ліквідувати»? — з тремтінням у голосі спитав Дем'янко.

— Не ставте безглуздих запитань. Ви добре розумієте, про що йде мова, — огризнувся Павлюк. — Ваша думка, святий отче?

— Не знаю, — не підводячи голови, відповів Іваньо. — Робіть, як знаєте.

У кімнаті знову запанувала мовчанка. Павлюк щось обмірковував.

— Так, — сказав нарешті він. — Хоч-не-хоч, а доведеться… Ви, Дем'янко, повинні будь-що умовити дівчисько поїхати завтра з вами…

— У неї робочий день.

— Дарма! — скривився Павлюк. — Придумайте, що завгодно, аби тільки вона згодилася поїхати до Чортової скелі. Хороше місце — під скелею річка, вона заховає сліди. Зрозуміли? — очі кольору спитого чаю вп'ялися в Дем'янка.

— Так, — коротко відповів молодий чоловік.

— Потім повернетесь сюди, — наказав Павлюк. — Ви теж, святий отче, потурбуйтеся, щоб вас ніщо не затримало. Треба діяти якомога швидше, пора кінчати гру…

… Увечері, коли пані Михайлина вийшла з кімнати, Дем'янко сказав:

— Богданно, завтра пранці поїдемо за місто, і ти все зрозумієш.

Дівчина глянула з подивом і надією.

— Я не можу, мені треба на роботу.

— Нічого, потім скажеш, що була хвора.

— І ти зробиш, як я просила?

— Про все дізнаєшся, Богданно. Про все дізнаєшся завтра…

І от вони знову в кабіні «мерседеса». За рулем Торкун. Дорога на Чортову скелю занедбана, їздили нею мало, контрольно-пропускного пункту тут не було. Виїхали з міста всі разом.

Кілометрів за десять од міста їх обігнав великий чорний «лімузин». Дем'янко помітив військовий номер і щільні шторки на вікнах.

— Куди і чого ми їдемо? — запитала Богданна.

— Потім усе зрозумієш, — коротко відповів Дем'янко.

Перекинулися ще кількома зовсім незначними фразами. Майже всю дорогу мовчали. Нарешті, дісталися до скелі.

— Ви, Торкун, залишитесь тут. А ми — на скелю, — сказав Дем'янко, коли «мерседес» зупинився.

Богданна мовчки погодилася, взяла з машини велику господарську сумку.

— Мама пиріжки поклала, — ласкаво усміхнувшись, пояснила вона.

— Залиш тут, ми зараз повернемося, — сказав Дем'янко.

— Добре.

На лісовій стежці під ногами шелестіло листя. Осіннє повітря вливало бадьорість. Богданна ще дівчинкою приїжджала сюди з батьком і матір'ю. До війни Чортова скеля була найулюбленішим місцем городян для недільних прогулянок. Тепер скелю відвідували рідко. Тут панували тиша і спокій.

Вийшли на простору, залиту сонцем галявину. Красунь бук розкинув над нею пишні багряні віти. За буком — кам'яниста площадка, що обривалася, спадала проваллям. Це й була Чортова скеля — похмуре, хаотичне нагромадження валунів. З дна провалля долинав шум гірської порожистої річки,

— Як приємно, — захоплено сказала Богданна. — Гарно.

— Так, дуже гарно, — як луна відгукнувся Дем'янко. Зупинився, пильно подивився на дівчину. — А ти знаєш, що я обіцяв зробити, коли прийдемо сюди?

— Ні, — з подивом глянула на нього. — Звідки мені знати.

— Коли прийдемо сюди… — він говорив якимсь чудним, неживим голосом. — Коли прийдемо сюди, я обіцяв застрілити тебе і труп кинути в річку.

Богданна відсахнулась од Дем'янка.

— Не жартуй так страшно!..

— Не бійся! Не бійся! — квапливо заспокоїв він, побачивши, як сполотніло обличчя дівчини, — Я не вбити тебе хочу, а врятувати. Позбавити тебе життя хотів…

— Хто?

— Отець Іваньо, якого ти так обожуєш. Ти повинна зрозуміти, скільки лиха могла накоїти через свою сліпоту.

На обличчі Богданни вираз страху змінився гнівом, коли вона почула ім'я Іваньо. В очах заграли тьмяні фанатичні вогники.

— Я зрозуміла, все зрозуміла, — гидливо, з презирством сказала дівчина, — Ти і Довгий обдурювали святого отця, а тепер зводите наклеп на нього, боячись розплати. Звірі! Прокляті звірі, не гідні цілувати чоботи святої людини. За мене помстяться і тобі, і Довгому.

— До речі, Довгого вже нема, — раптом почувся ззаду спокійний голос. — Сьогодні вночі бандитське лігво оточили. Довгого вбито в перестрілці.

Богданна обернулася. Перед нею стояв незнайомий літній чоловік у легкому сірому плащі і такого ж кольору м'якому капелюсі.

— Товаришу полковник! Самі приїхали? — радісно вигукнув Дем'янко.

— Як бачите! Будьмо знайомі, Грицай, — полковник злегка підняв капелюх. Богданна машинально простягнула руку. Привітавшись з Дем'янком, Грицай зауважив:

— Не можна в одну мить зневіритися в тому, чому поклонявся все життя. Тому я приїхав сюди поговорити з вами, — звернувся він до дівчини. — Може, ви мене послухаєте… Однак спершу треба написати коротеньку записочку.

Вийняв блокнот, олівець, простягнув Богданні,

— Прошу вас… «Люба мамо! Не турбуйся за мене, я несподівано поїхала на десять днів у дуже важливій справі. Повернусь точно в строк. Цілую. Твоя Богданна…» Написали?

Приголомшена дівчина, все ще нічого не розуміючи, повернула блокнот Грицаєві.

— Це потрібно для того, щоб не хвилювати вашу матір, — пояснив полковник. Вирвав списаний аркушик з блокнота і віддав його Дем'янкові. — Покажіть своєму «шефові», перш ніж вручите за призначенням.

— Буде виконано, товаришу полковник, — Дем'янко взяв папірець, сховав у кишеню.

— Ну, от і все… А тепер, Богданно, прогуляємось і поговоримо…

Грицай взяв дівчину під руку, і вони зникли за валуном.

Дем'янко з вдячністю подивився вслід полковникові. Дістав з-під піджака парабелум, вистрілив угору.

Коли пасажири вийшли з машини і зникли в лісі, Торкун якнайзручніше примостився в кутку сидіння, чекаючи їх повернення. Мета поїздки зовсім його не цікавила.

Чекав довго. Раптом з боку скелі пролунали постріли — один, другий.

Торкун не надав їм значення. Здалеку побачив Дем'янка, що виходив із лісу.

— Поїхали, — сказав той, сідаючи в машину.

— А дівчина? — запитав спантеличений Торкун.

— Вона… пішла.

— Куди?

— Не ваше діло! Їдьмо!

Торкун нічого не міг зрозуміти. І раптом згадав про постріли. Відчув, як у животі щось обірвалося, заворушилося волосся.

— Ви!.. Ви!.. — Торкун не міг вимовити страшного слова.

Дем'янко стиснув його за плече. Сказав, з холодною люттю карбуючи слова:

— Так! Я! І якщо ви зараз же не рушите з місця, я й вас прикінчу, як собаку!

Рішучість Дем'янка злякала Торкуна. Погано усвідомлюючи, що робить, натиснув на стартер, розвернув машину. «Мерседес» рвонувся вперед. Старенький мотор ревів, захлинався, а напівзбожеволілий від жаху Торкун намагався ще й ще збільшити швидкість. Раз у раз поглядав через плече.

Але скільки Торкун не озирався, він бачив на задньому сидінні тільки одного Дем'янка з сигаретою в міцно стиснених губах…

Їх обігнав той самий чорний «лімузин» із спущеними шторками на вікнах. Більше за цілу дорогу вони жодної машини не зустріли.

Коли передмістя було вже зовсім близько, Торкун помітив чоловіка, який не поспішаючи прямував назустріч машині. Чоловік підняв руку. Торкун раптово загальмував:

— Давно вас чекаю, — незадоволено промовив Павлюк, відчиняючи дверцята, і плюхнув на сидіння поряд з Дем'янком. — В костьол не можна: приїхало духовне начальство, і отцю Іваньо зараз не до нас. Кепсько, дуже затягається справа.

Після паузи спитав:

— Ну, що?.. А втім, зрозуміло.

— Прочитайте, — коротко сказав Дем'янко, простягаючи Павлюкові записку Богданни. — Примусив її написати.

Павлюк прочитав, схвально глянув на Дем'янка.

— Добре, краще не треба. Через десять днів ми будемо в Енську… Або в іншому надійному місці, — додав він, вирішивши, що на радощах ляпнув зайве.

«Енськ! Звідси він має намір тікати в Енськ», відбилося в пам'яті Дем'янка.

Павлюк помітив велику сумку. Розкрив.

— Ого, пиріжки!

Дістав один, почав з апетитом жувати.

— Непогані, покуштуйте.

Дем'янко взяв пиріжок. Торкун відчув нудоту.

Павлюк схвально поглядав на Дем'янка, думав: «Так, з нього будуть люди…»

XV. СУТИЧКА В ПІДЗЕМЕЛЛІ

Відпочити після двогодинного польоту з Енська в Кленів Воробйову не пощастило. Тільки-но він приїхав з аеродрому в готель, умився і збирався повечеряти, як у двері постукали.

— Прошу!

Увійшов високий, літній, з сивими скронями чоловік. Відрекомендувався:

— Грицай.

— Товаришу полковник! — посміхнувся Воробйов, простягаючи руку. — Та ми ж уже зустрічалися з вами. На Ровенщині. Ви командували диверсійною групою, а я приїжджав до вас зв'язковим від партизанів.

Грицай пильно глянув на Воробйова.

— Тепер пригадую. Вас важко пізнати, ви так змінилися. Куди це зібрались? — несподівано запитав Грицай.

— Перекусити з дороги. Але коли…

— Їдьмо до мене. Там і повечеряємо, і поговоримо. Хочу ознайомити вас із справою і запропонувати на завтра спільну операцію.

Коли Грицай і Воробйов увійшли в кабінет, на маленькому лакованому столику, накритому білою серветкою, вже були поставлені тарілки з нехитрими стравами військторгівської їдальні. Телефонні апарати, зняті зі столика, стояли тут же, поруч, на підлозі.

— У ресторані вас нагодували б краще, але зате оцього там не дали б, — Грицай пошарив у тумбі письмового стола, дістав пляшку, урочисто поставив на стіл…

— Ого! Вірменський марочний, — похвалив Воробйов. — З довоєнного часу такого коньяку не куштував.

— Я теж. Учора приятель прислав. Може, і ви його знали. Мартиросян Стьопа, у мене в групі сержантом був.

— Не пригадую.

Коли повечеряли, Грицай прибрав тарілки на підвіконня, поставив на місце телефони і сказав:

— Я ознайомився з копіями ваших рапортів. Скажіть, знайдено великий чемодан Блеквуда?

— Ні, — відповів Воробйов. — Мене це теж дуже турбує. Схоже на те, що в нього є ще один спільник, про якого ми нічого не знаємо, йому він віддав чемодан, коли сидів у ямі.

— А може сховав — закопав під помостом чи десь в іншому місці? — висловив сумнів Грицай.

— Ми обшукали і підвал, і флігель, і подвір'я, — відповів Воробйов.

— Обшукали? А як новий відлюдник, не прогнівався?

— Його справи кепські. Він у психіатричній лікарні. Релігійне божевілля на нервовому грунті. У Ситника фашисти по-звірячому вбили всю родину.

— Яка підлота — скористатися з горя людини, холоднокровно доводити її до божевілля, щоб видурити гроші. За молитовним домом стежите? — спитав полковник.

— Весь час… За квартирами Силаєва і Капрова теж. Я збирався приїхати на минулому тижні, але саме через це довелося затриматись.

— Ясно… Ну, а тут становище таке… — Грицай помовчав, щось обмірковуючи.

— Скажіть, — перебив його думки Воробйов, — чому ви так пізно взялися за справу? Адже вже стільки часу минуло, як загинув Пшемінський…

— Німецький єфрейтор Крейц, що випадково довідався про тайник, був поранений бомбою з фашистського літака, коли переходив до нас. Він довго лежав у госпіталі, і взагалі вся ця історія вилетіла в нього з голови. От час і минув. А гестапівський офіцер, що їхав з Пшемінським, очевидно, живий і здоровий, повідомив про тайник нових хазяїв. Вони чудово зрозуміли значення списку і послали по нього Томаса Блеквуда.

— Зрозуміло… Так ви почали про становище тут, — нагадав Воробйов полковникові.

— Обстановка складна і багато в чому для вас, людей, що приїхали із східних областей республіки, незвична. Ви мені пробачите, якщо я трохи заглиблюсь в історію?

— Будь ласка,

— Кленів — дуже молоде радянське місто. Селяни ще тільки почали об'єднуватися в колгоспи, причому куркулі чинять шалений опір. Їм допомагають бандитські зграї з решток створених колись гітлерівцями військових формувань українських буржуазних націоналістів та інших зрадників. Позавчора ліквідовано ще одну «бойовку». Командував нею бандит на прізвисько Довгий. Місцеве населення активно допомагає виловлювати бандитів, але за день, навіть за місяць їх не знищиш.

— Тим більше в лісовому краю, — зауважив Воробйов, — між пальцями прослизне.

— Атож… Багато треба зробити для наведення порядку і в містах. Тут ще можна знайти приватні крамнички, ресторанчики, буфети, на базарах «комерсують» спекулянти. А католицька церква! Ця сила ще теж досить відчутна.

— Це зрозуміло, католицтво насаджували тут віками, — сказав Воробйов.

— Таке загальне становище. Завтра підемо в костьол, оглянемо підземелля і вирішимо, як бути далі. До речі, мало не забув! Ще одна обставина романтичного характеру.

— Ну? — посміхнувся Воробйов. — Цікаво.

Полковник розповів про Богданну.

— Ми дуже довго розмовляли з нею, і, на мою думку, її віра в бога добре-таки похитнулася… Правда, такі речі одразу не викорениш. Головне, дівчина розумна й чесна, сама розбереться. Так ось, треба разом обміркувати все і діяти. Я й відпочити вам не дам, зволікати не можна.

— Нічого, невелика кривда. Головне, застукати Блеквуда зненацька, не прогаяти моменту, не дати змоги знищити список. Побачить, що справа кепська, і зжере папірець. Піймаємо тоді, як кажуть, облизня.

Грицай посміхнувся:

— Подавиться.

Наступного дня Дем'янкові довелося залишити спостережний пост біля вікна. Іваньо й Павлюк уже давним-давно спустилися в підземелля, щоб надолужити час, згаяний учора через відвідини костьолу церковним начальством. Дем'янко помітив, що Павлюк почав нервувати. Інстинктом злочинця відчував щось недобре і непокоївся, ще не розуміючи причини тривоги. Він ладен був день і ніч сидіти в підземеллі, аби тільки швидше знайти документ і швидше втекти з Кленова.

Пробігши коридором, Дем'янко шарпнув двері, що закривали вхід у підземелля, стривожено покликав:

— Святий отче! Ідіть сюди!

Іваньо швидко піднявся. Праву руку тримав під сутаною, витрішкуваті очі його дивилися пильно й занепокоєно.

— В чому річ? — пошепки запитав він.

— Якісь двоє підійшли до дверей, дзвонять.

Справді, з протилежного боку коридора донісся деренчливий звук електричного дзвоника.

— Двоє? — повторив Іваньо. — Тільки двоє?

— Так.

— Ви певні? Десь збоку немає засідки?

— Певен.

— Добре. Павлюк!

— Я вас слухаю, святий отче.

Павлюк теж вийшов із підземелля і уважно слухав цю швидку розмову.

— Зайдіть у ту кімнату і сховайтесь у ніші. Почну стріляти, атакуйте їх з тилу.

— Ходімо, Дем'янко…

…Іваньо зустрів Грицая, як давнього знайомого.

— А, це ви! Як ся маєте?

— По-різному. Будь ласка, знайомтесь, мій помічник, технік-будівельник Воробйов.

Іваньо вклонився. Воробйов відповів кивком.

— Усе справи, справи, — говорив Грицай, підтримуючи, заданий Іваньо фамільярний тон і, не чекаючи запрошення, ввійшов у коридор, жестом покликавши за собою Воробйова. Іваньо, що не збирався пускати в костьол гостей, змушений був відступити перед цим ввічливим натиском. Простий в манерах і мові, Грицай раз у раз завдавав відчутних ударів хитрому Іваньо. Священик розумів це, в душі лютував, а зробити нічого не міг. Грицай вмить зміркував, які переваги дає фамільярність у поводженні. Він попрямував коридором, весело гуторячи, наче був упевнений в тому, що своєю появою зробив священикові величезну приємність.

Воробйов ішов слідом за товаришем, з цікавістю розглядаючи все навколо. Позаду них простував Іваньо. Блакитні очі його налилися холодною люттю і страхом. Боявся Іваньо недаремно. Вони з Павлюком так поспішно вискочили з підземелля, що забули там інструменти — молоток і стальний ломик, яким видовбували камені з стіни. Їх неодмінно помітять непрохані гості. Помітять і ще дещо, далеко важливіше… Нізащо не можна пускати їх униз… Нізащо! Іваньо відчував непереборне бажання вийняти пістолет і вистрілити в широку спину Грицая. Проте розумів, що стріляти не можна. Контррозвідники Воробйов і Грицай чи будівельники — все одно вони десь сказали, куди йдуть, коли повернуться. Якщо вбити їх, розшуки почнуться сьогодні ж увечері і насамперед тут, у костьолі. І тоді все загине… Та й убити їх не просто — обидва дужі, міцні, поки прибіжать Павлюк і Дем'янко, невідомо, чим скінчиться сутичка…

— Послухайте, — окликнув Іваньо. — Заждіть хвилинку.

— Будь ласка, — зупинився Грицай.

— Сьогодні день мого святого, і я хотів би почастувати вас на його честь. Вип'ємо вина.

— Вина? — пропозиція здивувала Грицая. — Що ж, після прогулянки по підземеллю це не так погано. Якої ви думки? — обернувся він до Воробйова.

— Я цілком згоден з вами.

— Ні, не потім, а зараз. Я, мабуть, не піду з вами вниз.

Відмовлятися якось було незручно.

— Коли так, можна й зараз, — неохоче згодився Грицай.

— Тільки ненадовго, — попередив Воробйов. — Через дві годний нас чекають у конторі.

— Встигнете. Прошу вас сюди. — Іваньо ввів їх у кімнату, де приймав Грицая під час першої зустрічі.

— Сідайте…

Із шафи в кутку дістав пузатий, обплетений соломою бутель.

— Токайське, з монастирських погребів.

Поставив на стіл три склянки, налив вина.

— Беріть — яка на кого дивиться.

Сам узяв склянку останнім. Грицай посміхнувся.

— Даремна обережність. Не думаємо, щоб ви хотіли нас отруїти.

— Хтозна, що ви думаєте, — багатозначно сказав Іваньо.

— Хто-хто, а ви, напевне, знаєте, — в тон йому промовив Грицай.

Священик підніс до губів склянку.

— За ваше здоров'я.

— Дякую! За ваше здоров'я, — відповів Грицай.

Випили.

— Скажіть, а давно існує цей костьол? — запитав Грицай.

— Понад чотириста років, — з охотою відповів Іваньо. — Заснований в тисяча п'ятсот дев'ятому році.

— І з того часу не перебудовувався? — і собі запитав Воробйов.

— Ні, чого ж. Він розширювався. Було збудовано нові бічні вівтарі. До шістнадцятого століття належить тільки центральна частина храму…

— А підземелля лишилося без змін з того часу? — запитав Воробйов. — Це я до того кажу, — пояснив Грицаєві, — що в середньовічні часи інквізитори любили всілякі таємні приміщення, секретні ходи між стінами. Може, й тут такі є, треба подивитись. Там стіна послаблена і тому може тріснути швидше, ніж звичайна.

— Ви маєте рацію, — згодився Грицай.

— У нас в підземеллі нічого такого нема, — заперечив отець Іваньо.

— Ви певні? — спитав Воробйов.

— План, — коротко відповів священик. — Перший план готували спеціально для епіскопа. Від нього нічого б не крили.

— Це так, — погодився Грицай. — Дайте, будь ласка, план, зараз перевіримо.

— Перевірте, — охоче погодився Іваньо. — Я зараз пошукаю його, а ви тим часом випийте.

— Без хазяїна? Нізащо! У нас на Україні так не роблять.

Іваньо удав, ніби не зрозумів натяку на те, що його вважають за чужоземця. Налив усім порівну. Потім дістав із шафи план, простягнув Грицаєві. Священик був спокійний: він знав — потаємний хід у Залі судилища як одну з таємниць інквізиції ніколи не позначали на планах костьолу. Мулярів, які його спорудили, стратили.

Грицай уважно розглянув план. Помітки шариковою ручкою зникли. Передав план Воробйову.

— Справді, ніяких секретних камер і ходів немає.

— Тим краще, — сказав Воробйов. — На мою думку, тріщин не знайдемо… Ходімо?

— Куди? Куди? — забурмотів Іваньо. — Вип'ємо ще по скляночці.

— У вас що — бездонний бутель? — пожартував Грицай.

— Старовинний. Наші предки вміли краще будувати і краще пити, ніж ми.

Іваньо з жахом відчув, що кімната починає кружляти, сидіти на стільці стає дедалі важче, язик дерев'яніє… «Що робити? Як не пустити їх у підземелля?»

Раптом у священика промайнула думка незрівнянна своєю простотою. Він знайшов вихід з начебто безвихідного становища. Сьогодні ці двоє в підземелля не потраплять! А завтра? Побачимо, до завтра далеко…

Священик налив усім вина, зробив кілька ковтків, відкинувся на стільці і, втупившись у Грицая, із запинкою промовив:

— А ви хто такий?

— Чи бач, спохватився! Та я ж інженер Грицай, минулого разу вам документи показував.

— Ін-нженер? Люблю інженерів, але всі вони… безбожники. Не люблю безбожників…

Навалився грудьми на стіл, хитаючись, підвівся.

— Про-обачте… Сам н-не розумію, що кажу. Я… с-спати…

— Куди? — в один голос вигукнули Грицай і Воробйов.

— Спати. Пробачте.

Грицай потемнів од гніву. І він, і Воробйов чудово розуміли: Іваньо корчить дурня, удає п'яного, проте удає, як досвідчений актор. У підземелля добром не пустить, а застосовувати силу поки що не входило в їхні наміри.

— Завтра, — бурмотів Іваньо. — Завтра зайдіть.

— Нам треба сьогодні побувати в підземеллі, — суворо сказав Грицай.

Іваньо і слухати не хотів.

— Богородице, пресвята д-і-і-во! — заспівав він на все горло і раптом замовк, озирнувся з робленим переляком.

— Прошу вас, ідіть! Я не сам в костьолі. Боронь боже, почує хтось із причту, донесуть начальству…

Хитаючись, дійшов до дверей, прочинив їх і зник у кімнаті.

Гостям нічого не лишалося, як скоритися…

— Обдурив, проклятий! — вилаявся Воробйов, коли відійшли трохи од костьолу. — Круг пальця обкрутив!

— Спритний, — погодився Грицай. — Але чому він так не хотів, щоб ми спустилися в підземелля?

— Може, справді п'яний? — висловив припущення Воробйов. — У мене, признатись, добре в голові шумить.

— Ні, він не такий уже п'яний, як прикидався, — похитав головою Грицай.

— Від лейтенанта відомості є? — після паузи спитав Воробйов.

— Ні. Він або ще не має їх, або не може передати…

Полковник не помилився: Дем'янко нічого не знав про події дня. А вони були неабиякі.

Павлюк та Іваньо спустилися в підземелля і старанно простукали стіни третьої і суміжних з нею камер — тайника це було. Розчаровані, втомлені, злі, стояли вони, опустивши руки.

Раптом Павлюк відкинув молоток, вирвав з рук Іваньо ліхтар, спрямував промінь на підлогу.

— Ось де треба шукати! — просичав він.

— Господи, невже ми досягли мети! — зрадів стомлений від незвичної роботи і майже зневірений у розшуках священик. — «Третя камера і…

— … вниз», — закінчив Павлюк.

Пошаривши кілька хвилин променем, вилаявся.

— Йолопи! Скільки часу згаяли, а розгадка така проста.

У дальньому кутку камери під час уважного огляду підлоги він помітив, що одна з кам'яних плит нещільно прилягає до інших.

— Ломик! — наказав Павлюк. Священик подав інструмент.

Ломик заклали в щілину, спільними зусиллями спробували підважити плиту. Проте зрушити її з місця не вдалося.

— Може, покличемо Дем'янка? — запропонував Павлюк. — Утрьох швидко вивернемо її.

— Ніякого Дем'янка, — сердито відповів священик. — Упораємось і самі. Ви відпочили? Наляжемо ще разок. Треба спочатку розхитати її.

Тільки взялися до роботи, як Дем'янко покликав священика нагору.

Трохи згодом, випровадивши небажаних гостей, Іваньо замкнув двері, повернувся в кімнату, де сиділи Павлюк і Дем'янко.

— Мені справді щось погано, — поскаржився він. — Нудить, у голові паморочиться.

— Сплохували, святий отче, — Павлюк не приховував насмішки. В глибині душі він навіть зловтішався — Іваньо, такий передбачливий і обережний, не розрахував своїх сил. — Поспіть трохи. Вночі треба все кінчати і їхати. Швидше їхати. Мені дуже не подобаються ці будівельники. Пора…

Швидко глянув на Дем'янка, бажаючи перевірити враження від своєї відвертості. Проте Дем'янко, здавалось, не звернув уваги на його слова.

— Ось що, Дем'янко, — після короткої мовчанки твердо сказав Павлюк. Він прийняв важливе рішення. Досі як Павлюк, так і Іваньо не хотіли відкривати Дем'янкові своєї таємниці. Але тепер виходу не було. Іваньо ні на що не здатний, а самому Павлюкові не впоратися. — Ми шукаємо скарб — церковні коштовності. Їх під час війни сховали в підземеллі. Ми вже майже добралися до тайника. Але там, мабуть, є сейф… Так просто його не відкриєш…

— Пусте, — перебив Дем'янко. — Коштовності не продаси, зловлять з ними.

— Не перебивайте мене безглуздими зауваженнями, — знизавши плечем, злісно сказав Павлюк і провадив далі: — Тол і запальники лежать у мене на квартирі. Підемо разом. Зрозуміли?

— Зрозумів.

— Святий отче! Е, та він уже… Ну, нехай.

Іваньо задрімав, поклавши голову на стіл. Вийшли з костьолу через внутрішні двері, замкнули їх і попрямували до ресторану.

Павлюк ішов бадьоро, трохи сутулячись, тримаючи руки в кишенях. Він пильно озирався на всі боки. За всю дорогу не промовив жодного слова.

Мовчав і Дем'янко. Йому було не до розмов. Він гарячково обмірковував, що робити далі. Плани Павлюка ясні. Про них треба негайно повідомити Грицая. Хоч би на кілька хвилин залишитись самому, знайти телефон і подзвонити!.. Але як здихатися Павлюка?… Він 1 на хвилину не відпустить…

— Прийшли, — коротко повідомив Павлюк.

Дем'янко озирнувся. Вони були на вулиці Без світання, біля старовинного будинку з вивіскою над дверима «Буфет».

— Мені тут зачекати? — спитав молодий чоловік. Щось в його тоні не сподобалося Павлюкові.

— Ні, — сердито сказав він. — Ходімо.

Ввійшли в буфет. Довга кімната з низькою стелею. В глибині — стойка, поруч з нею — двері. Над стойкою газовий ріжок, посеред стелі — другий. По кутках — густі сутінки. Відвідувачів небагато — за одним столиком група підпилих хлопців, за другим — чоловік у шинелі без погонів, видно, демобілізований,

— Сядьте, — кивнув Павлюк у куток, — і чекайте. Я зараз.

Проходячи повз стойку, моргнув буфетникові. Той не кваплячись вийшов за Павлюком у коридор.

— Візьміть у вашого знайомого машину і десь опівночі приведіть сюди, — швидко наказав Павлюк. — Коли питатиме, чому їдете вночі, скажете, що хочете на ранок дістатися в далеке село на базар.

— Знову? — похмуре обличчя Торкуна спотворила гримаса страху.

— Що «знову»? А, ви про подорож з тією дівкою! — знизав плечем. — Ні, не те. Поставите в машину мій чемодан.

— Ви їдете назовсім? — недовірливо запитав Торкун.

— Не кажи гоп, поки не перескочиш. Може, ще й не поїду.

— Буде машина, буде!..

Торкун повернувся в зал, підійшов до Дем'янка.

— Чого зволите? — Торкун і взнаки не давав, що знає молодого чоловіка.

— Кухоль пива.

Павлюк справді повернувся дуже швидко. Дем'янко відзначив про себе: на вулицю не виходив, був десь усередині будинку. Ясно, пристановище його тут. Треба негайно повідомити полковника… За всяку ціну зв'язатися з ним! Ця думка не давала спокою.

Павлюк приніс два згортки: один паперовий, другий — з брудного простирадла. Паперовий віддав Дем'янкові.

— Ходімо.

Молодий чоловік допив пиво, розплатився, і вони вийшли.

Йшов дощ. Холодні потоки лилися з дахів, шуміли у ринвах, пінилися біля решіток на бруківці. Назустріч мчали машини, здіймаючи фонтани бризок.

— Погода, як на замовлення: святий отець вимолив, — зауважив Павлюк.

Дем'янко не відповів. Його морозило. Поганенький плащ не захищав від води, і молодий чоловік відчував у всьому тілі огидну вогкість… Як подзвонити Грицаєві?

— Зайду в крамницю, куплю куриво, — сказав Дем'янко. — Я вас дожену.

— Зайдемо разом, у мене теж нема чого курити.

Купили. Мовчки пішли далі.

Дем'янко раптом швидко промовив:

— Ідіть прямо, не озирайтесь, чекайте мене біля костьолу, — і шмигнув у під'їзд.

Павлюк сунув руку в кишеню, опустив запобіжник пістолета. Глянув праворуч, ліворуч…

Нічого підозрілого не помітив. Назустріч йшли середніх літ чоловік, молода жінка і хлопець.

Дивно…

Завернув у провулок, озирнувся — слідом не йдуть.

Попетлявши з обережності ще в лабіринті вузьких вуличок, остаточно переконався: ніхто не стежить і, не розуміючи, в чому річ, попрямував до костьолу.

Дем'янко вже чекав його.

— Неприємна зустріч, — сказав молодий чоловік. — Помітили літнього чоловіка в темному пальті, який ішов назустріч?

— Здається, був такий.

— Знайомий мого батька, страшенний пройдисвіт, знає, що я служив у «Галичині». Міг виказати.

— Вчасно ви його помітили.

— Я сам не знаю, як встиг розглядіти його. Добре, що все щасливо обійшлося, — сказав Дем'янко. У нього були підстави радіти, він не згаяв часу даремно…

Іваньо впустив їх відразу після дзвінка.

— Ну що, болить голова, святий отче? — підморгнув йому Павлюк.

Іваньо не відповів. Після короткої паузи спитав, де вони були. Павлюк розповів, потім попросив чого-небудь зігрітися.

— Змокли до рубчика, — поскаржився. він.

З тої самої пляшки, з якої частував Грицая та Воробйова, священик налив їм по склянці вина. Одним духом вихилили склянки до дна.

— Ходімо, — сказав Павлюк. — Не можна гаяти часу, сьогоднішня ніч буде вирішальною.

— Дем'янко, на свій пост, — наказав Іваньо. — Глядіть не заспіть, перевірятиму.

— Я дістав довший лом, — сказав священик Павлюкові, коли вони удвох спустилися в підземелля. — Ним підіймемо плиту без допомоги Дем'янка.

— Добре, — відповів Павлюк, кладучи принесені згортки на підлогу. — Це вибухівка. Може, вона й не буде потрібна. Пшемінському тоді було не до сейфів.

— Може, й так, — відповів священик.

Всунувши в щілину важкий лом, розхитали плиту і трохи підважили її. Павлюк посвітив у щілину.

— Сейф! — хрипко сказав він. — Це тайник.

З новими силами натиснули на лом, орудуючи ним, як важелем. Плита піднялася вище.

— Сюди… Сюди… Зсовуйте набік… Який ви неповороткий, святий отче! Ще… Так!..

Нарешті, плиту вивернули. Тепер вона лежала збоку, відкривши вириту яму. В ямі стояв масивний металевий ящик. Павлюк спробував відкрити його ломом. Ящик не піддавався.

— Без вибухівки не обійдеться, — сказав Павлюк і почав приладнувати до ящика заряд.

— Відійдіть, святий отче, на всякий випадок. Он туди, за виступ.

Гримнув глухий вибух, товсті стіни підземелля поглинули його. В ящику утворилася трикутна рвана діра. Павлюк просунув туди руку.

— Тут, — радісно вигукнув він і дістав плаский, потемнілий од вогкості металевий футляр.

Футляр зачинявся герметично, і документ зберігся в ньому дуже добре. Павлюк і священик швидко проглянули список. Як і казав Пшемінський унтер-штурмфюреру Бреге, в документі були всі відомості про гестапівців у рясі: прізвище, ім'я, адреса, сан, кличка, «стаж», «заслуги» та інші дані, які незаперечно доводили, що іще до нападу фашистської Німеччини на Польщу в 1939 році гітлерівська розвідка мала серед уніатських священиків усіх рангів численну і надійну агентуру.

— Страшно подумати…

— Що? — відірвався од читання Павлюк.

— Що такий документ міг потрапити до радянських властей: його опублікування викликало б надзвичайно прикрий міжнародний резонанс.

— Коли вже потрапив до мене, до них не потрапить, — самовпевнено промовив Павлюк. — Бачили коли-небудь таку штучку?

Дістав з-під сорочки пласку металеву коробочку, розгвинтив її на дві частини. Акуратно склавши аркуш, убгав його в коробочку і загвинтив її знову.

— Звичайна ладанка, — сказав Іваньо.

— Не зовсім звичайна. Бачите? — Павлюк показав на кнопку у стінці коробочки.

— Бачу.

— Досить натиснути кнопку, щоб усередині чиркнула запальничка. Одразу спалахне особлива суміш, і вміст коробки вмить перетвориться на попіл.

— Дотепно…

Раптом Павлюк рвучко обернувся.

— Стріляйте, пан-отче! Стріляйте! — вигукнув він.

Важкі двері, що прикривали вхід у підземелля, розчинилися. З коридора стрибнула людина, за нею — друга, третя, четверта…

Павлюк ладен був поклястися, що першим стрибнув у підземелля Грицай.

— Здавайтесь! — продзвенів голос у густому мороці.

Іваньо теж почувся голос Грицая…

У відповідь на пропозицію здатися священик вистрілив.

Мовчанка. Довга, гнітюча мовчанка. Павлюк зрозумів: їх хочуть узяти живими. Відчував, що контррозвідники підповзають усе ближче, чекав: ще секунда — і його схоплять дужі руки.

Недалеко почувся шерех. Іваньо вистрілив. Хтось ойкнув, і знову настала гнітюча тиша. Священик послав одну за одною кілька куль туди, звідки почувся стогін. Але поранений більше нічим не виказував себе.

Павлюк безшумно підвівся і тихо почав відступати по коридору. Щоб не збитися, пальцями лівої руки вів по стіні. В правій тримав пістолет.

Несподівано пальці його наштовхнулися на людину. Дужий удар по руці, і пістолет впав з рук Павлюка. Почувши шум, Іваньо знову почав стріляти. Скориставшись із сум'яття, Павлюк вирвався і побіг коридором. Нарешті, коридор скінчився. Павлюк стояв на порозі Залу судилища. Вийняв гранату, опустив запобіжник. Широко розмахнувшись, шпурнув у темряву і скочив до каміна.

Багряне полум'я вибуху освітило похмурі склепіння середньовічної в'язниці, людей, що припали до підлоги.

— А-а-а! — нестямно заволав Іваньо. Здавалось, усі сили вклав священик у цей зойк, повний смертельної туги і відчаю. Зойк перейшов у булькаючий хрип.

Вибухом гранати Іваньо розірвало бік. Ліхтар відкинуло. Вдарившись об камінь, він загорівся. І тоді в блідому тьмяному світлі на віддалі кількох метрів од себе священик побачив Дем'янка.

Почуваючи, як туман заволікає очі, Іваньо підняв пістолет, вистрілив. Молодий чоловік схопився за плече. Іваньо хотів вистрілити ще раз, але не зміг. Пістолет випав. Рука з намотаними навколо зап'ястя чотками потяглася до нього, довгі пальці торкнули холодну грань зброї, здригнулись і ослабли.

В темряві гарячково забігали промені.

— Де другий? Другий! — стривожено вигукував Грицай. — Він не міг утекти…

Пробігши коридором, Воробйов опинився у великому залі. Обвів довкола ліхтарем. Нікого. Раптом помітив на підлозі біля каміна круглий предмет — капелюх Павлюка. Підскочив до каміна, спрямував ліхтар усередину. «Таємний хід», зрозумів він.

Не вагаючись, Воробйов стрибнув у камін і поспішив по слідах злочинця.

XVI. ПОГОНЯ

На даху костьолу дощ лив, здавалося, дужче, ніж унизу. Вода хльоскала з усіх боків, і Воробйов умить промок до нитки. Вітер шаленів, рвав одяг, ніби хотів скинути Воробйова додолу, але він міцно тримався за виступи,

Внизу поодинокими вогнями світилося місто, а тут було темно. Химерні прикраси, статуї, повороти утворювали справжній лабіринт. Знайти в ньому злочинця до світанку здавалося просто неможливим. Воробйов вдивлявся в кожний куточок, сподіваючись, що ворог викаже себе хоча б чим-небудь — адже він теж розуміє: коли розвидниться, його легко знайдуть.

Раптом Воробйову спало на думку, що злочинець у темряві зараз бере його на приціл. Від цієї думки мороз пішов поза шкірою. «Хоч би швидше стріляв, чи що?» з тугою подумав він.

Але пострілу не було. Завивав вітер, лопотіли об дах струмені дощу. Тоді Воробйов вирішив, що його появи на даху злочинець просто не помітив.

Проте він помилявся. Павлюк, заховавшись у кількох метрах од Воробйова за статуєю святого, бачив, як той виліз із димаря. Він мало не луснув од люті, згадавши про втрачений пістолет.

Не підводячи голови, всім тілом притискаючись до мокрого, холодного даху, Павлюк поповз до шпиля, щоб обійти його навколо по карнизу і потім спуститися з протилежного боку у двір. Але саме в той момент, коли Павлюк досягнув гребеня даху і хотів перевалити через нього, Воробйов побачив темний силует.

— Руки вгору! — Воробйов підскочив до Павлюка, спрямував на злочинця пістолет. Той почав поволі підводитись, повертаючись до Воробйова боком.

— Швидше! Ну! — Воробйов відступив на крок і… послизнувся, потрапивши ногою в риштак. Дуло пістолета, спрямоване на Павлюка, хитнулося вбік.

Цієї миті було досить. Павлюк скочив, кинувся на Воробйова, схопив його за горло, другою рукою силкуючись відняти зброю.

Почалася запекла боротьба, в розпалі якої супротивники не помітили, як опинилися на краю стрімкого даху. Відчайдушним зусиллям Воробйов зумів вивернутись, навалився всім тілом на Павлюка, і той повис над безоднею.

— Разом здохнемо! — хрипів Павлюк. — За собою потягну.

Воробйов напружено думав, що робити далі: скидати злочинця вниз зовсім не входило в його плани — ворога треба за всяку ціну взяти живим, дізнатися про його спільників, про всю зграю. Воробйов у думці лаяв себе за те, що понадіявся лише на свої сили, не покликав нікого з товаришів.

— Пусти! Здаюсь! — насилу вимовив Павлюк і перестав тягти до себе пістолет Воробйова.

Це було так несподівано, що Воробйов трохи послабив хватку. Тоді Павлюк ударив його головою в обличчя.

Темрява ночі спалахнула червоними й білими іскрами. Коли іскри погасли, Воробйов побачив: злочинець біжить по даху до карниза головного шпиля.

— Стій! — закричав Воробйов. — Стій! Стрілятиму!

У-у-у! — відгукнувся вітер.

Павлюк видерся на карниз завширшки в чверть метра, став обличчям до стіни і, розпластавши руки, намагаючись учепитися за найменші виступи стіни, боком рушив уздовж карниза. Воробйов пішов слідом за ним.

Двоє пробиралися вузьким карнизом на висоті п'ятиповерхового будинку. Дощ і вітер усе ще бушували. Воробйову здавалося, що досить оступитись, і він полетить у безодню. Але Воробйов уперто переслідував ворога, метр за метром залишаючи позаду,

Дійшовши до повороту, Павлюк раптом відчув, що камінь під ногою хитається. У нього затремтіли коліна. Він інстинктивно зробив необачний рух, щоб швидше поминути страшне місце, і мало не зірвався. Важко дихаючи, притиснувся лобом до стіни. Її холод допоміг заспокоїтись. Обережно пройшов пошкоджений карниз. Озирнувся. Переслідувач метрів за п'ять. Павлюк трохи подався вбік, ухопився за виступ, натиснув ногою на розхитаний камінь. Ще… ще… Пошкоджена частина карниза з гуркотом обвалилася. Павлюк зник за поворотом шпиля, перш ніж Воробйов устиг збагнути, що сталося. Тепер від злочинця його відокремлювала гладенька стіна… Обійти чи перестрибнути пошкоджене місце було неможливо. З риском для життя довелося повертатись назад знову тим самим важким і небезпечним шляхом.

Тимчасом Павлюк вузькою, ледве помітною в заглибленні стіни драбинкою спустився у внутрішній дворик, надійно захований між глухими стінами костьолу. Швидко озирнувся і, не помітивши нічого для себе підозрілого, кинувся щодуху на вулицю Без світання.

Торкун уже чекав його в машині.

— Чемодан тут? — спитав Павлюк, сідаючи поруч з Торкуном.

— Ось, — показав Торкун собі під ноги.

— Поїхали!

Павлюк вийняв з чемодана пістолет і сунув його за пазуху.

Машина рушила. Дощ і темрява сховали її…

… Коли Воробйов спустився в підземелля і разом з товаришами вибіг на вулицю, Павлюка вже й сліду не було, він наче розтанув у нічній дощовій імлі…

Контррозвідники відстали од Павлюка лише на кілька хвилин. Коли погоня з'явилася на квартиру Торкуна, перелякана, сповнена злоби пані Анеля могла повідомити тільки одне: чоловік з півночі вартує в автомобілі, повинен їхати. Куди — їй невідомо.

Поки з'ясовували, в якому напрямі поїхав сірий «мерседес» з пасажиром, Павлюк був уже далеко.

— Швидше! Швидше! — квапив він шофера.

— За поламану машину хазяїн подасть у суд, — резонно відповів Торкун.

— Дарма! Коли нас наздоженуть, суд буде серйозніший. — Зляканий Торкун усе натискав і натискав педаль газу. Автомобіль розвинув небувалу для нього швидкість.

На крутому повороті машину трохи не занесло в кювет.

— Дощ, шосе слизьке, — виправдувався Торкун. Павлюк не відповів. Такі дрібниці його не цікавили.

Головне швидше вперед. Уперед!

Павлюк не міг збагнути, звідки взялися контррозвідники. Як їм вдалося усунути Дем'янка? Він не такий, щоб проґавити. Павлюк вірив у пильність свого помічника… Мабуть, пробралися в коридор із храму через двері з кільцем і обеззброїли Дем'янка, перш ніж той встиг дати знати в підземелля про небезпеку… І звідки вони взагалі дізналися про тайник? Як вдало вибрали момент для нападу. Не озирнись випадково Павлюк — документ був би зараз у радянській контррозвідці, а він сам — за гратами…

Здригнувся, мерзлякувато зіщулився. А втім, усе це не має значення. Важливо те, що його не піймали, а відстань між ним і переслідувачами чимала, документ на грудях під сорочкою. Аби не наздогнали. Ця думка не давала спокою.

Павлюк чудово розумів, що десь позаду на нічному шосе мчить автомобіль переслідувачів. Різниця в швидкості між ним і стареньким «мерседесом» велика, втекти від погоні на машині навряд чи пощастить. «Торкуна з його старою таратайкою неминуче схоплять… І він розповість про мене все, що знає…» швидко міркував Павлюк.

Але він помилявся. Його супутник думав зовсім про інше.

Років двадцять тому, під час кривавих подій у Львові, коли пілсудчики по-звірячому розправлялися з повсталими пролетарями, Торкуна випадково арештували. Його схопили на вулиці, де щойно пройшла демонстрація під червоним прапором. В участку добре побили, а потім запропонували вибір: в'язниця за бунтарство або служба інформатора у контррозвідці Пілсудського. Він обрав останнє.

Справжнім шпигуном Торкун не став — не мав до того здібностей. Просто його трьохсотрічний шинок перетворився на місце побачень поліцейських з різними непевними особами.

Потім війна, окупація. Торкун міцно зв'язав себе з гітлерівцями. Після гітлерівців ним заволоділи нові хазяї. Все це Торкунові добре-таки набридло. Він знав, що радянський закон милостивий до тих, хто приходить з повинною. «Відвезу цього пройдисвіта, куди він хоче, — міркував Торкун, — і там же піду заявлю про себе. Я нікого не вбивав, нічого мені не зроблять. Поїду в Сибір або Середню Азію, працюватиму шофером, доживу віку спокійно…»

А втім, бути відвертим до кінця Торкун не збирався. Про Павлюка мав намір умовчати.

Машина мчала й мчала, лишаючи за собою схльостані дощем кілометри.

На повороті машину знову занесло, Павлюк ударився головою об стінку кабіни.

Несподіваний удар перебив хід думок. Павлюк згадав: незабаром міст через глибоку ущелину. На дні ущелини — бистра річка.

Тихенько спробував, як відчиняються дверці — дуже легко.

Із стрімкого спуску машина мчала ще з більшою швидкістю. Ревів мотор. Бризки ляскали в лобове скло, наче кулі.

Міст. Красивий, легкий, він перекинувся з скелі на скелю. По обидва боки ущелини могутні корабельні сосни. Вітер гне їх верхівки, і здається, що вони хочуть зазирнути в морок безодні, у вируючу внизу річку.

В'їхали на міст. Торкун сповільнив хід. М'яко зашурхотіли шини по гладенькому настилу.

— Зменшіть швидкість, — наказав Павлюк.

Торкун зменшив газ.

Несподівано Павлюк ударив свого супутника кулаком у скроню. Без жодного звуку той похилився на стінку. Крутнувши рульове колесо, Павлюк вискочив з кабіни.

«Мерседес» на миті, зупинився, потім під'їхав до поручнів, проломив їх і полетів у прірву. Вона була така глибока, що автомобіль встиг двічі перевернутися в повітрі. Ріка підхопила його й понесла, розбиваючи об круті лоби підводних валунів. Через кілька хвилин машина перетворилася на безформну брилу зім'ятого заліза. Течія несла її все далі й далі…

З Торкуном покінчено. Зник свідок. «Аварія введе в оману і контррозвідників, — міркував Павлюк. — Хай думають, що в «мерседеса» зіпсувалось керування і машина з обома сідоками впала у прірву. Це затримає їх. Поки розберуться, в чому справа, мине не один день. Коли взагалі розберуться — річка надійно береже таємниці».

Загалом вій вважав, що події розгортаються сприятливо. Про долю покинутих спільників не дуже турбувався. Дем'янко нічого не зможе розповісти. Він, мабуть, повірив, що шукали скарб. А Іваньо досить хитрий, виплутається. А якщо не виплутається?.. Погано, звичайно, проте… Павлюк знав усю глибину ненависті Іваньо до радянської держави і був певен, що священик не викаже спільника, навіть постарається під виглядом «щиросердого признання» направити контррозвідку на хибний слід. Про загибель Іваньо Павлюк не догадувався.

XVII. «ЗЕМЛЯКИ»

Від моста до залізничної станції Долбуново, якщо йти звивистою стежкою через гори й ліс, було кілометрів три-чотири. До війни Павлюк сходив ці місця вздовж і впоперек, командуючи диверсійною групою, і тепер заблудитися не боявся.

Він звернув з шосе, почав видряпуватися слизькою від дощу стежкою вгору.

Дощ лив безперестанку, і Павлюк змок до рубчика, йти було важко, проте він і на хвилину не зупинявся відпочити — квапився. На світанку він уже мав бути в Долбуново.

Вибравшись на скелю, Павлюк побачив унизу вогні станції. Жовті цятки весело підморгували крізь дощову імлу. Вони сповнювали надією, вірою в порятунок.

Майже бігцем Павлюк спустився з гори і незабаром уже крався безлюдними вулицями міста, що міцно спало передранковим сном.

Треба було десь обсушитись і хоч трохи опорядити себе. Мокрим, обляпаним грязюкою в поїзд не сядеш: привернеш до себе увагу, запам'ятаєшся.

Готель Павлюк залишив на крайній випадок: звертатися туди — означало «наслідити». Спочатку вирішив заскочити до давнього знайомого.

У Кленовському університеті разом із Зеноном Куріпою вчився Ярослав Куть. Курсу не закінчив, став художником і оселився в Долбуново. Колись Куріпа випадково зустрівся з Кутем, і художник справив на нього враження людини аполітичної, яка не цікавиться нічим, крім мистецтва.

Таким сподівався Павлюк побачити його й тепер. «Ну, а якщо Кутя нема? — запитував він себе. — Може, виїхав? Умер? Що ж, доведеться вибачитись за надто ранній візит і піти. Тоді готель — єдине пристановище».

Куть жив самотньо в невеликому будинку. Павлюк підійшов до хвіртки, поторгав її — вона була зачинена. Постукав, почекав. Мовчанка. Щоб не зчиняти зайвого шуму, переліз через паркан, стрибнув у садок. Постукав у двері. Нарешті, у вікні засвітилося. Хрипкий зі сну голос запитав:

— Телеграма?

— Ні, Славцю, це я.

— Хто?

— Твій давній однокашник — Зенон Куріпа.

— Куріпа? — двері швидко розчинились. — От несподівана зустріч! Заходь!

Давні знайомі обнялися.

— Кого-кого, а тебе ніяк не чекав зустріти в наших краях, — тепло говорив художник. — Ти лише раз побував тут за стільки років.

— А тепер, бачиш, знову закинула доля.

Куть повів його у велику, заставлену мольбертами кімнату із скляною стелею, що правила і за їдальню, і за вітальню, і за майстерню.

— Е, та ти ж весь мокрий, — заметушився Куть. — Зажди, зараз розпалю в грубці. Я сьогодні парубкую. Наталки мої поїхали в гори.

— Наталки?

— Авжеж, у дружини й доньки однакові імена, то я їх обох називаю Наталками.

— Он як! Ти одружений, уже став батьком сімейства. Вітаю.

— Дякую… Побудь хвилинку сам, я — на кухню.

Павлюк задоволено прислухався до тріску розколюваних на підпал скалок. «Добре, що дружини й дочки нема», думав він.

— Роздягайся, — скомандував Куть, повернувшись з кухні. — Звідки ти в таку негоду?

— Їхав з Чагова попутною машиною. Вона зламалась, і довелося йти по шосе пішки, — навмисне сказав напрямок, протилежний тому, звідки прибув насправді.

— Неприємна пригода… Ну, переодягайся, ось білизна. Знімай костюм, я його повішу над плитою, поки, що посидиш у моїй піжамі… Виймай усе з кишень, клади он туди, на письмовий стіл.

Павлюк знизав плечем. Він не чекав, що Куть у пориві гостинності запропонує свій костюм. Це Павлюка зовсім не влаштовувало. Адже в нього в кишенях пістолет, непромокальний пакет з документами і чимала пачка грошей, на грудях — металева коробочка, в якій сховано цінний список. Як пояснити наявність усіх цих речей, незвичайних для простого, мирного подорожнього?.. «Ото халепа. Додумався — костюм свій нав'язувати! Йолоп!»

— Не клопочись, — промовив Павлюк з робленою усмішкою. — Костюм і на мені просохне. Дякую за турботи, але це зайве.

— Зайве? — здивувався художник. — Та кинь манірничати. З тебе тече. Дивись, — показав калюжу на підлозі.

— Так, звичайно, але… — забурмотів гість.

— Жодних «але», — рішуче сказав Куть. — Переодягайся.

— Ти мені пробач, Ярославе…

— Ну, що?

— Я страшенно не люблю надягати чуже, особливо білизну. Ти не подумай чого, це так, дивацтво з мого боку…

— Справді дивацтво! Сидіти в мокрому, коли можна переодягтися! Ну, то як хочеш. Сідай тоді до столу, давай снідати. Кава готова… Горілки вип'єш? Треба, а то застудишся.

— І попоїм, і вип'ю з задоволенням.

Куть посадив гостя за стіл, налив йому горілки, присунув ближче тарілку з їжею.

Сказати по правді, Куть ніколи не ставився до колишнього однокашника з особливою симпатією. Ще коли вони разом училися, ходили темні чутки про зв'язки Куріпи з австрійською поліцією. Куть не йняв їм віри. Проте якась несвідома неприязнь до Куріпи залишилася. Художник вважав її нічим не обгрунтованою і, щоб не бути несправедливим, зустрів товариша дуже гостинно.

— Скільки років минуло відтоді, як ми бачились, — сказав гість з усмішкою, випивши другу чарку і заївши її великим шматком сала.

Від цієї усмішки, кривої, явно нещирої, в душі Кутя заворушилася колишня неприязнь. Перемагаючи себе, відповів усмішкою на усмішку.

— Багато! — не знав, про що говорити. — Ти змінився, постарів.

— А ти, думаєш, не постарів! — фамільярно-жартівливим тоном вигукнув гість. — Роки своє беруть.

— Це правда, беруть, — повторив Куть. — Роки й горе.

— Горя багато, — поспішив підхопити Павлюк. — На всій нашій землі горе.

— На всій нашій землі? — здивувався Куть. — От з такою думкою я не погоджуюсь. Я про себе казав. Дочка хворіє, з легенями не гаразд. А навколо? Горя не бачу. Подивись, як швидко відбудовується зруйноване війною. У нас фанерний завод споруджують… Виноробний і два скотарських колгоспи організували…

— Ти маєш рацію, звичайно, — підтакнув гість. — Хоч деякі твердять, що ідеал нашого селянина — невелике господарство, своє, в якому він сам порядкує. Тільки там він почуває себе по-справжньому щасливим.

— Стара пісня! — відмахнувся Куть, як від чогось набридлого. — Так кажуть ті, хто хотів би повернутися до часів Франца-Йосифа і Пілсудського.

— Може, я не знаю, — обережно відповів гість. — Я ніколи не цікавився політикою.

— Хіба? А мені пригадується, ти брав активну участь у політичних гуртках.

— Коли це було! — з вимушено-добродушною посмішкою вигукнув співрозмовник. — Молодість, молодість! Хто не мріє за молодих літ переробити світ на свій лад!

— Зі мною сталося навпаки, — засміявся художник. — Замолоду мені здавалося, що політика — це не справа служителя мистецтва. Нелегко було знайти правду.

— Що ж тобі допомогло знайти її?

— Довго розповідати. Під час війни я став артилерійським офіцером. З того часу і починається мій справжній шлях художника…

Від випитої горілки, тепла, втоми Павлюка розморило, хотілося спати. Втративши контроль над собою, він несподівано спитав:

— Он як! Виходить, ти був на фронті, в артилерії? І кому ж ти служив?

Художник глянув на нього з подивом і гнівом:

— Я не розумію запитання. Невже, по-твоєму, я міг служити гітлерівцям?

— Що ти! Що ти! Ти мене не так зрозумів! Я думав, ти був у партизанському загоні.

— Ні, я служив у регулярній армії, був під Москвою, Воронежем… Ну, а ти? Де ти був усі ці роки? Востаннє ми з тобою бачились у тридцять п'ятому році. Ти приїжджав сюди з Чехословаччини, здається?

— Так. Потім поїхав на Волинь учителювати.

— І де ж ти вчителював?

Павлюк на мить завагався, перш ніж відповісти, потім назвав перше-ліпше місто, яке спало на думку:

— У Горохові.

— У Горохові? Цікаво! Я ж там теж був у тридцять шостому році. Не міг знайти тут роботу, а в горохівській школі мені запропонували посаду вчителя малювання. Тільки чому ж я тебе там не бачив?

— Я, напевне, тоді вже виїхав… Звичайно, виїхав. Ти коли приїхав туди?

— Восени, точно не пам'ятаю.

— Бачиш, а я саме восени і виїхав.

«Дивно», подумав Куть. З цього моменту в душу художника почала закрадатися підозра.

Правда, ще неповна, невиразна, але все ж таки підозра.

— І куди ж ти поїхав? — спитав Куть.

— В село. Там мене і війна застала. — Павлюк гарячково думав, як змінити тему розмови. — Над якою картиною зараз працюєш? — запитання поставив навмисне, знаючи, що найбільш невичерпна і приємна тема розмови для художника — його твори.

Куть інтуїтивно відчув намір одвести розмову вбік, і знову тінь недовір'я, передчуття чогось поганого майнула в свідомості. Відганяючи цю думку, лаючи себе за безглузду підозріливість, чогось згадав, що місяця півтора тому в горах прикордонники затримали бандерівську банду, яка пробиралася на захід…

— Почав картину «Ранок на заводі». Часу от невистачає, — щиро поскаржився Куть. — Але ти ж не доказав, що з тобою було під час війни.

— Залишився там, де жив, — знехотя відповів гість. — Куди мені було їхати, однаково! З фашистами, звичайно, не співробітничав, викладав у школі, і все.

— Викладав за програмою, складеною в Берліні? — пильно дивлячись в очі, спитав Куть.

— Ну навіщо так! — незадоволено промовив гість. — Це добре на мітингу. Я викладав математику — абсолютно аполітичну науку.

«Математику? Ми ж учились на історичному факультеті! — згадав Куть. — Якесь усе дивне в його розповіді. Та й сам дивний…» А вголос сказав:

— Аполітичних наук немає.

— Ох, ці гучні фрази, — не міг стримати роздратування гість.

Втома валила його з ніг, але Павлюк не піддавався. Розмова з Кутем дедалі більше насторожувала його. Від спокійної впевненості в тому, що тут він знайде притулок, не лишилось і сліду. Павлюк знову став хитрим, настороженим, пильним. Він зрозумів, що зробив помилку, з'явившись до Кутя. «Вклепався, — думав Павлюк. — Як розвіяти його підозру?» Різко змінити тон, говорити протилежне тому, що говорив за хвилину до цього, було б безглуздо і явно нещиро. І Павлюк вирішив надіти маску радянської людини, яка любить «покритикувати недоліки».

— Усе фрази, фрази! — повторив він. — Часто-густо за гучними фразами ми приховуємо байдужість.

— Буває.

— Ось ти, наприклад. За кого ти маєш свого давнього друга? — вклав у ці слова якомога більше сарказму. Розумів: напад — найкращий спосіб захисту.

— Ні, чого ж, — непевно відповів художник. — Просто цікавлюсь, як склалося твоє життя.

— Ти кривиш душею! Ти мені не віриш! Ти мене дуже образив, Ярославе. Я піду звідси, але, щоб у тебе не лишалося сумніву, — ось мої документи. Перевір їх, коли в тебе вистачає совісті думати погане про людину, яку ти знаєш з дитинства.

Уся ця гнівна тирада була розрахована на те, що делікатний, скромний Куть зніяковіє, цілком повірить гостеві. Документи, звичайно, не перевірятиме.

Швидким рухом Павлюк вихопив з кишені паспорт і шпурнув на стіл. Потріпана зеленкуватосіра книжечка розкрилася на мить. В очі Кутеві впала фотографія власника паспорта і прізвище — Павлюк.

У ту саму секунду гість, ніби не тямлячи себе від гніву, схопив паспорт зі стола і, трясучи ним, обурено вигукнув:

— Ось! Дивись! Ось паспорт.

Рука його тремтіла. «Помітив чи не помітив прізвище в паспорті?»

«Тепер усе ясно», майнуло в голові художника. Мовчав. Гість стояв перед ним з паспортом у руці.

— Добре, добре, — промовив, нарешті, Куть. — Сховай свої документи, вони нікому не потрібні.

«Бачив чи не бачив»? не залишала Павлюка настирлива думка.

— Ти мені пробач, Ярославе, але образливо чути від тебе такі слова.

«Бачив чи не бачив?» стукало у скронях.

Художник втомлено провів долонею по обличчю.

— Добре, облишмо це. Які твої плани на сьогоднішній день? — глянув на годинник. — Скоро шоста.

— Якщо дозволиш мені відпочити трохи, то залишусь у тебе до поїзда.

«Подивлюсь, як він реагуватиме. Коли бачив, постарається затримати у себе», думав Павлюк.

— Ну звичайно! Лягай, поспи, — помітно повеселів художник.

«Зрадів, умовляє поспати. Бачив! — голкою кольнула тривожна думка. — Певно, хоче затримати в себе до світанку».

Помітивши, що по обличчю гостя пробігла тінь, Куть зрозумів свою помилку.

— А втім, як хочеш. Може, тобі незручно в мене. Якщо маєш на прикметі краще місце — вибирай, — говорив спокійно, байдуже.

«Дідько його знає, може й не бачив», з сумнівом подумав Павлюк, збитий з пантелику байдужістю художника.

— Я невибагливий, — сказав гість. — Комфорт мені зовсім ні до чого.

— Якщо так — милості просимо, — відповів Куть, і знову в його голосі Павлюк відчув тривожні нотки.

«Звичайно, бачив, нема чого даремно тут гаяти час. Як тепер піти звідси?»

— Знаєш що, — підвівся із стільця. — Спочатку піду на вокзал, точно довідаюсь, коли поїзд, і візьму квиток…

— Та куди ти підеш так рано!

— Дарма, зате потім із спокійною душею відпочину.

Я проведу тебе, — встав Куть.

Не турбуйся, я сам.

«От проклятий! — не йшло з думки. — Не хоче відпустити».

— Нічого, яка там турбота. Вип'ємо ще по чарочці. У мене є пляшечка чудового лікеру, і тоді вже підемо. Зажди, зараз я принесу.

Не чекаючи відповіді, художник швидко вийшов у сусідню кімнату.

«Що він задумав?» Павлюк нечутно підійшов до дверей, за якими зник Куть.

Прислухавшись, уловив легкий шелест. Нахилився, глянув у замкову щілину.

Куть стояв біля телефону і швидко перегортав тонку книжку — шукав у довіднику потрібний номер.

Павлюк рвучко розчинив двері, ввійшов у кімнату.

— Славцю! — крикнув він. — Що ти хочеш робити?

— Ти знаєш.

— Навіщо ти хочеш мене виказати? Адже ми з тобою українці, земляки!

Голос Павлюка звучав лагідно, ніжно. Ліву руку він поклав на телефон, правою обмацував у кишені рукоятку пістолета.

— Ти не смієш називати себе українцем! — гнівно сказав Куть.

— Ми виросли на одній землі, Славцю, — підступаючи ближче до художника, благав Павлюк.

— Так, але ми завжди були різними… Забери руку з телефону!

Куть відштовхнув Павлюка, зняв трубку:

— Станція! Алло! Станція!

Павлюк вихопив з кишені пістолет. Але художник встиг ухилитися.

Удар важкою рукояткою прийшовся не по голові, як розраховував Павлюк, а по плечу.

У відповідь Куть штовхнув Павлюка, повалив на підлогу.

Художник був дужий і сподівався сам на сам справитися з «гостем». А втім, коли б він і покликав на допомогу, ніхто б не почув його.

Та сили зрадили Кутя.

Поранена рука відмовлялася служити. Павлюкові пощастило вирватись. Він розмахнувся. З Кутем було покінчено…

Павлюк вибіг з будинку, машинально захлопнувши за собою двері. Він погано усвідомлював, що робить. Куть, цей лагідний, делікатний, далекий від політики «служитель мистецтва», зруйнував усі його плани…

На вулицю Павлюк вийшов спокійно, упевнено і попрямував до вокзалу. Дощ перестав, вітер стих. Відчувалася пронизлива передранкова свіжість.

Повітря розітнув фабричний гудок, його заклик полинув далеко в гори і відгукнувся луною. На вулицях уже з'являлися перші перехожі.

Павлюк вирішив у вокзал не заходити. Він розумів, що пасажирів у цю пору небагато і його примітять.

Носильники, чергові, прибиральниці, якщо треба буде, зможуть описати його зовнішність.

Він зупинився на розі біля привокзальної площі, почав вдивлятися в перехожих. Помітивши чоловіка в залізничній формі, з цигаркою в зубах, перевалистою ходою пішов йому назустріч. Вийняв з кишені пачку:

— Дозвольте прикурити.

— Прошу.

Павлюк глибоко затягався, розкурюючи відволожену цигарку.

— Не знаєте, коли, — знову затягнувся, — поїзд Київ — Енськ прибуває?

— О чотирнадцятій двадцять п'ять.

— Дякую.

Залізничник пішов своїм шляхом, Павлюк — своїм.

Поминувши кварталів три, Павлюк звернув на залізничне полотно, перетнув його на переїзді і подався знову на вокзал, але вже з іншого боку.

До платформи підійшов приміський поїзд. «Робітничий, у мій бік», подумав Павлюк.

Рішення визріло вмить. Од приміського поїзда Павлюка відокремлювали кілька товарних составів. Він побіг уперед, зупинився майже біля вихідної стрілки, проліз під вагонами, став біля великого товарного пульмана.

Чекати довелося недовго. Паровоз сипло засвистів, випустив струмінь пари. Дзвякнули буфери. Поїзд рушив, повільно набираючи швидкість. Коли він проходив повз Павлюка, той вчепився за підніжку і вліз у тамбур.

«Лімузин» виїхав з Кленова набагато пізніше, ніж «мерседес», і до мосту прибув лише перед світанком.

Хоч їхали дуже швидко, Грицай помітив у сіруватій імлі поламані поручні. Звелів зупинитися. Разом з Воробйовим вийшов з машини.

— Зовсім недавно зламані, — сказав полковник.

— Очевидно, вони?

— Схоже на те, — відповів полковник. — На парапеті сліди сірої автомобільної фарби — машина чиркнула по ньому боком.

— Сталася аварія, і машина з обома сідоками полетіла у прірву?

— Еге ж, полетіла, — замислено відповів Грицай. Нахилився, почав пильно розглядати настил моста. Потім враз різко випростався і сказав уже іншим тоном — Полетіла, та не з обома. Один вистрибнув з машини, причому вистрибнув на ходу — бачите, не втримався, проїхав по настилу моста, підкованими підборами залишив на дошках глибокі подряпини.

— Цілком можливо, — згодився Воробйов. — І врятувався саме пасажир, він сидів з цього боку.

— Що ж далі? — міркував Грицай. — Що він зробив після загибелі «мерседеса»? Нас не обганяла і не попадалась назустріч жодна машина. Отже, сісти на попутну машину він не міг. Іти по шосе не наважився б, розуміючи, що ми відразу наздоженемо. Єдина дорога…

— … в гори, — закінчив Воробйов.

— Правильно, але куди саме в гори? Туди, — полковник махнув рукою на північний схід, де велетенськими хвилями тяглися гірські хребти, густо порослі соснами, — в дикі, безлюдні місця, без мисливської зброї, припасів, спорядження краще не потикатись — з голоду пропадеш. Мені здасться, він подався на станції Долбуново, щоб сісти на поїзд і тікати далі.

— Інших станцій чи полустанків, крім Долбуново, поблизу немає?

— В один бік на двадцять п'ять кілометрів, у другий — на всі п'ятдесят з гаком. Це по залізниці, а по шосе ближче як за сорок кілометрів од Долбуново не знайдеш житла.

— Тоді — на станцію, — запропонував Воробйов. — Поїдемо машиною. Все одно сліди вже давно змив дощ.

— Їдьмо, — погодився полковник.

Грицай і Воробйов прибули в Долбуново трохи пізніше, ніж той, за ким вони гналися. Ще перед світанком на заставах доріг стали чекісти, готові затримати ворога. На вокзалі сидів Воробйов, непомітно, але пильно оглядаючи всіх, хто заходив і виходив. Під наглядом був увесь перон.

Коли Куть опритомнів, за вікном уже зовсім розвиднілося. Художник трохи підвів голову — гострий біль пронизав мозок і, здавалося, пройшов по всьому тілу. Поволі, намагаючись не робити різких рухів, Куть дотягся до телефонної трубки, що так і повисла на проводі, кинута під час сутички.

— Алло! Станція! Алло!.. Пришліть швидку допомогу, — попросив він, коли телефоністка відповіла.

У лікарні Куть остаточно прийшов до пам'яті. Рана, як виявилося, була неглибока — рукоятка пістолета ковзнула по кості, не зачепивши її. Куть викликав просто в палату міліціонера і все розповів йому. Про випадок з художником негайно повідомили Грицая. Все це ще раз підтвердило, що погоня на правильному шляху.

XVIII. МОЛИТОВНИЙ ДІМ

На околиці Енська стоїть одноповерховий будинок, обгороджений суцільним, пофарбованим у зелений колір високим парканом. Над хвірткою паркана дошка з грубо вирізаним з дерева зображенням сонячного диска, від якого на всі боки розходяться сім круглих, схожих на макарони променів. Це молитовний дім «слуг сьомого дня».

Майже цілий тиждень хвіртка щільно зачинена.

В суботу, надвечір, вона гостинно розчиняється, і потрапити за зелений паркан може кожний, хто захоче. Більше того, високий на зріст, сивобородий воротар зустріне відвідувача привітним: «Просимо заходити».

Ввійшовши у хвіртку, відвідувач побачить посеред широкого двору, трохи навскоси до інших будинків вулиці, молитовний дім — невелику, у формі правильного чотирикутника будівлю без вікон. Над дверима її прикріплено те саме зображення сонця з сімома макаронними променями. З двору відвідувач потрапляє просто в довгий зал, на стелі якого знову повторено зображення семипроменевого сонця. Стіни залу обшиті дошками. Природне освітлення замінюють сім світильників, кожен з яких пофарбовано в один з кольорів райдуги.

Одні з дверей молитовного дому звернені на схід, другі — на захід. Через східні заходять рядові члени «корабля» і випадкові гості. У димному полум'ї світильників сектанти стають обличчям до західного входу — чоловіки праворуч, жінки ліворуч — і співають духовний гімн.

Потім із західних дверей виходить» «керманич». Він звертається до «слуг» з довгою проповіддю на різні духовні теми. Після проповіді знову починають співати. Іноді буває, що на когось із присутніх, найчастіше на жінок, «находить святий дух» — сердешна починає кликушествувати.

Пізно ввечері, пожертвувавши хто скільки може на «корабель», «слуги сьомого дня» розходяться до наступної суботи.

… Одного суботнього вечора до хвіртки підійшов якийсь незнайомий чоловік, оглянувся. Воротар зустрів його, як і всіх, хто заходив у молитовний дім, люб'язним: «Просимо». Незнайомець кивнув йому і пройшов у молитовний дім.

У залі було задушно, тхнуло горілою оливою і потом.

Світильники чаділи — вгору тяглися тонкі струминки диму.

Співали гімн. Нестройні чоловічі й жіночі голоси тужливо виводили: «Тих, хто серцем не лука-а-вить…»

— Як гряде господь у день сьомий! — пролунав голос, і із західних дверей вийшов «керманич». Незнайомий чоловік здивовано вп'явся в нього очима.

— А Силаєв де? — тихо спитав він, нахилившись до сусіда, волосатого чоловіка, який, склавши руки на животі і розтуливши неохайного рота, тупо дивився на «керманича».

Волосатий незадоволено поглянув на незнайомця, пробубонів:

— Де йому місце, там і є — за гратами.

— А Капров?

— Вони один без одного жити не можуть.

— Брати та сестри! Улюблені чада корабля нашого!.. — почав проповідь наступник Силаєва.

Грубо розштовхуючи «слуг сьомого дня», випадковий відвідувач вийшов з молитовного дому. Більше йому тут нічого було робити.

Читач, звичайно, вже впізнав у незнайомцеві Павлюка. Досвідченість і обережність допомогли йому уникнути переслідування. Проїхавши робочим поїздом два перегони, він вийшов на одній із станцій, пересидів тут добу, пропустив експрес Київ — Енськ. Він знав, що у цьому поїзді його шукають. Чатують його і на вокзалі в Енську.

Прямим поїздом Павлюк взагалі не скористався, їхав з пересадками робочим. Зійшов на останній пригородній платформі перед Енськом, до міста дістався автобусом.

Прибувши в Енськ, Павлюк відразу пішов до будинку Силаєва. Довго стежив за ним. Оселя «керманича» здавалася нежилою — ніхто не заходив туди і не виходив звідти. Це збудило підозру, Павлюк зачув щось недобре. Вирішив спочатку піти в молитовний дім і там про все довідатися.

Арешт Капрова і Силаєва стривожив його. У Силаєва Павлюк сподівався знайти притулок. Тепер треба було швидко перебудовувати плани. Довелося звернутися до людини, з якою він мав зустрітись тільки перед від'їздом з Енська.

Цією людиною був рахівник автобази Тимошков, скромний, непомітний, непоказний на вигляд, але енергійний і наполегливий чоловік. Ще під час гітлерівської окупації Енська він збив «корабель» і умовив стати його «керманичем» Силаєва, якого фашисти випустили з в'язниці разом з іншими карними злочинцями. Тимошков на перших порах забезпечував секту грішми, без його допомоги вона не проіснувала б і місяця.

Саме за порадою Тимошкова, Капров у свій час почав скуповувати в іноземних моряків закордонні товари і спекулювати ними. Але це становило лише частину добре обміркованого плану. Одного разу Капров виявив у кишенях купленої у американського матроса пари штанів релігійні брошури антирадянського змісту. Прочитав їх, дав почитати Силаєву, а той — «надійним» людям. Потім з'явився і Павлюк — Блеквуд, який міцно тримав керівників секти у своїх руках. Сектантський «корабель» поступово перетворився на гніздо іноземних резидентів.

Тимошков і був тим невідомим спільником Павлюка, про існування якого підозрівали Грицай з Воробйовим. Коли Павлюк сидів у ямі, Тимошков уночі потай від Силаєва прокрався у флігель і забрав його великий чемодан. У чемодані були сховані два акваланги — апарати для підводного плавання. Павлюк і Тимошков мали намір використати їх під час втечі з Радянського Союзу.

Злочинці умовились зустрітися тільки перед втечею, щоб не наражати один одного на небезпеку. Але тепер, після арешту Силаєва, Павлюк змушений був звернутися до Тимошкова.

Відразу після того як Павлюк побував у молитовному домі, на міській дошці для оголошень з'явилася об'ява, в якій повідомлялося, що пропав собака породи тер'єр на кличку Цезар. Того, хто знайде собаку, просять привести його за пристойну винагороду, і вказувалася адреса.

Провисіло це оголошення недовге — чиясь рука наліпила на нього нове: «Шукаю кімнату для одинака. Плата за згодою. Звертатися: Головпоштамт, до запитання. Чумакову».

Так був установлений зв'язок між Павлюком і Тимошковим. Лист Павлюка до Тимошкова складався всього з двох слів: «Субота, двадцять». Про місце зустрічі вони домовилися ще перед від'їздом Павлюка у Кленів.

Сховавшись у натовпі, Павлюк чекав біля кінотеатру. Наближався початок сеансу, і людей біля входу ставало дедалі менше. Тимошкова все не було.

Нарешті, в яскравих вогнях кінореклами Павлюк побачив миршавого чоловічка середніх літ у благенькому пальті і зсунутій на потилицю кепці.

Не привітавшись, не промовивши жодного слова, Тимошков пройшов повз Павлюка. Дійшовши до рогу, озирнувся і, переконавшись, що Павлюк іде слідом, задріботів далі.

Йшли довго. Павлюк незабаром зрозумів, що Тимошков веде його в район, суміжний з портом. Відступаючи з Енська, гітлерівці тут висадили в повітря цілі квартали. Після війни руїни сяк-так розчистили, в уцілілих підвалах жили люди, яким поки що не було можливості дати краще житло в місті, дощенту зруйнованому фашистами. Були тут і такі, кого життя в руїнах цілком улаштовувало, — не треба було подавати документи на прописку.

До них належав і Тимошков. Він не мав сумніву, що його шукають, але тікати з міста поки що не міг — йому суворо було наказано дочекатися Павлюка, щоб переправити його з цінним документом за кордон. І Тимошков метався, як загнаний звір: він не наважувався знехтувати наказ хазяїв і разом з тим розумів, що будь-яке зволікання може коштувати йому життя. Він майже не виходив на вулицю, поки не смеркне, просиджував у своїй норі дні і ночі, боячись склепити очі; зводив пістолет, зачувши найменше шарудіння…

Коли супутники опинилися на Нижньо-Портовій вулиці, Тимошков сповільнив ходу, тихо скомандував:

— За мною! Мерщій! — і шугнув під дах, що ледве тримався на залізній балці. Павлюк зник слідом за ним.

У хаосі руїн блукали довго. Нарешті, Тимошков спустився в яму, оточену уламками. Відтягнув бляху, що прикривала вхід до підвалу. Обидва обережно ступали по слизьких східцях. Тимошков чиркнув сірником, засвітив лампу. В її тьмяному світлі Павлюк побачив убогу обстановку: зірвані із завіс двері, що заміняли стіл, брудний матрац у кутку, закурений бляшаний чайник і таку саму кружку біля діри, пробитої в димарі, — вогнища, де господар готував їжу.

— У вас тут не дуже комфортабельно, — кинув Павлюк.

— Зате безпечно, — відповів Тимошков. — Звідси кілька виходів. Один з них — колишня каналізаційна труба — дуже надійний. Спустившись у цю трубу, можна вийти аж у сусідньому кварталі. Взяти мене тут неможливо.

— Вас і так не розшукають у цих руїнах, хіба що з літака, — знизав плечем Павлюк.

Тимошков притишив голос. Неголене, пом'яте обличчя його, витяглося:

— Мені здається, що за мною стежать. Я зовсім втратив спокій…

Павлюк здригнувся, машинально сунув руку в кишеню, намацав пістолет. Спохватився, іронічно промовив:

— Якби за вами стежили, ви були б не тут, а з Силаєвим і Капровим. До речі, за що їх арештували?

— Не знаю, їх забрали зовсім несподівано. Певно, за спекуляцію. Я казав, що пора припинити, але вони зовсім осатаніли від пожадливості.

— Кепська справа. Ну та чорт з ними. Вони все одно мало що знають,

— Про вас не знають, ви — «загиблий Томас Блеквуд». А мене шукають, неодмінно шукають,

— Та вже, певно, не забудуть, — згодився Павлюк. — Ну, так що ж робитимемо далі? Я не хотів звертатися до вас, але довелось. Більше йти нікуди.

— Розумію, робитимемо те, що збиралися. Пароплав за нами, як умовлено, прийде лише наприкінці місяця. Акваланги я встиг сховати. Вони в повній цілості. Тепер нам треба узнати, коли в грот прибуде «Генерал Грант» і біля якого причалу ошвартується. Уночі ми підберемося до нього під водою. З борту пароплава, з боку моря, щоночі спеціально для нас спускатимуть канат.

Павлюк кивнув.

— Доведеться вдень ходити виглядати пароплав. Це робитимете ви.

— Я?! — на обличчі Тимошкова з'явилася ущиплива посмішка. — А ви відпочиватимете в цілковитій безпеці? Знайшли дурня! Це ви підете до пароплава. Вас тут не шукають, ви можете в будь-який час з'являтися на вулицях!

Тон його був настільки рішучий, що Павлюк здався.

— Ну добре, хай вам чорт!

— По продукти теж ходитимете ви, — категоричним тоном додав Тимошков.

Павлюк зрозумів, що заперечувати марно. Постійний страх перед арештом довів Тимошкова до краю. Він боявся всього, навіть власної тіні.

«Загалом він має рацію, — подумав Павлюк. — Ніхто не знає, що я тут».

XIX. СПИСОК ЗРАДНИКІВ

Це нагадувало гру в шахи. З тією різницею, що невірний хід у цій «грі» міг коштувати життя. Сам по собі арешт Павлюка особливих труднощів не становив. Але Грицай був певен, що документа злочинець з собою не носить, і схопити ворога — ще не означає добути список. А саме список, який допоміг би викрити не один десяток шпигунів у рясах, список, який відкрив би очі тисячам і тисячам щиро віруючих людей на діяння «святої церкви», лишався головною метою операції. Треба було вибрати такий момент для арешту ворога, щоб цінний документ був при ньому. Причому зробити це зненацька — Грицай побоювався якого-небудь трюку з боку злочинця.

Грицай і Воробйов провели немало годин разом, викурили не одну пачку цигарок і, нарешті, дійшли до спільного рішення…

… Надвечір Павлюк повертався з базару, куди ходив по продукти для себе і Тимошкова. Він купив усе потрібне, благополучно дістався до руїн і шмигнув у них. Раптом перед ним з'явився той, кого він найменше сподівався зустріти, — Дем'янко.

Завжди пам'ятаючи про небезпеку, Павлюк схопився за пістолет. Не виймаючи зброї з кишені, навів дуло на Дем'янка.

— Ви? — спитав приголомшено. — Ви?

— Я, — похмуро відповів Дем'янко. — Киньте пістолет, нічого поганого я вам не зроблю.

Тут тільки Павлюк помітив, що ліва рука Дем'янка висить на перев'язі. Молодий чоловік схуд, зблід і мав ще більш виснажливий вигляд, ніж тоді, коли вони вперше зустрілися в мансарді.

— Як ви сюди погранили? — стривожено запитав Павлюк, опустивши зброю. Проте руки з кишені не вийняв.

— Двічі проводив вас з базару, а сьогодні вирішив зустріти тут. Що не кажіть — спокійніше, — як і раніше, похмуро й грубо відповів Дем'янко.

— О, чорт! А чому на базарі? І чого це раптом ви в Енську?

— Про Енськ ви мені сказали, я не дурень, запам'ятав. А чого на базарі вас шукав? Де ж вас шукати ще? Продуктів у крамницях ми з вами не купуємо, продовольчих карток у нас немає.

— А коли б я не сам ходив, а когось іншого на базар посилав?

— І про це думав. Тоді мені одне — пропадати… Слухайте, нам треба поговорити.

— Про що?

— Багато про що.

Павлюк гарячково думав. «Триматися з Дем'янком треба обережно, відштовхувати його не можна: невідомо, що він зробить, коли йому звеліти забиратися під три чорти. Треба поки що зберігати видимість дружби».

— Я в поїзді познайомився з одним чоловіком, — сказав Дем'янко, ніби вгадавши думки шефа, — і тимчасово живу в нього. Сьогодні, виходячи з дому, залишив пакет і сказав, щоб його розпечатали, якщо я не повернусь, через тиждень. У пакеті описано вашу зовнішність і наші спільні «подвиги».

— Ну і йолоп ви! — вигукнув Павлюк. — Ідіть негайно назад і заберіть пакет.

— Нічого, хай полежить до якогось часу, — заперечив Дем'янко. — Так надійніше.

Він став знову нахабним і грубим, як під час першої зустрічі з Павлюком. Від колишнього беззаперечного послуху шефові не лишилося й сліду. Це знову навело на думку, що з Дем'янка після відповідної «обробки» міг би вийти кваліфікований розвідник. Але тепер про це пізно було думати. Дем'янко не викликав більше довір'я. «Як же він усе-таки врятувався? Щось тут не так, — думав Павлюк. — Треба якось здихатися його».

— Поки пакет там, я певен, що в безпеці, — відверто додав Дем'янко.

— З вами й так нічого не станеться, — заспокоїв Павлюк. — Кажіть: що вам треба?

— Тільки одне. Виконайте обіцянку і візьміть мене за кордон. Я чесно допомагав вам, будьте й ви чесні.

«Прикінчити? — міркував Павлюк, байдуже слухаючи Дем'янка. — А що коли він справді залишив пакет? Розпечатають, віднесуть у контррозвідку. Ні, до пори, до часу доведеться зачекати…»

— Як вам пощастило втекти з костьолу? — спитав Павлюк. — Де отець Іваньо? Що трапилося тоді нагорі?

Дем'янко опустив очі, щоб Павлюк не помітив вогника радості, який блиснув у них. Молодий чоловік зрозумів: Павлюк не проганяє його. Тепер треба дізнатися, де він зберігає документ…

— Що з отцем Іваньо, не знаю, — почав розповідати Дем'янко. — Виказав нас хтось із костьольного причту. Ввійшли чекісти через внутрішні двері. Я почув шум і обернувся. Передо мною стояли два солдати з автоматами. Решта кинулись вниз. Коли почалася стрілянина, один із тих солдатів, що вартували біля мене, побіг у підземелля. Другого я зумів збити з ніг. Він вистрілив і поранив мене в плече. Але мені все-таки пощастило втекти тим самим ходом, яким вони ввійшли в костьол.

Павлюк знизав плечем. Розповідь здавалася правдоподібною.

— А потім?

— У Кленові є жінка, яка за добрі гроші дала мені притулок, поки рана трохи затягнулась. Я знав, що залишатися в Кленові — значить загинути. Згадав про Енськ: більше їхати нікуди. Добирався сюди кружним шляхом, з трьома пересадками.

«Треба тримати його під наглядом, увесь час при собі, — думав Павлюк. — Зараз відпускати не можна, потім побачу, що робити далі».

— Ходімо, — сказав уголос. — Я ще раз переконуюсь, що на вас можна покластися.

«Покінчу з ним у самий останній момент, коли ніякі пакети з викриттям уже не будуть для мене страшні…» Тимошков зустрів Дем'янка з переляком і злістю.

— Ви збожеволіли! — накинувся Тимошков на спільника. — Чого це ви приводите сюди сторонніх людей?

— Він не сторонній, — огризнувся Павлюк, — Це мій помічник із Кленова.

У глибині душі Павлюк думав те саме, що й Тимошков: вести сюди Дем'янка не слід було. Але що він мав робити?

— Помічник, — в'їдливо просичав Тимошков. — Може, ви сюди ще й особисту секретарку приведете?

— Облиште, — спокійно відповів Павлюк. — Зараз не час для сварок. Невже ви думаєте, що я своєю головою дорожу менше, ніж ви своєю?

Хоч-не-хоч Тимошкову довелося замовкнути.

Існування цих трьох, таких різних людей, було нестерпно тяжким. Цілісінькі дні сиділи в брудній норі, серед руїн. По блясі, що затуляла спуск у підвал, лопотів холодний осінній дощ. У підвалі було страшенно вогко, а запалювати вогонь, поки не стемніє, Тимошков не дозволяв. Страх усе більше проймав його свідомість. Іноді здавалося, що він божеволіє. Зарослий попелясто-сивою щетиною, з каламутним, застиглим поглядом, Тимошков цілу добу міг сидіти мовчки, прислухаючись до посвисту вітру серед руїн, тримаючи пістолет напоготові.

Черв'як зневіри почав гризти і Павлюка. Тупий, бичачий спокій, вироблений внаслідок багатолітньої звички до небезпеки, почав зраджувати його. Виходячи разом з Дем'янком по продукти, він щоразу купував горілку. Пити відразу багато боявся, щоб не сп'яніти, не втратити розуму й сили. Горілку вживав невеликими порціями протягом дня. Від повсякденного пияцтва обличчя його набрякло, вузькі очі перетворилися на дві щілинки. Він теж страшенно боявся арешту, хоч не виявляв страху так відкрито, як Тимошков. Коли один з них лягав спати, другий у цей час чатував, уважно прислухаючись до найменшого підозрілого шуму. В разі небезпеки злочинці могли негайно скористатися одною з лазівок, підготовленою Тимошковим спеціально для втечі.

Дем'янко під час короткого побачення з Грицаєм мав повну підставу доповісти, що злочинці продумали все, зненацька арештувати їх просто неможливо.

Лежачи без сну осінніми ночами, прислухаючись, як тарабанить дощ по блясі, Дем'янко згадував усе пережите з того часу, як він вийшов з госпіталю і з'явився в кабінет до полковника Грицая. Часто думав про Богданну. Вона знову жила у матері, сподівалася, що Дем'янко незабаром повернеться в маленьку квартирку, повернеться не пожильцем, а членом сім'ї — чоловіком, «Бережи себе, — сказала дівчина, коли вони розлучалися. — Бережи себе…» Молодий чоловік усміхнувся. Що ж, він береже себе… як може…

Згадував про своє злиденне дитинство, голодну батрацьку юність, безнадійні блукання безробітного в капіталістичному Кленові. Щоб усе це повернулося, щоб Дем'янко й такі, як він, знову стали безсловесним «бидлом», стараються Тимошков і Павлюк, старались Іваньо й вовки в людській подобі з «бойовки» Довгого.

В думах і спогадах минала ніч, засинав він під ранок, а наступний день знову починався хрипким кашлем Тимошкова, похмільним басом Павлюка.

Ні Тимошков, ні Павлюк не довіряли йому. І Дем'янко відчував це. Коли б не попередження про пакет, Павлюк давним-давно прикінчив би свого «помічника». Тільки ця обережність рятувала йому життя. Але до якого часу?.. Молодий чоловік не знав і не міг знати. Він жив, як на лезі ножа, щодня, щогодини, щохвилини рискуючи собою.

Правда, останнім часом Павлюк почав відпускати в місто його самого, але Дем'янко догадувався для чого: щоб без перешкоди поговорити з Тимошковим. Тим часом довідатися, де сховано документ, Дем'янкові так досі і не пощастило. А запитувати він не хотів, боячись виказати себе.

Усе на світі має кінець. Настав кінець і їх томливому чеканню.

Одного разу Дем'янко, повертаючись з чергової експедиції в місто, ще на східцях у підвал крикнув:

— Прибув!

— Хто прибув, чого ви горлаєте? — напустився на нього Тимошков.

— Пароплав прибув — «Генерал Грант».

Пом'яте обличчя Тимошкова поступово почало вкриватися багровими плямами.

— Ви самі бачили?

— Сам.

— А в якій частині порту? — спитав Павлюк.

— Під Приморським бульваром, поряд з вугільного гаванню.

Павлюк підвівся:

— Піду подивлюсь.

— Ви мені не довіряєте? — Дем'янко вдав, ніби образився.

— Я й собі не завжди довіряю, — знизав плечем Павлюк. — Чому ж ви хочете, щоб я довіряв вам?

Години через дві повернувся.

— Так, «Генерал Грант», — відповів на запитливий погляд Тимошкова. — Сьогодні вночі спробуємо щастя… Витягайте підводні костюми.

Тимошков приніс чемодан, розкрив. У ньому лежали один на одному два акваланги.

— Нас троє, але коли Тимошков добереться до пароплава, я повернуся з його костюмом до вас. Вам доведеться почекати не більш як десять хвилин, — пояснив Павлюк Дем'янкові, який з цікавістю розглядав апарати.

Невідомо, повірив йому Дем'янко чи ні, але заперечувати не став.

— Зробимо так, — вів далі Павлюк. — Розвантажуватимуть пароплав удень і вночі. Простір навколо нього буде добре освітлений. Сусідній причал метрів за п'ятдесят, я добре розглядів його згори, з Приморського бульвару. Він завалений колодами, між якими є вузький прохід до води. Переберемося туди — з того боку найлегше підплисти до пароплава. Вийдемо з таким розрахунком, щоб потрапити в порт годині о четвертій — це найтемніша пора…

Ні Дем'янко, ні Тимошков не заперечували.

— Піду куплю горілки, — сказав молодий чоловік.

— Ідіть, — підтримав Павлюк. — Треба буде випити перед зануренням. Вода в морі тепер холодна.

— Безглузда ідея це підводне плавання, — буркотів Тимошков. — Невже не можна було придумати щось простіше?

— Що саме? — відповів Павлюк запитанням на запитання. — Придумайте, як інакше потрапити на пароплав? Може, піднятися трапом як почесні гості?

Дем'янко саме виходив з підвалу і тому не чув відповіді Тимошкова.

— Невже ви справді збираєтесь повертатися за цим молокососом? — спитав Тимошков.

Павлюк знизав плечем:

— Не будемо передчасно сушити цим голови. Побачимо.

Коли Дем'янко, повідомивши Грицая про плани злочинців, повернувся, Павлюк і Тимошков мирно розмовляли між собою. Але тільки-но він з'явився, відразу замовкли. Дем'янко зрозумів: говорили про нього.

Сонце повільно посувалося по небу. Коли воно зайшло, настали ще томливіші години — нічні. Дем'янко не знаходив собі місця: лягав, вставав, знову лягав — намагався заснути, курив. Павлюк, наче скам'янілий, нерухомо сидів у кутку. Тимошков ходив, дрібочучи ногами, від стіни до стіни.

Опівночі Павлюк вийшов. Повернувся з пласким металевим футляром. Нахилившись до чадної лампи, просунув у вушка на краях футляра міцну тясьму, повісив футляр на шию. Дем'янко зрозумів: у ньому документ.

— Пора, — сказав Павлюк. — Проклятий місяць. Ясно, як удень. — Повернувся до Дем'янка — Викиньте все це в каналізаційну трубу.

Убогі манатки житла Тимошкова полетіли в смердючий колодязь.

Нарешті, вирушили в дорогу. Добралися до місця, яке Тимошков приглядів ще раніше. Тут стіна, що оточувала порт, робила виступ, за яким можна було сховатися від сторонніх очей. Павлюк і Дем'янко висадили свого кволого супутника на гребінь стіни. Він глянув униз. Нікого. Подав руку Павлюкові, а коли той опинився поруч, разом витягли Дем'янка, і всі троє зіскочили із стіни.

Постояли, прислухалися. Від причалу, де розвантажували «Генерала Гранта», долинали гуркіт лебідок, дзвінкі голоси.

Переконавшись, що небезпеки нема, рушили далі: Павлюк попереду, за ним — Тимошков, позаду — Дем'янко.

Перетнули залізничне полотно, ступили на причал. Він увесь був завалений товстими колодами. Прохід між ними тягнувся паралельно причалу, лише в кінці повертав просто до води.

Дем'янко обігнав Тимошкова і пішов зразу за Павлюком.

— Куди ви? — засичав Тимошков. — Не лізьте наперед.

— Цсс! — цикнув на нього Дем'янко. — Потім поясню.

Обіцянки він так і не виконав.

Коли Павлюк повернув за ріг, перед ним виросли троє з автоматами наперевіс. В ту саму мить хтось стрибнув зверху, притиснув до землі Тимошкова.

— Стріляйте, Дем'янко! — крикнув Павлюк, сподіваючись у загальному сум'ятті сунути руку за пазуху і включити механізм, який спалить документ. — Стріляйте!

— Моє прізвище не Дем'янко, а Данилко, — не без іронії пояснив молодий чоловік, тримаючи Павлюка за руки і не даючи йому поворухнутись. — Вийміть у нього з-під сорочки футляр, товаришу Воробйов. Список зрадників там.

Примітки

1

Скорцені — гітлерівський диверсант, який під час другої світової війни організував викрадення Муссоліні, взятого у полон військами союзників.

2

УПА — так звана «Українська повстанська армія» — націоналістична бандитська зграя, рештки її деякий час після війни чинили розбій на території західних областей України.

Content

Усиченко Юрій Іванович Вулиця Без світання

Юрій Усиченко ВУЛИЦЯ БЕЗ СВІТАННЯ

І. СМЕРТЬ КСЬОНДЗА ПШЕМІНСЬКОГО

II. «МАЙОР ГЕНРІХ ШТАФФ»

III. ЖОВТА ПАПКА

IV. ПАСАЖИР З «ТУСКАРОРИ»

V. САМОВБИВСТВО, ЯКОГО НЕ БУЛО

VI. РЕСТОРАН «ТРИСТА РОКІВ»

VII. У ПРИВОКЗАЛЬНОМУ ПРОВУЛКУ

VIII. ЖИТІЄ ОТЦЯ ІВАНЬО

IX. ПІДЗЕМЕЛЛЯ КОСТЬОЛУ СВЯТОЇ ЄЛІЖБЕТИ

X. НІЧНА ОБЛАВА

XI. ВОВК СЕРЕД ЛЮДЕЙ

XII. ГОЛКИ ДО ШВЕЙНИХ МАШИН

XIII. ЛЮБОВ І НЕНАВИСТЬ

XIV. ШЛЯХИ ДОЛІ

XV. СУТИЧКА В ПІДЗЕМЕЛЛІ

XVI. ПОГОНЯ

XVII. «ЗЕМЛЯКИ»

XVIII. МОЛИТОВНИЙ ДІМ

XIX. СПИСОК ЗРАДНИКІВ

Примітки