Sagan Carl

Contact

Carl Sagan

Contact

Nota autorului

Deși am fost influențat de oamenii pe care îi cunosc, după cum era și normal, nici unul dintre personajele din volum nu reprezintă un portret fidel al vreunei persoane reale. Cu toate acestea cartea de față se datorează într-o mare măsură comunității mondiale a proiectului SETI, un mărunt grup de cercetători și oameni de știință de pe tot întinsul măruntei noastre planete, care au conlucrat, uneori înfruntând obstacole descurajante, pentru a recepționa semnalele din spațiu. Aș vrea să-mi exprim mulțumirile în special față de inițiatorii proiectului SETI, Frank Drake, Philip Morrison și regretatul I.S. Șklovski, cărora le sunt extrem de îndatorat. Căutarea ființelor inteligente din alte lumi a intrat recent într-o nouă fază, având două programe importante în plină desfășurare: programul de supraveghere a cerului META/Sentinel, care funcționează la Universitatea Harvard pe opt milioane de canale și este sponsorizat de Societatea Planetară cu sediul în Pasadena, și un program și mai complex desfășurat sub patronajul NASA, Administrația Spațială și de Aeronautică a Statelor Unite. Eu unul sper din toată inima ca volumul de față să fie depășit de ritmul descoperirilor științifice reale.

Câțiva dintre prietenii și colegii mei au avut bunătatea de a citi o versiune preliminară a cărții și/sau au făcut unele observații pertinente care au influențat forma actuală a romanului. Le sunt profund îndatorat tuturor și mă refer aici la Frank Drake, Pearl Druyan, Lester Grinspoon, Irving Gruber, Jon Lomberg, Philip Morrison, Nancy Palmer, Will Provine, Stuart Shapiro, Steven Soter și Kip Thorne. Profesorul Thorne și-a asumat dificila sarcină de a analiza sistemul de transport galactic descris în paginile cărții, umplând cincizeci de rânduri cu ecuații de fizică gravitațională legate de această problemă. Alte sfaturi prețioase legate de conținutul sau de stilul cărții mi-au fost oferite de Scott Meredith, Michael Korda, John Herman, Gregory Weber, Clifton Fadiman și de regretatul Theodore Sturgeon. În diversele etape ale pregătirii volumului pentru publicare Shirley Arden a muncit îndelung și ireproșabil, motiv pentru care îi sunt foarte recunoscător atât ei, cât și lui Kel Arden. Îi mulțumesc lui Joshua Lederberg pentru că, acum mulți ani, mi-a sugerat pentru prima dată — poate mai mult în glumă — ideea că o formă de viață inteligentă extrem de avansată ar putea locui în centrul galaxiei Calea Lactee. Ideea nu este cu totul originală, asemenea tuturor ideilor, ceva asemănător fiind — se pare — imaginat prin jurul anului 1750 de către Thomas Wright, prima persoană care afirmă explicit că galaxia noastră ar putea avea un centru. În interiorul copertei de titlu este reprodusă o gravură în lemn aparținând lui Wright și în care este reprezentat centrul galactic.

Volumul de față s-a născut dintr-un proiect pentru un film artistic, pe care l-am scris împreună cu Ann Druyan în 1980–1981. Lynda Obst și Gentry Lee ne-au ușurat munca în acea fază preliminară. În fiecare etapă a scrierii acestei cărți am beneficiat extraordinar de mult de ajutorul lui Ann Druyan, începând cu cea dintâi schiță a subiectului și a personajelor centrale și terminând cu forma finală din șpalturile tipografiei. Ceea ce apreciez cel mai mult din munca mea la scrierea acestui volum este ceea ce am învățat de la ea în tot acest timp.

Carl Sagan

Despre autor Cărțile faimosului astronom CARL SAGAN sunt cele mai citite lucrări științifice de pe glob. Cosmos, volum a cărui primă ediție a apărut în 1980, este cea mai bine vândută scriere științifică publicată în limba engleză din toate timpurile. Serialul de televiziune inspirat de ea a fost distins cu premiile Peabody și Emmy și a fost difuzat în șaizeci de țări.

Alte scrieri vestite ale lui Sagan sunt Dragonii Paradisului, volum distins cu prestigiosul premiu Pulitzer în 1978, Creierul lui Broca (volum tradus și în limba română — n.tr.) și un alt best-seller, Cometa, scris împreună cu Ann Druyan.

Dr. Carl Sagan a fost profund implicat atât în explorarea altor planete cu ajutorul navelor spațiale, cât și în căutarea semnalelor de inteligență extraterestră în transmisiunile pe unde radio. Printre numeroasele premii și distincții care i-au fost acordate amintim Medaliile NASA pentru realizări științifice de excepție și pentru contribuția sa inegalabilă la bunăstarea națiunii. Premiul de astronautică John F. Kennedy, Premiul Honda, Premiul Joseph Priestley, acordat „pentru contribuțiile sale remarcabile în folosul întregii omeniri”, și Medalia Academiei Naționale de Științe a SUA pentru servicii de excepție în folosul națiunii. Fundația Națională pentru Știință apreciază că „cercetările sale au revoluționat știința pe întreaga planetă…” și că „darurile pe care le-a oferit omenirii sunt neprețuite”.

Dr. Carl Sagan a fost profesor de astronomie și de științe spațiale în cadrul catedrei „David Duncan” de la Universitatea Cornell, unde a îndeplinit și funcția de director al Laboratorului de Studii Planetare în cadrul Centrului de Radiofizică și Cercetare a Spațiului Cosmic. A murit în anul 1996.

Sumar

Partea I:

MESAJUL

Capitolul 1: Numerele transcedentale

Capitolul 2: Lumină constantă

Capitolul 3: Zgomotul alb

Capitolul 4: Numerele prime

Capitolul 5: Algoritmul de decriptare

Capitolul 6: Palimpsest

Capitolul 7: Etanolul din W-3

Capitolul 8: Accesare directă

Capitolul 9: Numinosul

Partea a II-a: MAȘINA

Capitolul 10: Procesiunea echinocțiilor

Capitolul 11: Consorțiul Planetar al Mesajului

Capitolul 12: Izomerul Delta-Unu

Capitolul 13: Babilon

Capitolul 14: Oscilatorul armonic

Capitolul 15: Pivotul de erbiu

Capitolul 16: Străbunii ozonului

Capitolul 17: Visul furnicilor

Capitolul 18: Superunificarea

Partea a III-a: GALAXIA

Capitolul 19: Infinitul pur

Capitolul 20: Gara Centrală

Capitolul 21: Cauzalitate

Capitolul 22: Ghilgameș

Capitolul 23: Reprogramarea

Capitolul 24: Semnătura Creatorului

Partea I

MESAJUL

„Inima-mi tremură ca o biată frunză.

În visele mele planetele se rostogolesc.

Stelele se împing în fereastra mea.

Eu mă rotesc în somn.

Patul meu este o planetă caldă.”

Marvin Mercer, școala pregătitoare 153, clasa a 5-a, Harlem, New York City, N.Y., 1981

Capitolul 1

Numerele transcedentale

„Gâză măruntă,

Văratecu-ți zbor

Mâna-mi nătângă

L-a frânt prea ușor.

Nu-s eu o gâză

Asemenea ție?

Ori nu ești tu om

Asemenea mie?

Căci și eu dansez

Și beau și cânt

Și-apoi un braț orb

Mă frânge-n avânt.”

(William Blake — Gâza, în volumul Cântecele experienței, strofele 1–3, 1795)

După standardele umane obiectul n-ar fi avut cum să fie artificial, căci era de mărimea unei planete. Dar fusese modelat atât de straniu și de complicat și era atât de evident că avea un rost important, încât nu ar fi putut fi altceva decât manifestarea unei idei. Cum plutea pe o orbită polară în jurul imensei stele albăstrui, semăna cu un poliedru gigantic și imperfect, acoperit de milioane de scoici în formă de cupă. Fiecare cupă era îndreptată spre o anumită parte a bolții cerești.

Fiecare constelație era supravegheată. Lumea poliedrică își desfășura enigmatica activitate de sute de milioane de ani. Era foarte răbdătoare. Își putea permite să aștepte o veșnicie.

Când a fost scoasă în lumină n-a plâns deloc.

Își ținea strânse sprâncenele ei delicate. Apoi a deschis ochii larg. A privit luminile strălucitoare, figurile îmbrăcate în alb și verde, femeia care stătea întinsă pe masă lângă ea. Zgomote oarecum cunoscute i-au ajuns la urechi. Fața ei avea o expresie ciudată pentru un nou-născut… un fel de nedumerire.

* * *

Când avea doi ani își ridica tot timpul mâinile deasupra capului și spunea foarte mieros: „Tati, hopa-sus!”. Prietenii familiei au rămas surprinși: copilul era politicos. „Asta nu-i politețe”, le-a explicat tatăl. „Când voia să fie ridicată se obișnuise să urle. Așa că o dată i-am spus: ”Ellie, nu-i nevoie să urli așa. Spune doar Tati, hopa- sus!”. Copiii sunt deștepți. Nu-i așa, Presh?” Acum ea era deja sus, la o înălțime amețitoare, cocoțată pe umerii tatălui său și cu mâinile încleștate în părul rar al acestuia. Viața era mai frumoasă la înălțime, era mult mai sigură decât atunci când se târa printr-o pădure de picioare.

Când erai jos puteai fi călcată oricând. Te puteai rătăci… Fetița se încleștă mai temeinic.

După ce au plecat de la cușca maimuțelor nici n-au făcut bine colțul și au nimerit peste un animal cu picioare lungi și subțiri, cu gâtul înalt și acoperit cu pete, cu niște coarne micuțe pe cap.

Făptura îi domina net. „Au gâtul atât de lung, încât vorbele nu pot să iasă din el”, i-a spus tatăl ei. Iar fetiței i-a părut rău de biata creatură condamnată la muțenie. Dar i-a părut și bine că în lume există astfel de minunății și s-a simțit plină de bucurie.

* * *

„Dă-i înainte, Ellie”, a îndemnat-o mama cu blândețe. Vocea atât de familiară avea un ton ghiduș. „Citește.” Sora mamei sale nu credea că, la doar trei ani, Ellie putea să citească. Era convinsă că învățase pe de rost poveștile din cărțile pentru copii. Și într-o zi răcoroasă de martie, pe când se plimbau pe State Street, s-au oprit în fața unei vitrine. Dincolo de geam o piatră de culoarea vinului de Burgundia sclipea în razele soarelui.

Ellie citi rar „Bijutier”, pronunțând cuvântul în patru silabe.

* * *

Se strecură în camera nefolosită, în ciuda sentimentului de vinovăție. Învechitul radio Motorola era pe raftul de care-și amintea bine.

Radioul era masiv și foarte greu. Când îl luă în brațe fu cât pe-aci să-l scape. Pe carcasa din spate scria: „Pericol. Nu deschideți”. Dar ea știa că dacă radioul nu era în priză, atunci nu exista nici un pericol. Ţinându-și limba între buze, demontă concentrată carcasa și privi în interior. Era așa cum bănuise: acolo nu se găseau nici orchestre de pitici, nici crainici miniaturali care să-și trăiască în liniște viețile lor mărunte în așteptarea momentului în care butonul să fie comutat pentru a-i pune în acțiune. În locul acestora se aflau niște tuburi de sticlă minunate ce semănau puțin cu becurile. Unele îi aminteau de bisericile din Moscova, pe care le văzuse într-o carte cu poze. La bază aveau niște proeminențe făcute să se potrivească perfect în orificiile în care erau așezate.

Lăsând carcasa deoparte și butonul în poziție de funcționare, fetița cuplă aparatul la o priză din peretele cel mai apropiat. Ar putea s-o rănească și dacă nu-l atingea? Dacă nu se apropia deloc de aparat?

După câteva secunde tuburile începură să lumineze cald, dar nu se auzi nici un sunet.

Radioul era „defect” și se renunțase la el acum câțiva ani, când fusese înlocuit cu unul mult mai modern. Dar unul dintre tuburi nu lumina. Ellie scoase aparatul din priză și desprinse tubul îndărătnic din orificiul lui. Înăuntru mai era un pătrat metalic legat prin niște sârmulițe.

„Electricitatea trece prin fire”, gândi ea nedefinit.

Dar mai întâi trebuia să ajungă în tub. Una dintre acele proeminențe părea îndoită, și fetița se munci puțin până să reușească s-o îndrepte. După ce potrivi tubul la locul lui și cuplă aparatul din nou, fu încântată să vadă lampa respectivă lucind, în timp ce electricitatea statică o învălui, înălțându-se în jurul fetei. Aruncând o privire rapidă spre ușa închisă, tresări și reduse volumul. Apoi deplasă scala de frecvență și nimeri peste o voce agitată care vorbea — din câte putea înțelege fetița — despre o mașinărie de-ale rușilor care se afla pe cer și se învârtea la nesfârșit în jurul Pământului. „La nesfârșit”, se gândi ea. Deplasă scala, căutând alte posturi. După o vreme, când o cuprinse teama că ar putea fi găsită acolo, scoase radioul din priză, înșurubă în pripă carcasa și — lucrul cel mai greu dintre toate — ridică aparatul și-l așeză înapoi pe raft.

Chiar când ieși din camera liberă, respirând puțin mai greu, tresări încă o dată văzând-o pe mama sa apărându-i în drum.

— Ellie, s-a întâmplat ceva?

— Nu, mami.

Își luase un ton degajat, dar inima îi zvâcnea greu, iar palmele îi erau ude de sudoare. Se duse în micuța curte din spate, se așeză în locul ei favorit și, ghemuindu-se cu genunchii la bărbie, medită la interiorul acelui radio. Oare chiar erau necesare toate tuburile alea? Ce s-ar întâmpla dacă le-ai scoate unul câte unul? Tatăl ei le numise odată tuburi electronice cu vid. Ce se întâmpla în interiorul unui tub electronic? Chiar nu aveau nici un strop de aer în interior? Cum se făcea că muzica orchestrelor și vocile crainicilor ajungeau în aparatul de radio? Ei spuneau de obicei „emitem pe frecvența…”. Ce era frecvența? Ce se întâmplă în aparat atunci când schimbi posturile? De ce trebuie să pui aparatul în priză ca să meargă? Și nu s-ar putea face un fel de hartă unde să se arate cum trece electricitatea prin aparat? Ai putea să-l demontezi fără să te rănești? Și-ai putea să-l montezi după aceea la loc?

— Ellie, ce pui la cale? o întrebă mama ei, în timp ce se apucă să întindă rufele pe frânghie.

— Nimic, mami. Mă gândesc.

Pe când avea zece ani se duse să-și facă vacanța de vară la doi verișori pe care îi detesta și care locuiau într-o căsuță cum mai erau multe altele îngrămădite de-a lungul unui lac din nordul peninsulei Michigan. De ce niște inși care locuiesc lângă un lac din Wisconsin s-ar apuca să meargă cinci ore cu mașina până la un alt lac din Michigan, asta nu putea să priceapă. Mai ales când urma să întâlnească doi mucoși răutăcioși, care abia împliniseră unul zece și celălalt unsprezece ani. Doi ticăloși. Cum era posibil ca tatăl ei, care era atât de înțelegător cu ea în alte privințe, să vrea ca ea să se joace cât era ziua de lungă cu niște jigodii? Fetița și-a petrecut vara ocolindu-i pe cei doi.

Într-o noapte mohorâtă și fără lună Ellie a ieșit imediat după cină și a început să se plimbe singură pe debarcaderul din lemn. O barcă cu motor abia trecuse pe-acolo, așa că barca cu vâsle a unchiului ei se balansa delicat în apa lucitoare, priponită de chei cu o sfoară. Fata privi cerul spuzit de stele sclipitoare și simți că inima îi bătea tare de tot.

Fără a-și coborâ privirea, ci doar întinzând mâna în față pentru a se orienta, găsi un petic moale de iarbă unde se așeză. Cerul radia de atâtea stele. Erau mii de stele, unele strălucind neîntrerupt, iar altele, cele mai multe, clipind intermitent. Dacă priveai cu atenție puteai distinge mici deosebiri de culoare. Cea luminoasă, aia de- acolo, nu era cumva albăstruie?

Pipăi iar pământul pe care stătea: era solid, stabil… liniștitor. Se ridică precaută, apoi se uită în stânga și în dreapta, de-a lungul și de-a latul țărmului. Putea distinge ambele maluri ale lacului.

„Lumea doar pare plată”, se gândi ea. „De fapt e rotundă. E o minge uriașă și se rostogolește prin mijlocul cerului… o rotație pe zi.” Încercă să-și imagineze planeta rotindu-se și milioanele de oameni lipiți pe suprafața ei vorbind limbi diferite, purtând haine caraghioase, dar până la urmă agățați cu toții de aceeași minge.

Se mai întinse puțin și se strădui să simtă rotirea. Poate că avea să simtă, măcar un pic. O stea luminoasă clipi deasupra lacului, printre cele mai înalte crengi ale copacilor. Dacă strângeai puțin pleoapele și priveai printre gene puteai să faci razele de lumină să danseze în jurul tău. Dacă mai strângeai puțin genele razele își schimbau supuse lungimea și forma. Dar… oare i se părea sau… steaua aceea era acum exact deasupra copacilor. Acum câteva minute se tot strecura printre crengi. Fără îndoială că acum se afla mai sus. „Asta vrea să însemne când spui că răsare o stea”, își spuse fetița. Pământul se rotea în direcția opusă. Atunci la un capăt al cerului răsăreau stelele. Direcția aceea era numită „est”. În spatele ei, la celălalt capăt al cerului, stelele apuneau.

Partea aceea se numea „vest”. În fiecare zi Pământul făcea o rotire completă și aceleași stele răsăreau mereu în același loc.

Dar dacă un lucru atât de mare cum era Pământul se rotea în jurul lui într-o singură zi, atunci trebuie că se mișca caraghios de repede.

Deci toți cei pe care îi știa se învârteau cu acea viteză incredibilă. Se gândi că acum ar putea simți mai ușor cum se rotește Pământul, adică nu doar să-și închipuie, ci să o simtă cu adevărat, în adâncul stomacului. Era ca și cum ai fi coborât un lift rapid. Ellie își lăsă capul și mai mult pe spate, astfel încât vederea să nu-i fie pângărită de nici un lucru de pe Pământ, și ajunse să nu mai vadă altceva decât cerul întunecat și stelele strălucind.

Satisfăcută, se lăsă cuprinsă de un gând buimăcitor: că, dacă nu se va agăța de smocurile de iarbă din jur și nu se va ține zdravăn de ele, va cădea în cer chiar în acel moment, iar trupul său mărunt se va rostogoli insignifiant pe lângă imensa și întunecata sferă de sub ea.

Practic țipase înainte să apuce să-și înăbușe țipătul cu palma. Așa au reușit verișorii ei s-o găsească. În timp ce se cățărau pe pantă, ei descoperiră pe chipul fetei un amestec neobișnuit de surpriză și stânjeneală și reținură expresia aceea, dornici să le poată povesti părinților fetei ceva de care ei nu știau.

* * *

Cartea era mai bună decât filmul. În primul rând cartea avea mai multe lucruri în ea. Și apoi unele dintre desene erau cu mult diferite față de film. Dar în ambele Pinocchio, băiețelul făcut din lemn și însuflețit printr-un procedeu magic, purta un fel de bretele și părea să aibă șuruburi la încheieturi. Când Geppetto termină construirea lui și se întoarce cu spatele la păpușă e aruncat imediat cu nasul în podea de un picior bine plasat.

În acel moment vine și prietenul tâmplarului și îl întreabă ce caută pe podea. Geppetto îi răspunde cu demnitate: „Învăț furnicile să citească”.

Replica i s-a părut fetei extrem de isteață și-i făcea plăcere s-o tot povestească prietenilor. Dar ori de câte ori o repeta o întrebare neexprimată îi plutea nebulos prin minte: Oare chiar ai putea învăța furnicile să citească? Și ar fi oare plăcut? Să stai undeva sub pământ, laolaltă cu sute de insecte viermuitoare care ți s-ar plimba pe tot corpul sau poate chiar te-ar mușca? Păi ce-ar ști ele?

* * *

Uneori se trezea în toiul nopții ca să meargă la toaletă și acolo dădea peste tatăl ei, care, numai în pantaloni de pijama și cu gâtul dat pe spate, își păstra pe chip un fel de dispreț patrician care se asocia cu crema de bărbierit de pe buza de sus.

„Salut, Presh”, îi zicea el. Ăsta era dinimutivul de la „neprețuită” și ei îi plăcea când o striga așa. De ce se bărbierea însă noaptea, când nimeni nu știa dacă avea barbă sau nu? „Fiindcă mama ta știe”, zâmbea el. Abia după mulți ani Ellie și-a dat seama că nu înțelesese cu totul remarca lui jucăușă.

Părinții ei se iubeau.

* * *

Când ieși de la școală porni cu bicicleta până la un părculeț de lângă lac. Scoase dintr-un rucsac Manualul radioamatorului și Un yankeu la curtea regelui Arthur. După ce se gândi o clipă, se opri la cel din urmă. Eroul lui Twain încasase o rangă în căpățână și se trezise în Anglia de pe vremea regelui Arthur. Putea fi un vis sau o iluzie. Dar putea fi și adevărat. Oare chiar se putea călători înapoi în timp? Cu genunchii strânși sub bărbie, răsfoi cartea în căutarea fragmentului preferat. Era acela unde eroul lui Twain este prins mai întâi de un bărbat în armură pe care îl crede fugit dintr-un spital de nebuni. Și când ajung pe culmea unui deal zăresc un oraș ce se întindea înaintea privirilor.

„— Bridgeport? am întrebat.

— Nu, Camelot, mi-a răspuns insul.”

Fetița rămase cu privirea pierdută în adâncurile albastre ale lacului, încercând să-și imagineze cum ar fi un oraș care poate fi luat în același timp drept Bridgeport-ul secolului al 19-lea și Camelot-ul secolului al șaselea. În acel moment mama ei apăru agitată și se repezi spre ea.

— Te-am căutat peste tot. De ce nu ești niciodată acolo unde te caut? Oh, Ellie! șopti apoi mama. S-a întâmplat ceva îngrozitor.

* * *

În clasa a șaptea studiau numărul „pi”. Era o literă grecească, dar semăna cu un triliton de la Stonehenge, din Anglia: doi stâlpi verticali și unul lungimea unui cerc și apoi împărțeai numărul cu diametrul cercului obțineai pi. Ajunsă acasă, Ellie luă capacul de pe un borcan cu maioneză, încolăci o sforicică în jurul lui, apoi luă sfoara și o măsură cu o riglă. Făcu același lucru cu diametrul și se apucă să facă împărțirea. Obținu 3,21. Părea o treabă destul de simplă.

În ziua următoare profesorul lor, domnul 22/7, adică 3,1416. Dar de fapt, dacă voiau să știe exact, era o zecimală care continua la infinit fără să se repete. „La infinit”, se gândi Ellie, apoi ridică mâna. Era începutul anului școlar și ea nu pusese încă nici o întrebare.

— De unde se poate ști că zecimalele continuă așa, la infinit?

— Ăsta este adevărul, îi răspunse profesorul, un pic prea dur.

— Dar de ce? De unde știți? Puteți calcula dumneavoastră zecimalele până la infinit?

Profesorul aruncă o privire pe catalog: — Domnișoară Arroway, asta este o întrebare prostească. Consumi din timpul orei.

Ellie izbucni în lacrimi, fiindcă până atunci nimeni nu-i mai spusese că e proastă. Billy Horstman, care stătea alături, se întinse blând și-și puse mâna peste a ei. Tatăl lui fusese acuzat de curând că ar fi falsificat niște kilometraje la mașinile pe care le vindea la mâna a doua, așa că Billy știa ce înseamnă să fii umilit în public. Ellie fugi din clasă suspinând.

După ore își luă bicicleta și porni spre biblioteca unui colegiu din apropiere cu gândul să se uite prin cărțile de matematică. Atât cât a înțeles din ce a citit acolo i-a fost suficient să-și dea seama că întrebarea ei nu era chiar prostească. În Biblie se spunea că vechii iudei își care știau o groază de lucruri despre matematică, nici nu- infinit fără să se repete. Asta s-a descoperit abia cu vreo 250 de ani în urmă. De unde era să știe ea dacă n-avea voie să pună întrebări? Dar domnul Weisbrod avusese totuși dreptate în legătură cu primele câteva zecimale. Pi nu era 3,21. Poate capacul de la borcan fusese puțin turtit și nu închipuia un cerc perfect. Sau poate greșise ea când măsurase sforicica. Dar și dacă ar fi fost de o mie de ori mai atentă, nu i se putea cere să calculeze un număr infinit de zecimale.

Totuși mai exista o posibilitate. Îl puteai calcula pe acest pi cu oricât de multă precizie voiai. Dacă aveai habar de ceva numit calcul, puteai găsi formule care îți permiteau să- atâtea zecimale câte aveai tu chef. Cartea înșira formule pentru pi împărțit la patru. Pe unele dintre ele nu le înțelegea delor. Dar mai era ceva care a uimit-o: — 1/3+1/3-1/7+…+…, căci fracțiile continuau și ele la infinit. Fetița încercă imediat să facă aceste calcule, adunând și scăzând alternativ fracțiile.

Suma era când mai mare, când mai mică decât eme îți dădeai seama că toată seria de numere mergea în linie dreaptă spre răspunsul exact. Nu ajungeai niciodată la rezultatul exact, dar puteai să ajungi cât de aproape doreai de el, dacă erai foarte răbdător.

Fetei i se păru un miracol că forma fiecărui cerc din lume era legată de această serie de fracții. De unde știu cercurile despre fracții? Și se decise să învețe calculul matematic „transcedental”. Nici o ecuație cu numere obișnuite decât dacă ecuația era infinită. Ellie învățase deja puțină algebră și știa ce transcedental. De fapt exista o infinitate de numere transcedentale. Mai mult decât atât, numerele transcedentale erau infinit mai numeroase decât feluri.

Apucase să arunce o privire la ceva magnific.

Printre toate numerele obișnuite stăteau ascunse o infinitate de numere transcedentale a căror existență n-ai putea-o bănui niciodată dacă nu te adânceai în studiul matematicii. Din când în când unul dintre ele se ivea pe neașteptate în viața de zi mare parte dintre ele — un număr infinit, își reaminti ea — se ascundeau, își vedeau de treaba lor și cu siguranță nu fuseseră nicicând remarcate de țâfnosul domn Weisbrod.

* * *

Pe John Staughton l-a citit din prima clipă. Era un mister că mama ei a fost în stare chiar să se gândească la căsătoria cu el. Asta fără a mai pune la socoteală că trecuseră doar doi ani de când tatăl ei murise. Tipul arăta destul de bine și, dacă se străduia, îți putea da impresia că îi păsa de tine.

Numai că era atât de tiranic! Își obliga studenții să vină la fiecare sfârșit de săptămână ca să plivească de buruieni grădina noii case în care se mutaseră, iar după ce aceștia plecau își bătea joc de ei. Lui Ellie îi spusese că era abia la începutul liceului și că n-avea dreptul să se uite lung după nici unul dintre sclipitorii săi discipoli. Era un ins foarte plin de sine. Ellie era convinsă că în secret profesorul din el îl disprețuia pe sărmanul ei tată, care fusese doar un comerciant. Staughton îi spusese în față că interesul pentru electronică și unde radio nu era potrivit unei fete și nici n-o să-i aducă vreun soț, iar pretenția ei de a înțelege fizica era o idee prostească și irațională. El spusese că era snoabă.

Ea nu putea avea această capacitate. Era un adevăr obiectiv cu care era cazul să se obișnuiască.

I-o spunea numai pentru binele ei. Mai târziu era sigur că ea îi va mulțumi. La urma urmei era profesor la universitate. Profesor de fizică. Știa mai bine decât ea. Toate predicile astea o scoteau din sărite ori de câte ori le auzea, chiar dacă — în ciuda a ceea ce credea Staughton — nu se gândise niciodată la o carieră științifică.

Staughton nu era nici tandru, așa cum fusese tatăl ei, și nici nu avea vreun strop de simț al umorului. De câte ori era luată drept fiica lui Staughton se simțea grav jignită. Nici mama ei, nici tatăl ei vitreg nu i-au sugerat măcar vreodată să-și schimbe numele în Staughton, fiindcă știau care i- ar fi fost răspunsul.

Ocazional insul ăsta manifesta oarecare căldură sufletească, ca atunci când Ellie și-a scos amigdalele, iar el a venit la ea la spital imediat după operație și i-a adus un caleidoscop minunat.

— Când au de gând să mă opereze? a întrebat ea somnoroasă.

— Te-au operat deja, i-a răspuns Staughton. O să te faci bine.

Ellie s-a înfricoșat la ideea că bucăți întregi din timpul ei puteau fi furate fără ca ea să știe, și atunci l-a învinovățit tot pe el. Asta deși știa că se poartă copilărește.

Era însă de necrezut că mama ei l-ar putea iubi cu adevărat. Probabil că s-a recăsătorit din cauza singurătății, sau din slăbiciune. Avea nevoie de cineva care s-o protejeze. Ellie a jurat în sinea sa că ea n-o să accepte niciodată să fie dependentă de cineva. Tatăl ei murise, mama ei se purta cu răceală, iar ea se simțea exilată în casa unui tiran.

De-acum nimeni n-o să-i mai spună Presh…

Își dorea să evadeze.

„— Bridgeport? am întrebat.

— Nu, Camelot, mi-a răspuns insul.”

Capitolul 2

Lumină constantă

„De când am început să-mi folosesc mintea înclinația mea spre învățătură a fost atât de puternică, încât nici ocările altora… nici propriile mele gânduri n-au fost în stare să mă împiedice să- mi urmez acest imbold natural venit de la Dumnezeu. Numai El Unul ar putea ști de ce; și El știe și că L-am implorat să-mi ia lumina înțelegerii și să-mi lase doar atât cât să-I urmez legea, fiindcă după părerea multor oameni orice altceva este prea mult pentru o femeie. Iar alții zic că este chiar vătămător.”

(Juana Ines de la Cruz — Răspuns pentru episcopul din Puebla (1691) care îi condamnase activitatea intelectuală ca fiind nepotrivită cu sexul ei)

„Aș vrea să supun judecății binevoitoare a cititorului o doctrină care mă tem că ar putea să pară teribil de paradoxală și subversivă. Doctrina în discuție este următoarea: nu este recomandabil să credem o afirmație atât timp cât nu există nici un argument pentru a presupune că ea este adevărată.

Trebuie, bineînțeles, să admit că, dacă o astfel de convingere ar deveni populară, ea ar transforma complet atât viața noastră socială, cât și sistemul nostru politic; deoarece în prezent ambele sunt neatinse, probabil că această situație reprezintă un argument împotriva ei.”

(Bertrand Russel — Eseuri sceptice, I (1928)

Orbita ecuatorială a stelei albăstrui era înconjurată de inele masive de asteroizi — stânci și gheață, metale și materii organice — care formau un cerc în mișcare, roșiatic la periferii și tot mai albastru în apropiere de stea. Giganticul poliedru pluti greoi printr-o trecătoare între inele și se strecură dincolo. Cât timp stătuse în cadrul acelui inel fusese mereu umbrit de blocuri de gheață sau de munți de piatră ce se rostogoleau haotic. Dar acum se plasă pe o traiectorie ce îl ducea într-un punct situat exact deasupra polului opus al stelei și lumina solară făcu să-i sclipească milioanele de cupe ce-l acopereau. Dacă priveai cu foarte mare atenție puteai vedea cum una dintre ele face o ușoară corecție de orientare. Dar n-ai fi putut vedea explozia de unde radio izbucnind din cupă și pătrunzând în adâncurile spațiului.

* * *

Pentru toți locuitorii Pământului cerul nopții era din totdeauna un tovarăș și o sursă de inspirație. Stelele luminau liniștitoare. Păreau să dovedească faptul că bolta cerească fusese creată spre câștigul și instruirea ființelor umane. Această trufie jalnică se transformase într-o judecată convențională universal acceptată. Nici o cultură nu scăpase de ea. Unii au găsit în înaltul cerului un imbold pentru credința în zei. Mulți s-au simțit șocați și umiliți de imensitatea și măreția Cosmosului. Iar alții au simțit impulsul de a-și da drumul celor mai nesăbuite avânturi ale imaginației.

În momentul în care oamenii au devenit conștienți de dimensiunile universului și au înțeles că fantezia lor dezlănțuită era de fapt departe de a se putea măsura cu dimensiunile reale ale spațiului sau măcar ale galaxiei noastre, ei au și început să se asigure că urmașii lor nu vor avea posibilitatea de a ajunge la stele. Vreme de un milion de ani omenirea s-a dezvoltat având o imagine deja formată despre bolta cerească. În ultimele câteva mii de ani au început să construiască orașe și să se mute în ele. În ultimele decenii cea mai mare parte a populației planetei a abandonat stilul de viață rustic. Pe măsură ce tehnologia a avansat și orașele au devenit tot mai poluate noaptea nu se mai zărea nici o stea. Noile generații au crescut fără să aibă habar de cerul care îi înspăimânta pe strămoșii lor și care stimulase dezvoltarea științei și tehnicii din epoca modernă. Chiar atunci când astronomia ajunse la vârsta de aur cei mai mulți oameni își pierduseră interesul pentru cerurile de deasupra lor, și asta fără să-și dea măcar seama, într-un izolaționism cosmic care a luat sfârșit doar o dată cu apariția explorărilor spațiale.

* * *

Ellie privea în sus la planeta Venus și-și imagina adesea că acolo exista o lume asemănătoare Pământului, o lume populată cu animale și plante și cu tot felul de ființe civilizate, dar fiecare dintre ele diferită de semenii lor de aici.

Stând la marginea orașului ea scruta de multe ori bolta cerească imediat ce se lăsa întunericul și-și oprea privirea asupra acelui punct de lumină constantă. Părea gălbui prin comparație cu norii de deasupra ei, nori care — mult mai apropiați de Pământ — încă mai reflectau ultimele raze de soare.

Ellie încerca să-și imagineze ce se putea întâmpla acolo sus. Se ridica pe vârfuri și se holba lung înspre planetă. Uneori era aproape convinsă că reușise să vadă ceva: un val de ceață gălbuie se împrăștia brusc și atunci ea distingea un oraș imens, parcă împodobit cu nestemate sclipitoare.

Automobile zburătoare circulau cu viteze amețitoare printre turle de cristal. Câteodată își închipuia că reușește să arunce o privire într-unul dintre acele vehicule și apucă să-l vadă pe unul dintre ei. Sau își imagina că unul dintre tinerii de acolo se uita și el înspre cerul lui și, fixîndu-și privirea la strălucitorul punct albastru de deasupra, se ridica pe vârfuri și se întreba cum or arăta locuitorii Pământului. Ideea era fascinantă: o planetă tropicală, fierbinte, debordând de viață inteligentă și doar la doi pași de noi.

La școală s-a obișnuit să învețe mecanic, memorând ceea ce i se cerea, dar știind că în cel mai bun caz asta însemna doar o carcasă goală de conținut. Învăța doar cât era necesar ca să obțină note bune la ore și apoi își urmărea propriile ei interese. Și-a rezolvat să-și petreacă pauzele dintre cursuri și orele de studiu opțional în ceea ce era numit „atelier” și care era de fapt un fel de făbricuță înghesuită și prăfuită, construită în perioada în care școala își dedica mai mult efort decât acum pentru „educația practică”. „Educația practică” însemna în primul rând că făceai lucruri cu propriile tale mâini. Acolo se găseau strunguri, mașini de găurit și alte aparate de care nu i se permitea să se apropie fiindcă, oricât de pricepută s-ar fi dovedit, era totuși doar „o fată”. După multe șovăieli i s-a permis să lucreze la propriile ei proiecte în secția de electronică a „atelierului”. Ellie făcu o vreme radiouri din mai nimic, iar apoi găsi alte lucruri mai interesante.

Construi o mașină cu cifruri. Era rudimentară, dar funcționa. Prelua orice mesaj din limba engleză și-l transforma printr-un cifru de substituție banal în ceva care suna păsărește. Fetei i-a fost mai greu să facă o mașină care să acționeze invers: să transforme un mesaj cifrat într-unul normal atunci când nu știai codul de substituție. O posibilitate ar fi fost ca mașina să ruleze toate înlocuirile posibile (A pentru B, A pentru C, A pentru D…). O altă posibilitate era să țină cont că în engleză unele litere sunt folosite mai des, iar altele mai rar. Putea să facă o apreciere aproximativă uitându-se în tipografia de alături, unde fiecare sertăraș pentru litere era fie mai plin, fie mai gol, după frecvența cu care era folosită litera respectivă. Băieții din tipografie obișnuiau să spună „ETAOIN SHRDLU”, dând astfel aproape cu exactitate ordinea celor mai frecvente douăsprezece litere din engleză. Deci la descifrarea unui mesaj mai lung litera cel mai des întâlnită înlocuia aproape sigur un E. Anumite consoane obișnuiau să apară des împreună. Ellie mai descoperi că vocalele se distribuiau oarecum la întâmplare și că cel mai folosit cuvânt de trei litere era articolul „the”. Dacă într-un astfel de cuvânt exista o literă necunoscută între un T și un E, acea literă era aproape sigur H. Dacă nu, atunci era fie R, fie o vocală. Mai deduse și alte reguli și își petrecu mult timp calculând frecvența literelor după manualele de la școală până când află că astfel de tabele cu litere existau deja, fuseseră făcute și chiar publicate. De fapt construise mașina de cifruri pentru propria sa plăcere. Nu o folosea ca să le adreseze prietenilor mesaje secrete.

Nici măcar nu știa cui ar putea să-i împărtășească fără teamă aceste preocupări: electronică și criptografie. Băieții se supărau repede sau deveneau gălăgioși, iar fetele o priveau într-un mod ciudat.

* * *

Soldații Statelor Unite luptau într-un loc îndepărtat numit Vietnam. Lună de lună parcă tot mai mulți tineri erau adunați de pe stradă sau de la fermele lor și erau expediați acolo. Cu cât afla mai multe despre cauzele războiului și asculta mai multe discursuri ale conducătorilor națiunii, cu atât era mai revoltată. În sinea ei își zicea că președintele și Congresul american mințeau și ucideau, în timp ce aproape toți oamenii din jur îi aprobau prin tăcere. Poziția i-a fost întărită de faptul că tatăl ei vitreg adoptase opiniile oficiale despre respectarea tratatelor de alianță, jocuri politice și despre agresiunea nerușinată a comuniștilor. A început să participe la adunările și mitingurile de protest de la colegiul din apropiere.

Oamenii pe care îi întâlnea acolo păreau mai inteligenți, mai prietenoși, mai vii decât nesărații ei colegi de liceu. John Staughton i-a atras atenția asupra comportamentului ei, apoi i-a interzis cu totul să-și piardă vremea printre studenții colegiului. El spunea că n-o vor respecta, ci vor profita de ea. Ellie minți cu nerușinare, spunând că ea nu face așa ceva. Se îmbrăca tot mai neglijent. Stilul milităresc era nepotrivit pentru o fată și ar fi părut un fel de travesti, o ipocrizie din partea cuiva care pretindea să se opune intervenției americanilor în sud-estul Asiei.

În afară de rugămințile pioase de a înceta să se „înfrunte”, mama fetiței nu participa aproape deloc la discuțiile dintre Ellie și Staughton. Când era numai ea cu Ellie o ruga să fie „drăguță” și să i se supună tatălui ei vitreg. Dar acum fata bănuia că Staughton s-a căsătorit cu mama ei din cauza asigurării pe viață a tatălui. Ce alt motiv ar fi avut?

Era evident că el nu dădea nici un semn de iubire, el era de fapt cel care nu voia să fie „drăguț”. Într- una dintre zile mama ei a rugat-o, oarecum stânjenită, să facă ceva de dragul lor: să meargă la orele de religie. Pe când trăia tatăl ei, care fusese sceptic în tot ceea ce era legat de revelații divine, nici nu se punea problema orelor de religie. Cum de-a putut mama ei să se mărite cu unul ca Staughton? Întrebarea i se ivi în minte pentru a mia oară? Iar mama ei continua spunând că orele de religie o vor ajuta să-și inculce valorile tradiționale și — ceea ce era mai important — îi vor arăta lui Staughton că Ellie era dispusă să facă unele concesii. A acceptat, din milă și din dragoste pentru mama ei.

Astfel că timp de aproape un an școlar Ellie merse în fiecare duminică la unul dintre obișnuitele cercuri de religie, ținut la biserica din vecinătate. Era una dintre acele congregații protestante respectabile, nepângărite de turbulențele evanghelismului. Printre cei prezenți se numărau câțiva elevi de liceu, un număr oarecare de adulți — în majoritate femei de vârstă mijlocie — și instructorul, care era soția preotului.

Până acum Ellie nu citise Biblia și înclinase să accepte judecata poate nedreaptă a tatălui ei după care această carte era „jumătate istorie primitivă și jumătate basme”. Astfel că la sfârșitul de săptămână de dinaintea primei sale ore de religie citi pe fugă părțile care i se păreau importante din Vechiul Testament, străduindu-se să fie obiectivă.

Își dădu seama imediat că primele două capitole din Geneză conțineau două povești diferite despre Creația divină, povești care se contraziceau una pe alta. Nu înțelegea cum puteau exista lumină și zile înainte de facerea soarelui și avu greutăți când încercă să priceapă cu cine se căsătorise de fapt Cain. Rămase uimită de povestea lui Lot și a fiicelor lui, de cea despre Sarah și Abraham în Egipt, de logodna lui Dinah, Iacov și Esau. Știa că în lumea reală se întâmplă ticăloșii: fii care își dezamăgesc sau își escrochează tatăl, inși care acceptă cu lașitate ca soția să le fie sedusă de rege sau care ajung chiar să încurajeze violul asupra propriilor lor fiice. Dar în toată acea carte sacră nu exista nici un cuvânt de protest împotriva unor astfel de nemernicii. Se părea că, în loc de asta, infracțiunile erau aprobate și chiar lăudate.

La începutul orei de religie Ellie era dornică să discute despre aceste contradicții strigătoare la cer.

Voia să aibă o revelație asupra Ţelului Divin care s- o liniștească sau să i se dea cel puțin o explicație pentru faptul că acele crime nu erau dezaprobate de autor (sau Autor). Cu blândețe, soția preotului îi tăie avântul. Toate aceste istorii n-au intrat în discuțiile ce au urmat. Când Ellie a întrebat cum a fost posibil ca servitoarele fiicei faraonului să recunoască doar dintr-o privire că băiatul găsit în hățișuri era evreu instructoarea a roșit puternic și a rugat-o pe Ellie să nu pună întrebări necuviincioase (în secunda următoare Ellie a și găsit răspunsul).

Când au ajuns la Noul Testament neliniștea fetei a crescut. Matei și Luca trasaseră arborele genealogic al lui Iisus până la regele David. Dar la Matei între Iisus și David erau douăzeci și opt de generații, iar la Luca patruzeci și trei. Și aproape că nu existau nume care să apară pe ambele liste.

Cum era posibil ca Luca și Matei să transmită amândoi cuvântul Domnului? Cele două genealogii contradictorii i-au părut fetei o încercare străvezie de adaptare la profeția lui Isaia după ce evenimentul se produsese, adică o „măsluire a datelor”, cum i se spunea în laboratorul de chimie.

Ellie a fost foarte emoționată de Predica de pe Munte și foarte dezamăgită de recomandarea de a da Cezarului ce este al Cezarului, iar când instructoarea a ignorat întrebările ei despre înțelesul propoziției „am venit nu ca să vă aduc pacea, ci sabia” a izbucnit în lacrimi. În disperare de cauză i-a spus mamei că a făcut tot ce era posibil, dar nu mai merge la vreo altă oră de religie decât dacă or s-o ducă legată.

* * *

Era o noapte fierbinte de vară. Stătea întinsă pe pat și Elvis cânta „O noapte cu tine e tot ce-ți cer”.

Băieții din liceul ei păreau îngrozitor de nematurizați și era greu să se apropie prea mult de vreunul dintre tinerii de colegiu cu care se întâlnea la cursuri și mitinguri, mai ales că era supusă restricțiilor și interdicțiilor lui Staughton. Deși i-a fost greu, a trebuit să admită că în această privința John Staughton avea dreptate: aproape în toate cazurile tinerii aveau o înclinație spre exploatare sexuală. În același timp păreau mult mai ușor de rănit și mult mai sensibili decât ar fi crezut. Poate că astea două erau legate.

Nu era sigură că o să urmeze colegiul, deși era decisă să plece de acasă. Staughton nu avea de gând să-i dea bani ca să plece altundeva, iar intervențiile sfioase ale mamei nu-i erau de nici un folos. Doar că la examenele standard de admitere în colegiu Ellie s-a descurcat extraordinar de bine și a rămas uimită mai ales când profesorii săi au anunțat-o că ar fi putut obține burse la cele mai vestite universități. Nimerise un număr oarecare de răspunsuri corecte la testele — grilă și aprecie că avusese mult noroc. Se gândea că dacă știai ceva, suficient ca să excluzi toate răspunsurile în afară de două (cele mai probabile) și dacă apoi încerci să ghicești răspunsul la zece întrebări de genul ăsta există o șansă la o mie să le nimerești pe toate zece. La douăzeci de întrebări șansele erau deja de una la un milion. Dar probabil că vreun milion de puștani dădeau concomitent același test. Cineva trebuia să aibă noroc.

Universitatea Cambridge din Massachusetts părea suficient de departe ca să scape de influența lui John Staughton și suficient de aproape ca să poată veni în vacanță să-și viziteze mama, care vedea în tot acest aranjament un compromos dificil pentru ea, o soluție incomodă ca să nu-și abandoneze fiica și nici să nu-l irite prea mult pe noul ei soț. Ellie a fost ea însăși surprinsă de propria-i alegere când s-a decis pentru Institutul de Tehnologie din Harvard în locul celui din Massachusetts.

Când a sosit acolo pentru perioada pregătitoare arăta deja a femeie, foarte tânără însă, drăguță, nu prea înaltă, cu părul negru, cu un zâmbet strâmb și o poftă de a învăța de toate. S-a apucat să-și dezvolte cunoștințele și, în afară de preocuparea sa stabilă pentru matematică, fizică și inginerie, mai asista la o grămadă de cursuri, atât cât îi permitea timpul. Dar apăruse o problemă în domeniile sale de interes. A descoperit că era greu să discute și cu atât mai mult să se contrazică pe subiecte de fizică, fiindcă majoritatea colegilor ei erau bărbați. Când începea să vorbească îi ascultau opiniile cu un fel de neatenție selectivă. Urma un scurt moment de tăcere și apoi ei se depărtau nepăsători, ca și cum n-ar fi auzit nimic. Uneori îi recunoșteau justețea opiniei, chiar o lăudau, după care continuau să-și vadă de treabă neabătuți. Ellie era destul de convinsă de faptul că remarcele ei nu erau întru totul tâmpite și nu-i plăcea să nu fie luate în seamă și nici să fie când ignorate, când acceptate cu condescendență. Știa că asta se datorează în parte vocii sale slabe. Dar numai în parte. Așa că și-a impus să folosească o voce de fizician, o voce profesionistă: clară, sigură pe ceea ce spune și cu mulți decibeli peste nivelul conversațional obișnuit.

Cu o astfel de voce nu avea voie să greșească în afirmații. Trebuia să aleagă momentele potrivite, fiindcă îi venea greu să vorbească mult timp cu vocea aceea fără să simtă impulsul de a izbucni în râs. Deci s-a specializat în intervenții verbale rapide, uneori tăioase și de obicei suficiente pentru a atrage atenția asupra ei. După aceea își putea permite să continue cel puțin o vreme cu un ton mult mai normal. Ori de câte ori se trezea într-un grup nou trebuia să se impună încă o dată pentru a se putea strecura în conversație. Iar băieții nici măcar nu băgau de seamă că ar fi fost vreo problemă.

Uneori, când participa la o lucrare de laborator sau era la vreun seminar profesorul le spunea „Domnilor, haideți să începem” și după aceea, simțind nemulțumirea fetei, adăuga „Mă scuzați, domnișoară Arroway, dar îmi vine să te iau drept unul dintre băieți”. Cel mai măreț compliment de care erau în stare mințile lor era să-i spună că nu se comporta ca o femeie.

Ellie a trebuit să se străduiască să nu devină prea combativă și să nu se transforme într-o mizantropă. Și-a dat seama brusc că „mizantrop” este cineva care urăște pe toată lumea, nu doar bărbații. Iar pentru cineva care urăște doar femeile există cu siguranță un cuvânt anume: „misogin”.

Dar lexicografii masculi au uitat — nu se știe cum — să creeze un cuvânt pentru cei care nu-i plac pe bărbați. „Lexicografii ăștia au fost aproape toți bărbați”, se gândi ea, „și de aceea n-au fost capabili să vadă rostul unui astfel de cuvânt.” Cât stătuse acasă avusese mult mai multe restricții impuse de părinți decât majoritatea colegilor ei. Libertățile pe care abia le descoperea — cea intelectuală, cea socială și cea sexuală — o amețeau de-a dreptul. Într-o perioadă când multe dintre fetele de vârsta ei purtau tot mai des haine informe care reduceau diferențele dintre sexe ea aspira spre o eleganță simplă a îmbrăcămintei și a machiajului care îi diminua cu mult bugetul ei limitat. Își dădu seama că existau căi mai eficiente pentru a face declarații politice. Își creă un cerc restrâns de prieteni apropiați și își făcu un număr de dușmani ocazionali, care nu o plăceau fie din cauza modului în care se îmbrăca, fie din cauza convingerilor sale politice și religioase sau din cauza hotărârii cu care își apăra propriile-i păreri.

Multe femei tinere, altfel inteligente, îi reproșau competența în științele exacte și faptul că îi plăcea ceea ce face. Dar unele dintre ele o priveau ca pe o teoremă existențială — o dovadă clară că o femeie poate să exceleze în studiul științific — și chiar și-o luau ca model.

Când revoluția sexuală ajunse la apogeu ea încercă experimente de acest gen cu un entuziasm crescând, însă își dădu seama că își intimida posibilii iubiți. Legăturile sale durau cel mult câteva luni. Soluția cea mai bună era să-și disimuleze preocupările științifice și să își înăbușe spiritul polemic, lucru pe care refuzase să-l facă încă din liceu. Ellie era înspăimântată de ceea ce ajunsese mama ei: o femeie condamnată la încarcerare familială, resemnată și placidă. A început să se intereseze de oamenii din afara vieții academice și științifice.

S-ar fi zis că unele femei erau cu totul inocente și își ofereau dragostea fără să stea să chibzuiască măcar o clipă. Altele, în schimb, începeau prin a pune în aplicare o campanie de tipul celor militare, cu atacuri pe mai multe flancuri și cu poziții de retragere, toate acestea pentru a „pune mâna” pe un bărbat eligibil. Ellie își dădu seama că „eligibil” era un cuvânt revelator. Sărmanul ins nu era de fapt cel ales, ci numai „eligibil”, adică un obiect pe care l-ar fi putut alege celelalte femei, din pricina cărora se desfășura toată această manevră jalnică.

Bănuia totuși că majoritatea femeilor erau plasate pe undeva pe la mijloc, căutând să-și împace pasiunea cu potențialele avantaje pe termen lung.

Poate că între iubire și autoconservare erau niște legături accidentale care scăpau gândirii raționale.

Ideea unei atrageri în capcană, calculate dinainte, o făcea totuși să se cutremure. A decis că, cel puțin în acest domeniu, prefera spontaneitatea. Și atunci l-a întâlnit pe Jesse.

* * *

Tipul cu care se întâlnea o dusese la un bar dintr-un subsol lângă Kenmore Square. Jesse cânta rhythm and blues și era chitaristul trupei.

Felul în care cânta și se mișca a făcut-o pe Ellie conștientă de ceea ce-i lipsea. În noaptea următoare a revenit. Singură. S-a așezat la masa cea mai apropiată și au schimbat priviri toată noaptea. Două luni mai târziu locuiau deja împreună.

Ellie nu mai muncea decât atunci când contractele lui Jesse îl obligau să plece la Hartford sau la Bangor. Zilele și le petrecea cu ceilalți studenți, tipi cu rigle de calcul ultimul tip atârnându-le de curea asemenea unor trofee, tipi exacți, superficiali, cu râsete nervoase și cu truse din plastic pentru pixuri și stilouri înfipte în buzunarul de la piept, tipi serioși care își petreceau tot timpul străduindu-se să devină oameni de știință. Absorbiți de încercarea lor de a sonda adâncurile lumii, ei erau aproape neputincioși în fața problemelor obișnuite ale oamenilor, și atunci, cu toate cunoștințele lor, păreau jalnici și găunoși.

Poate că o carieră dedicată științei era atât de acaparantă și cerea atât spirit de competiție, încât nu-ți mai rămânea timp să devii o ființă umană bine echilibrată. Sau poate că incapacitatea de a se integra în societate i-a orientat spre domenii unde această lipsă nu era remarcată. Dacă făcea abstracție de știința în sine, Ellie nu se simțea bine laolaltă cu ei.

Noaptea în schimb era cu Jesse, care sărea și se tânguia melodios, ca un fel de forță a naturii ce începuse să-i controleze viața. În anul cât au stat împreună nu-și amintește să fi fost măcar o noapte în care el să-i propună să meargă la culcare. Jesse nu avea habar nici de fizică, nici de matematică, dar era tot timpl conectat la ritmul viu al universului, așa cum era și ea. Cel puțin pentru o vreme.

Ea visa să împace cele două lumi în care trăia.

Avea fantezii în care muzicienii și fizicienii se asociau într-un concert de armonii. Dar petrecerile pe care le organiza acasă erau stânjenitoare și se terminau repede.

Într-o zi el i-a spus că-și dorește un copil. Voia să se liniștească, să se așeze la casa lui, să-și ia o slujbă normală. Se gândea chiar și la căsătorie.

— Un copil? l-a întrebat Ellie. Dar eu trebuie să- mi termin școala. Și mai am câțiva ani buni până atunci. Dacă aș face un copil s-ar putea să nu o mai termin niciodată!

— Mda, zise el, dar am avea un copil. N-ai mai avea școală, dar ai avea altceva.

— Jesse, trebuie să studiez! i-a răspuns ea.

Jesse a dat din umeri și ea a avut senzația că vede cum povara vieții lor împreună alunecă în acel moment de pe umerii lui. Povestea a mai durat doar câteva luni, dar în acel scurt dialog se stabilise deja totul. S-au despărțit relativ ușor, iar el a plecat în California. Ellie nu i-a mai auzit vocea niciodată.

* * *

La sfârșitul anilor ’60 Uniunea Sovietică a reușit să trimită câteva nave spațiale care au coborât pe Venus. Ele au fost primele nave create de specia umană care au ajuns pe suprafața altei planete și au rămas în stare de funcționare. Cu aproape un deceniu mai înainte astronomii americani, deși legați de Pământ, descoperiseră că Venus era o sursă intensă de emisii radio.

Explicația cea mai populară fusese că atmosfera imensă a planetei Venus capta căldura printr-un efect de seră la scară planetară. Din această cauză suprafața planetei era înăbușitor de fierbinte, mult prea fierbinte pentru a avea orașe de cristal și venusieni iscoditori. Ellie își dorea o explicație diferită și a încercat în van să găsească alte modalități prin care emisia radio ar fi putut veni de pe suprafața unei planete Venus mult mai blânde.

Unii astronomi de la Harvard și de la ITM au emis ideea că nici o altă ipoteză în afara celei despre o Venus în flăcări n-ar putea explica undele radio.

Ideea unei planete care s-a lăsat în așa hal pradă masivului efect de seră i se părea tinerei improbabilă și într-un fel lipsită de gust. Dar când nava spațială „Venera” a coborât pe planetă și a plasat un termometru în exterior temperatura pe care acesta o arăta era destul de ridicată pentru a topi tabla sau plumbul. Atunci ea și-a închipuit că orașele de cristal se topesc (deși Venus nu era chiar așa de fierbinte) și că suprafața ei e scăldată de lacrimi de siliciu. Era o romantică. Știa asta de ani de zile.

În același timp însă nu s-a putut stăpâni să nu aprecieze forța radioastronomiei. Astronomii stăteau la ei acasă, își orientau radiotelescoapele spre Venus și măsurau temperatura planetei la fel de precis cum a făcut-o și „Venera” după treisprezece ani. De când se știa, Ellie fusese fascinată de electricitate și de electronică. Dar atunci, pentru prima dată, a fost adânc impresionată de radioastronomie. Să stai în siguranță pe propria ta planetă și să-ți orientezi telescopul spre cer, iar informațiile despre alte lumi să coboare în zbor prin rețeaua electronică. Ideea o făcea să se minuneze.

Ellie a început să treacă pe la modestul radiotelescop al universității, plasat în apropiere de Harvard, în statul Massachusetts, și a obținut în cele din urmă o propunere de a ajuta la observațiile astronomice și la analiza de date. A fost acceptată ca asistent angajat pe perioada de vară la Observatorul Radioastronomic Național din Green Bank, West Virginia și, înainte de a ajunge acolo, a admirat extaziată radiotelescopul original al lui Grote Reber, construit de acesta în curtea din spatele casei sale din Wheaton, Illinois, în anul 1938. Acum radiotelescopul servea doar ca exemplu a ceea ce poate reuși un amator pasionat.

Reber fusese în stare să detecteze emisia radio din centrul galaxiei, dar numai dacă nimeni nu-și pornea mașina în apropierea telescopului și dacă aparatul diatermic din josul străzii nu era pus în funcțiune. Centrul Galactic era cu mult mai puternic, însă aparatul diatermic era de un milion de ori mai aproape.

Atmosfera creată de investigația răbdătoare și de rarele recompense oferite de câte o descoperire modestă fură foarte plăcute tinerei studente. Cei de acolo încercau să calculeze proporția în care se reducea numărul de surse radio extragalactice îndepărtate pe măsură ce pătrundeau mai adânc în spațiu. Ellie începu să se gândească la metode mai eficiente de detectare a semnalelor radio slabe.

La timpul cuvenit absolvi cum laudae institutul Harvard și se duse pentru specializare în celălalt capăt al țării, adică la Institutul de Tehnologie din California.

* * *

Timp de un an i se oferi ca discipol lui David Drumlin. Individul avea o faimă de ins sclipitor și se știa că nu suportă prea bucuros proștii, dar în esență era unul dintre acei oameni pe care îi găsești în vârf, orice profesie și-ar alege, și care trăiesc permanent cu apăsarea spaimei că altcineva, altundeva, s-ar putea dovedi mai bun decât ei. Drumlin a învățat-o pe Ellie câteva dintre tainele domeniului și mai ales bazele lui teoretice.

Deși zvonuri inexplicabile îl categoriseau drept un mare cuceritor, Ellie și-a dat seama că de fapt era adesea combativ și în primul rând preocupat de sine. El îi spunea că e prea romantică. Universul este organizat foarte strict conform propriilor sale legi. Ideea este să gândești asemenea lui, nu să-ți pierzi vremea cu predispoziții romantice (și cu doruri feciorelnice, cum a spus el o dată) legate de univers. Citându-l pe un coleg, a asigurat-o în timp ce se plimbau pe hol că tot ce nu este interzis de legile naturii este obligatoriu. Numai că, a continuat el, aproape totul ne este interzis. Ea îl privea lung în timpul cursului, încercând să-și facă o imagine unitară a personalității profesorului din această combinație stranie de trăsături. Vedea un bărbat beneficiind de o stare fizică excelentă, cu părul încărunțit prematur, zâmbet sardonic, ochelari de citit cu lentile înguste asemenea jumătăților de lună și întotdeauna sprijiniți pe vârful nasului, maxilare pătrate, cravată cu nod și reminiscențe ale accentului nazal de Montana.

Pentru el distracție însemna să invite la cină câțiva studenți care absolviseră și câțiva boboci din anii mici (spre deosebire de tatăl ei vitreg, căruia îi plăcea să fie înconjurat de studenți, dar considera extravagant să-i invite la cină). Drumlin se dovedea o gazdă care impunea o atmosferă extrem de intelectualizată, dirijând discuția spre subiectele în care era recunoscut ca specialist și apoi demolând cu repeziciune părerile opuse. După cină își supunea adesea oaspeții unui spectacol cu diapozitive reprezentându-l pe dr. D. pe când făcea explorări submarine în Conzumel, Tobago sau în Marele Recif de Corali. Deseori saluta cu mâna sau zâmbea înspre aparatul de fotografiat, chiar și în fotografiile luate sub apă. Uneori apărea o panoramă a spațiului submarin făcută de colegul său de catedră, dr. Helga Bork. (Soția lui Drumlin se opunea întotdeauna mai ales acestor diapozitive, susținând cu justețe că majoritatea privitorilor le văzuseră deja la unele dintre petrecerile anterioare. Adevărul este că invitații văzuseră deja toate diapozitivele. Drumlin răspundea prin proslăvirea calităților atleticei dr.

Bork și astfel sporea umilința soției sale.) Mulți dintre studenți intrau în joc amuzați, căutând să distingă imagini pe care le pierduseră dățile trecute printre corali și arici de mare plini de țepi. Cei mai mulți se vânzoleau plictisiți sau se prefăceau absorbiți de paharul cu suc de avocado.

O după-amiază incitantă însemna pentru studenții care absolviseră cu el să fie invitați, în grupuri de doi sau trei, și să-l ducă până pe vârful stâncii sale favorite de lângă Palisadele Pacificului.

Agățat neglijent de planorul său, Drumlin sărea de pe culme în oceanul liniștit care se întindea la câteva sute de picioare mai jos. Sarcina studenților era să meargă cu mașina în jocul coastei oceanului și apoi să-l recupereze. El plana vijelios pe deasupra lor, radiind de fericire. I-a invitat și pe alții să-l însoțească, dar puțini au acceptat. El avea avantajul competițional și era încântat. Unii profesori îi priveau pe absolvenți ca pe viitoarele resurse ale științei, purtătorii torței intelectuale pentru generația următoare. Dar Ellie simțea că Drumlin avea o altă viziune. Pentru el studenții erau niște pistolari. Nu puteai să știi care dintre ei îl va provoca vreodată pentru nobilul titlu de „Cel mai rapid pistolar din Vest”. Trebuia să-i pui la locul lor. Nu încercase niciodată să se dea la ea, dar era sigură c, mai devreme sau mai târziu, o va face. Era inevitabil.

În timpul celui de-al doilea an petrecut de ea la Cal Tech, Peter Valerian s-a întors în campusul universitar după un an sabatic petrecut în străinătate. Era un bărbat bun și nepărtinitor.

Nimeni nu considera că ar fi avut o minte sclipitoare și cu atât mai puțin el. Totuși avea un dosar zdravăn cu realizări remarcabile în domeniul astronomiei, și asta fiindcă — îți explica el dacă insistai — „se ținuse de treabă”. Un singur aspect din cariera sa științifică îi altera puțin imaginea: era fascinat de posibilitatea existenței unor ființe inteligente extraterestre. S-ar fi zis că fiecare membru al facultății avea câte o ciudățenie: Drumlin avea deltaplanul, iar Valerian viața pe alte planete. Alții erau atrași de barurile sexy, de plantele carnivore sau de ceva numit meditație transcedentală. Valerian se ocupa de inteligențele extraterestre (prescurtat ETI) de mai multă vreme și cu mai multă râvnă decât oricine altcineva. Și o făcea cu foarte mare precauție. Pe măsură ce ajungeai să-l cunoști mai bine îți dădeai seama că ETI însemna pentru el ceva magic, romantic, într- un contrast total cu banalitatea de care era încărcată viața sa personală. Preocuparea asta pentru făpturile din alte lumi nu însemna muncă, ci distracție. Imaginația lui își lua zborul liberă.

Lui Ellie îi era drag să-l asculte. Era ca și cum ai fi pătruns în Ţara Minunilor sau în Orașul de Smarald. De fapt era mai plăcut fiindcă, atunci când el își încheia speculațiile, pe undeva rămânea gândul că toate acestea ar putea fi adevărate, că lucrurile pomenite s-ar putea întâmpla. Tânăra se gândi că poate într-o zi unul dintre marile radiotelescoape ar primi cu adevărat un mesaj din spațiu. Dar pe de altă parte era mai rău, fiindcă Valerian repeta mereu — așa cum făcea și Drumlin în fața altor ascultători — că speculațiile trebuie să fie confruntate cu serioasa realitate obiectivă. Era ca un fel de sită ce separa rarele speculații folositoare de torentele de stupizenii. Extratereștrii și mijloacele lor tehnologice trebuie să se supună cu strictețe legilor naturii. Ăsta era un adevăr care dărâma cu severitate multe perspective ademenitoare. Însă ceea ce rămânea în sită și supraviețuia celor mai sceptice analize de fizică și astronomie putea să fie în ultimă instanță adevărat. Bineînțeles, nu puteai fi sigur.

Întotdeauna există posibilități pe care nu le-ai luat în calcul și pe care inși mai deștepți decât tine le vor afla într-o zi sau alta.

Valerian scotea mereu în evidență faptul că oamenii sunt prinși în capcana propriului lor timp, a propriei lor culturi și biologii și arăta că, prin definiție, suntem limitați de acestea atunci când încercăm să imaginăm ființe sau civilizații diferite în mod fundamental de noi. Evoluînd separat de noi și în lumi foarte diferite, ei trebuie să fie diferiți.

Era posibil — și, de altfel, Valerian putea garanta asta — ca ființe mult mai evoluate decât noi să aibă mijloace tehnologice la care noi nici nu ne putem gândi și chiar alte legi ale fizicii. Ar trebui să fii formidabil de îngust la minte, spunea el în timp ce se plimbau pe sub niște bolți împodobite în stuc ce aminteau de picturile lui de Chirico, ca să-ți imaginezi că, atunci când generația noastră a început să analizeze problema, toate legile importante ale fizicii fuseseră deja descoperite. Va exista o fizică a secolului al 21-lea și una a secolului al 22-lea și chiar o fizică a Mileniului Patru. Am fi teribil de ridicoli dacă am încerca să ghicim cum ar comunica o civilizație foarte diferită de noi din punct de vedere tehnologic.

Cu toate acestea el nu uita niciodată să se asigure iarăși că extratereștrii trebuie să știe cât suntem de înapoiați. Dacă am fi ceva mai avansați ei ar ști deja despre noi. Iată-ne, abia am început să stăm în două picioare, miercurea trecută am descoperit focul și abia ieri am dat de dinamica lui Newton, de ecuațiile lui Maxwell, de radiotelescoape și bănuim că ar exista o teorie unificată a fizicii. Valerian era sigur că ei nu ne vor lua tare. Va trebui să ne ia ușor fiindcă dacă doresc să comunice cu prostănacii vor fi nevoiți să fie îngăduitori cu ei. De aceea se gândea că ar avea prima șansă în cazul în care am primi vreun mesaj. Lipsa lui de geniu era de fapt forța lui. Avea încredere în faptul că știa ce trebuie să știe prostănacii.

În deplin acord cu specializarea sa, Ellie își alese ca subiect pentru teza de doctorat prezentarea unei perfecționări a sensibilității receptoarelor folosite la radiotelescoape. Subiectul îi permitea să-și etaleze priceperea în electronică, o elibera de Drumlin — care era mai mult teoretician — și îi permitea să continue discuțiile cu Valerian, dar fără a se pune în pericol din punct de vedere profesional prin asocierea cu el și cu domeniul inteligențelor extraterestre. Ar fi fost un subiect prea hazardat pentru o temă de doctorat. Tatăl ei vitreg și-a permis să-i aprecieze diversele preocupări ca fiind fie nerealist de ambițioase, fie ucigător de banale. Când au ajuns și la el zvonurile despre subiectul tezei (fiindcă de acum ea nu-i mai vorbea deloc) a catalogat-o drept neinteresantă.

Ellie lucra la un maser, un amplificator cuantic cu rubin. Rubinul se face în mare parte din oxid de aluminiu, care este aproape perfect transparent.

Culoarea roșie provine dintr-o cantitate infimă de impuritate de crom distribuită în cristalul de oxid de aluminiu. Când asupra rubinului este direcționat un câmp magnetic puternic atomii de crom își măresc energia sau, cum spun fizicienii, sunt aduși într-o stare de excitare. Fetei îi plăcea imaginea minusculilor atomi de crom care erau aduși cu toții într-o stare de agitație în fiecare amplificator, înnebuniți pentru o cauză bună: să amplifice un semnal radio prea slab. Cu cât câmpul magnetic era mai puternic, cu atât atomii de crom deveneau mai agitați. Astfel amplificatorul putea fi reglat atât de fin, încât putea deveni sensibil la o frecvență radio anume. Ellie descoperi o metodă de producere a rubinelor prin adăugarea unor impurități de lantanide pe lângă atomii de crom, astfel încât amplificatorul cuantic să poată fi reglat pe o serie de frecvențe mai înguste și să detecteze semnale mult mai slabe decât amplificatoarele de tip vechi. Detectorul ei trebuia să fie scufundat în heliu lichid. După ce făcu toate acestea își instală noul său instrument pe unul dintre radiotelescoapele institutului Cal Tech din Owens Valley și descoperi pe niște frecvențe cu totul noi ceea ce astronomii numesc radiația de fundal a unui corp întunecat de gradul trei, adică rămășițele în spectrul radio ale unei explozii gigantice din care s-a născut acest univers. Big Bang-ul.

„Hai să vedem dacă am înțeles bine”, își zise ea.

„Am luat un gaz inert care se găsește în aer, l-am lichefiat, am pus niște impurități într-un rubin, i- am atașat un magnet și așa am detectat focurile creației.” Apoi scutură din cap uimită. Oricărui cunoscător al fundamentelor fizicii toată povestea i-ar fi părut cel mai trufaș și mai pretențios act de necromanție. Cum le-ai putea explica toate astea celor mai buni oameni de știință de acum o mie de ani, care auziseră despre aer și rubine și minereuri impure, dar nu și despre heliu lichid, emisie stimulată sau pompe de flux superconductoare?

De fapt, își reaminti ea, acei oameni nu aveau nici măcar cea mai vagă noțiune despre spectrul radio.

Nici măcar nu știau ce este un spectru ori își făcuseră cel mult o părere foarte neclară când admiraseră curcubeul. Nu știu că lumina este o undă. Și atunci, cum putem spera să înțelegem realizările unei civilizații cu o mie de ani mai avansate decât noi?

Era nevoită să producă rubinele în număr mare, deoarece numai câteva dintr-o șarjă urma să aibă proprietățile cerute. Nici unul nu era chiar de puritatea pietrelor prețioase și cele mai multe erau foarte mici. Însă a decis să poarte ca podoabe câteva dintre rebuturile mai mari. Se asortau bine cu tenul ei întunecat. Chiar dacă era șlefuită cu grijă, o piatră de acest gen montată într-un inel sau într-o broșă putea fi remarcată prin stranietate. Asta se observa, de exemplu, după felul ciudat în care capta lumina în anumite unghiuri din cauza unei reflecții produse pe neașteptate în interiorul rubinului sau după o pată de culoarea piersicii detectabilă în miezul roșu al pietrei. Ellie le spunea prietenilor nespecialiști că îi plăceau mult rubinele, dar nu și le putea permite.

Se comporta asemenea unui naturalist care, după ce a descoperit în premieră traseul biochimic al fotosintezei plantelor, poartă mereu la reverul hainei ace de pin sau un mănunchi de pătrunjel.

Colegii tinerei, din respect pentru realizarea ei, considerau că asta era o țicneală nesemnificativă.

* * *

Marile radiotelescoape de pe planetă sunt construite în locuri îndepărtate din aceleași motive pentru care Paul Gauguin s-a dus în Tahiti: trebuia să fie departe de civilizație ca să poată lucra bine. Pe măsură ce activitatea radio civilă și militară s-a intensificat radiotelescoapele au fost nevoite să se ascundă; când izolate în — să zicem — o văioagă uitată din Puerto Rico, când exilate în vastele deșerturi pline de arbuști din New Mexico sau Kazahstan. Din moment ce interferențele radio au devenit tot mai frecvente a părut logic ca telescoapele să fie construite undeva în afara lumii civilizate. Oamenii de știință care lucrau în aceste observatoare izolate erau de obicei încăpățânați și hotărâți. Soțiile îi abandonau, copiii lor plecau în lume cu prima ocazie, dar astronomii le îndurau pe toate. Rareori își imaginau că ar putea fi considerați niște idealiști. În echipele de cercetare stabile de la observatoarele astronomice se găseau de obicei oameni practici, experimentatori, specialiști care cunoșteau o mulțime de lucruri despre proiectarea antenei și despre analiza de date, însă mai puține despre quasari ori pulsari. În general aceștia erau inșii care în copilărie nu visaseră la stele fiindcă fuseseră prea ocupați să repare carburatorul de la mașina familiei.

După ce și-a dat examenul de doctorat Ellie a acceptat să fie numită cercetător asociat la observatorul Arecibo, un castron imens cu diametrul de 305 metri, fixat în solul unei văi carstice de la poalele dealurilor din nord-vestul orașului Puerto Rico. Având astfel la dispoziție cel mai mare radiotelescop de pe Pământ, putea să folosească detectorul său maser (cu amplificare cuantică) pentru a studia toate obiectivele astronomice pe care și le dorea: planete sau stele apropiate, centrul galaxiei, pulsari sau quasari.

Fiind membru cu drepturi depline al colectivului de cercetare de la observator, i s-a repartizat o bucată bună din timpul de observare. Accesul la unul dintre marile radiotelescoape era un avantaj extraordinar, deoarece oferea posibilitatea mult mai multor proiecte de cercetare valoroase decât puteau fi realizate efectiv. De aceea accesul preferențial la telescop, oferit cercetătorilor stabili, reprezenta o favoare neprețuită. Pentru mulți astronomi acesta era și singurul motiv care îi făcea să se împace cu traiul în asemenea locuri uitate de Dumnezeu.

Ellie mai spera că va avea ocazia să studieze câteva dintre stelele apropiate și să caute posibilele semnale ale unei inteligențe străine. Sistemul de detectare realizat de ea permitea receptarea undelor radio de pe o planetă de mărimea Pământului chiar dacă aceasta s-ar fi aflat la o distanță de câțiva ani-lumină. Iar o civilizație avansată care ar dori să comunice cu noi trebuia să poată realiza transmisii de o putere cu mult mai mare decât a noastră. Dacă Arecibo, folosit ca un telescop radar, putea să emită cu un megawatt de energie într-un loc precis din spațiu, atunci o civilizație nu cu mult mai avansată decât a noastră ar trebui să fie în stare de transmisii cu o putere de o sută de megawați sau chiar mai mult. Și dacă ei ar transmite vreun mesaj spre Pământ cu un telescop la fel de mare ca Arecibo, dar cu un emițător de o sută de megawați, atunci telescopul din Arecibo i-ar putea detecta oriunde în galaxia Calea Lactee. Gândindu-se la asta în mod sistematic, Ellie fu surprinsă că ceea ce se putea face pentru a descoperi ființe inteligente de pe alte lumi depășea cu mult ceea ce se făcuse cu adevărat. Înțelese că fondurile destinate acestui subiect fuseseră neglijabil de mici. Și-i venea greu să găsească o problemă științifică mai importantă.

Construcția de la Arecibo era numită de către localnici „El Radar”. Scopul său nu le era prea clar, însă oferea peste o sută de locuri de muncă de care oamenii aveau o nevoie disperată. Femeile din zonă fuseseră izolate de astronomii masculi, dintre care unii puteau fi văzuți la aproape orice oră din zi și din noapte făcând jogging, plini de energie, pe poteca circulară care înconjura farfuria radiotelescopului. Din acest motiv complimentele îndreptate spre Ellie imediat după ce sosise și care nu-i displăceau cu totul s-au transformat în curând într-o piedică pentru studiul ei.

Locul era deosebit de frumos. Tânăra privea înspre apus, prin ferestrele sălii de observație, și vedea norii întunecați plutind peste cealaltă margine a văii, dincolo de unul dintre cei trei stâlpi imenși de care erau suspendate pâlniile de alimentare și proaspăt instalatul sistem maser. În vârful fiecărui stâlp sclipea o lumină roșie care avertiza orice avion care s-ar fi rătăcit cumva pe deasupra acestei locații izolate. În fiecare dimineață la ora 4 ieșea afară să respire puțin aer proaspăt și se străduia să înțeleagă corul îngrămădit a mii de broaște de uscat, numite „coqui” după sunetul plângăreț pe care îl scoteau.

Unii astronomi locuiau în apropierea observatorului, dar izolarea, combinată cu necunoașterea spaniolei și lipsa de experiență în contactele cu alte culturi, îi împingea pe ei și pe soțiile lor înspre însingurare și nesociabilitate.

Câțiva se hotărâseră să locuiască la Baza Aeriană a Armatei Americane din Ramey, care se lăuda cu singura școală de limba engleză din împrejurimi.

Dar și cele nouăzeci de minute cu mașina de la bază la observator accentuau sentimentul de izolare. Amenințările repetate ale separatiștilor din Puerto Rico, care erau convinși că observatorul reprezenta un obiectiv militar important (și persistau în convingerea lor eronată), sporeau senzația de nervozitate abia controlată.

După mai multe luni Valerian a venit în vizită.

Oficial era aici ca să țină o prelegere, dar Ellie știa că printre țelurile sale era și acela de a vedea cum se descurcă ea și de a-i oferi un fel de sprijin moral. Cercetările ei mergeau foarte bine.

Descoperise ceva ce semăna cu o aglomerare interstelară de nori moleculari și obținuse câteva date precise, la un timp de rezoluție foarte scurt, despre pulsarul din centrul nebuloasei Crabului.

În plus reușise să termine o foarte minuțioasă trecere în revistă a câtorva zeci de stele mai apropiate în căutarea semnalelor radio, însă fără nici un rezultat pozitiv. Existau pe ici, pe colo una sau două regularități intrigante. A examinat din nou stelele respective, dar n-a putut găsi nimic neobișnuit. După ce ți-ai petrecut ceva timp studiind o grămadă de stele, mai devreme sau mai târziu interferențele semnalelor terestre sau înlănțuirea unor zgomote de fond îți va face inima să tresalte. Atunci trebuie să te calmezi și să verifici din nou. Dacă regularitatea nu se repetă, o poți considera o eroare. Ţinând cont de ceea ce căuta, rigoarea era necesară ca să-și păstreze echilibrul psihic. Ellie era decisă să fie cât mai rațională, dar să nu renunțe la simțul miracolului, care o adusese aici.

Din puținele ei alimente existente în frigiderul comun Ellie pregăti un prânz rudimentar și se duse împreună cu Valerian la un fel de picnic. Se așezară undeva la marginea farfuriei telescopului.

În depărtare se zăreau muncitorii care reparau sau înlocuiau plăci și care se deplasau încălțați cu pantofi speciali pentru zăpadă ca nu cumva să sfâșie foliile de aluminiu și să treacă prin ele, zdrobindu-se de sol. Valerian era încântat de progresele făcute de tânără. Mai întâi o puse la curent cu zvonurile din lumea științei și cu bârfele care circulau în prezent. Apoi conversația alunecă spre SETI, cum începuse să fie abreviat proiectul de căutare a ființelor inteligente extraterestre.

— Ellie, te-ai gândit vreodată să faci așa ceva tot timpul? o întrebă el.

— Nu prea mult. Dar nici nu-i posibil, așa-i? Din câte știu eu, nu există nici o instalație importantă din lume care să fie folosită numai pentru SETI.

— Nu, dar s-ar putea să fie. Există posibilitatea ca zeci de farfurii suplimentare să fie adăugate Marelui Lanț și să-l transforme într-un observator special pentru proiectul SETI. Bineînțeles că se va face și un pic de radioastronomie obișnuită. Va exista un interferometru minunat. Asta e doar o posibilitate, fiindcă este costisitor, cere voință politică și în cel mai bun caz vor trece ani buni până atunci. Dar ai putea să te gândești la asta.

— Peter, eu tocmai am analizat mai mult de patruzeci de stele apropiate și toate cu un spectru asemănător celui solar. Am supravegheat banda de hidrogen de 21 de centimetri, despre care se spune că ar fi cea mai probabilă frecvență de semnalizare, fiindcă hidrogenul e cel mai răspândit element din univers și așa mai departe. Și am făcut asta cu mai multă precizie decât oricine altcineva. N-am găsit nici măcar o umbră de semnal. Poate că nu mai e nimeni acolo, doar noi. Și-atunci toată povestea e pierdere de vreme.

— Cum a fost cu viața pe Venus? Acum ai luat poziția pesimistului. Venus e o lume de iad, dar e doar o planetă. În galaxie sunt sute de miliarde de stele. Tu te-ai oprit la câteva. Nu ți se pare că-i un pic cam devreme să renunți? Practic ai rezolvat a miliarda parte din problemă. Probabil mai puțin, dacă iei în calcul și alte frecvențe.

— Știu, știu… Dar n-ai impresia că dacă ei ar fi undeva ar trebui să fie peste tot? Dacă niște inși într-adevăr mai avansați ar locui la distanță de vreo mie de ani-lumină, nu și-ar fi plasat un avanpost în pragul nostru? Altfel poți să-ți petreci toată viața cu proiectul SETI, și tot n-o să fii niciodată convins că ai terminat.

— Of, începi să vorbești ca Dave Drumlin. Dacă nu îi putem găsi atât timp cât el mai e în viață, atunci nu e interesat. Abia am început cu SETI. Tu știi câte posibilități există. A venit vremea să lăsăm deschise toate căile. E timpul să fim optimiști.

Dacă am fi trăit cu câteva secole în urmă ne-am fi frământat toată viața și n-am fi putut face nimic să găsim un răspuns. Este prima dată când cineva, oricine, este în stare să caute ființe extraterestre.

Tu ai făcut un detector pentru a căuta alte civilizații pe planetele a milioane de alte sisteme solare. Nimeni nu garantează reușita. Dar ai putea să găsești o problemă mai importantă decât asta?

Închipuiește-ți că ei sunt acolo și ne trimis semnale, iar pe Pământ nimeni nu-i ascultă. Ar fi ca o farsă, o glumă proastă. Dacă am fi capabili să ascultăm și nu am face-o nu ți-ar fi rușine de civilizația noastră?

* * *

Două sute cincizeci și șase de imagini ale lumii de la stânga trecură prin stânga ei. Două sute cincizeci și șase de imagini ale lumii de la dreapta alunecară prin dreapta. Ellie unifică toate cele 512 imagini într-o vedere panoramică a împrejurimilor.

Era în adâncurile unei păduri cu frunze mari, unduitoare, unele verzi, altele veștejite, dar aproape toate mai mari decât ea. Dar nu i-a fost prea greu să se cațăre pe ele iar și iar, clătinându- se uneori într-un echilibru precar pe vreo frunză îndoită, căzând pe perna moale a patului din frunze de dedesubt și apoi continuîndu-și neabătută călătoria. Era sigură că se afla pe drumul cel bun. Era proaspăt și ispititor. Nu-i păsa că trebuia să se cațăre peste obstacole de o sută sau de o mie de ori mai mari decât ea, dacă urmele o duceau pe-acolo. Nu-i trebuia nici frânghii, nici pitoni; era deja echipată. Solul de dinaintea ei era înmiresmat de aroma de marcaju pe care un alt cercetaș din clan trebuie că o lăsase de curând.

Drumul o va conduce la mâncare, cum se întâmpla aproape tot timpul. Hrana apărea dintr-o dată.

Cercetații o descopereau și apoi marcau drumul.

Câteodată hrana era o creatură foarte asemănătoare ei; alteori era doar o masă amorfă sau cristalină. În puține cazuri era atât de mare, încât atunci era nevoie ca mai mulți inși din clanul ei să muncească laolaltă, s-o ridice și s-o târască peste straturile de frunze uscate. O duceau acasă și acolo… Își clănțăni mandibulele anticipând ce urma.

* * *

— Ceea ce mă îngrijorează cel mai mult, continuă ea, este exact contrariul: posibilitatea ca ei să nu încerce. În ordine, ar putea comunica și cu noi. Dar n-o fac pentru că nu li se pare că ar avea sens. Cumva…

Se întrerupse o clipă și aruncă o privire în jos spre fața de masă pe care o întinsese pe iarbă.

— E cumva ca și cu furnicile. Ocupă același teritoriu ca și noi. Au destule de făcut, au cu ce să- și umple timpul. La un anumit nivel sunt foarte conștiente de lumea ce le înconjoară. Dar nu încercăm să intrăm în contact cu ele. Și cred că ele nici nu au habar de noi.

O furnică mai mare și mai îndrăzneață decât tovarășele ei se aventură pe fața de masă și înaintă sprintenă pe diagonala unuia dintre carourile albe și roșii. Înăbușindu-și repulsia, Ellie o împinse cu delicatețe înapoi în iarbă, acolo unde îi era locul.

Capitolul 3

Zgomotul alb

„Dulci sunt cântările auzite, dar mai dulci acelea care nu se-aud.”

John Keats — Odă unei urne grecești (1820)

„Minciunile mai crude se spun des pe tăcute.”

Robert Louis Stevenson — Virginibus Puerisque (1881)

Ani de zile vibrațiile au călătorit prin valul de întuneric dintre stele. Din când în când în calea lor nimerea un nor de gaz sau de pulberi stelare, și atunci o mică parte din energie era absorbită ori disipată. Fluxul principal își relua apoi direcția inițială. În față, crescând tot mai mult printre alte lumini stabile, exista o sclipire galbenă, slabă. Iar acum acea sclipire era de departe cel mai strălucitor obiect de pe cerul întunecat, deși pentru ochiul uman nu însemna mai mult decât un punct.

Vibrațiile se ciocniră de o masă de bulgări gigantici de zăpadă.

Dacă ai fi intrat în clădirea administrației din Argus ai fi dat peste o femeie zveltă, trecută bine peste treizeci de ani. Ochii ei mari și depărtați unul de celălalt îi îmblânzeau duritatea feței osoase, formate parcă din linii drepte. Părul lung și negru era strâns cu neglijență într-o agrafă de păr și atârna moale pe ceafă. Era îmbrăcată simplu, cu un tricou împletit și o fustă kaki, și se plimba alene de-a lungul coridorului de la primul etaj.

Femeia intră într-un birou pe a cărui ușă scria „E. Arroway, Director”. În momentul în care și-a desprins degetul din orificiul sistemului electronic de control s-a putut vedea că femeia purta pe mâna dreaptă un inel cu o piatră roșie și lăptoasă, destul de ciudată, montată de un nespecialist.

Aprinse lumina, scotoci îndelung printr-un sertar și scoase în cele din urmă o pereche de căști.

Lumina căzu o clipă pe un perete de lângă birou, unde se distingea un citat din Parabolele lui Kafka:

„Acum sirenele au o armă și mai distrugătoare decât cântecul lor, și-aceea e tăcerea…

Unii s-ar fi putut salva din vraja cântării lor, dar nu din a tăcerii; asta niciodată.”

Femeia stinse lumina cu o mișcare a mâinii, apoi ieși pe holul aflat în semiîntuneric.

Ajungând în camera de observație, se asigură dintr-o privire că totul era în ordine. Dacă se uita pe fereastră putea vedea o parte dintre cele 131 de radiotelescoape care se înșirau pe zeci de kilometri în deșertul țepos din New Mexico, radiotelescoape ce semănau cu un fel de flori mecanice dintr-o specie nemaiîntâlnită, ațintite spre bolta cerească.

Era după-amiaza devreme, dar femeia nu dormise toată noaptea trecută. Radioastronomia se putea face și la lumina zilei, fiindcă aerul nu disipa undele radio venite dinspre soare, așa cum se întâmpla cu lumina obișnuită. Pentru orice radiotelescop care nu era orientat prea mult înspre soare cerul era negru ca tăciunele. Nu existau decât radiosursele.

Dincolo de atmosfera Pământului, de cealaltă parte a bolții cerești, există o lume înțesată de emisii radio. Dacă studiem undele radio putem afla o mulțime de lucruri despre alte planete, stele și galaxii, despre structura masivilor nori de molecule organice care plutesc printre stele sau despre originea, evoluția și destinul universului nostru.

Dar toate aceste emisii radio sunt naturale. Ele sunt provocate de procese fizice, de rotația electronilor în câmpul magnetic al galaxiei sau de particulele interstelare ciocnindu-se între ele. Pot fi ecourile îndepărtate ale Big Bang-ului originar deplasate spre roșu și transformate din razele gamma ivite la nașterea universului în undele radio blânde și reci care umplu spațiul și timpul nostru.

În puținele decenii de când oamenii se ocupau de radioastronomie niciodată adâncurile spațiului nu au adus un mesaj adevărat, produs de cineva, un semnal artificial conceput de o inteligență străină. Au existat niște alarme false. S-a avansat cu timiditate ipoteza că emisiile radio venind dinspre quasari și mai ales dinspre pulsari, emisii care se repetau la perioade de timp regulate, ar putea fi un fel de semnale ale altor ființe sau un fel de faruri de radionavigație pentru navele străine care pluteau printre stele. Dar s-a dovedit că erau altceva, ceva poate la fel de straniu ca și un mesaj din partea unor ființe din noaptea stelară. Quasarii păreau niște surse de energie extraordinare și ar fi putut avea legătură cu imensele găuri negre din centrele galaxiilor. Mulți dintre ei erau plasați într- o perioadă de timp egală cu jumătate din istoria universului. Pulsarii sunt nuclee atomice de mărimea unui oraș, care se rotesc foarte rapid în jurul propriei lor axe. Și au mai fost și alte mesaje consistente și misterioase care s-au dovedit a avea o rațiune a lor, dar în nici un caz una artificială, extraterestră. Cerul era împânzit cu sisteme radar militare foarte secrete și cu sateliți de radiocomunicație cărora nu le păsa de rugămințile câtorva radioastronomi civili. Uneori aceștia erau cu totul în afara legii, ignorând acordurile internaționale privind telecomunicațiile. Nu existau nici refugii și nici pedepse. Uneori guvernele tuturor națiunilor își derogau responsabilitatea.

Însă un semnal extraterestru cu siguranță artificial nu fusese receptat niciodată.

Totuși apariția vieții părea acum un proces atât de simplu, încât era greu de crezut că galaxia nu deborda de viață inteligentă. Doar existau atâtea sisteme planetare, atâtea lumi și atâtea miliarde de ani la dispoziția proceselor de evoluție biologică.

Proiectul Argus era cea mai mare instalație din lume care fusese destinată cercetării radiosurselor extraterestre pentru descoperirea ființelor raționale din alte lumi. Undele radio călătoreau cu viteza luminii, cea mai mare viteză posibilă cunoscută.

Erau ușor de produs și ușor de detectat. Chiar și civilizațiile tehnologice mai puțin dezvoltate, așa cum era Pământul, trebuia să descopere emisia radio destul de devreme în procesul lor de explorare a lumii fizice. Chiar și cu tehnica rudimentară pe care o aveau la dispoziție la doar câteva decenii după inventarea radiotelescopului oamenii ar fi putut comunica relativ ușor cu o civilizație identică plasată în centrul galaxiei.

Problema era că existau o mulțime de zone din spațiu care trebuia supravegheate și o mulțime de frecvențe pe care ar fi putut emite o civilizație extraterestră. De aceea era nevoie de un program de cercetare sistematică și meticuloasă. Argus funcționa integral de patru ani și ceva. De atunci se petrecuseră multe: alarme false, păcăleli, greșeli de recepție sau de interpretare. Dar nu apăruse nici un mesaj.

* * *

— ’nă seara, dr. Arroway.

Inginerul de serviciu îi zâmbi cu simpatie și femeia dădu din cap în semn de răspuns. Toate cele 131 de telescoape ale proiectului Argus erau controlate de computere. Sistemul explora spațiul încetul cu încetul, independent, supraveghind totul. El verifica dacă nu apăruseră defecțiuni tehnice sau căderi de tensiune și compara datele primite de la diferite componente ale lanțului de telescoape. Femeia aruncă o privire la analizorul de date cu un miliard de canale (care era de fapt o masă de echipament electronic ce acoperea un întreg perete) și apoi se uită la expunerea vizuală oferită de spectrometru.

În timpul în care șirul de telescoape scana cerul de-a lungul anilor, cu încetineală și meticulozitate, astronomii și tehnicienii nu prea aveau multe de făcut. Dacă era detectat ceva interesant, se declanșa o alarmă automată care îi alerta pe oamenii de știință implicați în proiect, trezindu-i chiar din somn. Atunci Ellie Arroway se repezea să stabilească dacă nu era vorba de o eroare a aparatelor ori vreo alarmă falsă provocată de sateliți americani sau sovietici. Tot ea, împreună cu echipa de ingineri, concepea metode de îmbunătățire a sensibilității echipamentului.

Verifica dacă transmisia receptată avea vreun model repetitiv, vreo urmă de regularitate. Decidea ca unele radiotelescoape să cerceteze obiectele astronomice neobișnuite care fuseseră descoperite de curând de alte observatoare. Își oferea ajutorul atât celor din echipa sa, cât și celor veniți din afară pentru proiecte ce nu țineau de SETI. Se ducea cu avionul la Washington pentru a lua legătura cu Fundația Națională pentru Știință, care finanța proiectul, și se străduia să le mențină interesul treaz. Din când în când ținea prelegeri cu public despre proiectul Argus — astfel fusese în Socorro, la Rotary Club sau în Albuquerque, la Universitatea din New Mexico. Îi primea cu brațele deschise pe reporterii curioși care soseau, uneori și neanunțați, în îndepărtatul New Mexico.

Ellie trebuia să nu se lase cuprinsă de rutină.

Oamenii cu care lucra erau destul de plăcuți, dar asta nu avea voie s-o ducă în ispita unor relații prea intime. Ca să nu mai vorbim de incorectitudinea unei legături intime cu unul dintre subordonați. Ellie a avut totuși câteva aventuri scurte și înflăcărate cu câțiva bărbați localnici care nu erau implicați în proiectul Argus, însă toate au fost pur întâmplătoare. Și această parte a vieții ei era stăpânită de un fel de plictiseală, de indiferență.

Se așeză în fața uneia dintre console și-și cuplă căștile. Știa că era inutil. Ar fi dovedit o îngâmfare prostească dacă ar fi crezut că, ascultând numai pe unul sau două canale, va reuși să detecteze o regularitate pe care un imens sistem de monitorizare prin computer, cu un miliard de canale, nu reușea s-o observe. Dar gestul îi dădea o măruntă senzație de implicare. O făcea să se simtă utilă. Se lăsă pe spate cu ochii pe jumătate închiși și o expresie visătoare îi învălui contururile feței. „Chiar că-i drăguță”, îndrăzni să gândească inginerul.

Ca de obicei, se auzea un fel de încărcătură statică, un zgomot aleator, continuu, reverberant.

Ellie ascultase o dată o parte a cerului care includea steaua AC +79.3888 din Cassiopeea și i se păruse că aude un fel de cântec care se pierdea și apoi revenea chinuitor, un cântec care fusese aproape gata să o convingă de faptul că acolo exista într-adevăr ceva. Era steaua pe lângă care urma să treacă în cele din urmă nava spațială Voyager I, ajunsă acum în apropierea orbitei lui Neptun. Nava ducea la bordul ei un disc de aur pe care erau înregistrate saluturi, imagini și cântece de pe Pământ. Oare în timp ce noi le trimitem pe această cale muzica noastră pot ei s-o trimită pe a lor cu viteza luminii, adică de zece mii de ori mai repede? Alteori — cum se întâmpla acum — câmpul electrostatic era evident lipsit de regularitate.

Atunci Ellie își aducea aminte de teoria informației și de faimoasa maximă a lui Shannon, care spunea că mesajul cel mai încifrat nu putea fi deosebit de zgomot decât dacă dețineai dinainte cheia cifrului său. Apăsă cu iuțeală pe câteva taste de pe consola din fața ei și contrapuse două frecvențe de pe banda îngustă, câte una în fiecare receptor al căștii. Nu auzi nimic. Se uită la cele două planuri de polarizare ale undelor radio și apoi la contrastul dintre polarizarea circulară și cea liniară. Avea de ales între un miliard de canale. Îți puteai pierde toată viața încercând să întreci computerul și ascultând cu urechile și cu mintea umană, jalnic de limitate, în speranța că vei detecta vreo regularitate.

Știa că oamenii se descurcă foarte bine dacă trebuie să recunoască modele ordonate foarte subtil atunci când ele există, dar mai știa că sunt la fel de buni și când nu există nici un model regulat și ei ajung să își închipuie unul. Puteau apărea unele grupuri de vibrații, unele configurații ale câmpului electrostatic care formau pentru o secundă un ritm sincopat sau o scurtă melodie.

Comută căștile și începu să asculte sunetele captate de două radiotelescoape orientate spre o cunoscută sursă radio galactică. Auzi un fel de alunecare pe frecvențele radio, un gen de fluierat datorat disipării undelor radio din cauza electronilor din gazul galactic rarefiat de plutea între radiosursă și Pământ. Cu cât fluieratul era mai puternic, cu atât erau mai mulți electroni în calea radioemisiei și cu atât mai mare era distanța dintre sursă și Pământ. Ellie făcuse asta de atâtea ori, încât ar fi fost în stare să asculte un fluierat radio pentru prima dată și să-ți aprecieze apoi cu mare precizie la ce distanță era sursa. Cel pe care îl asculta acum era — după opinia ei — cam la o mie de ani-lumină, adică mult mai departe de stelele din imediata vecinătate, dar totuși încă mult în interiorul Căii Lactee.

Ellie reveni la programul de supraveghere spațială al proiectului Argus. Nici o regularitate.

Parcă ar fi fost un compozitor ce asculta tunetele îndepărtate ale unei furtuni. Obișnuitele frânturi aparent regulate o urmăreau obsedant și i se fixau în minte cu atâta putere, încât uneori se simțea obligată să verifice benzile cu înregistrarea unei anumite perioade de observare ca să vadă dacă acolo nu exista ceva pe care ea îl remarcase și computerele nu.

În decursul vieții ei cei mai buni prieteni pe care îi avusese erau visele. Visele lui Ellie erau neobișnuit de amănunțite, bine organizate și mai ales colorate. De exemplu, era în stare să se uite de aproape la chipul tatălui ei sau, altădată, în interiorul unui aparat de radio învechit, iar visul îi furniza detalii virtuale precise. Exceptând momentele când era extraordinar de surmenată, ca atunci când se despărțise de Jesse sau înainte de examenul oral pentru doctorat, era întotdeauna capabilă să-și reamintească în cele mai fine detalii visele avute. Acum avea din nou probleme cu reamintirea viselor. Mai mult, își dădu seama cu surprindere că începuse să viseze sunete, așa cum fac oamenii care sunt orbi din naștere. În primele ore ale dimineții mintea ei, subconștientul, producea câte o linie muzicală sau vreun cântecel scurt pe care nu-l mai auzise niciodată. Atunci se trezea, dădea o comandă sonoră luminii de pe noptiera sa, lua stiloul pe care și-l pusese prin preajmă în acest scop, își apropia o mapă și punea muzica pe note. Uneori, mai ales după o zi de muncă mai lungă, asculta cântecul înregistrat pe bandă și se întreba unde îl auzise: poate în constelația Ophiucus (Șerpilor) sau în Capricorn.

În sinea ei își spunea cu tristețe că era mereu bântuită de electronii și de găurile mișcătoare care locuiau în receptoare și în amplificatoare, de câmpurile magnetice și de particulele cu sarcină din interiorul norului de gaz rece și subțire care se întindea printre stelele pâlpâind îndepărtat.

De data aceasta era o singură notă, repetată, ascuțită și apoi mai gravă spre gfinal. Nu i-a trebuit decât o clipă ca s-o recunoască. Era sigură că n-o mai auzise de treizeci și cinci de ani. Era sunetul scripetelui de metal de la frânghia de rufe, care scârțâia jalnic ori de câte ori mama ei îl trăgea ca să pună la uscat în bătaia soarelui vreun vraf de rufe proaspăt spălate. Când era mică se îndrăgostise de armata de cârlige de rufe mărșăluind pe frânghie, iar când vedea că nu se afla nimeni prin jur fetița își îngropa fața între cearșafurile proaspăt uscate. Mirosul lor reavăn și aromat o pătrundea instantaneu, uimind-o. Să fie asta o adiere a trecutului? Își putea aminti și că, atunci când mama o ridica până la cer — cum i se părea ei —, cu o mișcare grațioasă, și apoi o ducea pe braț ca și cum ar fi fost ea însăși o legăturică de rufe gata să fie netezită cu grijă și pusă în lada cu sertare din dormitorul părinților, Ellie izbucnea în râs. Râdea încă de când era descoperită și încerca să se depărteze cu pași șovăielnici dintre cearșafurile parfumate.

* * *

— Dr. Arroway? Dr. Arroway?

Inginerul se apropiase și o privea îngrijorat.

Pleoapele femeii cădeau grele și se ridicau, iar respirația îi devenise mai rară. Ellie clipi de două ori, își scoase căștile și îi zâmbi puțin vinovată.

Câteodată colegii ei trebuia să strige la ea dacă voiau să se facă auziți peste zgomotul venit din Cosmos și amplificat. Ea compensa volumul sunetului din căști țipând la interlocutori, căci ura să-și scoată căștile pentru un banal schimb de replici. Un spectator neavertizat care ar fi asistat la un schimb de amabilități obișnuit produs în timpul în care Ellie era profund captivată de radiosurse ar fi crezut că asistă la o ceartă înfiorătoare și nemotivată care a izbucnit brusc în tăcerea din gigantica instalație radio. Dar de data aceasta ea spuse doar: — Îmi pare rău. Cred că m-am lăsat luată de val.

— V-a sunat dr. Drumlin. E în biroul lui Jack și zice că avea fixată o întâlnire cu dumneavoastră.

— La dracu’, uite c-am uitat de asta!

Deși anii treceau, inteligența sclipitoare a lui Drumlin rămăsese nealterată. Pe de altă parte Drumlin avea câteva manii personale în plus sau pe care ea nu le observase în perioada în care studiase la Cal Tech, imediat după absolvire. De exemplu, avea obiceiul șocant de a verifica dacă nu are șlițul descheiat atunci când credea că nu-l vede nimeni. Și o dată cu trecerea timpului a devenit tot mai convins că extratereștrii nu există sau, dacă totuși există, sunt prea puțini și prea departe de noi pentru a-i putea detecta. Acum venise la Argus pentru a ține prelegerea științifică săptămânală.

Dar Ellie descoperi că venise și cu un alt scop.

Scrisese un memoriu pentru Fundația Națională pentru Știință unde insista ca Argus să își întrerupă cercetările asupra ființelor extraterestre și să se dedice integral radioastronomiei obișnuite.

Acum scoase scrisoarea dintr-un buzunar al hainei, insistând ca ea s-o citească.

— Dar lucrăm la asta de numai patru ani și jumătate, obiectă Ellie. Am analizat mai puțin de o treime din secțiunea nordică a cerului. Ăsta este primul proiect care poate să verifice întreg spectrul radio pe toate frecvențele de undă. De ce să-ți dorești blocarea lui?

— N-ai dreptate, Ellie. Proiectul nu are capăt.

Vor trece câteva zeci de ani și nu veți găsi nici un semnal de la nimeni. Atunci veți cere să fie construit un alt Argus în Australia sau Argentina, ca să supravegheze secțiunea sudică, iar noul proiect va mai înghiți sute de milioane de dolari. Și când nici acesta nu va da rezultate veți pretinde construirea unui paraboloid cu autoalimentare pe orbita Pământului pentru a putea capta și undele milimetrice. O să fiți întotdeauna gata să găsiți un gen de cercetare care n-a fost încă făcută. Și o să inventați întotdeauna o explicație legată de faptul că ființele inteligente din alte lumi transmit exact acolo unde noi nu le ascultăm.

— Of, Dave, doar am mai discutat asta de o mie de ori. Dacă vom eșua, măcar vom ști că ființele inteligente sunt foarte puțin răspândite, cel puțin acel gen de ființe inteligente care gândesc asemenea oamenilor și își doresc să intre în legătură cu civilizații înapoiate cum este a noastră.

Iar dacă vom reuși, atunci am dat o lovitură măreață. Tu îți poți imagina o descoperire mai impresionantă decât asta?

— Există proiecte de interes major care nu beneficiază de timp la telescop. Se fac studii legate de evoluția quasarilor, de pulsarii binari, de cromosferele stelelor apropiate, chiar și proiecte de cercetare asupra așa-ziselor proteine interstelare.

Toate aceste proiecte stagnează într-o fază sau alta fiindcă instalația de aici, care este printre altele cel mai bine sincronizat grup de telescoape din lume, se folosește aproape integral în proiectul SETI.

— Nu chiar, Dave. 75 de procente pentru SETI și 25 de procente pentru radioastronomia clasică.

— N-o numi clasică. Avem posibilitatea să privim înapoi în timp până în perioada în care s-au format galaxiile. Sau poate și mai mult. Putem examina miezul norilor moleculari gigantici și găurile negre din centrele galaxiilor. Astronomia e pe cale să fie revoluționată și tu te opui revoluției.

— Dave, ce-ar fi să încerci să eviți menționarea unor persoane? Argus n-ar fi fost construit niciodată dacă n-ar fi fost sprijinit de o majoritate.

Ideea acestui proiect nu-mi aparține mie. Știi bine că am fost numită director când încă se mai lucra la ultimele patruzeci de farfurii. Fundația Națională este în întregime…

— Nu în întregime și nu înainte de a-mi spune și eu cuvântul. Proiectul ăsta e o prostie grandioasă.

Îi poate excita pe țicniții cu farfuriile zburătoare și pe puștanii necopți cu benzile lor desenate despre omuleții verzi.

Acum Drumlin era cel care aproape că striga și Ellie simți o nevoie irepresibilă să întoarcă un comutator și să-l oprească. Prin natura muncii ei și a poziției pe care o avea fusese deseori pusă în situații în care, cu excepția celor care aduceau cafeaua sau stenografiau discuțiile, era singura femeie prezentă. În ciuda efortului ei de-o viață, întotdeauna se forma un grup de bărbați de știință care discutau numai unul cu altul, încăpățânându-se s-o întrerupă sau ignorându-i spusele atunci când acest lucru era posibil. Mai întâlnea câteodată și inși asemenea lui Drumlin, care îi arătau o antipatie reținută. Dar cel puțin el o trata așa cum făcea de obicei și cu bărbații.

Izbucnirile lui Drumlin erau democratice și se manifestau în egală măsură asupar oamenilor de știință de ambele sexe. Chiar printre colegii de la Argus prea puțini erau cei care nu se manifestau artificial și stângaci atunci când apărea ea. Își zise că ar trebui să-și petreacă mai mult timp cu ei. Cu inși ca și Kenneth der Heer, biologul molecular de la Salk Institute, care fusese numit de curând consilier științific prezidențial. Și, bineînțeles, cu Peter Valerian.

Ellie știa că mulți astronomi împărtășesc opinia lui Drumlin. După primii doi ani un fel de melancolie pătrunsese în perimetrul proiectului. În camera de comandă sau în timpul lungilor și neistovitoarelor servicii de supraveghere se purtau discuții animate de intențiile posibililor extratereștri. Nu putem să ne dăm seama cât de diferiți sunt ei față de noi. Rareori putem să ghicim intențiile deputaților aleși de noi pentru Washington. Și-atunci, care ar fi intențiile unor ființe cu totul diferite trăind pe lumi cu totul diferite de a noastră și aflate la distanțe de sute sau mii de ani-lumină? Unii credeau că semnalele nu vor fi transmise în nici un caz în spectrul radio, ci în spectrul infraroșu sau în cel vizibil, dacă nu pe undeva prin zona radiațiilor gamma. Sau că extratereștrii ne trimiteau mesaje peste mesaje, dar foloseau o tehnică pe care noi o vom inventa abia peste vreo mie de ani.

Astronomii din alte centre de cercetare făceau descoperiri extraordinare legate de stele și de galaxii, selectând acele obiecte care generau unde radio puternice oricare ar fi fost mecanismul producerii lor. Alți radioastronomi publicau studii științifice, participau la conferințe și simpozioane, se simțeau înnobilați de sentimentul progresului și de finalitatea muncii lor. Astronomii de la Argus aveau tendința să nu publice prea mult și de obicei erau trecuți cu vederea atunci când se făceau invitațiile pentru lucrări și listele cu participanții la întâlnirea anuală a Societății Astronomice Americane sau la simpozioanele trienale și la sesiunile plenare ale Uniunii Internaționale a Astronomilor. Astfel că factorii de decizie din proiectul Argus, după ce au discutat cu cei de la Fundația Națională pentru Știință, au dedicat 25 de procente din timpul de observare unor alte proiecte, independente de căutarea ființelor extraterestre. Au fost făcute câteva descoperiri importante legate de unele obiecte extragalactice care, paradoxal, păreau să se deplaseze cu o viteză superioară vitezei luminii, dar și alte descoperiri, despre temperatura la suprafața satelitului principal al planetei Neptun, Triton, sau despre materia întunecată din spațiile dintre galaxiile apropiate, acolo unde nu putea fi văzută nici o stea. Moralul oamenilor a început să se îmbunătățească. Echipa de cercetare de la Argus simțea că își aduce contribuția la dezvoltarea astronomiei prin descoperiri de ultimă oră. Este adevărat că perioada necesară pentru cercetarea sistematică a întregii bolți cerești se prelungise, dar acum carierele lor de specialiști aveau ceva la bază. Era posibil să nu descopere mesaje venite de la alte ființe inteligente, dar puteau să smulgă naturii alte secrete.

Căutarea ființelor extraterestre, prescurtată în mod universal SETI (asta dacă facem abstracție de cei care vorbeau cu mult mai mult optimism chiar despre comunicarea cu extratereștrii, adică despre CETI), era în esență un proces de supraveghere obișnuită, o preocupare monotonă pentru care fusese construită cea mai mare parte a instalației.

Dar un sfert din timp, când instalația se folosea pentru alte proiecte, puteai fi sigur că ai la dispoziție în vederea realizării lor cel mai puternic lanț de radiotelescoape de pe planetă. Trebuia doar să te obișnuiești cu partea plictisitoare.

Observatori din alte institute de cercetare beneficiau și ei de o mică parte din acest timp. Pe măsură ce moralul oamenilor s-a îmbunătățit, numărul celor care erau de aceeași părere cu Drumlin a crescut simțitor. Aceștia se uitau cu jind la miracolul tehnologic reprezentat de cele 131 de telescoape ale proiectului Argus și își imaginau că le-ar avea numai în folosul lor și al propriilor lor proiecte, fără îndoială demne de interes. Ellie îl trată pe Drumlin când cu înțelegere, când cu intransigență, dar nici una dintre atitudini nu-i folosi la nimic. Drumlin nu era într-o dispoziție conciliantă.

Prelegerea lui Drumlin era parțial o încercare de a demonstra că nu există extratereștri nicăieri în univers. Dacă noi, oamenii, am realizat atât de multe lucruri în doar o mie de ani de știință rațională, câte ar fi trebuit să realizeze o specie cu adevărat avansată? Era întrebarea pe care o punea de obicei. Ar trebui să poată deplasa stelele și să schimbe configurația galaxiilor. Cu toate acestea, din toate cercetările astronomice nu s-a descoperit nici măcar un singur fenomen care să nu fie explicabil prin procese naturale, fără să avem nevoie de prezența ființelor extraterestre. De ce Argus n-a detectat nici până acum un mesaj radio de la ei? Se știe câte miliarde de stele au fost deja examinate și analizate? Experimentul a fost remarcabil și a meritat să-l facem, dar acum s-a terminat. Nu mai este necesar să examinăm și restul bolții cerești. Răspunsul e aici. Nu există nici un semn de inteligență extraterestră nici în adâncurile spațiului, nici pe Pământ. Ei pur și simplu nu există.

În timpul dedicat întrebărilor unul dintre astronomii din proiectul Argus îl întrebă pe Drumlin despre Ipoteza Zoo, care pretindea că extratereștrii există, dar au hotărât să nu-și dezvăluie existența pentru a le ascunde oamenilor faptul că mai sunt și alte ființe inteligente în univers, în același fel în care un cercetător care studiază comportamentul primatelor și-ar dori să stea ascuns într-un tufiș pentru a observa comportamentul unei turme de cimpanzei, dar s-ar strădui să nu se amestece în activitatea acestor maimuțe. În loc de răspuns Drumlin puse și el o întrebare: cum este posibil ca dintr-un milion de civilizații din galaxia noastră — acesta fiind numărul care se pomenea des la Argus — să nu fie nici măcar una care să încalce o astfel de regulă?

Cum se face că toate civilizațiile din galaxie se supun acestei legi a nonintervenției? Este posibil ca nici una dintre ele să nu fie interesată de Pământ? Nici una nu încalcă regulile?

— Numai că pe Pământ, îi replică Ellie, cei care supraveghează respectarea legilor și cei care le încalcă au cam același nivel tehnologic. Dacă supraveghetorii ar fi numai puțin mai avansați și ar avea, să zicem, radare și elicoptere rapide, atunci infractorii ar rămâne fără slujbă.

Replica a fost salutată cu căldură de câțiva dintre membrii proiectului, dar Drumlin i-a răspuns sec: — Nici tu nu mai ai mult, Ellie. Nu prea mult.

* * *

Când voia să se destindă Ellie obișnuia să plece în lungi călătorii singuratice la volanul unui Thunderbird din 1957, o mașină foarte bine întreținută, cu niște gemulețe mici de aerisire la ferestrele din spate și cu acoperișul detașabil. Era singura ei extravaganță. Adesea demonta partea superioară a acoperișului și apoi gonea noaptea prin deșertul dezolant, cu ferestrele coborâte și cu părul ei negru fluturând în bătaia vântului. De-a lungul anilor a ajuns să cunoască fiecare orășel prăfuit, fiecare culme și văioagă și aproape pe toți agenții de circulație de la sud-vest de New Mexico.

După o tură de noapte la observator îi plăcea să treacă în viteză de punctul de control al Argusului (asta se întâmpla înainte de agravarea neînțelegerilor), după care schimba rapid viteza și accelera, pornind spre nord. Când se apropia de Santa Fe putea zări deasupra munților Sangre de Cristo prima izbucnire palidă a zorilor. Legat de acei munți, Ellie s-a întrebat deseori de ce o religie hotăra să-și numească teritoriile folosind cuvinte legate de sângele, trupul, inima sau pancreasul celei mai venerate figuri a ei? De ce nu se legau de creier, asta printre alte organe importante și niciodată amintite?

De data aceasta se îndrepta spre sud-est, către munții Sacramento. Se întreba dacă Dave nu avea cumva dreptate. Era oare posibil? Oare SETI și Argus ar putea fi un fel de autoamăgire colectivă a unor astronomi care nu-și văd lungul nasului? S- ar fi putut ca, indiferent câți ani treceau fără să recepționeze vreun mesaj, proiectul să continue, inventând mereu noi posibilități prin care am putea găsi un semnal artificial și noi metode de investigare, tot mai costisitoare? Care ar fi dovada certă a eșecului? În ce situație ar fi ea dispusă să renunțe și să se reorienteze spre ceva mai sigur și cu rezultate mai ușor de obținut? Cei de la observatorul din Nobeyama, din Japonia, anunțaseră de curând că descoperiseră într-un nor molecular foarte dens particule de adenozină, o moleculă organică complexă formată în mare parte din ADN. Ellie era sigură că și-ar fi umplut timpul cu ceva folositor dacă s-ar fi apucat să caute în spațiu molecule organice înrudite cu cele vii, chiar dacă ar fi renunțat la căutarea ființelor din alte lumi.

Urcând pe șoseaua abruptă de munte, se uită spre orizont, în partea sudică, și zări pentru o clipă constelația Centaurului. Vechii greci vedeau în acea aglomerare de stele o creatură himerică, jumătate om, jumătate cal, care îl învățase pe Zeus ce este înțelepciunea. Numai că Ellie nu putea să distingă nici măcar ceva apropiat de forma unui centaur. Acolo era și Alpha Centauri, steaua cea mai strălucitoare din constelația noastră și favorita tinerei femei. Era și steaua cea mai apropiată de noi, la doar 4,25 de ani-lumină de Pământ. De fapt Alpha Centauri era un sistem stelar triplu, cu doi sori orbitând strâns unul în jurul celuilalt și cu un al treilea, mult mai îndepărtat, care îi înconjura pe primii. De pe Pământ cele trei stele se vedeau împreună, un singur punct strălucitor pe cerul nopții. Uneori, mai ales în nopțile foarte senine cum era aceasta, putea să-l vadă plutind pe undeva deasupra Mexicului. Alteori, când aerul era îmbâcsit de praful deșertului după câteva zile în care furtunile de nisip se iscau neîntrerupt, urca sus pe munte pentru a profita de altitudine și de atmosfera mai clară de acolo. Atunci se uita îndelung la cel mai apropiat sistem stelar. Acolo puteau exista planete (deși asta era greu de detectat) care să orbiteze foarte aproape de oricare dintre cele trei stele. O orbită mult mai interesantă, având și o oarecare stabilitate în mecanica aceasta celestă, ar fi fost o orbită în forma cifrei opt, care se încrucișa în timpul rotației sale printre cele două stele mai apropiate. Oare cum ar fi să trăiești pe o planetă cu trei sori pe cer? se întrebă ea și-și răspunse: probabil și mai toropitor decât în New Mexico.

* * *

Ellie remarcă încântată că cele două benzi întunecate ale șoselei erau împânzite cu iepuri. Îi remarcase și înainte, mai ales atunci când ieșirile sale motorizate o duseseră până în vestul Texasului. Îi vedea, cu picioarele lor lungi și caraghioase, și i se părea că merg de-a bușilea pe marginile drumului. Dar în clipa în care erau iluminați de noile faruri cu cuarț ale magnificului Thunderbird se ridicau pe rând pe picioarele din spate, în timp ce labele din față le rămâneau pironite în aer de parcă ar fi fost paralizate. Ellie trecea cu zgomot prin noapte, iar aceștia păreau că formează o gardă de onoare a iepurilor deșertului, gardă ce se înșira pe distanțe de mile. Când năvălea printre ei iepurii priveau în sus și Ellie remarca mii de năsucuri roz fremătând, mii de ochi luminoși sclipind în bezna nopții.

„Poate că și asta-i o formă de experiență mistică”, se gândi ea. Cei mai mulți păreau să fie iepuri tineri. Probabil că nu mai văzuseră niciodată faruri de mașină. Trebuie să fi fost destul de șocant să vezi două raze puternice de lumină alergând cu aproape 200 de kilometri pe oră.

Totuși, deși marginile drumului erau înțesate cu mii de iepuri, niciodată nu văzuse vreunul în mijlocul șoselei sau măcar aproape de marcaj. Nici unul dintre ei nu se strecura buimac pe asfalt, nici un trup părăsit nu zăcea mort, cu urechile alungite pe partea carosabilă. De ce se înșirau doar pe marginea șoselei? Ellie se gândi că poate era ceva legat de temperatura asfaltului. Sau poate că își cautau hrana în vegetația sărăcăcioasă de pe lângă șosea și erau curioși să vadă cele două lumini orbitoare. Totuși era normal ca nici unul dintre ei să nu facă niște salturi ca să-și viziteze verișorii de pe cealaltă parte a drumului? Ce credeau ei despre șosea? Li se părea cumva un fel de prezență străină construită de niște creaturi pe care cei mai mulți dintre ei nu le văzuseră niciodată și ale căror scopuri erau de neînțeles? Se îndoia însă că vreunul dintre animale își bătea capul cu așa ceva.

Vâjâitul cauciucurilor pe șoseaua uscată era pentru Ellie un fel de zgomot alb. Își dădu seama că până și aici asculta involuntar, căutând o regularitate a sunetului. Avusese ocazia să asculte mult prea multe surse de zgomot alb: motorul unui frigider ce pornea brusc în mijlocul nopții, apa ce-i curgea la baie, zgomotul mașinii de spălat în zilele când își spăla hainele în mica încăpere pentru rufe de lângă bucătărie, vuietul oceanului din timpul scurtei sale excursii de scufundări cu costum de scafandru în insula Cozumel de lângă Yucatan.

Excursia aceea și-o întrerupsese dintr-o dată din cauza nerăbdării de a se întoarce la treabă. Asculta mereu aceste surse zilnice de zgomot aleator și încerca să-și dea seama dacă ele aveau mai puține regularități aparente decât zgomotul interstelar.

Anul trecut în august fusese la o întâlnire a URSI (prescurtarea francezilor pentru Uniunea Internațională a Oamenilor de Știință din domeniul Radio). I se spusese că metrourile și stațiile sunt locuri periculoase, dar zgomotul alb era irezistibil.

În sunetul de clacka-clacka al metroului i se păruse că întrevede o sugestie. Renunțase hotărâtă la jumătate de zi de conferințe, plecase de pe Strada 34 pe Coney Island, se întorsese în mijlocul Manhattan-ului, apoi o pornise pe o linie diferită până la capătul acesteia, în Queens. Schimbase trenurile la o stație în Jamaica și apoi se întorsese la hotelul unde se ținea întâlnirea, îmbujorată și cu răsuflarea tăiată. Dar la urma urmei, își zisese ea, era o zi toridă din august. În metrou, atunci când trenul lua o curbă mai bruscă, luminile din interior se stingeau și Ellie putea observa o înșiruire de străluciri regulate, luminând într-un fel de albastru electric. Sclipirile respective îi fugeau de sub ochi, rămânând în urmă, ca și cum ea s-ar fi aflat într-o fantasmagorică navă spațială interstelară circulând cu viteze hiperrelativiste, și se înghesuiau într-un ghem de stele tinere, albastre și extraordinar de mari. Apoi, când trenul reintra pe o linie dreaptă, luminile dinăuntru se aprindeau iar și Ellie devenea din nou conștientă de mirosul neplăcut, de înghesuiala pe care o creau călătorii ce stăteau în picioare, de camerele video miniaturale supraveghind metroul (care erau închise în cutii blindate și aveau ecranele acoperite cu spray-uri colorate, deci nu foloseau la nimic), de harta stilizată și multicoloră ce prezenta întregul sistem de transport subteran din orașul New York și mai ales de scrâșnetul ascuțit al frânelor atunci când garnitura oprea în stații.

Știa că se comportase puțin ciudat. Dar avusese întotdeauna o imaginație bogată. În ordine, poate că exagerase puțin în povestea cu ascultatul zgomotului. Dar nu făcuse nici un rău.

Nimeni nu păruse să-și dea seama de asta. Și oricum ceea ce făcuse era legat de munca ei. Dacă ar fi fost atât de deșteaptă ar fi putut — probabil — să-și scadă cheltuielile excursiei în Conzumel din impozitul pe venit, și asta din cauza zgomotului valurilor. Ţinea la slujba ei. Ei da, poate că devenea tot mai obsedată.

Tresări brusc când își dădu seama că ajunsese la Centrul Rockefeller. În timp ce cobora grăbită, împrăștiind cu picioarele un vraf de ziare recente abandonate pe podeaua garniturii de tren, ochii îi căzură pe un titlu mare din ”News-Post”: LUPTĂTORII DE GHERILĂ AU PUS MÎNA PE POSTUL DE RADIO JOBURG. Uite, îți zise femeia: dacă ne place de ei îi numim luptători pentru libertate. Dacă nu ne place le zicem teroriști. În situația improbabilă în care n-am reușit încă să ne decidem rămân temporar luptători de gherilă. Pe un alt petic de ziar se vedea fotografia unui ins plin de sine și roșu în obraji, iar alături titlul anunța CUM VA VENI SFÎRȘITUL LUMII. FRAGMENTE DIN NOUA CARTE A REVERENDULUI BILLY JO RANKIN. SĂPTĂMÎNA ACEASTA ÎN EXCLUSIVITATE PENTRU ”NEWS POST”. Apucase să citească dintr-o privire ambele titluri și acum încercă să le uite imediat. În timp ce se mișca greu prin mulțimea îmbulzită se gândi că încă ar putea ajunge la hotel ca să asculte comunicarea lui Fujita despre proiectul radiotelescopului homomorfic.

* * *

Peste vâjâitul cauciucurilor se suprapunea un zdumpăit periodic provocat de denivelările asfaltului care fusese reparat pe bucăți de diverse echipe de muncitori din New Mexico în diferite epoci. Un alt gând o făcu să tresară. Ce-ar fi fost dacă proiectul Argus deja mergea și radiotelescoapele recepționau un mesaj interstelar, însă unul foarte lent? Dacă informațiile soseau pe bucățele mici, să zicem una pe oră sau pe săptămână ori — de ce nu? — una pe deceniu? Poate că există deja șoapte venind din spațiu, murmure foarte vechi și stăruitoare transmise de vreo civilizație care nu are cum să știe că oamenii se plictisesc să caute un model repetitiv după câteva secunde sau minute de așteptare? Să presupunem că ei trăiesc zeci de mii de ani. Și că vooooooorbeeeeesc fooooooaaaaarteeee rrraaaaaarrrr. Computerul nu și-ar da seama. Dar cum ar putea să existe ființe cu o viață atât de lungă? Nu ne putem da seama nici dacă în istoria universului ar fi fost suficient timp ca astfel de creaturi, care s-ar și înmulți foarte lent, să ajungă la un grad înalt de civilizație. Oare posibila destrămare a legăturilor chimice și deteriorarea corpurilor fizice în conformitate cu legea a doua a termodinamicii nu i-ar obliga să se reproducă la fel de des cum o fac oamenii? Nu era sigur nici că ei trăiesc la fel de mult ca noi. S-ar putea să locuiască pe vreo planetă îmbătrânită și înghețată, unde chiar și ciocnirile atomilor se produc cu extraordinară încetineală, una pe zi, să zicem. Ellie își închipui o stâncă de metan înghețat pe care era plasat un radioemițător cu o formă familiară, ușor recognoscibilă, în timp ce în depărtare, la poalele stâncii, valurile unui ocean de amoniac se izbeau fără întrerupere de țărm, provocând accidental un zgomot alb identic cu cel auzit de ea în Cozumel.

Ar fi putut fi și invers: ființe mici și agitate care comunicau cu rapiditate și se deplasau cu mișcări iuți și smucite, al căror mesaj radio complet să fie transmis într-o nanosecundă, dar pentru civilizația umană să aibă echivalentul a sute de pagini de text scris. Normal că dacă aveai o bandă de ascultare foarte îngustă și receptorul tău te obliga să asculți doar un număr restrâns de frecvențe, atunci erai obligat să accepți perioada lungă drept constantă.

Oricum nu vei putea să detectezi niciodată o modulație rapidă. Era o urmare logică a teoremei integralei lui Fourier, înrudită îndeaproape cu principiul incertitudinii al lui Heisenberg. De exemplu, dacă aveai o bandă de recepție de un kilohertz nu puteai să percepi un semnal modulat mai rapid de o milisecundă. Ar ieși un fel de hârâit sonor. Benzile de recepție de la Argus erau mai înguste de un hertz, deci posibilii emițători de semnale trebuia să le moduleze foarte lent, la mai puțin de o unitate de informație pe secundă. Însă modulațiile mai lente — să zicem c-ar fi depășit o oră — puteau fi totuși detectate cu ușurință, cu condiția ca tu să fii dornic să-ți îndrepți telescopul spre acel punct și să-l menții ațintit asupra sursei toată acea perioadă de timp. Ar fi trebuit să fii foarte răbdător. Erau atâtea colțuri de cer la care trebuia să fii atent, atâtea mii de milioane de stele care trebuia cercetate, încât nu-ți puteai pierde timpul fixîndu-te doar pe câteva dintre ele. Ellie era îngrijorată că, în graba lor de a face o panoramare completă a cerului într-o perioadă mai scurtă decât o viață de om și de a asculta pe un miliard de frecvențe tot acest vast spațiu, s-ar putea să-i fi abandonat cu totul atât pe vorbitorii grăbiți, cât și pe leneșii laconici.

Dar se reasigură în sinea ei că acele ființe ar trebui să știe mai bine decât noi ce modulații de frecvență sunt mai probabile. Ei trebuie să aibă experiență în comunicațiile interstelare și în contactele cu civilizațiile nou-apărute. Dacă civilizația care încerca să recepteze mesaje ar fi putut adopta o serie largă de frecvențe, cei care emiteau probabil și-ar fi dat seama de acest lucru și ar fi utilizat acele frecvențe. Modulații de microsecunde sau modulații de ore. Cu ce i-ar fi deranjat? După standardele pământene ei trebuie să dispună de tehnici superioare și de resurse energetice enorme. Toți sau aproape toți. Dacă ar dori să comunice ar alege calea cea mai simplă pentru noi. Ar trimite semnale pe frecvențe diferite.

Ar folosi diferite perioade de modulare a mesajului.

Ar ști cât suntem de înapoiați și ar fi înțelegători.

Și-atunci de ce n-am primit nici un semn? Să aibă Dave dreptate? Să nu existe nicăieri vreo civilizație extraterestră? Și toate miliardele de lumi existente vor rămâne lipsite de viață, sterpe, fără sens? Era posibil ca ființele inteligente să se fi dezvoltat numai în colțișorul acesta obscur, în ciuda inimaginabilei întinderi a Universului? Oricât de mult se străduia să-și imagineze o astfel de posibilitate, Ellie nu putea s-o ia în serios. Se potrivea prea bine cu spaimele și infatuarea oamenilor, cu nedemonstrabilele credințe despre viața de după moarte sau cu pseudoștiințele de genul astrologiei. Era încarnarea modernă a ideii solipsiste geocentrice. Îngâmfarea care îi stăpânea și pe strămoșii noștri, ideea că noi suntem centrul universului. Numai din aceste motive și argumentele lui Drumlin tot deveneau suspecte.

Prea dorim să ne credem buricul lumii.

„Ia stai un pic”, își zise ea dintr-o dată. „De când a început proiectul Argus n-am studiat zona nordică a cerului nici măcar o dată. Dacă peste șapte sau opt ani încă nu vom fi auzit nimic, atunci va fi momentul să ne punem întrebări neliniștitoare. Pentru prima dată în istoria omenirii avem ocazia să căutăm locuitorii unor alte lumi.

Dacă eșuăm înseamnă că măcar ne-am făcut o părere despre raritatea și valoarea imensă a vieții pe o planetă, un fapt — dacă poate fi numit așa — care merită să fie știut. Iar dacă vom reuși, vom schimba cursul istoriei speciei umane, vom sfărâma cătușele provincialismului nostru. Pentru astfel de țeluri merită să fii gata să-ți asumi anumite riscuri profesionale”, își încheie ea prelegerea către sine. Frână brusc pe marginea drumului, întoarse mașina în trombă, schimbă vitezele de două ori și apoi acceleră, pornind înapoi spre sistemul de radiotelescoape al proiectului Argus. Iepurii, care mai stăteau încă aliniați pe marginea drumului, își ridicară capetele pentru a-i urmări plecarea, iar blana lor părea acum roză în lumina palidă a răsăritului.

Capitolul 4

Numerele prime

„Chiar nu există nici un moravian pe Lună de nu s-a găsit până acum nici un misionar care să viziteze acel sărman astru păgân de-al nostru, să civilizeze civilizația și să creștineze creștinătatea?”

Herman Melville — Cojocelul alb (1850)

„Numai tăcerea este măreață; orice altceva este slăbiciune.”

Alfred de Vigny — Moartea lupului (1864)

Vidul negru și înghețat rămăsese acum în urmă. Vibrațiile se apropiau de o stea micuță și galbenă și începuseră deja să se împrăștie peste alaiul de lumi din acest sistem solar mărunt. Au plutit peste planete de hidrogen, au intrat în sateliți înghețați, au penetrat norii organici ai unei lumi friguroase în care se agitau precursori ai vieții biologice și apoi au măturat o planetă al cărei apogeu se consumase cu mai mult de un miliard de ani în urmă. Acum vibrațiile se îndreptau spre o lume caldă, albă cu albastru, care se rotea în decorul maiestuos al spațiului înstelat.

Pe această lume exista viață, extraordinar de diversă și de numeroasă în forme. Existau păianjeni săritori ce trăiau pe versurile înghețate ale celor mai înalți munți și viermi consumatori de sulf trăind în izvoarele fierbinți ce izbucneau printre crevasele din adâncul oceanelor. Existau ființe care erau otrăvite de oxigen și ființe care nu puteau supraviețui fără oxigen fiindcă de fapt asta respirau.

În special o anumită formă de viață, cu o inteligență medie, se răspândise recent pe suprafața planetei. Aveau deja avanposturi pe fundul oceanelor și pe orbite de joasă altitudine.

Viermuiau prin fiecare colțișor, prin fiecare ungher al măruntei lor lumi. Granița care marca trecerea de la noapte la zi se deplasa înspre vest și milioane de ființe din acestea își începeau ritualurile dimineții urmând-o. Își puteau pe ei paltoane și pelerine, beau bere sau cafea, ceai sau răcoritoare, mergeau în automobile, pe biciclete sau cu căruțe și meditau grăbite la sarcinile școlare, la proiectele construirii unei fabrici ori la destinul planetei lor.

Primele vibrații ale lanțului de unde radio s-au insinuat deja în atmosferă, au trecut printre nori, s-au ciocnit de peisajul planetei și au fost parțial reflectate înapoi în spațiu. Pe măsură ce Pământul se rotea dedesubt alte și alte vibrații soseau înghițind nu doar planeta, ci și întregul sistem solar. Doar o mică parte din energie fusese interceptată de alte lumi. Cea mai mare parte pătrunsese aici nestingherită, în timp ce micuța stea galbenă și lumile ce o însoțeau se afundau în bezna adâncă, plutind într-o direcție cu totul diferită.

Ofițerul de serviciu purta o jachetă Dacron pe care se putea citi cuvântul „Marauders” scris deasupra unei plase de volei stilizate. Se apropie de clădirea sălii de comandă, pregătindu-se să intre în tura de noapte. Un grup zgomotos de radioastronomi tocmai se pregătea să plece la cină.

— De cât timp tot îi căutați pe omuleții verzi, măi băieți? întrebă unul dintre ei. De mai bine de cinci ani, mi se pare. Nu-i așa, Willie?

Astronomii îl ironizau prietenește, dar el simți că depășiseră o limită cu zeflemeaua.

— Ia să ne mai scutească, Willie, zise un altul.

Cercetarea luminozității quasarilor e un proiect de milioane. Dar n-o să-l terminăm niciodată cu numai două procente din timpul de telescop.

— Bine, Jack, bine.

— Willie, noi urmărim să ajungem chiar la originea universului. Ăsta e un obiectiv măreț al proiectului nostru, iar noi știm că există un univers. Voi habar n-aveți dacă veți găsi măcar un singur omuleț din ăla verde.

— Discută asta cu dr. Arroway! îi replică acru cel apostrofat. Sunt sigur că se va bucura când îți va auzi opinia.

Ofițerul de serviciu intră în camera de supraveghere. Aruncă o privire scurtă pe cele câteva zeci de ecrane TV care monitorizau desfășurarea programului de urmărire. Tocmai terminaseră de observat constelația Hercules. Se uitaseră cu atenție în inima unui roi imens de galaxii foarte îndepărtate de Calea Laptelui, în Roiul Hercules, aflat la un milion de ani-lumină de noi. Acolo erau îngrămădite circa 300.000 de stele, poate câteva mai multe sau mai puține, și toate erau legate una de alta de gravitație. Roiul se învârtea în jurul Căii Lactee pe o orbită aflată la 26.000 de ani-lumină. Examinaseră Ras Algethi, un sistem dublu, și Zeta și Lambda Herculis și alte, alte stele, unele diferite de Soarele nostru, altele destul de asemănătoare. Cele mai multe dintre stelele care se văd cu ochiul liber sunt la doar câteva mii de ani-lumină depărtare. Ei urmăriseră cu minuțiozitate sute de sectoare mici ale bolții cerești, pe miliarde de frecvențe diferite, și nu auziseră încă nimic. În anii anteriori studiaseră constelațiile plasate în partea vestică a Roiului Hercules: Șarpele, Corona Borealis, Boarul Boötes, Canes Venatici… și nici acolo nu auziseră nimic.

Din câte putea vedea ofițerul de serviciu, câteva telescoape erau implicate total în culegerea unor date despre Hercules care fuseseră uitate. Celelalte erau orientate spre o parcelă alăturată a bolții, parcă sfredelind cerul, către următoarea constelație de la est de roiul stelar Hercules.

Pentru oamenii care locuiau acum câteva mii de ani pe țărmul oriental al Mediteranei acea constelație semăna cu un instrument muzical cu coarde și fusese asociată unui erou al culturii grecești: Orfeu. Era constelația Lira, constelația Lirei.

Computerele au deplasat telescoapele în așa fel, încât să poată urmări stelele din Lira de la răsăritul până la apusul lor, au captat fotonii radio, au controlat starea telescoapelor și au procesat datele într-o formă adecvată pentru a fi înțelese de operatorii umani. De fapt chiar și un singur ofițer de serviciu era mai mult decât necesar. Willie trecu pe lângă o sticlă cu dulciuri în ea, pe lângă un automat de cafea, pe lângă o propoziție scrisă în rune magice de Tolkien, de la Laboratorul de Cercetare a Inteligenței Artificiale din Stanford, și, după ce depăși un abțibild lipit pe care scria „Găurile negre nu se au în vedere”, ajunse lângă consola de comandă. Îl salută amabil pe ofițerul de serviciu de după-amiază, iar acesta se apucă să își strângă hârtiile, pregătindu-se să plece la cină. Deoarece datele acumulate în restul zilei erau rezumate foarte bine în cipurile de memorie ale sistemului și le avea la dispoziție oricând, Willie nu se mai osteni să întrebe cum au decurs orele de supraveghere anterioare.

— După cum vezi, nu s-au petrecut prea multe, îi spuse celălalt. A fost o cădere momentană de tensiune la 49, sau cel puțin asta părea să fie, arătă el cu mâna într-o direcție oarecare spre fereastră. Grupul cu quasarul a eliberat 110-le și 111-le cam acum o oră. S-ar părea că au obținut niște informații foarte interesante.

— Mda, mi s-au lăudat și mie. Ei nu pricep…

Vocea i se stinse brusc în momentul în care lumina alarmei clipi regulat pe consola din fața lor.

Pe un ecran sub care scria „Intensitate/Frecvență” se înălță un semnal vertical asemenea unei săgeți.

— Hei, ia uită-te aici! Un semnal monocromatic.

Un alt ecran, sub care scria „Intensitate/Timp”, oferea vederii un grup de vibrații sau impulsuri ce se deplasau de la stânga la dreapta și apoi ieșeau de pe ecran.

— Astea-s cifre, rosti Willie cu voce slabă.

Cineva transmite cifre.

— Probabil că-i vreo interferență cu Forțele Aeriene. Am văzut că era un avion AWACS la vreo mie șase sute de ore. Cred că vine din Kirtland.

Sau poate că vor să-și bată joc de noi.

Se stabiliseră niște înțelegeri solemne ca măcar câteva frecvențe să fie păstrate exclusiv pentru astronomie. Însă exact pentru că aceste frecvențe erau canale de transmisie neaglomerate militarii nu puteau rezista să nu le folosească din când în când. Dacă ar izbucni vreodată alt război mondial probabil că astronomii ar fi primii care ar afla, căci ferestrele lor spre Cosmos ar fi umplute cu ordine legate de deplasarea trupelor, cu transmisiile sateliților programați să evalueze distrugerile de pe orbita geosincronă și cu emiterea unor ordine de atac codificate către avanposturile strategice îndepărtate. Chiar dacă n-ar fi existat comunicațiile militare astronomii trebuia să se aștepte la unele disfuncționalități, din moment ce ascultau simultan pe o mie de frecvențe. Fulgerele, sistemele de pornire ale automobilelor sau sateliții de televiziune erau doar câteva dintre posibilele surse de interferență radio. Numai că toate acestea erau cunoscute de computer, iar sateliții și comunicațiile radio obișnuite aveau numerele lor, pe care computerul le ignora sistematic. Pentru semnalele cu o origine mai nesigură computerul asculta cu foarte mare atenție și verifica dacă acestea nu se potriveau cu vreuna dintre listele de informații pe care era programat să le înțeleagă.

Din când în când pe deasupra lor mai zbura câte o navă aeriană controlată prin computer, având câteodată chiar și o antenă radar parabolică deghizată sfios într-o farfurie zburătoare cu trenul de aterizare deschis, iar în aceste cazuri Argus detecta imediat și fără să greșească semnele vieții inteligente. Numai că întotdeauna se dovedea că era un anumit gen de viață, mai degrabă lâncezindă, oarecum inteligentă și în nici un caz extraterestră. Acum câteva luni un F-29E cu protecție electronică de ultimul tip trecuse pe deasupra lor la o altitudine de 80.000 de picioare și făcuse să se declanșeze alarma tuturor celor 131 de telescoape. Pentru ochii necazoni ai astronomilor semnalul radio fusese destul de complex pentru a putea fi luat drept un prim mesaj de la o civilizație extraterestră. Dar când au remarcat că telescopul aflat la marginea vestică receptase semnalul cu un minut înaintea celui aflat la extremitatea estică au înțeles imediat că fusese un obiect care trecuse prin învelișul subțire de aer care înconjura Pământul și în nici un caz o transmisiune de la o civilizație inimaginabil de diferită de noi, aflată în depărtările universului.

Era aproape sigur că și acum se întâmpla la fel.

* * *

Își ținea degetele de la mâna dreaptă în cele cinci receptacule egal distribuite dintr-o cutie destul de plată aflată pe birou. De când beneficia de aparatul respectiv reușea să economisească jumătate de oră pe săptămână. Dar nu prea putea face mare lucru cu o jumătate de oră în plus.

— Iar eu i-am spus doamnei Yarborough tot ce știam despre asta. Ea stă acum în patul alăturat, de când a murit doamna Wertheimer. Nu vreau să- mi fac singură reclamă, dar sunt foarte bine privită din cauza a ceea ce faci tu.

— Da, mamă.

Se uită la luciul unghiilor și hotărâ că mai trebuia ținute la cutie un minut, cel mult un minut și jumătate.

— Mi-am amintit de atunci când erai în clasa a patra… ții minte? Când ploua cu găleata și tu nu voiai să mergi la școală? Voiai să scriu un bilet pentru a doua zi în care să spun că ai lipsit pentru că ai fost bolnavă. Și eu n-am vrut. Ţi-am spus: „Ellie, dacă lăsăm la o parte frumusețea, educația este cel mai important lucru în viața unui om. Nu prea poți face mare lucru dacă nu ești frumoasă, dar poți rezolva problema cu educație. Du-te la școală. N-ai de unde să știi ce-o să ți se predea astăzi”. N-a fost așa?

— Ba da, mamă.

— Nu, adică vreau să zic nu-i așa că asta ți-am spus atunci?

— Ba da, mamă, îmi amintesc.

Patru dintre cele cinci unghii aveau un luciu perfect, dar cea de la degetul mare părea încă mată și aspră.

— Și-atunci ți-am adus galoșii și haina de ploaie, îmi amintesc că era o pelerină din aceea galbenă și erai foc de nostimă când o puneai, iar după asta ți-am spus s-o ștergi spre școală. Asta a fost în ziua în care n-ai știut să-i răspunzi domnului Weisbrod la o întrebare în ora de matematică, nu-i așa? Te-ai înfuriat așa de tare, că te-ai dus la biblioteca de la colegiu și ai citit până ai ajuns să știi mai multe despre problema aceea decât știa chiar domnul Weisbrod. L-ai impresionat tare mult. Așa mi-a spus.

— Ţi-a spus el asta? N-am știut. Când ai vorbit cu domnul Weisbrod?

— La o ședință cu părinții. Mi-a spus: „Fata dumitale, știi, e iute ca focul” sau ceva de genul ăsta. „S-a enervat așa de tare pe mine, încât s-a făcut un expert în problema aia.” Expert, chiar așa a spus. Știu că ți-am vorbit despre asta.

Ellie se sprijinea cu picioarele într-un sertar al biroului și se balansa pe scaunul pivotant. Își păstra echilibrul numai datorită degetelor fixate în aparatul de șlefuit unghiile. Aproape că simți sirena alarmei cu o clipă înainte de a o auzi. Se ridică imediat.

— Mamă, trebuie să plec.

— Sunt sigură că ți-am mai spus povestea asta.

Numai că tu nu bagi în seamă ce-ți spun. Domnul Weisbrod a fost un om foarte cumsecade. N-ai fost niciodată în stare să-i vezi partea bună.

— Mamă, chiar trebuie să plec. Am prins un fel de sperietoare.

— Ce sperietoare?

— Ei, mamă, știi, ceva ce ar putea fi un semnal.

Am mai vorbit noi despre asta.

— Frumoasă treabă, și tu și eu credem că cealaltă nu ne ascultă. Așchia nu sare departe de trunchi.

— La revedere, mamă.

— Te las să te duci dacă-mi promiți că mă suni imediat ce se termină povestea cu sperietoarea.

— Bine, mamă, promit.

Pe tot timpul convorbirii singurătatea și tristețea mamei sale au stârnit în Ellie nevoia să încheie cât mai repede discuția și să fugă de acolo.

Se urâ pentru gândurile ei.

* * *

Intră repezită în camera de supraveghere și se apropie de consola principală.

— Bună, Willie, Steve. Hai să vedem datele.

Bun. Acum pe unde-ați pus graficul cu amplitudinea? Bun. Aveți și poziția interferometrică? În ordine. Acum hai să vedem dacă în câmpul ăsta vizual există vreo stea mai apropiată. Oho, ajungem la Vega. E-un vecin destul de apropiat.

În timp ce vorbea, degetele ei tastau apăsat pe butoane.

— Uite, nu-i decât la 25 de ani-lumină de noi. A mai fost urmărită, dar rezultatele au fost mereu negative. Și eu m-am uitat la ea pe când eram la Arecibo cu primul meu proiect de cercetare. Care-i intensitatea absolută? Sfinte Sisoe! Sute de jansky.

Practic îl poți prinde și cu radioul tău pe FM.

Se gândi puțin.

— Bine. Deci avem o sperietoare foarte aproape de Vega, în planul cerului. Are o frecvență de aproximativ 9,2 gigahertzi și semnalul nu e chiar monocromatic. Lățimea benzii de emisie este de câteva sute de hertzi. Este polarizat linear și transmite un grup de vibrații mobile ce se limitează la două amplitudini diferite.

Ca urmare a comenzilor tastate de Ellie ecranul prezenta acum direcționarea tuturor radiotelescoapelor.

— A fost recepționat de 116 telescoape diferite.

În mod sigur nu e vorba de o defecțiune a unuia dintre ele. Stăm bine. Avem o mulțime de date de la care să pornim. Se deplasează o dată cu stelele?

Sau ar putea fi vreun avion sau un satelit ELINT?

— Pot confirma deplasarea astrală, dr. Arroway.

— OK, asta-i destul de convingător. Nu vine nici de pe Pământ, nici de la vreun satelit artificial de pe orbita Molniya, deși ar trebui să verificăm și acolo. Willie, când ai puțin timp sună la NORAD și vezi ce zic ei de varianta cu satelitul. Dacă vom putea elimina sateliții ne mai rămân două posibilități: fie e o înscenare, fie am reușit în cele din urmă să recepționăm un mesaj. Steve, fă o trecere în revistă a telescoapelor. Încearcă la câteva dintre ele, fiindcă puterea semnalului este suficient de mare, și vezi cam care ar fi posibilitatea unei înscenări, știi tu, o glumă efectivă a cuiva care vrea să ne arate cum ne putem păcăli cu propriile noastre metode.

Un alt grup de ingineri și cercetători, alertați la telefoanele lor de computerul Argusului, se îngrămădiseră în fața consolei de comandă. Pe fața fiecăruia se distingea un început de zâmbet. Nici unul dintre ei nu se aștepta în mod serios să le sosească deja un mesaj din altă lume, dar erau cuprinși de sentimentul chiulului regulamentar, bucurându-se de această spargere a obositoarei rutine cu care se obișnuiseră. Și poate că simțeau și un suflu palid de speranță.

— Dacă vreunul dintre voi se poate gândi la vreo altă explicație în afară de cea a inteligenței extraterestre aș vrea să-l aud acum! spuse Ellie, acceptându-le astfel prezența.

— Dr. Arroway, nu poate fi în nici un caz Vega.

Sistemul nu este mai bătrân de câteva sute de milioane de ani. Planetele lui trebuie să fie încă în proces de formare. Viața inteligentă n-ar fi avut timp să se dezvolte. Trebuie să fie vreo altă stea din spatele ei. Sau o altă galaxie.

— Dar atunci puterea de emisie trebuie să fie îngrozitor de mare, răspunse un cercetător din grupul celor cu quasarul, care se întorsese să vadă ce se întâmplă. Trebuie să punem la punct o cercetare adecvată asupra traiectoriei sursei ca să vedem dacă se deplasează o dată cu Vega.

— Da, Jack, ai dreptate cu deplasarea sincronă, răspunse Ellie. Dar mai există o posibilitate. S-ar putea ca ei să nu fi apărut pe Vega. Poate doar o vizitează.

— Nici asta nu-i ușor de crezut. Sistemul este plin de asteroizi. E un sistem solar degradat sau aflat încă în primele faze de dezvoltare. Dacă ar avea de gând să stea mai mult acolo nava lor spațială ar fi făcută țăndări.

— Deci au sosit de curând. Sau poate vaporizează meteoriții din jurul lor. Sau pornesc pe o rută de ocolire ori de câte ori un asteroid intră pe o traiectorie de coliziune. Sau nici nu sunt în planul inelar, ci pe orbita polară, astfel încât să reducă la minimum riscul ciocnirilor cu asteroizii.

Există un milion de posibilități. Dar aici ai dreptate: n-are rost să ghicim dacă radiosursa este sau nu în sistemul Vega. O putem afla. Cât timp ar lua studiul ăla asupra traiectoriei corecte?

Apropos, Steve, știi că nu-i tura ta? Cel puțin anunț-o pe Consuela că o să întârzii la cină.

Willie, care vorbise la telefon de la consola alăturată, se apropie cu un zâmbet slab: — Ei bine, am reușit să vorbesc cu maiorul Braintree de la NORAD. El jură pe ce are mai scump că nimic din ce posedă ei n-ar putea genera un astfel de semnal și în nici un caz la nouă gigahertzi. Bineînțeles că ne spun asta ori de câte ori îi sunăm. Oricum mi-a mai spus că n-au detectat nici un fel de aparat de zbor care să fie la înălțimea și declinația potrivită, în direcția stelei Vega.

— Și sateliții „acoperiți”?

În acea vreme existau o mulțime de sateliți „sub acoperire”, cu o arie de supraveghere radar destul de restrânsă, care fuseseră concepuți pentru vremuri mai grele, până atunci orbitând în jurul planetei neanunțați și nedetectați de nimeni.

Ei urma să fie folosiți ca rezerve în cazul unui război nuclear, sarcina lor fiind să detecteze atacurile lansate de inamic sau să intercepteze comunicațiile acestuia dacă sateliții militari creați pentru acest scop și plasați în prima linie ar fi fost distruși sau ar fi dispărut. Accidental câte unul dintre sistemele radar ale marilor observatoare astronomice detecta un satelit „acoperit”, toate țările negau vehement posibilitatea ca satelitul să le aparțină, și atunci izbucneau speculațiile năucitoare legate de o navă spațială extraterestră care ar fi fost, chipurile, detectată pe orbita planetei. O dată cu apropierea sfârșitului de mileniu sectele și cultul farfuriilor zburătoare înfloreau iarăși cu putere.

— Interferometrele care au măsurat lungimea de undă elimină posibilitatea unei orbite tip Molniya.

Dr. Arroway…

— Din ce în ce mai bine. Acum hai să ne uităm mai cu atenție la vibrațiile captate. Presupunând că asta e aritmetică în baza binară, n-a încercat nimeni s-o treacă în bază zecimală? Știm care este ordinea cifrelor? În ordine, haideți… putem s-o facem în memorie… 59, 61, 67… 71… Astea nu sunt cumva numere prime?

Un ușor zumzet de nerăbdare trecu prin camera de supraveghere. Chiar și pe chipul lui Ellie se observa o ușoară fluturare din ceva ascuns în adâncurile sufletului ei. Dar imediat ea își reluă obișnuita figură serioasă, cuprinsă fiind de teama că se lăsase luată de val și ar putea să pară caraghioasă și lipsită de spirit științific.

— Bun, hai să încercăm să facem un mic rezumat. O s-o fac în cel mai simplu limbaj posibil.

Vă rog să mă corectați dacă uit ceva. Am prins un semnal extraordinar de puternic și nu chiar monocromatic. Cum ieșim de pe banda de emisie a acestui semnal toate celelalte frecvențe nu oferă nimic altceva decât zgomot. Semnalul nostru este polarizat linear, ca și cum ar fi transmis de un radiotelescop. Are în jur de nouă gigahertzi, adică aproape minimum în raport cu zgomotul radio galactic de fundal. Este frecvența potrivită pentru oricine ar dori să fie auzit la distanțe foarte mari.

Ni s-a confirmat și deplasarea astrală a sursei, adică faptul că se mișcă de parcă ar veni de undeva dintre stele, nu de la un emițător local de pe planetă. Cei de la NORAD ne-au spus că ei nu detectează nici un satelit al nostru sau al oricui altcuiva care să se afle în aceeași poziție cu sursa.

Oricum calculul interferometric exclude posibilitatea existenței unei surse pe orbita Pământului.

Ellie tăcu o clipă, apoi continuă: — Steve tocmai a verificat datele cu mâna lui și s-ar părea că nu e vorba de un program fals strecurat în calculator de cineva cu un simț pervers al umorului. Secțiunea de cer care ne interesează acum include și Vega, care este o stea pitică din clasa A-zero. Nu este chiar asemănătoare soarelui nostru, dar e la numai 26 de ani-lumină de noi și are un inel de asteroizi gravitând în jur.

Nu știm să existe planete acolo, dar s-ar putea ca ele să existe fără știința noastră. Acum punem la punct un studiu asupra traiectoriei corecte, și atunci o să ne dăm seama dacă sursa se află pe linia noastre de observație cu Vega. Răspunsul o să-l avem în câteva săptămâni dacă ne bazăm doar pe forțele noastre și în câteva ore dacă așteptăm întâin iște calcule interferometrice amănunțite. În fine, ceea ce s-a transmis pare a fi un lung șir de numere prime, numere întregi care nu pot fi împărțite decât cu unu sau cu ele însele. Nu există nici o posibilitate ca vreun proces astrofizic să genereze un astfel de șir. Trebuie să fim cu băgare de seamă, dar eu aș îndrăzni totuși să afirm că, orice metodă de analiză am lua în considerare, de data aceasta s-ar putea să fi dat peste un mesaj adevărat.

Cercetătorii și inginerii strânși în jurul ei o ascultau fără să scoată un murmur.

— Ar mai fi o problemă legată de posibilitatea ca mesajul să fi venit din partea unor ființe care s-au dezvoltat pe o planetă în jurul Vegăi. Ființele acelea ar fi trebuit să evolueze extraordinar de rapid, fiindcă steaua respectivă are o vechime de abia patru sute de milioane de ani. Nu e un loc prea potrivit pentru un vecin foarte apropiat. De aceea studiul traiectoriei corecte este deosebit de important. Înainte de toate însă aș vrea să mai controlez o dată cu propriile forțe dacă posibilitatea unei farse urâte este cu totul exclusă.

— Ia uitați-vă! sări unul dintre astronomii din grupul de cercetare a quasarului, înălțându-se undeva în spatele celor strânși acolo.

Apoi arătă cu o mișcare a capului spre partea vestică a orizontului. Un ușor halou roz arăta cu certitudine locul unde apusese soarele.

— Vega urmează să apună în vreo două ore, continuă el. N-am putea să sunăm la Sidney, acolo unde probabil a și răsărit steaua asta, și să le spunem să-și ațintească telescoapele spre ea în același timp cu noi?

— Bună idee. Acolo e abia după-amiaza devreme. Și împreună cu ei vom avea suficiente date de pornire pentru analiza aceea a traiectoriei corecte. Dă-mi o copie cu rezumatul datelor noastră și o să trimit un fax în Australia de la mine din birou.

Cu un calm controlat, Ellie plecă din mijlocul grupului adunat în jurul consolelor computerului.

Se întoarse în biroul ei și, ajunsă acolo, închise ușa cu grijă.

— Sfinte Sisoe! murmură ea.

* * *

— Alo. Cu Ian Broderick, vă rog. Eleanor Arroway, de la proiectul Argus. Este ceva urgent.

Mulțumesc, o să aștept… Alo? Ian? Poate te alarmez degeaba, dar avem aici o sperietoare și voiam să te întreb dacă n-ai putea să verifici și tu povestea. Are în jur de nouă gigahertzi și o lățime a unei de emisie de câteva sute de hertzi. Îți trimit parametrii prin fax chiar acum… Cum, deja ați prins pe telescop un semnal zdravăn de nouă gigahertzi? Ce noroc… Da, Vega e exact în mijlocul câmpului vizual. Și ceea ce recepționăm par a fi vibrații formând un șir de numere prime… Chiar așa. Bine, o să aștept pe fir.

Se gândi iarăși ce înapoiată era totuși comunitatea mondială a astronomilor. Nu exista încă nici un sistem de baze de date comun care să fie folosit de toți cei interesați. Numai pentru transmisiile asincrone prin rețea valoarea sa ar fi…

— Ascultă, Ian, până ce telescopul se reorientează n-ai putea să arunci o privire la raportul amplitudine/timp? Hai să numim vibrațiile cu amplitudine joasă „puncte” și pe cele cu amplitudine ridicată „linii”. Ne apropiem… Da, exact ăsta-i modelul la care ne uităm de vreo jumătate de oră… Poate. Oricum, e cel mai bun candidat pe care l-am avut în ultimii cinci ani, dar nu pot să nu-mi amintesc cât de tare ne-a prostit Uniunea Sovietică atunci, prin ’74, în incidentul cu satelitul ăla, Păsăroiul. Ei da, dar după cum am înțeles eu toată povestea, Statele Unite făceau o cercetare altimetrică radar asupra Uniunii Sovietice, pentru dirijarea rachetelor de croazieră.

Da, o cartografiere a terenului. Iar sovieticii i-au prins pe antenele omnidirecționale. Nu-și puteau da seama din ce parte a cerului venea semnalul.

Tot ce știau era că în fiecare dimineață, la aceeași oră, receptau același șir de impulsuri. Oamenii lor i-au asigurat că nu era în nici un caz o comunicație militară, așa încât au crezut, cum era și normal, că au dat peste extratereștri… Nu, deja am exclus posibilitatea unei transmisiuni prin satelit.

Tăcu o clipă, apoi reveni.

— Ian, te-ar deranja dacă te-am ruga să-l urmărești în perioada în care se află în partea voastră de cer? O să discut cu tine mai târziu despre VLBI. Încerc să văd dacă pot lua legătura și cu alte observatoare care să urmărească semnalul până ajunge din nou la noi. Da, ar trebui să fie distribuite destul de uniform pe longitudine… Da, și acolo, dar nu știu cât mi-ar fi de simplu să dau un telefon direct până în China. Mă gândesc să le trimit o telegramă cu prioritate… Excelent. Și, Ian… mii de mulțumiri.

Ellie se opri în pragul ușii de la camera de supraveghere, căreia îi spuneau așa cu o ironie evidentă, deoarece cel mare efectua de fapt supravegherea era în cea mai mare măsură computerul plasat într-o altă încăpere. Nu putu să nu privească o clipă micul grup de cercetători care discutau plini de entuziasm și energie, examinau cu atenție datele afișate pe ecrane și se implicau în dialoguri ușor ironice despre originea probabilă a semnalului. Își zise că nu erau persoane foarte bine educate, nici nu arătau eleganți în modul convențional. Cu toate acestea aveau ceva care îi făcea inevitabil atractivi. Cu toții excelau în ceea ce făceau și erau cu totul absorbiți de munca lor, mai ales când erau pe cale să descopere ceva. Când se apropie tăcură cu toții și o priviră întrebători. Pe ecran cifrele erau automat transformate din baza 2 în baza 10 și se înșiruiau… 881, 883, 887, 907… și fiecare se dovedea a fi număr prim.

— Willie, dă-mi o hartă a Globului. Și sună-l, te rog, pe Mark Auerbach de la Harvard, Massachusetts. La ora asta trebuie să fie acasă.

comunică-i mesajul ăsta și spune-i că e o telegramă cu prioritate pentru toate observatoarele, dar în special pentru radioobservatoarele mari.

Foarte urgentă. Și vezi dacă nu poate să dea numărul nostru de telefon pentru Observatorul Radio din Beijing. Apoi fă-mi legătura cu consilierul științific al președintelui.

— Vrei să treci peste Fundația Națională pentru Știință?

— Ţi-am zis: după Auerbach dă-mi-l pe consilierul științific al președintelui.

I se păru că în mintea ei un strigăt voios se ridica deasupra unei mulțimi de voci gălăgioase.

* * *

Acea telegramă într-un singur paragraf a fost expediată în centrele astronomice de pe toată planeta. Cu bicicletele, cu dubițele poștale, prin poștași obișnuiți sau prin telefon. La câteva observatoare radio importante cum sunt cele din China, India, Uniunea Sovietică și Olanda mesajul a fost transmis prin teleimprimator. După cum era de bănuit, telegrama era observată fie de vreun astronom în trecere, fie de vreun ofițer de securitate, apoi hârtia era ruptă din aparat și dusă în biroul alăturat, însoțită de o privire plină de curiozitate. Mesajul Argusului era următorul:

SURSĂ RADIO NEOBIȘNUITĂ INTERMITENTĂ LA ÎNĂLŢIMEA 18h34m DREAPTA DECLINAŢIA PLUS 38 GRADE 41 MINUTE. DESCOPERITĂ DE PROGRAMUL DE CERCETARE SISTEMATICĂ A CERULUI ARGUS. FRECVENŢA 9,24176684 GIGAHERTZI. UNDĂ CU LĂŢIMEA DE APROXIMATIV 430 HERTZI. AMPLITUDINI BIMODALE DE APROXIMATIV 174 șI 179 JANSKY.

AMPLITUDINILE REPREZINTĂ COD ȘIR DE NUMERE PRIME. NEVOIE URGENTĂ DE ACOPERIRE INTEGRALĂ PE LONGITUDINE. VĂ RUGĂM SUNAŢI PENTRU FURNIZAREA DE INFORMAŢII SDUPLIMENTARE PENTRU OBSERVAŢII COORDONATE.

E. ARROWAY, DIRECTOR, PROIECTUL ARGUS, SOCORRO, NEW MEXICO, SUA.

Capitolul 5

Algoritmul de decriptare

„O, înger luminos, vorbește-mi încă…”

(William Shakespeare — Romeo și Julieta)

Camerele destinate cercetătorilor invitați temporar erau toate ocupate și acolo se înghesuiau la propriu nume dintre cele mai cunoscute ale comunității SETI. Când au început să sosească și delegațiile oficiale de la Washington, membrii acestora n-au mai găsit nici o posibilitate de cazare decentă în clădirile destinate Argusului și au fost nevoiți să facă rezervări la motelurile din Socorro, aflat din fericire în apropiere. Singura excepție o reprezenta Kenneth der Heer, consilierul științific prezidențial. El sosise chiar a doua zi după descoperire, ca urmare a unui telefon urgent de la Eleanor Arroway. În următoarele câteva zile au început să apară și oficialități de la Fundația Națională pentru Știință, de la NASA și Departamentul Apărării, de la Comitetul Științific Consutativ al președintelui SUA, de la Consiliul pentru Securitate Națională și de la Agenția pentru Securitate Națională. Mai erau și câțiva funcționari guvernamentali a căror apartenență rămăsese nelămurită.

Cu o seară înainte câțiva dintre aceștia stătuseră la baza telescopului 101 și li se oferise posibilitatea de a admira steaua Vega pentru prima oară. Lumina alb-albăstruie a stelei a clipit plăcut, parcă amabilă. Unul dintre cei prezenți a remarcat: — De fapt am mai văzut-o eu și înainte, dar n- am știut niciodată cum se numește.

Pe cer Vega părea mai strălucitoare decât alte stele, dar în nici un caz nu atrăgea atenția în mod special. Era doar unul dintre cele câteva mii de aștri care se vedeau cu ochiul liber.

Cercetătorii inițiaseră un seminar de studiu permanent asupra caracterului, originii și potențialelor înțelesuri ale impulsurilor radio recepționate. Biroul de relații cu publicul al proiectului — care era mult mai dezvoltat decât la alte observatoare din cauza largului interes stârnit de cercetarea posibililor extratereștri — a primit sarcina de a se ocupa de primirea și plasarea oficialităților de rangul doi. Fiecare nouă apariție impunea o întâlnire cu întreg personalul proiectului, iar Ellie era frântă de oboseală. Ea trebuia să-i întâmpine pe funcționarii și oficialitățile cu adevărat importante, să supravegheze desfășurarea cercetărilor și să răspundă tuturor interogațiilor sceptice (și uneori justificate) pe care colegii ei i le plasau neîncetat.

Pentru ea desfătarea oferită de o noapte întreagă de somn neîntrerupt devenise de la descoperire încoace un lux inacceptabil.

La început au făcut o tentativă de a păstra tăcerea asupra descoperirii lor. La urma urmei nici nu erau întru totul siguri că era vorba despre un mesaj extraterestru. O declarație oficială grăbită sau eronată ar fi fost un dezastru pentru imaginea Argusului. Cel mai rău lucru era că analizele de date ar fi avut și ele de suferit. Dacă ar începe să apară reporterii știința s-ar cam termina. Și cei de la Washington, ca și cercetătorii de la Argus, erau încântați să păstreze tăcerea. Însă cercetătorii și- au anunțat familiile, telegrama Uniunii Internaționale a Astronomilor circulase în jurul întregii planete, iar sistemele de baze de date astronomice din Europa, Japonia și America de Nord, deși încă rudimentare, făceau să circule știri legate de descoperire.

Deși existaseră o serie de planuri teoretice legate de accesul publicului la orice descoperire potențială, situația actuală îi prinsese aproape cu totul nepregătiți. Încercau să conceapă o declarație cât mai inofensivă și o făceau publică numai dacă erau nevoiți s-o facă. Și atunci bineînțeles că declarația făcea senzație.

Au apelat la răbdarea și îngăduința presei, însă știau că nu va trece prea mult și reprezentanții ei vor ateriza în deșert. Au încercat să descurajeze reporterii care voiau să viziteze amplasamentul, explicându-le că semnalele pe care le primeau nu conțineau informații concrete, ci erau doar șiruri de numere prime, repetându-se până la plictiseală.

Reporterii erau însă neliniștiți de lipsa unor informații explozive. „Cam câte paragrafe crezi că se pot scrie despre ce este un număr prim?” i-a explicat un reporter lui Ellie la telefon.

Echipe înarmate cu camere de televiziune au început să treacă pe deasupra întregii instalații în taxiuri aeriene sau elicoptere charter zburând la joasă înălțime, provocând uneori interferențe radio puternice, dar ușor de detectat de către telescoape.

Unii reporteri îi pândeau pe funcționarii de la Washington seara, când se întorceau la motelurile lor, și se țineau după ei tot drumul. Câțiva dintre cei mai întreprinzători au încercat să intre neobservați în perimetrul proiectului, care pe motociclete, care prin apă, unul chiar călare. Ellie fusese nevoită să se intereseze de rezistența gardului de protecție.

De îndată ce a sosit, van Heer a fost primul căruia i s-a prezentat o versiune a ceea ce de acum devenise discursul informativ standard al lui Ellie: intensitatea surprinzător de mare a semnalului, plasarea acestuia într-o zonă a cerului foarte apropiată de steaua Vega, caracterul vibrațiilor transmise.

— E-adevărat că sunt consilier științific al președintelui, i-a spus el lui Ellie, dar nu-s decât un biolog. Deci trebuie să-mi explici totul rar și răspicat. Înțeleg că, dacă radiosursa se află la 26 de ani-lumină de noi, mesajul trebuie să fi fost trimis acum 26 de ani. Cam prin anii ’60 niște creaturi caraghioase, cu urechi ascuțite, s-au gândit că am vrea să știm cum că lor le plac numerele prime. Dar numerele prime nu sunt ceva prea complicat. N-ar avea de ce să se laude cu asta. E ca și cum ne-ar trimite un fel de aritmetică de întreținere. Poate ar trebui să ne simțim insultați.

— Ei, nu! zâmbi Ellie. Hai să privim lucrurile și altfel. Asta este un fel de baliză, un semnal de avertizare menit să ne atragă atenția. Primim semnale de o oarecare regularitate și de la quasari, de la pulsari, de la radiogalaxii și de la alte bazaconii… Dar numerele prime sunt diferite, fiindcă sunt foarte artificiale. De exemplu, nici un număr par nu este și prim. Ar fi greu să-ți imaginezi niște radiații plasmatice sau o galaxie care explodează trimițând înspre noi un șir regulat de semnale matematice cum sunt acestea.

Numerele prime trebuia să ne atragă atenția.

— Da, dar pentru ce? întrebă consilierul, vădit încurcat.

— Nu știu. Într-o situație ca asta trebuie să fim foarte răbdători. Poate că după o vreme vor întrerupe transmiterea numerelor prime și o vor înlocui cu altceva, ceva foarte încărcat de informație, adică adevăratul mesaj. Noi n-avem altceva de făcut decât să ascultăm în continuare.

Acesta era lucrul cel mai greu de explicat reporterilor: că în esență semnalele acelea nu aveau nici un conținut, nici un înțeles, fiindcă erau doar primele câteva sute de numere prime transmise în ordine și apoi reluate, un fel de reprezentare a calculului binar în forma cea mai simplă: 1, 2, 3, 5, 7, 11, 13, 17, 19, 23, 29, 31…

Ellie le explica acestora că 9 nu era un număr prim, fiindcă era divizibil cu 3 (pe lângă 9 și 1, bineînțeles). Nici 10 nu era un număr prim pentru că putea fi împărțit și cu 2 și cu 5 (pe lângă 10 și 1, normal). 11 însă era un număr prim pentru că singurii lui divizori erau 1 și el însuși. Dar de ce transmit numere prime? Asta îi reamintea de unul dintre acei idioți geniali, inșii care aveau tot felul de probleme în viața de zi cu zi din cauza neadaptării sau care articulau cu greu cuvintele, dar care puteau în schimb să facă isprăvi de aritmetică mentală care te lăsau mască, de exemplu să calculeze, după un moment de gândire, în ce zi a săptămânii va cădea întâi iunie în anul 11.977. N-o făceau cu un scop anume; o făceau pentru că le plăcea s-o facă și pentru că erau în stare s-o facă.

Deși era conștientă că trecuseră doar câteva zile de la primirea mesajului, Ellie era în același timp însuflețită și profund dezamăgită. După toți acești ani primiseră în sfârșit un semnal. Un fel de- a zice. Deoarece conținutul lui era sec, vid, găunos.

Ea își imaginase că vor primi Enciclopedia Galactică.

Ţinu să-și reamintească sieși că omenirea reușise să ajungă la folosirea radioastronomiei numai de câteva decenii, și asta într-o galaxie unde vârsta medie a unei stele este de un miliard de ani.

Posibilitatea de a primi un mesaj de la o civilizație exact la fel de avansată ca și a noastră era insignifiantă. Dacă ei ar fi doar cu puțin în urma noastră, atunci le-ar lipsi cu totul posibilitatea tehnică de a comunica, cu noi sau cu altcineva.

Deci este mult mai probabil ca semnalele să ne vină de la o civilizație mult mai avansată. Și atunci ar putea să emită integral și sonor un fel de simfonie, o fugă în oglindă, unde contrapunctul va fi tema scrisă invers. Totuși decise că de fapt nu era așa, fiindcă, deși aceasta era fără nici o îndoială o formă a geniului și oricum cu mult peste capacitățile sale, era doar o extrapolare măruntă ce pornea iarăși de la ființa umană luată ca model.

Bach și Mozart măcar reușiseră câteva lucruri memorabile.

Încercă să facă un salt mai mare, să pătrundă în mintea cuiva care era mult mai inteligent, de mii de ori mai inteligent, enorm de inteligent comparativ cu ea sau — să zicem — cu Drumlin, sau poate cu Eda, tânărul fizician nigerian care tocmai primise premiul Nobel. Însă asta îi era imposibil.

Putea să-și închipuie cum s-ar demonstra ultima teoremă a lui Fermat sau ipoteza Goldbach prin doar câteva zeci de ecuații. Era în stare să-și imagineze probleme care ne depășesc extraordinar de mult puterea de înțelegere și care pentru ei ar fi floare la ureche. Însă nu era în stare să pătrundă în mințile lor, nu-și putea imagina ce fel de gândire ar trebui să aibă cineva mult mai inteligent decât o ființă umană. Era normal. N-avea de ce să se mire.

La ce se aștepta? Era ca și cum ar fi vrut să-și vizualizeze o nouă culoare primară sau ca și cum ar încerca să-și imagineze o lume unde ar recunoaște câteva sute de prieteni și rude doar după miros… Putea discuta despre așa ceva, dar nu avea cum s-o înțeleagă. Prin definiție trebuia să-ți fie foarte greu să înțelegi comportamentul unei ființe mult mai inteligente decât tine. Dar chiar și așa, totuși de ce? De ce doar numere prime?

* * *

În ultimele zile radioastronomii de la Argus înregistraseră câteva progrese. Vega avea o viteză de deplasare pe care o știau, compusă din viteza cu care se apropia sau se depărta de Pământ și dintr- o componentă laterală, ce traversa cerul pe fundalul unor stele mai îndepărtate. Lucrând în colaborare cu observatoarele radio din West Virginia și din Australia, telescoapele Argusului au stabilit că sursa se deplasa o dată cu steaua Vega.

Măsurând cu maximum de precizie posibilă, au ajuns la concluzia că semnalul venea într-adevăr din zona unde se afla steaua Vega, ba chiar mai mult: acest semnal se supunea tuturor deplasărilor caracteristice sau particulare ale stelei. Sursa vibrațiilor de numere prime era într-adevăr sistemul Vega, dacă nu cumva aveau de-a face cu o înscenare de o anvergură extraordinară. Nu exista nici un fel de efect Doppler adițional datorat deplasării emițătorului care ar fi trebuit să se afle într-o poziție fixă, pe o planetă a stelei Vega. Poate era un fel de politețe interstelară.

— Este cel mai al dracului de minunat lucru de care am auzit vreodată! afirmase un înalt funcționar de la Agenția de Cercetare a Proiectelor Avansate pentru Apărare. Și n-are nimic de-a face cu proiectele noastre, mai adăugă el, asta înainte de a se întoarce la Washington.

De îndată ce aflase de descoperirea semnalelor Ellie alesese câteva telescoape care să supravegheze Vega pe o serie de alte frecvențe.

Telescoapele au dat cu destulă ușurință peste același semnal, peste aceeași succesiune monotonă de numere prime țiuind în continuare și pe linia de hidrogen de 1420 de megahertzi și pe linia de hidroxil de 1667 de megahertzi și pe multe, multe alte frecvențe. De-a lungul și de-a latul spectrului radio Vega se folosea de o orchestră electromagnetică și piuia fără încetare numere prime.

— N-are nici o logică, spuse Drumlin, pipăindu- și aparent întâmplător catarama curelei de la pantaloni. Ar fi trebuit să-l recepționăm dinainte.

Toată lumea s-a uitat înspre Vega. Ani întregi.

Arroway a studiat-o acum zece ani la Arecibo. Și dintr-o dată miercurea trecută Vega începe să transmită numere prime? De ce acum? Ce se întâmplă atât de important exact acum? Cum de s- au apucat să transmită la doar câțiva ani după ce Argus a început să supravegheze cerul?

Valerian îi sugeră un posibil răspuns: — Poate că emițătorul lor a fost defect câteva sute de ani și de-abia acum au reușit să-l repare.

Poate că perioada în care s-au angajat să emită înspre noi este de doar un an la un milion. Știi că mai sunt o grămadă de alte planete care ar putea fi locuite. Poate că nu suntem singurul copil din bloc.

Însă Drumlin scutură din cap, profund nemulțumit.

Deși caracterul lui era unul refractar la orice fel de conspirație, Valerian avu impresia că ultima întrebare a lui Drumlin ascunsese un subânțeles.

Parcă ar fi vrut să spună: oare toată această poveste nu este doar o încercare disperată și nesăbuită a celor de la Argus de a împiedica întreruperea prematură a întregului proiect? Nu era imposibil. Valerian dădu din cap. În momentul în care intră, van Heer descoperi astfel că se află în fața a doi înalți experți în probleme SETI care tăceau și scuturau din cap unul către celălalt.

Oamenii de știință și cei de la birou simțeau întotdeauna între ei un fel de apăsare, un disconfort reciproc, un dezacord în problemele fundamentale. Unul dintre inginerii electroniști o numise „inadecvarea impedanței”. Cercetătorii erau prea puțin pragmatici, prea neglijenți și prea interesați de cantitate. Birocrații erau prea lipsiți de imaginație, prea necomunicativi și prea interesați de calitate, sau cel puțin așa credeau cei mai mulți cercetători. Ellie și mai ales van Heer se străduiau din greu să clădească un pod care să treacă peste aceste dezacorduri, dar pontoanele erau tot timpul înghițite de apele nemulțumirilor.

În noaptea aceea puteai găsi peste tot mucuri de țigări și cești de cafea. Cercetători îmbrăcați neglijent, funcționari de la Washington cu costumele lor lejere și chiar un ofițer superior nimerit din întâmplare se adunaseră cu toții în camera de supraveghere, în sala de seminar, în micuțul auditorium/sală de conferințe. Ieșeau afară în valuri, iar acolo, în lumina stelelor și a jarului de la țigări, unele dintre discuții continuau cu îndârjire. Dar nervii oamenilor erau la pământ.

Erau semnele oboselii.

* * *

— Dr. Arroway, acesta este Michael Kitz, secretar adjunct la Apărare, din partea C3I.

Prezentându-i-l pe Kitz și plasându-se doar la un pas în spatele lui, der Heer voia să-i comunice…

ce? Un amestec neplăcut de emoții. Uimirea înăbușită de prudență? Parcă i-ar cere să fie reținută. Dar ce, o credea o nechibzuită? „C3I”, pronunțat „ce-trei-i”, adică o dată Comandă,

Control și Comunicații, iar apoi Informații, toate patru responsabilități importante într-o perioadă în care Statele Unite și Uniunea Sovietică făceau reduceri majore, dar eșalonate, în arsenalele lor nucleare strategice. C3I… Era o slujbă pentru un om precaut.

Kitz se așeză pe unul dintre cele două scaune din fața biroului lui Ellie, apoi se întinse puțin în față și privi citatul din Kafka. Citatul nu-l impresionă cu nimic.

— Dr. Arroway, o să intru direct în subiect.

Suntem îngrijorați din cauză că informația descoperită de dumneavoastră a ajuns cunoscută de toată lumea. Nu știm dacă nu ar putea dăuna Statelor Unite. Trebuie să recunosc că n-am sărut în sus de bucurie fiindcă dumneata ai trimis telegrama aceea în toate colțurile planetei.

— Vrei să spui în China? În Rusia? Sau în India? răspunse Ellie.

În ciuda eforturilor evidente, vocea ei anunța o iritare acută.

— Voiați să păstrez secrete primele 261 de numere prime? Domnule Kitz, dumneata îți imaginezi cumva că extratereștrii intenționează să comunice doar cu americanii? Nu ți se pare că un mesaj de la o altă civilizație aparține de fapt întregii umanități?

— Ai fi putut să ne ceri părerea.

— Aș fi riscat să pierd semnalul. Încearcă să pricepi: din câte știm noi după ce Vega a fost recepționată aici, în New Mexico, ea ar fi putut să transmită ceva esențial, ceva unic, dar asta mai târziu, când ajunsese deasupra Beijingului.

Semnalele astea nu sunt chiar o convorbire particulară cu Statele Unite ale Americii. Nu sunt nici măcar un apel pentru Pământ. Se comunică de la o stație la alta și mesajul e destinat oricărei planete din sistemul solar. Noi am fost mai norocoși fiindcă am reușit să ridicăm receptorul.

Der Heer voia să-i spună iarăși ceva. Ce încerca să-i sugereze prin figura aia a lui? Că îi plăcuse acea analogie banală, dar că ar trebui s-o lase mai moale cu Kitz?

— Oricum, continuă ea, acum e prea târziu.

Acum toată lumea știe că în sistemul Vega există un fel de viață inteligentă.

— Nu sunt sigur că-i prea târziu, dr. Arroway.

Pari a fi convinsă că va mai exista o transmisie, un mesaj mult mai bogat în informații, pe care îl aștepți. Doctor der Heer…

Kitz făcu o pauză, surprins de neașteptata sonoritate a numelui, apoi reluă: — Doctor der Heer mi-a spus că tu consideri numerele astea prime drept un fel de anunț, ceva care să ne atragă atenția. Dacă va exista vreun mesaj și va fi ceva complicat, ceva pe care alte țări n-ar fi în stare să-l recepționeze imediat, atunci noi am dori să păstrezi tăcerea o vreme, până când vom discuta ce trebuie făcut.

— Fiecare om își dorește ceva, domnule Kitz, se trezi Ellie spunând cu o voce dulce, în ciuda sprâncenelor încruntate a avertisment ale lui der Heer.

Era ceva enervant, aproape provocator în atitudinea lui Kitz. Dar Ellie bănuia că nici atitudinea ei nu era mai pașnică. Zise: — Eu, de exemplu, mi-aș dori să pricep care este sensul acestui mesaj, ce se întâmplă acolo, pe Vega, și care este semnificația sa pentru Pământ.

S-ar putea ca cercetătorii din celelalte țări să ne poată oferi rezolvarea problemei. Sau poate că vom avea nevoie de datele recepționate de ei. Ori de mințile lor. Mă gândesc că asta s-ar putea să fie o problemă mult prea complexă pentru o țară, oricât de mare ar fi ea.

Der Heer păru ușor alarmat.

— Of, dr. Arroway, zise el. Sugestia domnului secretar Kitz nu este cu totul nerezonabilă. Este foarte probabil că vom implica și alte țări în cercetare. Tot ceea ce ți se cere este ca mai întâi să discuți cu noi. Și asta numai în cazul în care va exista vreun mesaj.

Tonul său era calm, dar nu onctuos. Ellie îl privi din nou, mai cu atenție. Der Heer nu era frumusețea înnăscută, dar avea un chip blând și inteligent. Purta un costum albastru și o cămașă fină în aceeași culoare. Seriozitatea și încrederea în sine afișate pe chip erau îmblânzite de căldura zâmbetului său. Atunci de ce îi cânta în strună ticălosului ăla? Era cumva de datoria sa? Sau poate că acest Kitz știa ce spune.

— Oricum este o posibilitate îndepărtată, conchise femeia.

Văzu cum Kitz oftează ușurat și se ridică în picioare.

— Secretariatul Apărării va aprecia colaborarea dumneavoastră, încercă el să-i forțeze mâna. Deci s-a făcut?

— Trebuie să mă mai gândesc puțin la asta, replică femeia, strângându-i mâna cu precauție, ca și cum s-ar fi atins de un pește mort.

— Vin și eu în câteva minute, Mike! rosti der Heer plin de veselie.

Ajuns în pragul ușii, Kitz păru că-și amintește ceva ce uitase. Se întoarse, scoase o hârtie oficială din buzunarul de la piept și o așeză cu băgare de masă pe colțul biroului lui Ellie.

— Ah, era să uit de asta! Este o copie a Hotărârii Hadden. Probabil că ai auzit despre ea. Se referă la dreptul guvernului federal de a declara secrete orice materiale de care depinde siguranța Statelor Unite. Chiar dacă datele nu privin de la un proiect secret.

— Vrei să declari numerele prime secret de stat?

întrebă Ellie, iar ochii i se deschiseră larg, de parcă nu-i venea să creadă.

— Ken, ne vedem afară, spuse Kitz.

Femeia începu să vorbească imediat ce-l văzu pe Kitz ieșind.

— Ce vrea ăsta? Razele morții aduse de pe Vega?

Crede că vin invadatorii sau ce? Ce urmărește el de fapt?

— E doar prevăzător, Ellie. Văd că nu mă crezi.

Ai impresia că e mai mult de atât. Bine, dar hai să presupunem că există un mesaj, unul adevărat, știi, cu un conținut concret, și că în mesajul acela există ceva jignitor la adresa musulmanilor, să zicem. Sau a metodiștilor. N-ar fi mai înțelept să-l facem public treptat, cu grijă, astfel încât să nu plătim noi oalele sparte?

— Ken, nu mă lua pe mine cu rahaturi din astea. Omul acela este secretar adjunct în Departamentul Apărării. Dacă le-ar fi păsat de musulmani sau de metodiști mi-ar fi trimis un secretar de guvern sau… ce știu eu? vreunul dintre fanaticii aceia mistici care stau în capul mesei la dejunurile prezidențiale cu rugăciuni. Tu ești consilierul științific al președintelui. Tu ce ai sfătuit-o?

— Încă n-am sfătuit-o nimic. De când sunt aici n-am apucat să discut cu ea decât o dată, la telefon, și atunci pe fugă. Și o să fiu sincer cu tine.

O să-ți dezvălui un mic secret: mie nu mi-a spus nimic despre instituirea secretului de stat asupra informațiilor de aici. Am bănuit că afirmațiile lui Kitz erau puțin hazardate. Chiar mă gândesc dacă nu cumva acționează pe cont propriu.

— Cine e el?

— Din câte știu eu, e avocat. A fost unul dintre înalții funcționari executivi din industria electronică înainte de a intra în guvern. Se pricepe foarte bine la C3I, dar asta nu înseamnă că se mai pricepe și la altceva.

— Ken, uite, în tine am încredere. Sunt convinsă că tu n-ai plănuit să fiu amenințată cu Hotărârea Hadden.

Flutură hârtia cu un gest nervos și apoi continuă, căutând să-l privească în ochi: — Știai că Drumlin bănuiește existența unui alt mesaj în polarizare?

— Nu înțeleg.

— Acum câteva ore Dave a încheiat un studiu statistic aproximativ asupra polarizării. A reprezentat grafic parametrii Stokes prin sfere Poincare și a obținut o mișcare interesantă a acestora, dependentă de timp.

Der Heer o privi inexpresiv și ea se întrebă dacă biologii nu foloseau totuși lumină polarizată la microscoapele lor.

— Când o rază de lumină vine spre tine, fie că e lumină vizibilă, undă radio sau orice fel de undă, ea vibrează în unghiuri drepte pe axa ta vizuală.

Dacă acea vibrație se rotește, atunci se spune că este polarizată eliptic. Dacă se rotește în sensul acelor de ceasornic, atunci se numește polarizare de dreapta; în sens invers acelor de ceasornic avem polarizare de stânga. Știu că sunt denumiri stupide. Oricum, poți transmite informații oscilând între aceste două tipuri de polarizare. Un pic de polarizare pe dreapta înseamnă „zero”, apoi un pic de polarizare pe stânga și avem un „unu”. Pricepi?

Este foarte posibil. Noi folosim modulația de amplitudine și modulația de frecvență, dar printr-o convenție nescrisă civilizația umană nu s-a folosit de modulația de polarizare.

— Și atunci?

— Ei bine, semnalul de pe Vega pare a avea o modulație de polarizare. Chiar acum ne ocupăm de asta. Dar Dave a descoperit că aceste două tipuri de polarizare nu apar în proporții egale. Semnalul nu este polarizat pe stânga la fel de mult cât este polarizat pe dreapta. Și atunci s-ar putea ca în polarizare să mai existe un mesaj pe care noi nu l- am băgat în seamă. De aceea se îngrijorează prietenul tău. Kitz nu ține neapărat să-mi ofere sfaturi binevoitoare și gratuite. Știe că s-ar putea să fi dat peste ceva nou.

— Liniștește-te, Ellie. De patru nopți n-ai mai dormit ca lumea. Tu te ocupi de presă, de primirea oaspeților, de cercetare, de administrație. N-ar trebui s-o iei mai ușor? Deja ai făcut una dintre cele mai importante descoperiri ale secolului și, dacă am înțeles eu bine, s-ar putea să fii pe cale de a descoperi ceva și mai important. E normal să fii cu nervii puțin la pământ. Iar amenințarea cu militarizarea proiectului a fost o prostie din partea lui Kitz. Înțeleg foarte bine de ce ți-a trezit unele bănuieli. Dar trebuie să recunoști că e și ceva adevărat în tot ce a spus.

— Tu îl cunoști bine pe tip?

— Am participat la câteva conferințe împreună cu el. Abia am schimbat două vorbe. Totuși, Ellie, dacă ar exista într-adevăr un mesaj, unul real, n- ar fi o idee bună să ținem mulțimea deoparte măcar un timp?

— Bineînțeles. Iar tu pune-mi o vorbă bună la pacostea aia de Washington.

— În ordine. Și să știi că dacă lași hârtia aia de la Kitz pe birou cineva o să intre, o s-o vadă și o să tragă o concluzie greșită. De ce n-o pui undeva bine?

— Ai de gând să mă ajuți?

— Atât timp cât lucrurile nu se schimbă radical, da. N-o să fim în stare să facem o treabă prea bună dacă toată povestea devine secret de stat.

Zâmbitoare, Ellie se aplecă spre seiful încastrat în birouașul ei și formă combinația de șase cifre a codului: 314159. Mai aruncă o ultimă privire la documentul care avea titlul înscris cu litere negre și mari: STATELE UNITE contra HADDEN CYBERNETICS, apoi încuie hârtia în seif.

* * *

Grupul era format din aproximativ treizeci de persoane: ingineri și cercetători de la proiectul Argus, câțiva înalți funcționari guvernamentali și printre ei, în haine civile, directorul delegat al Agenției pentru Securitate și Apărare. Din grup făceau parte Valerian, Drumlin, Kitz și der Heer.

Ellie era singura femeie. Pregătiseră un sistem imens de proiecție televizată cu un ecran de doi metri pe doi plasat pe peretele cel mai îndepărtat.

Ellie se ocupa simultan de grupul căruia îi vorbea și de programul de decriptare, iar degetele îi alergau pe tastatură înaintea cuvintelor.

— De-a lungul anilor ne-am pregătit mult pentru a descifra cu ajutorul computerului multe tipuri de mesaje posibile. Am aflat de curând din analiza profesorului dr. Drumlin că modulația de polarizare ar conține unele informații. Toată acea deplasare frenetică dinspre stânga spre dreapta și înapoi înseamnă de fapt ceva. Nu este un zgomot haotic. Ca să fac o analogie, este ca și cum ai arunca o monedă în aer. În mod normal te aștepți ca ea să cadă de același număr de ori și pe o față și pe cealaltă. Și „cap” și „pajură”. Dar în loc de asta o să obții de două ori mai multe „pajuri” decât „cap”. Deci tragi concluzia că moneda e măsluită sau, în cazul nostru, că modulația de polarizare nu este accidentală, ci are un conținut semnificativ…

O, și uitați-vă la asta. Ceea ce tocmai a ieșit din computer. E un lucru mult mai interesant. Ordinea exactă de „cap” și „pajură” se repetă. Este un șir lung și asta înseamnă că cei care emit vor să fie siguri că am înțeles.

Arătă într-un loc anume: — Aici, vedeți? Acesta este mesajul repetat.

Suntem acum la prima sa repetare. Fiecare unitate de informație sau fiecare „punct” și „linie” — dacă vă este mai ușor să le spunem așa — este identic cu cel din ultimul grup de date. Acum analizăm numărul total de unități recepționate. Bun, asta-i!

Este un produs de trei numere prime.

Cu toate că și Drumlin și Valerian radiau de bucurie, Ellie avu impresia că motivele fiecăruia erau cu totul altele.

— Și ce? Ce înseamnă încă un grup de numere prime? întrebă unul dintre oaspeții de la Washington.

— Ar putea să însemne că ni s-a transmis o imagine. Vedeți, mesajul este format dintr-un număr imens de unități de informație. Să presupunem că numărul acesta mare este produsul a trei numere mai mici; este un număr supra un număr supra alt număr. Deci există trei dimensiuni ale mesajului. Bănuiesc că este fie o singură imagine statică, tridimensională, asemenea unei holograme imobile, fie o imagine bidimensională care se schimbă în timp, adică un film. Să presupunem că este un film. Asta fiindcă dacă ar fi o hologramă ne-ar lua mult mai mult timp s-o punem pe ecran. Iar pentru film am obținut algoritmul de decriptare ideal.

Pe ecran apăru un model neclar și dinamic format din zone perfect albe și zone perfect negre.

— Willie, pune, te rog, puțin programul de inserare a griului. Ceva rezonabil. Și încearcă să rotești imaginea cu nouăzeci de grade în sens contrar acelor de ceas.

— Dr. Arroway, s-ar părea că există și un canal cu o bandă laterală auxiliară. Poate că este sunetul asociat imaginilor.

— Pune-l și pe ăsta!

Singura explicație practică diferită a numerelor prime la care s-a putut gândi Ellie a fost criptografierea cu grile care era deja folosită pe scară largă în tranzacțiile comerciale și în contexte ce țineau de securitatea națională. Una dintre aplicațiile practice era să faci ca un mesaj să fie înțeles de prostănaci, iar cealaltă era să ascunzi mesajul de cei suficient de inteligenți.

Ellie analiză chipurile celor din jur. Kitz părea îngrijorat de ceva. Poate că se aștepta la vreo invazie extraterestră sau mai rău, la planurile de construcție a unei arme prea periculoase și prea secrete pentru a putea avea încredere în cercetători. Willie își luase o figură înțeleaptă, însă înghițea tot timpul în sec. O imagine nu ete totuna cu un șir de numere. Posibilitatea apariției unui mesaj vizual făcea ca în inimile multora dintre privitori să se iște spaime și bănuieli nemaiîntâlnite. Pe fața lui der Heer se distingea o expresie minunată: în acel moment arăta prea puțin a funcționar guvernamental, a birocrat și consilier prezidențial și mai mult a om de știință.

Imaginea, încă neclară, era însoțită de un murmur profund și curgător de sunete oscilând mai întâi în partea superioară a spectrului audio și apoi în cea inferioară, până când ajunse să se stabilizeze pe undeva, cam la o octavă mai jos de nota do. Grupul privitorilor percepu încetul cu încetul muzica încă îndepărtată, dar pompoasă.

Aglomerarea de pete se roti, fu corectată și apoi focalizată.

Ellie se trezi holbându-se la o imagine zgrunțuroasă, în alb și negru, imaginea unei tribune oficiale gigantice împodobite cu un imens vultur art deco. Iar ghearele reliefate ale vulturului strângeau în ele…

— O păcăleală! Asta-i o păcăleală! se auziră strigăte exprimând uimirea, neîncrederea, amuzamentul sau isteria pașnică.

— Nu-ți dai seama! îi zise atunci profesorul Drumlin pe un ton de conversație cotidiană. Cineva te-a tras pe sfoară! Toată povestea e o glumă foarte bine pusă la punct. Și tu ne faci pe toți să ne pierdem vremea aici, concluzionă el zâmbind.

Ellie reuși acum să distingă clar că în ghearele puternice ale vulturului se afla o zvastică. Camera de filmat se deplasă deasupra vulturului pentru a prinde fața zâmbitoare a lui Adolf Hitler, care își flutura mâna spre o mulțime mărșăluind ritmic.

Uniforma sa, lipsită de podoabe sau decorații militare, dădea impresia unei simplități modeste.

Vocea profundă, de bariton, a unui crainic umplu camera cu sunetele puțin sparte, dar inconfundabile, ale limbii germane. Der Heer se apropie de tânăra femeie.

— Știi cumva germana? îi șopti ea. Ce zice?

— Führerul, traduse el încet, urează întregii lumi bun venit în patria germană cu ocazia deschiderii oficiale a Jocurilor Olimpice din 1936.

Capitolul 6

Palimpsest

„Iar dacă Paznicii nu sunt fericiți, atunci cine altcineva o să fie?”

(Aristotel — Politica, cartea a doua, capitolul 5)

În timp ce avionul lua altitudine, iar Albuquerque rămăsese deja la mai bine de o sută de kilometri în urmă, Ellie se uita alene la plăcuța albă, dreptunghiulară, imprimată cu litere albastre, care fusese capsată pe biletul ei de avion.

În același limbaj, neschimbat de când luase pentru prima dată un avion comercial, pe plăcuță scria: „Acesta nu este tichetul pentru bagaj (controlul bagajelor) descris în articolul 4 al Convenției de la Varșovia”. Se întrebă uimită de ce ar fi companiile aeriene atât de îngrijorate pentru că pasagerii lor ar putea confunda acea plăcuță de plastic cu tichetul Convenției de la Varșovia? Și în orice caz ce era un tichet al Convenției ăsteia de la Varșovia?

De ce ea nu văzuse niciodată așa ceva? Cine și unde le ținea? Probabil în vreun incident — cheie, dar repede uitat, din istoria aviației, vreo companie aeriană mai neglijentă va fi uitat să tipărească acest avertisment pe dreptunghiurile de plastic și va fi fost acționată în justiție, iar apoi adusă la faliment de către pasagerii enervați și munciți de greșeala pe care o făcuseră considerând că acesta era tichetul de bagaj impus de Convenția de la Varșovia. Fără îndoială că existau niște motive economice (deși niciodată nimeni nu le făcea cunoscute) care provocau o preocupare planetară asupra tipurilor de plăcuțe de plastic care nu erau conforme acelei convenții varșoviene. Oare ce s-ar întâmpla, își zise ea, dacă tot acest șir inutil de eforturi birocratice ar fi dedicat unei istorii a explorărilor planetei sau, să zicem, a descoperirilor accidentale din știință ori fie și unui calcul statistic asupra numărului mediu de mile făcut de un pasager până la prăbușirea avionului?

Dacă ar fi acceptat oferta lui der Heer de a lua un avion militar ar fi avut de imaginat alte asociații de acest gen. Dar, pe lângă faptul că ar fi dovedit o prea mare comoditate, gestul ei ar fi putut sugera o eventuală militarizare a proiectului. Așa că au preferat să călătorească la bordul unui avion de transporturi comerciale. Valerian a închis ochii imediat ce a reușit să se instaleze în scaunul alăturat. Nu aveau nici un motiv special ca să se grăbească, chiar și după ce s-au ocupat de rezolvarea detaliilor de ultimă oră asupra analizei informațiilor, făcând o aluzie cum că sunt pe cale de a decoji al doilea strat al cepei. Reușiseră să urce la bordul unui zbor comercial care urma să sosească la Washington cu destul timp înaintea întâlnirii de a doua zi și în plus mai aveau și o noapte în față în care puteau să doarmă și ei nestingheriți.

Ellie aruncă o privire la sistemul telefax închis cu grijă într-o cutie de piele și așezat sub scaunul din față. Telefaxul acesta era mai rapid decât modelul învechit pe care îl avea Peter cu câteva mii de kilobiți pe secundă și avea o prezentare grafică mult mai îngrijită. Ei, și poate că mâine va fi nevoită să-i explice președintelui Statelor Unite ce caută Hitler pe Vega. În sinea ei recunoscu totuși că întâlnirea de a doua zi îi crea oarecare neliniște.

Nu mai avusese niciodată ocazia să se întâlnească față în față cu președintele. Dacă ar gândi conform standardelor ultimei părți a secolului al douăzecilea asta i-ar fi părut partea bună. Partea proastă era că nu apucase să se coafeze și cu atât mai puțin să-și facă un tratament facial. Dar, la dracu’! doar nu mergea la Casa Albă ca să fie admirată.

Ce-ar zice acum tatăl ei vitreg? Ar mai îndrăzni să spună că nu avea ce căuta în domeniul științelor exacte? Sau mama ei, imobilizată într-un scaun cu rotile la o casă de odihnă pentru bătrâni?

Ea ce-ar crede? De la descoperirea făcută acum o săptămână reușise s-o sune numai o dată și nu vorbiseră prea mult, dar Ellie își promise că mâine va suna din nou.

Își fixă privirea pe geam, așa cum mai făcuse de sute de ori în avion, și își imagină ce impresie și-ar face un extraterestru despre Pământ dacă l-ar observa de la această altitudine de 12 sau 14 kilometri. Asta presupunând că ar avea ochi asemănători cu ai noștri. Într-o parte se distingeau vastele teritorii din Midwest, împărțite foarte grijuliu de către cei cu aplecări spre agricultură sau spre urbanizare în figuri geometrice distincte: cercuri, pătrate, dreptunghiuri. În cealaltă parte, așa cum se vedea de aici, erau largile spații din Southwest unde singurul semn de viață inteligentă era câte o linie dreaptă apărând ocazional, întinzându-se printre munți și de-a lungul deșerturilor. Oare lumile civilizațiilor mai avansate sunt cu totul geometrizate sau au fost reclădite din temelii de către locuitorii lor? Ori poate că urmele unei civilizații cu adevărat avansate ar fi exact lipsa oricăror urme, a oricărei intervenții asupra planetei? Oare ar putea ei, doar aruncând o privire fugară asupra Pământului, să-și dea seama cu exactitate în ce etapă a dezvoltării cosmice și a dezvoltării noastre ca ființe inteligente ne situăm noi acum?

Și ce-ar mai putea afla? Ar putea să facă o estimare aproximativă a numărului lui Loschmidt, adică un calcul al numărului de molecule într-un centimetru cub de aer la nivelul mării, după intensitatea albastrului cerului. Cam 31019. Și-ar putea da seama imediat de înălțimea la care plutesc norii pe cer, după lungimea umbrelor acestora pe pământ. Dacă și-ar da seama că norii sunt de fapt apă condensată ar putea calcula cu aproximație și cum scade temperatura atmosferei după altitudine, fiindcă la înălțimea unde evoluau cei mai înalți nori pe care Ellie putea să-i vadă trebuia să fie mai mult de minus patruzeci de grade Celsius. Apoi eroziunea formelor de relief, structurile ramificate și albiile secate ale râurilor, existența lacurilor sau a vulcanilor stinși, toate vorbeau despre o luptă străveche între eroziune și formarea pământurilor. Era clar dintr-o privire că aveai de-a face cu o planetă îmbătrânită pe care se ivise o civilizație nou-nouță.

Multe dintre planetele galaxiei trebuie să fi fost străvechi, pretehnice, poate chiar lipsite de viață.

Doar câteva adăposteau poate civilizații mult mai vechi decât a noastră. Iar lumile în care civilizațiile de tip tehnologic abia au început să se dezvolte trebuie să fie extraordinar de rare. Asta ar fi fost singura calitate cu totul specifică Pământului.

Înspre prânz peisajul pământean începu să arate tot mai înverzit pe măsură ce se apropiau de Mississippi Valley. Ellie era de părere că transportul aerian modern era aproape cu totul lipsit de simțul deplasării fizice. Se uită la silueta încă adormită a lui Peter, care respinsese cu un soi de indignare perspectiva unui prânz la bordul avionului. Dincolo de culoar, în scaunul alăturat, se afla o ființă umană foarte fragedă, de vreo trei luni sau mai puțin, care se cuibărise confortabil în brațele tatălui său. Oare care era părerea unui copilaș despre călătoriile prin aer? Mergi într-un loc special, intri într-o cameră mare, plină de fotolii, și te așezi. Camera zumzăie și se balansează timp de vreo patru ore. Apoi te dai jos și pleci. Dar, ca într-o poveste, ai ajuns într-un alt loc.

Mijloacele de transport sunt încă ceva nelămurit pentru un bebeluș, dar ideea de bază nu este greu de înțeles și nimeni nu pretinde pentru asta o înțelegere a ecuațiilor Navier-Stokes.

Se făcuse deja după-amiaza târziu, dar avionul încă zbura în cerc deasupra Washington-ului, așteptând permisiunea să aterizeze. Ellie putu observa un grup mare de oameni între Washington Monument și Lincoln Memorial. Citise abia cu o oră în urmă pe telefaxul ziarului „Times” că era un marș masiv de protest al afro-americanilor care demonstrau împotriva inegalităților economice și a discriminării din sistemul educațional. Femeia își zise că, dacă luai în considerare justețea revendicărilor lor, grupul părea foarte liniștit. Se mai întrebă cum va răspunde președinta atât la marșul de protest, cât și la transmisiunea de pe Vega, știind că a doua zi trebuia să facă unele declarații publice oficiale asupra ambelor evenimente.

* * *

— Ken, ce vrea să-nsemne asta: „S-au dus”?

— Asta înseamnă că semnalele noastre de televiziune au părăsit planeta, doamnă președintă.

Au ieșit în spațiu.

— Și cât de departe s-au dus în spațiu?

— Cu tot respectul, doamnă președintă, dar trebuie să vă spun că lucrurile nu stau chiar așa.

— Ei, și cum stau lucrurile?

— Pe măsură ce se depărtează de Pământ, semnalele se propagă în unde sferice, cumva asemănător valurilor dintr-un lac. Călătoresc cu viteza luminii, adică 300.000 de kilometri pe secundă, și în esență se împrăștie la infinit. Cu cât receptoarele unei civilizații sunt mai bune, cu atât mai ușor pot să capteze semnalele noastre TV, oricât ar fi de departe. Chiar și noi am putea detecta o transmisiune TV foarte puternică făcută pe o planetă ce se rotește în jurul stelei mai apropiate de Pământ.

Președinta rămase țeapănă pentru câteva secunde, privind îndelung pe ferestrele franceze ce dădeau înspre Rose Garden. Apoi se întoarse spre der Heer: — Vrei să spui că recepția lor… adică prind totul?

— Da. Totul.

— Adică toate programele alea TV de doi bani?

Ciocnirile de automobile? Luptele de catch?

Canalele porno? Emisiunile de știri?

— Totul, doamnă președintă, înclină din cap der Heer cu o expresie de consternare înțelegătoare.

— Der Heer, poate nu am înțeles eu corect. Asta înseamnă că toate conferințele de presă și dezbaterile pe care le-am avut sau toate discursurile de inaugurare, toate astea sunt acolo, în spațiu?

— Asta ar fi partea bună, doamnă președintă.

Partea proastă este că tot acolo sunt și toate aparițiile televizate ale predecesorului dumneavoastră. Și cele ale lui Dick Nixon sau ale liderilor sovietici. Dar și o mulțime de lucruri oribile pe care contracandidații din campania electorală le-au afirmat în legătură cu dumneavoastră. Asta-i un fel de binecuvântare blestemată.

— O, Doamne!… Ei bine, să continuăm.

Președinta se întoarse cu spatele la ferestrele franceze și păru brusc preocupată să studieze mai îndeaproape un bust de marmură al lui Tom Paine, recuperat recent din subsolul Institutului Smithsonian, unde fusese depus de fostul locatar al Casei Albe.

— Hai să luăm în calcul și ipoteza următoare: Cele câteva minute de imagini televizate de pe Vega au fost transmise la origine în 1936, la deschiderea Jocurilor Olimpice de la Berlin. Chiar dacă au fost difuzate numai în Germania, a fost totuși prima emisiune televizată de pe Pământ care a fost transmisă la o putere de emisie cel puțin medie.

Spre deosebire de transmisiile radio obișnuite din anii ’30, acele semnale TV au trecut de ionosferă și s-au strecurat în spațiul cosmic. Încercăm să aflăm ce s-a mai transmis în acea perioadă, însă ne va lua probabil mai mult timp. Poate acel salut al lui Hitler era doar un fragment al transmisiunii pe care am reușit s-o receptăm noi din tot ce a emis Vega. Deci din punctul lor de vedere Hitler reprezintă primul semn de activitate inteligentă al Pământului. Nu vreau să fiu sarcastic. Ei nu aveau de unde să știe ce înseamnă respectiva emisiune, deci au înregistrat-o și ne-au transmis-o înapoi. E ca și cum ne-ar fi spus „Salut, v-am auzit”. Mie mi se pare că a fost un gest destul de prietenesc.

— Vrei să spui că înainte de al doilea război mondial nu a existat nici o transmisiune TV.

— Nici una care să conteze. În Anglia s-a făcut o transmisie locală cu ocazia încoronării regelui George al VI-lea și au mai fost câteva mărunțișuri din astea. Televiziunea s-a dezvoltat pe scară largă abia la sfârșitul anilor ’40. Și toate acele programe au părăsit planeta cu viteza luminii.

Der Heer gesticulă larg în timp ce continuă: — Imaginați-vă că Pământul este aici… iar aici există o mică unde circulară care se deplasează cu viteza luminii și se depărtează de Pământ începând cu 1936. Ea se extinde și se depărtează tot mai mult de planeta noastră. Mai devreme sau mai târziu ajunge la cea mai apropiată civilizație, care pare a fi surprinzător de aproape de noi, la doar 26 de ani-lumină, pe o planetă a stelei Vega. Ființele de acolo înregistrează transmisia respectivă și ne-o trimit înapoi. Dar până când deschiderea Jocurilor Olimpice ajunge înapoi pe Pământ mai trec 26 de ani. Deci celor de pe Vega nu le-a trebuit de fapt decenii ca să priceapă cum stau lucrurile. Trebuie că au stat foarte atenți, pregătiți să recepționeze și să emită. Așteptau doar primele semnale TV de la noi. Le-au recepționat, le-au înregistrat și după o vreme ni le-au expediat înapoi. Însă n-ar fi avut de unde să afle că noi eram pe cale să inventăm televiziunea decât dacă au fost deja aici, înțelegeți?

Vreo misiune de explorare care s-a aflat în zonă acum vreo sută de ani. De aceea dr. Arroway crede că această civilizație supraveghează toate sistemele planetare apropiate pentru a vedea dacă apar unii vecini care reușesc să își perfecționeze tehnologia.

— Ken, aici sunt multe lucruri la care trebuie să medităm. Este necesară o analiză serioasă. Ești sigur că acești… vegani… ești deci sigur că nu pot înțelege despre ce este vorba într-un program televizat?

— Doamnă președintă, nimeni nu poate pune la îndoială faptul că veganii sunt foarte inteligenți.

Semnalul din 1936 a fost unul foarte slab.

Detectoarele lor trebuie să fi fost extraordinar de sensibile ca să îl poată capta. Dar nu văd nici o posibilitate ca ei să priceapă înțelesul lui. Probabil că sunt foarte diferiți de noi. Cu siguranță că au avut o altă istorie și au cu totul alte obiceiuri. Nu există nici cea mai mică șansă ca ei să știe cine a fost Adolf Hitler sau ce este o zvastică.

— Adolf Hitler! Ken, asta mă enervează îngrozitor. Patruzeci de milioane de oameni a trebuit să moară pentru ca megalomanul ăla să poată fi învins, și acum devine starul primei noastre emisiune recepționate de o altă civilizație?

El ne reprezintă? Am impresia că asist la materializarea visului unui paranoic.

Președinta rămase o clipă tăcută, apoi continuă cu o voce mai calmă: — Știi, am fost întotdeauna de părere că Hitler nu-i în stare să facă salutul hitlerist așa cum trebuie. Nu îl făcea niciodată direct, drept în față, ci-l denatura tot timpul în câte un unghi strâmb.

Și mai făcea și salutul ăla penibil, cu cotul îndoit.

Oricine altcineva ar fi salutat cu atâta neîndemânare ar fi fost trimis pe frontul rusesc.

— Dar nu exista totuși o diferență? Hitler doar răspundea la saluturile altora. Se spunea „Heil Hitler!”. Însă el era acel Hitler.

— Da, el era acela, îi răspunse președinta și apoi, cu un gest, îi dădu de înțeles consilierului că voia să discute cu el între patru ochi.

Îl conduse spre ușă, apoi porniră împreună pe coridor. Brusc ea se opri și-l privi pe der Heer.

— Și dacă naziștii n-ar fi avut televiziune în 1936? Ce s-ar fi întâmplat atunci? îl întrebă.

— Ei, presupun că atunci am fi asistat la încoronarea lui George al VI-lea sau la una dintre transmisiile de la Târgul Internațional din New York din 1939, în ipoteza că transmisiunile respective ar fi fost suficient de puternice ca să fie recepționate de pe Vega. Sau vreun program oarecare din anii ’40-’50. Știți: Howdy Doody, Milton Berle, anchetele cu armata și McCarthy, toate acele semne încântătoare care arătau că aici există viață inteligentă.

— Uf, programele astea blestemate! Au ajuns ambasadorii noștri în Cosmos. Ele sunt Solia Pământului!

Tăcu un moment ca să savureze expresia tocmai născocită.

— Se presupune că un ambasador reprezintă partea cea mai bună pe care o ai, iar noi de patruzeci de ani trimitem în spațiu aproape numai gunoaie din astea. Aș vrea să-i văd pe funcționarii de la audiovizual și să mă încaier puțin cu ei. Și nebunul ăla, Hitler… el reprezintă prima informație pe care o au ei despre Pământ? Ce-or să creadă despre noi?

* * *

În momentul în care der Heer și președinta Statelor Unite intrară în Biroul Oval, cei care se grupaseră și discutau aprins tăcură, iar cei care se așezaseră ici și colo se grăbiră să se ridice. Cu un gest neglijent, președinta își arătă preferința pentru o discuție degajată, neprotocolară, și-i salută în trecere pe secretarul de stat și pe unul dintre secretarii adjuncți de la Departamentul Apărării. Dar privirea ei trecu încet și scrutător peste fiecare figură din grup. Unii îi întoarseră privirea, așteptând ceva. Alții distinseră pe fața ei o ușoară expresie de iritare și își plecară ochii.

— Ken, unde-i astronomul ăla al tău, Arrowsmith, Arrowroot? A venit?

— Arroway, doamnă președintă. A sosit azi- noapte împreună cu dr. Valerian. Poate că n-au reușit să străbată până aici. Șoselele sunt foarte aglomerate.

Un tânăr spilcuit și amabil sări să explice: — Doamna a spus că a primit unele informații noi pe telefax și că ar vrea să le aducă la această întâlnire. Cred că ar trebui să începem în lipsa ei.

Michael Kitz se aplecă în față și rosti pe un ton bănuitor: — Transmit informații recente legate de problema asta printr-un telefon public, cu totul nesigur, dintr-o cameră de hotel din Washington?

Der Heer îi răspunse atât de încet, încât Kitz trebui să se aplece și mai tare în față ca să poată auzi:

— Mike, mi se pare că telefaxul lor are cel puțin un sistem de criptografiere comercială. Însă amintește-ți și că nu s-au stabilit măsuri stricte de securitate în problema de care discutăm. Sunt sigur că, dacă se vor impune unele reguli de acest gen, dr. Arroway va fi întru totul înțelegătoare.

— Bine, atunci să începem, spuse președinta.

Aceasta este o întâlnire neoficială reunită a Consiliului pentru Securitate Națională și a ceea ce am numit provizoriu Grupul Special pentru Situații de Urgență. Vreau să vă fie clar tuturor că nimic din ceea ce va fi rostit în salonul acesta — repet, nimic din ce se va spune — nu poate fi discutat decât cu persoanele care sunt prezente aici sau cu secretarul Departamentului Apărării și cu vicepreședintele statului, care sunt acum în străinătate. Dr. der Heer v-a informat rezumativ pe cei mai mulți dintre voi despre incredibilul program TV transmis de pe steaua Vega. Părerea domnului der Heer și a altor câtorva persoane — președinta aruncă o privire în jurul mesei — este că „doar o întâmplare a făcut ca prima emisiune de televiziune care a ajuns pe Vega să-l aibă ca personaj principal pe Adolf Hitler”. Totuși este… jenant. I-am cerut șefului Biroului Central de Informații să facă o evaluare a posibilelor implicații pe care le-ar putea avea acest fapt asupra securității naționale. Vreau să știu dacă există vreo amenințare directă din partea oricui o fi trimis acest blestemat de program. Se pune și întrebarea dacă am putea avea probleme în cazul în care va apărea un nou mesaj și altă țară ar reuși să-l descifreze înaintea noastră. Dar mai întâi aș vrea ca Marvin să-mi spună dacă povestea are ceva de-a face cu farfuriile zburătoare.

Directorul Biroului de Informații era un om cu o alură autoritară, trecut de vârsta medie, și purta ochelari cu rame metalice. El făcu o prezentare sumară a problemei. Obiectele Zburătoare Neidentificate, spuse el, numite generic OZN-uri, au fost o preocupare nu foarte constantă a Forțelor Aeriene și a CIA, cele mai multe cercetări desfășurându-se în anii ’50-’60, și asta mai mult din cauza unor zvonuri care sugerau că farfuriile zburătoare ar aparține unei puteri ostile care le folosește pentru a naște nesiguranță printre cetățeni și pentru a supraîncărca toate canalele de comunicație. Câteva dintre incidentele mai veridice s-au dovedit a fi intruziuni în spațiul aerian al SUA sau zboruri neautorizate peste bazele americane din străinătate, zboruri efectuate de avioane de înaltă performanță care aparțineau Uniunii Sovietice sau Cubei. Asemenea survolări aeriene sunt de altfel metode clasice de testare a capacității de reacție a posibililor adversari. Statele Unite au efectuat și ele atacuri simulate sau survolări ale teritoriului Uniunii Sovietice. Concret, un MIG cubanez reușise să pătrundă 200 de mile în susul bazinului Mississippi înainte de a fi detectat de noi, dar NORAD a considerat că relatarea evenimentului nu ne-ar face o imagine prea grozavă. Reacția standard a Forțelor Aeriene era să nege că vreunul dintre avioanele sale ar fi fost implicat într-o întâlnire cu un OZN și în același timp să nu pomenească nimic despre violarea spațiului nostru aerian. Astfel s-a perpetuat și chiar întărit această mistificare publică.

Auzind aceste afirmații, șeful personalului Forțelor Aeriene s-a simțit ușor stânjenit, dar n-a scos nici un sunet.

— Marea majoritate a OZN-urilor, a continuat directorul Biroului Central de Informații, au fost fenomene naturale interpretate eronat de către privitori. Aparate de zbor neconvenționale sau experimentale, faruri de automobile reflectate pe cerul înnorat, baloane, păsări, insecte luminescente, chiar și stele sau planete văzute în condiții atmosferice neobișnuite, toate acestea au fost declarate OZN-uri. Un număr semnificativ de mare dintre informările asupra OZN-urilor s-a dovedit a fi rezultatul unor farse grosolane sau al unor obsesii maniacale. De la sfârșitul deceniului al cincilea, când a fost inventat termenul de „farfurie zburătoare”, au fost înregistrate peste un milion de declarații legate de întâlniri sau detectări de OZN-uri pe toată suprafața planetei, dar nici una dintre ele nu aducea dovezi credibile care să facă o legătură cu o posibilă viață extraterestră.

Ideea a stârnit totuși emoții puternice, au existat tot felul de grupulețe și revistuțe pe subiect și s-au găsit chiar unii oameni de știință care au perpetuat mitul legăturii dintre OZN-uri și viața pe alte planete. O doctrină milenaristă de dată recentă include și credința în extratereștrii mântuitori veniți cu farfuriile zburătoare. Investigația oficială, efectuată de Forțele Aeriene și numită în forma sa finală Proiectul Blue Book, a fost sistată încă din deceniul al șaptelea din lipsă de rezultate. Asta cu toate că un oarecare interes, mult mai redus, s-a menținut atât din partea Forțelor Aeriene, cât și din partea CIA. Comunitatea științifică era atât de convinsă că toată povestea nu însemna nimic, încât, atunci când Jimmy Carter a cerut ca NASA să facă un studiu avizat asupra obiectelor zburătoare neidentificate, aceștia au refuzat să răspundă cererii președintelui. Lucru neobișnuit, dar relevant.

— De fapt, interveni unul dintre cercetătorii din jurul mesei, mai puțin obișnuit cu regulile implicite în astfel de întâlniri, toată povestea cu OZN-urile ne-a făcut greutăți când am pornit serios la proiectul SETI.

— În ordine, oftă președinta. Există vreo persoană de la această masă care consideră că ar putea exista o conexiune între OZN-uri și semnalul venit de pe Vega?

Der Heer își studia unghiile. Toți ceilalți tăcură.

— Lucrurile nu s-au schimbat. Iarăși o să se audă o mulțime de „v-am spus eu” de la toți zănatecii ăia cu OZN-urile. Marvin, te-aș ruga să continui.

— Da, doamnă președintă. În 1936 un post TV foarte primitiv transmite imagini de la ceremonia de deschidere a Jocurilor Olimpice pentru o mână de abonați TV din orașul Berlin. Este de fapt o încercare de a impresiona lumea. Arată progresul și superioritatea tehnicii germane. Au mai existat și înainte câteva transmisii televizate, dar toate au fost extrem de slabe. De fapt o făcusem și noi, chiar înaintea germanilor. Secretarul comercial Herbert Hoover avusese o scurtă apariție la televiziune pe… 27 aprilie 1927. În fine… Deci semnalele nemților părăsesc planeta, îndepărtându-se cu viteza luminii, și sosesc pe Vega 26 de ani mai târziu. Cei de acolo, oricine ar fi ei, au studiat semnalul câțiva ani, apoi ni l-au trimis înapoi, însă puternic amplificat. Capacitatea lor de a capta un semnal atât de slab este impresionantă. Și tot impresionantă este și capacitatea de a ni-l retransmite cu o putere de emisie atât de mare. Aici sunt cu siguranță câteva probleme de resortul securității statului. Oricine lucrează în domeniul informațiilor și electronicii ar vrea să știe, de exemplu, cum pot fi detectate semnale foarte slabe cum au fost ale noastre.

Oamenii aceia sau orice ar fi cei care transmit de pe Vega sunt cu certitudine mult mai avansați decât noi. Poate doar cu câteva decenii, dar poate cu mai mult, cu mult mai mult de atât.

Toată lumea asculta cu atenție mărită. Marvin continuă: — Cu excepția faptului că la anumite frecvențe semnalul transmis de ei nu are efectul Doppler provocat de mișcarea planetei lor în jurul stelei Vega, nu avem alte informații despre expeditorii mesajului. Dar faptul că au eliminat acea mișcare pentru a ne simplifica toate calculele dovedește că sunt… să zicem „cooperanți”. Până acum nu s-a primit nimic care să intereseze din punct de vedere strategic. De fapt din nici un punct de vedere. Tot ceea ce ne-au dat de înțeles este că sunt buni la astronomie, că le plac numerele prime și că sunt în stare să ne înapoieze prima noastră transmisiune televizată. N-aș putea jura că suntem singura țară care a aflat asta. Toate țările care au un observator recepționează același clip de trei minute cu Hitler la deschiderea Jocurilor. Îl recepționează iar și iar, dar probabil că nu și-au dat încă seama cum trebuie să-l citească. Mai devreme sau mai târziu este foarte posibil ca rușii sau nemții sau oricine altcineva să ajungă și la acea modulație de polarizare. Părerea mea personală, doamnă președintă, este că ar fi mai bine dacă ne-am face publică descoperirea înainte de a fi acuzați că ascundem ceva important. Nu știu dacă și ceilalți funcționari guvernamentali vor fi de aceeași părere.

Dar eu cred că, dacă situația rămâne la fel, dacă nu se vor petrece schimbări dramatice față de stadiul în care suntem acum, ar trebui să ne gândim la un comunicat oficial public sau chiar la transmiterea pe rețelele noastre a filmului de trei minute cu Hitler și deschiderea Jocurilor. Din păcate nu am reușit să găsim în arhivele germane nici o înregistrare sau măcar o mențiune legată de conținutul integral al respectivei transmisiuni TV.

Nu suntem absolut siguri că ființele acelea de pe Vega au lăsat imaginile neschimbate. Poate că au făcut unele modificări în conținutul emisiunii înainte de a ne retransmite totul. Dar nu avem nici o posibilitate să aflăm asta, chiar dacă în realitate în momentul respectiv Hitler își scărpina mustața și nu zâmbea, așa cum am văzut în film.

În acea clipă Ellie dădu buzna în salon, respirând precipitat și urmată îndeaproape de Valerian. Ei încercară să se așeze într-un loc mai ferit, aproape de perete, pentru a trece neobservați, dar fură văzuți de der Heer, care îi atrase atenția președintelui asupra lor.

— Dr. Arrooo…way? ezită ea. Mă bucur că ați reușit să ajungeți cu bine. În primul rând aș vrea să vă felicit pentru splendida dumneavoastră descoperire. Într-adevăr splendidă. Ăăă, Marvin…

— Eu am cam terminat ce aveam de spus, doamnă președintă.

— Perfect. Dr. Arroway, ni s-a dat a înțelege că ați venit cu ceva noutăți. N-ai vrea să ni le faci cunoscute și nouă?

— Doamnă președintă, în primul rând trebuie să știți că-mi pare rău de întârziere, dar cred că tocmai am dat marea lovitură spațială. Noi… de fapt e… Nu, haideți să vă explic așa: în vremurile de demult, acum mii de ani, pe când pergamentul era o marfă rară, oamenii scriau pe o fâșie de pergament deja scrisă, adică peste scrisul mai vechi, pe care se străduiau să-l șteargă. Ceea ce rezulta este numit azi de noi „palimpsest”. Adică scris peste scris peste alt scris. Iar semnalul acesta de pe Vega este unul foarte puternic. După cum știți, el conține numere prime, iar cumva sub ele, în ceea ce este numit modulația de polarizare, se află acea chestie stranie cu Hitler. Dar de sub stratul de numere prime și retransmisia emisiunii de la deschiderea Jocurilor Olimpice am reușit să scoatem la iveală un alt mesaj, și chiar unul incredibil de consistent. Asta am aflat recent și suntem aproape siguri că este vorba de un mesaj.

Tot ce putem spune deocamdată este că el a fost acolo și până acum. Noi abia acum l-am detectat.

Mă simt rușinată că n-am fost în stare să-l descopăr mai devreme. E adevărat că semnalul său este mai slab decât cel al semnalului de avertizare, cel cu numerele prime.

— Și ce se spune în el? întrebă președinta.

Despre ce este vorba?

— N-avem nici cea mai vagă idee despre asta, doamnă președintă. Câțiva dintre cercetătorii proiectului Argus au dat peste el azi-dimineață, ora Washington-ului. Ne-am chinuit cu el toată noaptea.

— La un telefon neprotejat? se alarmă iar Kitz.

— Dar folosind un cifru comercial standard, îi răspunse Ellie, privindu-l și înfierbântându-se puțin.

Apoi își deschise cutia telefaxului și scoase îndemânatică o folie transparentă, imprimată. Cu un proiector fixat deasupra, fixă imaginea mărită pe un ecran.

— Iată, asta e tot ce știm până acum. Am obținut o masă de informații ce concentrează în ea cam o mie de biți. Există un moment de pauză, iar apoi același bloc de informații se repetă bit cu bit, fără nici o modificare. După asta urmează o nouă pauză și se trece la noul bloc de informații. Și acesta este repetat. Probabil că repetarea fiecărui grup de informații are menirea să reducă la minimum orice eroare de transmisie. Asta înseamnă că ei s-au gândit serios și că este foarte important ca noi să recepționăm cu maximă exactitate orice ne transmit. Eu m-am gândit că fiecare bloc de informații ar putea fi numit „pagină”, pentru a simplifica explicația. Ei bine, Argus găsește în fiecare zi câteva zeci de astfel de pagini. Doar că nu știm ce înseamnă. Nu mai este un cod simplu de imagine, ca acela cu Jocurile Olimpice. Este ceva mult mai profund și mult mai plin de informații. Pentru prima dată dăm peste ceva ce pare a fi informație produsă de ei. Singura indicație pe care am avea-o până acum ar fi că paginile acelea par a fi numerotate. La începutul fiecăreia există un număr în aritmetică binară. Îl vedeți, aici pe pagină? Și de fiecare dată când apare o pereche nouă de pagini identice ele sunt numerotate cu același număr, următorul după cel al paginilor duble anterioare. Acum am ajuns tocmai la pagina… 10.413. Ni s-a trimis un tom masiv. Calculând retroactiv, s-ar părea că mesajul a început cam cu trei luni în urmă. Am avut noroc că am reușit să-l prindem atât de repede.

Kitz se întinse peste masă până la der Heer: — Am avut dreptate, nu-i așa? Ăsta nu e genul de mesaj pe care ai dori să-l oferi rușilor sau chinezilor, nu?

— Credeți că va fi ușor de descifrat? întrebă președinta, acoperind murmurul lui Kitz.

— Noi vom face toate eforturile, așa cum e și normal. Bineînțeles că ar fi bine și util dacă Agenția pentru Securitate Națională ar lucra și ea la descifrare. Părerea mea este însă că fără nici o explicație sosită de pe Vega, fără un punct de pornire, n-o să reușim mare lucru. Mesajul ăsta nu este scris în nici un caz în engleză, germană sau în orice altă limbă de pe Pământ. Noi sperăm în primul rând că Mesajul nu se va sfârși în curând, poate pe la pagina 20.000 sau 30.000, și după aceea se va derula din nou de la capăt, astfel încât să putem prinde și partea de început. Ne-am mai gândit că am putea avea norocul să dăm peste o cheie de decodare înainte ca Mesajul să se repete.

Mă gândesc la niște indicații de lectură care să ne permită să citim Mesajul.

— Dacă-mi permiteți, doamnă președintă…

— Doamnă președintă, zise cineva, dânsul este dr. Peter Valerian de la Institutul Tehnic din California, unul dintre inițiatorii acestui gen de cercetare.

— Aveți cuvântul, domnule Valerian.

— Mesajul acesta al veganilor este special pentru noi. Ei știu că suntem aici. Când au interceptat acea transmisie din 1936 și-au făcut o imagine asupra nivelului nostru tehnologic și asupra inteligenței pământenilor. Eu cred că nu s- ar fi deranjat atât dacă nu ar fi vrut ca noi să înțelegem Mesajul lor. Pe undeva pe acolo trebuie să existe și cheia care să ne facă să înțelegem totul.

Până la urmă este o problemă de acumulare de informații și de analiză cât mai minuțioasă.

— Ei bine, și la ce credeți că se referă Mesajul?

— Nu văd cum aș putea spune ceva despre asta, doamnă președintă. Nu pot decât să repet cele spuse de dr. Arroway: este un mesaj complex și destul de încâlcit. Civilizația emițătoare este dornică să ne informeze și ține ca noi să-l recepționăm. Ar putea să fie un volumaș din Enciclopedia Galactică. Steaua Vega este cam de trei ori mai mare decât soarele nostru și aproximativ de cincizeci de ori mai luminoasă. Din cauză că își consumă combustibilul nuclear așa de repede, are o durată de viață mult mai scurtă decât Soarele…

— Da. Poate că acolo, pe Vega, se întâmplă ceva grav, se repezi directorul Biroului Central de Informații, întrerupându-l pe Valerian. Poate că planeta lor va fi distrusă. Și s-ar putea să-și dorească acum ca cineva să afle despre civilizația lor cât mai multe lucruri înainte ca ea să fie ștearsă de pe suprafața planetei.

— Sau poate își caută un alt loc în care să se mute, presupuse Kitz. Iar Pământul s-ar putea să le convină perfect. Și atunci decizia lor de a ne trimite o imagine a lui Adolf Hitler nu a fost chiar accidentală.

— Stați puțin, se amestecă Ellie, sunt multe explicații posibile, dar nu toate explicațiile sunt posibile. Civilizația emițătoare nu are de unde să știe că noi am recepționat Mesajul și cu atât mai puțin dacă reușim sau nu să-l descifrăm. Dacă vom descoperi că Mesajul este agresiv, nu suntem obligați să le răspundem. Și chiar dacă le-am răspunde, asta ar face să mai treacă 26 de ani până ca ei să primească replica și alți 26 de ani până să ne poată răspunde din nou. Lumina circulă cu o viteză uriașă, dar nu infinită. Suntem destul de bine izolați de Vega. Iar dacă în Mesaj o să găsim ceva care ne-ar putea îngrijora, avem totuși decenii la dispoziție ca să decidem ce trebuie să facem. Să nu intrăm încă în panică.

În timp ce enunța aceste ultime cuvinte, ea zâmbi cu drăgălășenie spre Kitz. Președinta răspunse: — Apreciez remarcele dumneavoastră, dr.

Arroway, dar lucrurile se petrec prea repede. Și sunt prea mulți „poate”. N-am făcut încă nici o declarație publică legată de Mesaj. Nici măcar despre numerele prime, ca să nu mai pomenesc de rahatul ăla cu Hitler. Acum trebuie să ne gândim ce este această „carte” pe care spuneți că ne-o expediază. Iar din cauză că voi, oamenii de știință, nici nu vă gândiți să vorbiți unul cu celălalt, zvonurile umplu lumea. Phylis, unde-i dosarul ăla?

Iată, uitați-vă puțin la titlurile de aici!

Toți cei prezenți formară un cerc, apropiindu-se la mai puțin de un metru, și citiră titlurile care purtau toate același mesaj, cu variații insignifiante ce țineau de măiestria jurnaliștilor: „Cercetător al spațiului declară că există un show radio al omuleților verzi”, „Telegramă astronomică sugerează existența extratereștrilor”, „Voci din cer?” sau „Vin extratereștrii! Vin extratereștrii!”.

Președinta aruncă tăieturile din ziare pe biroul său.

— Cel puțin nu s-a aflat încă de povestea cu Hitler. Să vedeți atunci titluri! „Hitler e bine-mersi în spațiu, spun Statele Unite”. Și mai rău. Mult mai rău. Cred că ar fi bine să scurtăm această întâlnire și să ne întrunim din nou mai târziu.

Der Heer se repezi, întrerupând-o pe președintă: — Dacă-mi permiteți, zise el ezitând îndelung…

V-aș ruga să mă iertați că o spun, dar cred că există unele implicații internaționale despre care consider că ar fi mai bine să discutăm chiar acum.

Președinta pufni ușor nervoasă, dar dădu din cap. Der Heer continuă: — Dr. Arroway, contraziceți-mă dacă greșesc.

Vega răsare în fiecare dimineață deasupra deșertului New Mexico și în acele momente dumneavoastră obțineți n-are importanță câte pagini din acea transmisiune complicată sau orice o fi ea. Recepționați paginile care se întâmplă să ajungă la planeta noastră în acea perioadă. Apoi, după vreo opt ore, steaua Vega apune. Până aici e bine? În ordine. În ziua următoare steaua răsare din nou la est, dar în perioada în care nu ați avut posibilitatea să stați cu telescoapele asupra ei, adică după ce steaua a apus, ați pierdut deja câteva pagini. Am dreptate? Deci s-ar putea zice că primiți paginile de la 30 la 50, apoi de la 80 la 100 și așa mai departe. Oricât de atenți am urmări Vega, va exista o imensă cantitate de informații pe care noi le vom pierde. Vor exista goluri chiar dacă mesajul se repetă.

— Ai întru totul dreptate, îl aprobă Ellie, ridicându-se și apropiindu-se de un imens glob reprezentând planeta Pământ.

Era clar pentru oricine că poziția oblică a planetei nu era acceptată de Casa Albă, căci axa care traversa globul fusese făcută sfidător pe verticală. De curiozitate, Ellie îi dădu un impuls.

— Pământul se învârtește, spuse. Avem nevoie de radiotelescoape distribuite la distanțe egale pe mai multe longitudini. Asta dacă doriți să nu avem goluri în mesaj. Fiecare țară care recepționează mesajul numai pe teritoriul său apucă o halcă din mesaj și pierde o alta, care ar putea fi partea cea mai interesantă. De fapt este o problemă asemănătoare cu cea întâmpinată de navele spațiale interplanetare ale Statelor Unite. Ele își transmit descoperirile pe Pământ atunci când trec de vreo planetă, dar în acea perioadă de timp s-ar putea ca Statele Unite să fie orientate într-o altă direcție. De aceea NASA a pus la punct un sistem incluzând trei stații radio care detectează semnalele rachetelor. Iar cele trei stații sunt distribuite proporțional în jurul globului, la longitudini diferite. S-au comportat excelent de-a lungul a zeci de ani.

Vocea ei tremură puțin și Ellie se uită cu timiditate, dar direct, la P.L. Garrison, directorul executiv al NASA, un bărbat prietenos, slab și palid, care clipi jenat.

— Uh… mulțumesc, doamnă. Da. Sistemul este numit Deep Space Network și suntem extrem de mândri de el. Avem stații în deșertul Mojave, în Spania și în Australia. Bineînțeles că fondurile alocate sunt insuficiente, dar sunt convins că, doar cu puțin ajutor, o să putem face față.

— Spania și Australia? întrebă președinta.

— Numai pentru probleme strict științifice, spuse secretarul de stat. Sunt sigur că nu e nici un fel de problemă. Totuși, dacă acest program de cercetare ar avea implicații politice, problema ar deveni puțin cam delicată.

În ultimul timp relațiile americanilor cu aceste două țări se cam răciseră. Președinta replică, puțin nervoasă:

— Bineînțeles că povestea asta are și implicații politice!

— Dar nu e neapărată nevoie să rămânem dependenți de solul planetei! sugeră un general de aviație. Am putea scăpa de problema rotației Pământului. Nu ne trebuie decât un radiotelescop mai mare plasat pe orbita planetei.

Președinta aruncă din nou o privire în jur și decise: — E în ordine. Avem vreun radiotelescop spațial? Nu? Și cât timp ne-ar lua să plasăm unul acolo sus? Cine se pricepe la asta? Dr. Garrison?

— Ăăă… nu chiar, doamnă președintă. La NASA noi am înaintat o propunere pentru observatorul Maxwell, și asta în fiecare dintre ultimii trei ani financiari, dar de fiecare dată proiectul a fost eliminat din buget. Am efectuat și un studiu de fezabilitate, am realizat și proiectul, cum era și normal, dar ne-ar trebui ani, cel puțin trei ani ca să-l putem urca pe orbită. Și consider de datoria mea să le reamintesc celor prezenți că până în toamna trecută rușii aveau un telescop cu unde milimetrice și submilimetrice care funcționa pe orbită. Nu știm de ce s-a defectat, dar ar fi mult mai simplu ca ei să trimită niște astronauți să-l repare decât să ne apucăm să construim unul și să-l plasăm pe orbită, mai ales că noi pornim de la zero.

— Așa stau lucrurile? întrebă președinta. NASA are un telescop în spațiu, însă nu un radiotelescop și nici suficient de mare. Deci n-avem acolo sus nimic care ar putea fi folosit pentru mesaj? Nici serviciile secrete nu au ceva? Agenția pentru Securitate Națională? Nimeni?

Der Heer încercă să lămurească lucrurile: — Deci, mergând pe aceeași idee, știți că avem de-a face cu un semnal foarte puternic care este recepționat pe o mulțime de frecvențe. După ce Vega apune deasupra Statelor Unite, mai sunt totuși cel puțin șase țări dotate cu radiotelescoape care detectează și înregistrează semnalul. Nu sunt atât de sofisticate ca proiectul Argus și s-ar putea să nu-și fi dat încă seama de semnificația modulației de polarizare. Dar dacă așteptăm până punem la punct un radiotelescop spațial și îl lansăm în spațiu, este posibil ca până atunci mesajul să fie deja terminat, și atunci l-am pierdut.

În cazul acesta nu ar fi logic să colaborăm cu alte câteva națiuni? Dr. Arroway…

— Părerea mea, spuse Ellie, este că nici o țară nu va reuși să facă singură toată treaba. Este nevoie de mai multe națiuni împrăștiate pe longitudine, de pe întreg globul pământesc. Va implica fiecare dispozitiv important din radioastronomie care a fost pus în funcțiune până acum, de la radiotelescoapele mari din Australia, China, India și Uniunea Sovietică până la cele din Orientul Mijlociu și din Europa de Vest. Mi se pare o greșeală să riscăm și să ne trezim cu goluri în spațiul de acoperire, fiindcă s-ar putea ca unele părți importante din mesaj să fie transmise exact asupra acelor locuri neacoperite. De aceea va trebui chiar să vedem ce facem cu zona Pacificului de Est și cu partea centrală a Atlanticului.

— În acest caz, spuse directorul Biroului de Informații, am putea să ne înțelegem cu sovieticii.

Ei au câteva nave care urmăresc sateliții ce emit din banda S până în banda X, cum sunt de exemplu „Akademik Keldiș„. Sau „Mareșalul Nedelin”. Dacă i-am contacta, le-am putea cere să staționeze cu navele fie în Atlantic, fie în Pacific și să umple acele goluri. Sunt niște nave foarte bune, încheie el înciudat.

Ellie deja deschisese gura, dar președinta i-o luase înainte: — Bine, Ken. Poate că ai dreptate. Dar mai spun încă o dată că situația se modifică al dracului de repede. Acum eu mai am unele lucruri de rezolvat.

Trebuie să particip la diferite chestii. Aș fi foarte mulțumită dacă directorul Biroului de Informații și conducerea Agenției de Securitate ar analiza aceste probleme până mâine dimineață. Aș vrea să știu dacă avem vreo alternativă la colaborarea cu alte țări și mai ales cu țări care nu ne sunt aliate. De asemenea aș dori ca secretarul de stat împreună cu cercetătorii să alcătuiască o listă cât mai completă cu națiunile și oamenii pe care să-i contactăm în eventualitatea colaborării. M-ar interesa și o evaluare aproximativă a consecințelor acestei colaborări. Să știm și noi dacă s-ar supăra vreo țară căreia nu i-am cere colaborarea, dacă am putea fi șantajați de cineva care ne promite datele și apoi nu-și respectă promisiunea, dacă n-ar fi mai bine să încercăm să contactăm mai multe țări pentru aceeași longitudine. Gândiți-vă serios la toate implicațiile posibile. Și, adăugă ea, privindu-i în ochi pe toți cei adunați în jurul mesei lungi și lucioase, nu vorbiți cu nimeni. Nici dumneata, dr.

Arroway. Avem și-așa destule probleme.

Capitolul 7

Etanolul din W-3

„Nu se cuvine să acordăm nici un pic de încredere părerii după care… demonii acționează ca mesageri și intermediari între divinitate și oameni sau că aceștia le transmit zeilor toate rugămințile noastre și prin ei ne vine după aceea sprijinul ceresc. Din contră, suntem obligați să considerăm că ei sunt spirite mult mai dornice de a face rău, fiind cu totul străine de cinste, exagerat de mândre, pline de invidie, pricepute în înșelăciuni…”

(Augustin — Cetatea lui Dumnezeu, VIII, 22)

„Că noile erezii se vor ivi pe fața pământului o știm din profeția lui Hristos, dar nu cunoaștem nici o prezicere care să spună că trebuie să le nimicim pe cele vechi.”

(Thomas Browne — Religio Medici, I, 8-1642)

Ellie plănuise să ajungă la avionul lui Vaygay în Albuquerque și apoi să-l aducă pe acesta cu mașina ei, faimosul Thunderbird, până la corpul de clădiri al proiectului Argus. Restul delegației sovietice ar fi putut veni cu mașinile observatorului. I-ar fi plăcut să gonească pe drumul de la aeroport în aerul răcoros al zorilor, salutată poate de o altă gardă de onoare formată dintr-o gloată de iepuri. Și mai sperase că pe drum ar fi avut ocazia unei discuții lungi și fructuoase cu Vaygay, o discuție între patru ochi. Numai că personalul de pază proaspăt instalat de către Administrația Serviciilor Publice se opusese ideii.

Din cauza interesului presei și mai ales după declarația sobră a președintelui la conferința de presă ținută acum două săptămâni, izolata așezare din deșert fusese invadată de mulțimi imense de curioși, iar Ellie a fost informată că exista riscul unor acte de violență. Așa că din acel moment nu mai avea voie să circule decât în automobile ale guvernului și chiar și atunci doar cu o escortă discretă, dar înarmată. Micul lor convoi își croia drum spre Albuquerque într-un ritm atât de lent și cu atâta seriozitate, încât Ellie își imagină cum piciorul ei drept slăbește apăsarea închipuită de pe un accelerator inexistent, relaxîndu-se pe preșul de cauciuc din fața ei.

I-ar fi plăcut să-și mai petreacă puțin timp cu Vaygay. Ultima dată îl întâlnise la Moscova în urmă cu trei ani, în timpul uneia dintre acele perioade în care lui îi fusese interzis să călătorească în Occident. Dreptul de a călători în străinătate îi era când anulat, când oferit, și asta de-a lungul deceniilor, în funcție de modificările în situația politică sau de comportamentul imprevizibil al lui Vaygay. După câte o declarație cu substrat politic de la care nu putea să se abțină i se interziceau plecările în străinătate, iar apoi, când autoritățile nu puteau găsi pe nimeni altcineva care să aibă competența necesară pentru a completa vreo delegație de oameni de știință, i se permitea din nou să plece peste hotare. Primea din toate colțurile lumii invitații pentru conferințe, seminarii, colocvii, cursuri, grupuri de cercetare mixte și comisii internaționale. Fiind laureat al premiului Nobel pentru fizică și membru plin al Academiei Sovietice de Științe, își putea permite să fie puțin mai independent decât mulți dintre colegii lui. De altfel dădea mereu senzația că se joacă inconștient cu răbdarea și cu limitele impuse de cerințele nescrise ale guvernului sovietic.

Numele său adevărat era Vasili Gregorovici Lunacearski, însă era cunoscut de întreaga comunitate a oamenilor de știință din domeniul fizicii după inițiala primului nume și cea a patronimului: Vaygay. Relațiile sale ambigue și fluctuante cu regimul sovietic puseseră multe probleme colegilor săi din Occident. Și lui Ellie.

Vaygay era o rudă îndepărtată a lui Anatoli Vasilievici Lunacearski, un vechi tovarăș bolșevic al lui Gorki, Lenin și Troțki. Tatăl lui fusese odinioară Comisar al Poporului în domeniul educației și apoi ambasador în Spania până în 1933, când murise. Mama lui Vaygay fusese evreică. Se spunea că muncise în cercetare la producerea armelor nucleare sovietice, deși pe atunci era cu siguranță mult prea tânără ca să fi avut vreun rol prea important în producerea primei explozii termonucleare a sovieticilor.

Institutul lui Vaygay avea atât aparatură modernă, cât și specialiști de prestigiu în domeniu, iar productivitatea științifică a savantului era enormă, deși dădea impresia că uneori era sâcâit de Comitetul pentru Siguranța Statului. În ciuda șirului inconstant de interdicții și concesii legat de călătoria în străinătate, savantul sovietic participase cu regularitate la cele mai importante întâlniri și congrese științifice internaționale, inclusiv la simpozioanele „Rochester”, al căror subiect era fizica particulelor cu energie mare, la întâlnirile „Texas” legate de astrofizica relativistă sau la adunările neoficiale, dar destul de influente, intitulate ”Pugwash”, care reușeau să reducă tensiunea existentă la nivel mondial.

Ellie aflase că în deceniul al șaselea Vaygay fusese la Berkeley și vizitase Universitatea din California, unde rămăsese fascinat de proliferarea sloganurilor ireverențioase, scatologice și scandalizante din punct de vedere politic, sloganuri imprimate pe nasturi supradimensionați. Își aducea aminte cu nostalgie că atunci reușeai dintr-o singură privire să afli cele mai acute preocupări sociale ale unui individ. Și în Uniunea Sovietică nasturii erau foarte populari și comercializați cu înfocare, numai că inscripțiile de pe ei ridicau de obicei în slăvi echipa de fotbal Dinamo sau una dintre expedițiile spațiale reușite din seria „Luna”, adică prima navă spațială care coborâse pe Lună. Nasturii de la Berkeley erau cu totul altfel. Vaygay cumpărase zeci de astfel de nasturi, însă îi făcea o plăcere deosebită în special când purta unul anume. Acesta era de mărimea palmei sale și pe el scria „Rugă pentru sex”. Îl purta până și la întâlnirile oamenilor de știință.

Când era întrebat despre mesajul sugerat, el răspundea: „La voi în țară este ofensator într-un singur sens. Dar în țara mea el reprezintă o dublă ofensă”. Dacă ar fi fost rugat să dea amănunte, el ar fi răspuns numai că faimoasa lui rudă bolșevică scrisese o carte despre locul religiei într-o societate socialistă. De atunci engleza pe care o vorbea se îmbunătățise considerabil, mult mai mult decât reușise Ellie cu rusa, însă înclinația savantului de a purta la rever nasturi mari și cu mesaje ofensatoare scăzuse, din păcate, considerabil.

O dată, în timp ce discutau aprins despre calitățile relative ale celor două sisteme politice, Ellie se lăudase că avusese dreptul să demonstreze în fața Casei Albe și să protesteze împotriva implicării americanilor în războiul din Vietnam.

Vaygay îi replicase că în aceeași perioadă avea și el dreptul să demonstreze în fața Kremlinului și să protesteze împotriva implicării americane în războiul din Vietnam.

El nu simțise niciodată nevoia să fotografieze containerele umplute până la refuz cu gunoaie puturoase sau pescărușii care țipau ascuțit și se buluceau în fața Statuii Libertății, așa cum făcuse un alt savant sovietic, pentru a se distra, atunci când vizitase Statele Unite și Ellie îl condusese pe un feribot în Staten Island în pauza unei întâlniri desfășurate la New York. Nu fotografiase nici cocioabele strâmbe și colibele din tablă ruginită ale săracilor din Puerto Rico, așa cum se apucase să facă un alt coleg al său, stând pe plaja din fața unui hotel luxos și luînd instantanee cu pasiune.

Asta se întâmplase în timpul unei excursii cu autobuzul de la observatorul din Arecibo până în oraș. Ellie se întrebase cui urma să-i fie oferite acele fotografii. Își imaginase atunci o imensă bibliotecă a KGB-ului dedicată în întregime nefericirii, nedreptăților și contradicțiilor de care era plină societatea capitalistă. Oare în momentele în care îi cuprindea nefericirea din cauza insucceselor societății sovietice, acești agenți își găseau liniștea și consolarea răsfoind fotografiile neclare reprezentându-i pe semenii lor păcătoși din America?

În Uniunea Sovietică existau mulți oameni de știință geniali cărora, din pricina unor vini necunoscute, nu le fusese permisă timp de decenii ieșirea din Europa de Est. Un exemplu bun era Konstantinov, care nu fusese în Occident până pe la mijlocul anilor ’60. O dată, la o conferință internațională desfășurată la Varșovia, în timp ce stăteau la o masă încărcată cu zeci de sticloanțe de rachiu azerbaidjan mai mult goale decât pline, Konstantinov fusese întrebat de ce suferise acea interdicție. El răspunsese sincer: „Fiindcă ticăloșii știau că, dacă mă vor lăsa dincolo, n-o să mai vin niciodată înapoi”. Totuși în timpul dezghețului politic în relațiile dintre cele două țări, adică prin anii ’60-’70, atunci când și legăturile dintre oamenii de știință se îmbunătățiseră, îl lăsaseră și pe Konstantinov să plece fără a-i face mari probleme. Iar el revenise în țară de fiecare dată.

Acum interdicția de ieșire din țară reintrase în vigoare, iar savantul mai trimitea doar cărți poștale pentru colegii săi din Occident, cărți poștale în care era reprezentat chiar el, călare pe o sferă sub care se putea citi ecuația Schwarzschild pentru raza unei găuri negre. În imagine Konstantinov cel de pe sferă stătea cu picioarele încrucișate, cu capul plecat și cu o figură foarte nenorocită. Celor care treceau prin Moscova și-l vizitau le spunea, folosind metaforele din fizică, că se afla în groapa de potențial. Iarăși i se interzisese ieșirea în străinătate.

Răspunzând la întrebările curioșilor, Vaygay spunea tot timpul că poziția oficială a Uniunii Sovietice era de a considera revoluția maghiară din 1956 drept o revoltă organizată de criptofasciști, iar Primăvara de la Praga din 1968 drept o mișcare stârnită de un grup antisocialist și nereprezentativ din conducerea țării. Dar adăuga întotdeauna că, dacă ceea ce i se spusese nu era adevărat, dacă aceste două revolte fuseseră cu adevărat revolte ale poporului, atunci țara sa făcuse o greșeală atunci când le înăbușise. În cazul războiului din Afganistan nici măcar nu se mai deranja să citeze justificările oficiale ale sovieticilor. O dată, pe când se afla în biroul Institutului, insistase să-i arate lui Ellie propriul său radio pe unde scurte pe care se aflau scrise clar, cu litere chirilice, frecvențele posturilor de radio din Londra, Paris și Washington. El i-a spus că era liber să asculte propaganda tuturor națiunilor.

Într-o perioadă mulți dintre colegii lui Vaygay fuseseră cuceriți de retorica naționalistă îndreptată împotriva pericolului galben. Unul dintre ei chiar i- a spus lui Ellie, punându-i imaginația la încercare: „Imaginează-ți întreaga frontieră dintre China și Uniunea Sovietică ocupată de soldați chinezi stând umăr la umăr, o mulțime compactă de invadatori înarmați”. Ellie își amintea că stăteau în biroul directorului institutului, strânși în jurul unui samovar.

— Cu creșterea demografică actuală a chinezilor, cât va mai dura până când se vor năpusti cu toții peste graniță? întrebase cercetătorul.

Răspunsul îi fusese dat pe un ton ce combina presimțiri sumbre cu un deliciu matematic: — O veșnicie.

William Randolph Hearst s-ar fi simțit ca acasă.

Dar nu și Lunacearski. El a adus argumentul conform căruia staționarea atâtor soldați chinezi pe granița cu Uniunea Sovietică va reduce automat rata nașterilor, și de aceea calculele făcute de ceilalți erau eronate. Lunacearski vorbise despre asta ca și cum subiectul criticii sale ar fi fost folosirea greșită a modelelor matematice, însă puțini fuseseră cei care nu pricepuseră ce voia să spună. Din câte știa Ellie, Lunacearski nu se lăsase niciodată înghițit de paranoia endemică și de rasism, nici măcar în momentele de maximă tensiune între chinezi și sovietici.

Ellie era îndrăgostită de samovar și putea înțelege cu ușurință afecțiunea rușilor pentru acest obiect. I se părea că și „Lunahod”-ul sovietic, vehiculul lunar fără echipaj uman care reușise în misiunea sa pe Lună, semăna cu o cadă de baie pe roți sârmoase, dar avea pe undeva la origini și ceva din tehnologia samovarului. Vaygay o luase o dată, într-o minunată dimineață de iunie, și o dusese să vadă un model al „Lunahod”-ului într-un parc de distracții imens situat în afara Moscovei. Acolo, alături de o clădire în care erau prezentate bunătățurile și frumusețile din Republica Autonomă Tadjikă, se afla o sală imensă plină până în tavan cu modele în mărime naturală ale vehiculelor spațiale civile produse de Uniunea Sovietică. Ellie le văzu unul după altul: „Sputnik 1”, prima navă spațială orbitală, „Sputnik 2”, prima navă care avusese la bord o ființă vie, pe cățelușa Laika, care a murit în spațiu, apoi „Luna 2”, prima rachetă care a ajuns la un alt obiect ceresc, „Luna 3”, prima navă care a fotografiat fața întunecată a Lunii, „Venera 7”, prima navă spațială care a coborât cu vine pe o altă planetă, și mai ales „Vostok 1”, prima navă spațială cu echipaj uman, cea care l-a dus pe eroul Uniunii Sovietice, cosmonautul Iurii A. Gagarin, pe o orbită unică în jurul Pământului. În afara navei copiii foloseau aripioarele de la rampa de lansare ale „Vostok”-ului drept tobogane, iar părul lor blond cârlionțat și cravatele roșii le fluturau în avântul coborârii, în mijlocul unei gălăgii și a unui amuzament dezlănțuit, până ce ajungeau pe pământ, „zemlia”, cum i se spunea în rusă. Cea mai mare insulă a sovieticilor din Marea Arctică fusese numită Novaia Zemlia, adică Noul Pământ. Acolo fusese detonată, în 1961, o bombă termonucleară sovietică de 58 de megatone, cea mai puternică explozie imaginată și realizată de specia umană până în prezent. Dar în acea zi de primăvară, când vânzătorii de înghețată își lăudau marfa, înghețata de care moscoviții erau atât de mândri, când familii vesele se plimbau liniștite și un bătrân știrb zâmbea la Ellie și la Lunacearski ca și cum cei doi ar fi fost îndrăgostiți, bătrânul pământ părea un loc destul de plăcut.

În rarele vizite pe care Ellie le făcea la Leningrad sau Moscova, Vaygay era cel care se ocupa cel mai des de savanții occidentali, făcându- le programul pentru serile libere. Un grup de șase sau opt persoane mergea la baletul de la Teatrul Bolșoi sau Kirov. Lunacearski reușea întotdeauna să facă rost de bilete, într-un fel sau altul. Ellie le mulțumea gazdelor sale, iar acestea îi mulțumeau la rândul lor, explicându-i că doar aflându-se în compania unor oaspeți din străinătate reușeau și ei să ajungă la aceste spectacole. Doar Vaygay zâmbea mereu. Nu-și aducea niciodată nevasta cu el, iar Ellie nu o întâlnise nici măcar din întâmplare. Vaygay îi spusese că soția lui era un medic foarte devotat pacienților. Ellie îl întrebase odată care era lucrul pe care îl regreta cel mai mult, deoarece știa că părinții lui renunțaseră să emigreze în America, deși se gândiseră s-o facă.

Savantul îi răspunsese pe un ton foarte grav: — Nu regret decât un singur lucru. Fiica mea s- a măritat cu un bulgar.

O dată Vaygay le rezervase o masă pentru cine la un restaurant caucazian din Moscova. Pentru acea seară fusese angajat și un fel de maestru de ceremonii profesionist, responsabil cu toasturile și întreținerea atmosferei, un „tamada” — cum li se spunea acolo — numit Kaladze. Insul era un maestru al acestei forme de artă, însă Ellie știa prea puțină rusă și era nevoită să ceară să-i fie traduse cele mai multe dintre toasturile rostite de Kaladze. Insul se întorsese spre ea și făcuse o remarcă semnificativă pentru întreaga seară: — Celor care beau fără să toasteze noi le spunem alcoolici.

Seara s-a încheiat devreme cu un toast relativ mediocru comparativ cu cele anterioare: „Pentru pace pe toate planetele”. Vaygay îi explicase că în limba rusă „mir” însemna în același timp „lume”, „pace” și un anumit tip de comunitate autonomă de gospodării țărănești ale cărei origini se pierd în negura timpului. Au mai discutat apoi o vreme dacă lumea nu fusese mai pașnică atunci când cele mai mari sisteme de organizare politică nu depășeau mărimea unui sat. Lunacearski spusese, ridicând paharul: — Fiecare sat e o planetă.

Iar ea răspunsese:

— Și fiecare planetă — un sat.

Petrecerile de acest gen erau întotdeauna puțin cam zgomotoase. Se consumau cantități enorme de rachiu și de votcă, dar nimeni nu părea să fie extraordinar de cherchelit. Ieșeau gălăgioși din vreun restaurant la ora 1 sau 2 noaptea și încercau, adesea fără succes, să găsească măcar un taxi. De câteva ori el o însoțise pe jos câte cinci- șase kilometri de la restaurant până la hotelul unde fusese cazată. Era prevenitor, uneori chiar afectuos, tolerant în opiniile politice, dar tăios în judecățile legate de știință. Deși escapadele sale erotice deveniseră legendare în rândul colegilor, față de Ellie nu-și permisese niciodată nici măcar un sărut de noapte bună. Atitudinea sa o întrista puțin pe Ellie, deși afecțiunea lui față de ea era evidentă.

În comunitatea științifică din Uniunea Sovietică existau multe femei, într-o proporție chiar mai ridicată decât în Statele Unite. Însă ele aveau tendința de a se plasa pe poziții modeste, cel mult de nivel mediu, astfel că savanții-masculi din Uniunea Sovietică erau la fel de nedumeriți ca și colegii lor americani când se ciocneau de o femeie drăguță și cu o competență științifică evidentă care le impunea propriile ei opinii fără să admită să fie ignorată. Unii încercau s-o întrerupă sau se prefăceau că n-au auzit. Atunci Lunacearski se apleca puțin în față și întreba cu un glas mai puternic decât obișnuia: „Ce-ați spus? Ați putea repeta, vă rog, dr. Arroway? Nu sunt sigur că v-am auzit”. Ceilalți amuțeau, iar ea își continua expunerea despre arsenidul de galiu saturat sau despre conținutul în etanol al norului galactic W-3.

În acel nor galactic interstelar se afla o cantitate de alcool cu o concentrație de 200, dar acea cantitate era atât de mare, încât ar fi putut să satisfacă întreaga populație a planetei de-a lungul întregii existențe a sistemului solar, și asta chiar dacă fiecare adult de pe Pământ ar fi fost alcoolic înveterat. Kaladze, „tamada” acelei petreceri, apreciase remarca. În toasturile următoare făcuseră tot felul de speculații: dacă alte forme de viață ar fi intoxicate cu etanol, dacă alcoolismul n- ar fi cumva o problemă de interes galactic și dacă mai există pe vreo altă planetă un maestru al toasturilor la fel de priceput ca Trofim Sergheevici Kaladze al nostru.

* * *

Când au sosit la aeroportul din Albuquerque au descoperit că, printr-un miracol, zborul comercial de la New York, la bordul căruia se afla delegația sovietică, aterizase cu o jumătate de oră mai devreme. Ellie îl descoperi pe Vaygay în magazinul de suveniruri al aeroportului, negociind poate prețul vreunui bibelou. Probabil că și el o văzuse cu coada ochiului, căci ridică un deget și spuse, fără să se întoarcă: — O clipă, Arroway. 19,95? întrebă el, adresându-i-se vânzătorului, care abordase o figură fals dezinteresată. Ieri în New York am văzut un set identic care costa doar 17 dolari și 50 de cenți.

Ellie se apropie mai mult și observă că Vaygay întinsese pe masă un set de cărți de joc pe care tronau nuduri de ambele sexe în niște poziții care ar fi scandalizat generația anterioară, dar care acum erau considerate doar inadecvate. Vânzătorul încerca fără prea multă tragere de inimă să strângă cărțile la loc în pachet, în timp ce Lunacearski făcea eforturi serioase și de altfel eficiente să acopere cu ele întreaga tejghea.

— Îmi pare rău, domnule, se plânse vânzătorul.

Nu eu fixez prețurile. Eu doar vând.

— Vezi care sunt defectele unei economii planificate, spuse Vaygay, adresându-i-se lui Ellie, dar întinzându-i în același timp vânzătorului o bancnotă de douăzeci de dolari. Într-un sistem de piață cu adevărat liberă probabil aș fi reușit să cumpăr astea cu 15 dolari. Poate chiar cu 12,95. Și nu te uita așa la mine. Nu le-am cumpărat pentru mine. Aici am 54 de cărți împreună cu jokerii.

Fiecare dintre ele reprezintă un cadou plăcut pentru cercetătorii de la institutul meu.

Femeia zâmbi și-l luă de braț.

— Mă bucur să te revăd, Vaygay.

— E-o plăcere rară, draga mea.

* * *

Printr-un fel de înțelegere nerostită, dar subânțeleasă, au discutat numai despre lucruri plăcute pe tot drumul până la Socorro. Pe scaunele din față stăteau Valerian și șoferul, unul dintre oamenii noi din echipa de pază. Peter, care în condiții normale nu era un om foarte volubil, se mulțumea să stea întins și să asculte conversația celor doi, care atingea doar tangențial problema pe care sovieticii veniseră să o discute, adică al treilea nivel al palimpsestului, Mesajul, partea cea mai complexă și mai elaborată pe care o recepționau cu toții și care rămăsese încă nedescifrată. Cu destul de multe ezitări, guvernul Statelor Unite ajunsese la concluzia că participarea sovieticilor era esențială. Judecata lor se dovedi corectă și din cauză că semnalele de pe Vega erau atât de puternice, încât puteau fi detectate chiar și cu un radiotelescop mai modest. Iar sovieticii, foarte prudenți, desfășuraseră încă de mulți ani o rețea de telescoape mai mici de-a lungul și de-a latul întregii suprafețe a Eurasiei, o rețea ce se întindea pe 9000 de kilometri din suprafața planetei. Ba chiar încheiaseră recent lucrările la un observator radio de dimensiuni mari lângă Samarkand. În plus navele Marinei militare sovietice, dotate cu instalații de detectare a sateliților, patrulau atât în Oceanul Atlantic, cât și în Oceanul Pacific.

Unele dintre datele obținute de sovietici se suprapuneau cu cele înregistrate de observatoarele din Japonia, China, India sau Irak. Însă numai unele. Este adevărat că fiecare radiotelescop important de pe planetă care avea Vega în zona observabilă urmărea radioemisia stelei. În Marea Britanie, Franța, Olanda, Suedia, Germania sau Cehoslovacia, în Canada, Venezuela sau Australia astronomii înregistrau părți reduse din faimosul Mesaj și se străduiau să urmărească Vega de la răsăritul până la apusul ei pe cer. În unele observatoare echipamentul de radiorecepție nu era suficient de sensibil și nu reușea să capteze nici măcar vibrațiile de bază, dar și acolo era ascultat zgomotul de fond ce se auzea în loc. Fiecare dintre aceste țări deținea câte o bucată din imensul mozaic al Mesajului, și asta din cauză că — așa cum îi reamintise Ellie lui Kitz — Pământul se rotea tot timpul. Fiecare țară încerca să descopere sensul ascuns al impulsurilor recepționate. Însă problema era dificil de rezolvat. Nimeni nu putea spune cu certitudine nici măcar dacă Mesajul era scris cu caractere simbolice sau era în imagini codificate.

Cel mai logic raționament era acela că nimeni nu va putea descifra Mesajul până ce nu va fi emis din nou de la prima pagină și va începe iarăși cu introducerea, cu alfabetul sau cheia de decodare.

Dar nu era sigur că asta se va mai întâmpla. În timp ce Vaygay compara în tihnă deșertul arid cu taigaua de acasă, Ellie se gândi că mesajul era probabil foarte lung și că s-ar putea să nu se deruleze din nou decât după vreun secol. Sau că alfabetul necesar înțelegerii lui nu exista. Poate că Mesajul (pe care toți oamenii de pe planetă începuseră să-l scrie cu majusculă) era un test de inteligență, astfel încât acele lumi care erau prea idioate ca să-l poată descifra vor fi de asemenea incapabile să îi folosească în mod greșit conținutul.

Și brusc ea înțelese ce umilință ar fi pentru specia umană dacă până la urmă vor fi nevoiți să recunoască neputința lor de a pricepe Mesajul.

Căci în momentul în care americanii și sovieticii deciseseră să colaboreze și înțelegerea oficială de parteneriat fusese semnată în cadru solemn, toate celelalte țări care dețineau fie și un singur radiotelescop căzuseră de acord să coopereze. Se crease un fel de Consorțiu Planetar al Mesajului și toți oamenii îl numeau deja așa. Aveau nevoie unii de alții, de inteligența și de datele recepționate, dacă voiau să descifreze vreodată acest Mesaj.

Ziarele abia dacă mai pomeneau de alte evenimente. Jalnic de puținele fapte concrete care erau cunoscute — adică numerele prime, transmisiunea de la Jocurile Olimpice și existența certă a unui mesaj foarte complex — erau reluate până la saturație. Era greu să mai găsești vreo ființă umană care să nu fi auzit în vreun fel sau altul despre Mesajul sosit de pe Vega.

Sectele religioase, fie aparținând unor rituri cu tradiție, fie marginale, dar și unele proaspăt inventate cu ocazia apariției Mesajului, se porniseră să analizeze minuțios implicațiile teologice ale acestuia. Unii spuneau că vine de la Dumnezeu, alții că de la diavol. Uimitor era faptul că o parte dintre credincioși oscilau între ambele variante. Se iscase și o nefericită renaștere a interesului asupra lui Hitler și a nazismului, iar Vaygay îi spusese lui Ellie că în reclamele publicate în suplimentul de duminică New York Times Book Review descoperise în total opt zvastici. Ea i-a răspuns că opt era un număr decent, dar că oricum știe că prietenul ei exagerează; în unele săptămâni nu vedeai mai mult de două sau trei.

Exista și un grup care se autonumise „Spațioarienii” și care oferea dovezi indubitabile conform cărora farfuriile zburătoare fuseseră inventate în Germania hitleristă. De fapt, după ei, pe Vega s-ar fi dezvoltat o nouă rasă de naziști „necorciți” care acum erau gata să facă ordine și pe Pământ.

Existau și inși care priveau mesajul ca pe o monstruozitate și care îndemnau la încetarea recepționării lui sau alții care îl considerau drept un semn al Revenirii lui Iisus și care cereau construirea unor radiotelescoape încă și mai mari, unele dintre ele chiar în spațiu. Unii avertizau asupra pericolului de a lucra cu informații date de sovietici, în ideea că ar putea fi falsificate sau greșite, cu toate că pe longitudinile unde se suprapuseseră cu Irakul, China și Japonia datele recepționate erau aproape identice. Mai erau și aceia care simțeau o schimbare în climatul politic mondial și care susțineau că însăși existența Mesajului, chiar dacă acesta nu va fi niciodată înțeles, era un element ce exercita o influență susținută asupra comportamentului unor state cu tendințe războinice. De vreme ce era clar că acea lume care transmitea mesajul era mai avansată decât a noastră și cu toate acestea nu se autodistrusese, cel puțin până acum 26 de ani, atunci rezulta — după cum argumentau unii oameni — că o civilizație tehnologică nu ajunge neapărat să se autodistrugă. Întreaga populație a găsit în Mesaj un motiv de speranță, mai ales într- o lume în care se experimentau mereu arme nucleare cu încărcături tot mai mari și cu sisteme de lansare tot mai evoluate. Mulți credeau că Mesajul reprezintă prima știre îmbucurătoare din ultimii ani, căci timp de decenii la rând tinerii încercaseră să nu se gândească prea mult la ziua de mâine. Acum însă se părea că în cele din urmă apăruse și o speranță pentru viitor.

Indivizii care aveau tendința de a lua în considerare în special astfel de prognoze optimiste ajungeau să-și dea seama că se îndreptau spre opinii nu foarte mulțumitoare ce se asemănau izbitor cu cele anunțate în ultimul deceniu de mișcarea milenaristă. Unii dintre milenariști susțineau că sosirea iminentă a mileniului al treilea va fi însoțită de întoarcerea lui Iisus sau a lui Buddha, a lui Krishna sau a Profetului, și cel care va veni — oricare ar fi acesta — va institui pe planetă o teocrație îngăduitoare, dar aspră în judecarea greșelilor făcute de muritori. Probabil Mesajul povestea Urcarea la Ceruri a omenirii. Sau Judecata de Apoi. Însă alți milenariști, mult mai mulți decât cei pomeniți mai înainte, susțineau că, așa cum se prezisese fără putință de tăgadă în multele, deși contradictoriile scrieri profetice din vechime, o condiție indispensabilă pentru a doua venire a lui Iisus era distrugerea fizică a lumii noastre. Milenariștii Apocalipsei erau îngrijorați de detensionarea atmosferei de pe planetă și îi neliniștea cantitatea tot mai scăzută de arme strategice din depozitele de armament ale omenirii.

Mijlocul cel mai la îndemână pentru îndeplinirea dogmei de bază a doctrinei lor era de a distruge totul cât mai repede. Alte catastrofe posibile, cum erau suprapopularea, poluarea industrială, cutremurele, exploziile vulcanice, efectul de seră, o nouă epocă glaciară sau impactul unei comete cu planeta, erau fie prea lente, fie prea improbabile sau insuficient de apocaliptice pentru scopul urmărit de ei.

Unii dintre conducătorii milenariștilor îi convinseseră pe credincioșii lor în mitinguri și adunări masive că, exceptând anumite accidente, asigurarea pe viață era un semn al ezitărilor întru credință și că, în afara celor foarte bătrâni, cei care își cumpărau un loc de veci sau își făceau alte planuri de înmormântare fără a fi neapărat necesare se făceau vinovați de acte de necredință.

Toți adevărații credincioși își vor înălța trupurile la ceruri și în numai câțiva ani se vor afla în fața scaunului lui Dumnezeu.

Ellie cunoștea faptul că acea rudă vestită a lui Lunacearski fusese un caz extrem de rar întâlnit: un revoluționar bolșevic care era interesat din punct de vedere științific de religiile umanității.

Însă la el în țară atenția pe care Vaygay o acordase ferventei dezvoltări a mișcărilor religioase pe plan mondial fusese trecută sub tăcere. Vaygay spusese: — În țara mea principala problemă religioasă va fi dacă veganii l-au anunțat pe Leon Troțki, așa cum era de datoria lor.

* * *

Pe măsură ce se apropiau de amplasamentul Argusului marginile șoselei deveneau tot mai aglomerate din cauza automobilelor, rulotelor și a altor vehicule parcate acolo, a corturilor, a turiștilor și vilegiaturiștilor. Noaptea câmpiile odinioară liniștite din San Augustin erau iluminate de focuri de tabără. Era evident că oamenii înșirați de-a lungul autostrăzii nu erau toți prea bogați.

Ellie remarcă două cupluri tinere. Bărbații purtau tricouri și blugi strânși pe talie, mergeau puțin țanțoși, așa cum fuseseră învățați de cei din anii mai mari când intraseră la liceu, și discutau cu aprindere. Unul dintre ei împingea un cărucior dărăpănat în care stătea un băiețel lipsit de griji în vârstă de vreo doi ani. Femeile veneau în urma soților lor. Una dintre ele ținea în mână un țânc care abia se iniția în arta umană a mersului pe picioare, iar cealaltă umbla balansându-se ușor din cauza burții proeminente din care într-o lună sau două urma să apară o nouă ființă născută pe această planetă insignifiantă.

Aici se găseau călugări din comunitățile izolate din afara Taos-ului, care foloseau psilocibina halucinogenă pentru taina împărtășaniei, dar și călugărițe de la o mănăstire din apropierea orașului Albuquerque care se foloseau de etanol pentru aceleași scopuri. Puteai vedea inși cu pielea tăbăcită și fața ridată care își petrecuseră întreaga viață sub cerul liber, dar și studenți cu fețele palide de la Universitatea Arizona din Tucson. Se vedeau cravate de mătase și cravate-șiret strânse în insigne de argint șlefuit care erau vândute de antreprenorii Navajo la prețuri exorbitante, ca un fel de revanșă măruntă în cadrul istoricelor legături comerciale dintre albi și indienii originari din America. Militarii de la baza aeriană americană Davis-Monthan veneau în învoiri sau permisii și vindeau cu îndârjire gumă și tutun de amestecat.

Iată și un bătrân cu părul alb, îmbrăcat într-un costum foarte elegant de 900 de dolari și cu o pălărie Stetson asortată la costum. Insul părea să fie foarte bine un simplu fermier. Mai erau mulți oameni care locuiau în barăci și zgârie-nori, în cocioabe din chirpici, în dormitoare comune sau în parcuri pentru rulote. Unii veniseră aici pentru că nu aveau altceva mai bun de făcut, alții pentru că voiau să le poată povesti nepoților că fuseseră în acest loc. Unii sperau să asiste la un eșec, alții erau convinși că vor fi martorii unui miracol. În lumina strălucitoare a soarelui de după-amiază mulțimea fremăta și se distingeau sunete exprimând încredere nestrămutată, veselie răutăcioasă, extaz mistic și așteptare calmă. Câțiva au întors capetele și au aruncat o privire indiferentă după caravana de automobile care trecea pe lângă ei, fiecare automobil având înscris pe el „Agenția de Intermediere și Transport a Guvernului SUA”.

Oamenii strânși de-a lungul drumului se apucaseră să prânzească și întinseseră masa pe panourile deschise ale rulotelor. Unii se duceau să studieze mărfurile vânzătorilor ambulanți ale căror magazine pe roți erau inscripționate cu litere mari: „Snackmobil” sau „Suveniruri spațiale”. În fața unor construcții mai mici, dar zdravene, în care putea intra doar o singură persoană, se făcuseră cozi lungi. Cei care lucrau la Argus se gândiseră să le ofere și această facilitate vizitatorilor sosiți acolo.

Copiii se fugăreau printre mașini, saci de dormit, pături și mese pliante de picnic, iar adulții nu-i certau decât rareori, atunci când micuții ajungeau prea aproape de autostradă sau de gardul ce înconjura telescopul 61, unde un grup de tineri maturi, rași în cap și îmbrăcați în robe galbene ca șofranul îngenuncheau și intonau cu solemnitate silaba sacră „om”. Tot acolo se puteau vedea postere mari cu reprezentări imaginare ale ființelor extraterestre, multe dintre ele deja cunoscute din filme sau din cărțile de benzi desenate. Undeva scria: „Printre Noi Există Ființe Extraterestre”. Un bărbat cu cercei de aur se bărbierea, folosind oglinda retrovizoare a unei camionete, și o femeie cu un poncho mexican ridică o ceașcă de cafea, salutând convoiul care trecu în viteză pe lângă ea.

În timp ce se apropiau de noua intrare principală, lângă telescopul 101, Ellie reuși să observe un tânăr ridicat pe o platformă improvizată și șubredă, care vorbea unei mulțimi destul de mari. Tânărul purta un tricou pe care Pământul era reprezentat ca fiind lovit de un fulger venit din ceruri. Femeia remarcă faptul că mai erau unii inși din mulțime care purtau același însemn enigmatic.

O dată ce trecură de poarta principală, Ellie ceru să oprească. Traseră mașina la marginea drumului, coborâră geamurile portierelor și ascultară. Vorbitorul era cu spatele spre ei, dar Ellie îi vedea pe cei din mulțime. După chipurile lor înțelese că oamenii aceia erau profund impresionați de ceea ce auzeau.

Vorbitorul era în mijlocul discursului: „…iar alții zic că s-a făcut un pact cu diavolul și că oamenii de știință și-au vândut sufletele. În fiecare dintre aceste telescoape se găsesc pietre prețioase”.

Și vorbitorul arătă cu mâna spre telescopul 101.

„Asta o recunosc chiar și cercetătorii care lucrează aici. Unii oameni spun că asta este partea diavolului în afacerea încheiată.” — Huliganism religios, murmură întunecat Lunacearski, iar ochii îi alunecară nerăbdători spre drumul ce ducea la telescop.

— Nu, nu. Hai să mai stăm puțin! răspunse ea.

Un surâs de uimire i se ivi pe buze. Oratorul continua: „Există unii oameni, cei credincioși, oameni cu frica lui Dumnezeu, care cred că Mesajul vine de la alte ființe din spațiu, de la niște entități sau creaturi ostile, dușmani ai Omului, străini care vor să ne distrugă”. Ultima frază fusese aproape urlată, după care vorbitorul păstră un moment de tăcere semnificativă. „Însă voi, voi toți, sunteți sătui, sunteți dezgustați de corupția și decăderea societății de azi, o decădere adusă de nesăbuința, nestăpânirea și necredința oamenilor de știință. Eu nu știu care dintre voi are dreptatea de partea lui. Nu vă pot spune nici care este înțelesul Mesajului sau de la cine vine el. Am bănuielile mele. În curând vom ști sigur. Dar ceea ce știu cu siguranță este că oamenii de știință, politicienii și birocrații refuză să ne spună adevărul. Nu ne-au spus tot ce au aflat. Continuă să ne înșele, așa cum au făcut-o dintotdeauna.

Prea mult timp am îndurat, Doamne, minciunile pe care ni le-au vârât pe gât și corupția pe care ne-au impus-o.” Spre uimirea femeii, din mulțime s-a ridicat un cor de zgomote profunde și aprobatoare. Insul făcuse să țâșnească un izvor al nemulțumirilor umane de care Ellie abia dacă fusese conștientă.

„Acești oameni de știință nici nu cred că noi suntem fiii lui Dumnezeu. Ei cred că suntem progeniturile unor maimuțe. Printre ei sunt o mulțime de comuniști notorii. Și acum suntem noi de acord ca astfel de oameni să decidă soarta umanității?” Mulțimea răspunse cu un „Nu!” bubuitor, ca un tunet.

„Vreți voi ca o haită de necredincioși să ajungă să vorbească cu Dumnezeu?” „Nu!” urlă din nou mulțimea.

„Sau să vorbească cu diavolul? Ei stau și negociază și ne hotărăsc viitorul împreună cu monștrii din adâncurile spațiului. Frații mei, surorile mele, în acest loc s-a cuibărit Răul.” Ellie crezuse că oratorul nu știa de prezența lor acolo, în spatele lui. Dar în acel moment el se întoarse pe jumătate și arătă prin gardul anticiclon în direcția convoiului încremenit: „Ei nu vorbesc în numele nostru! Nu ne reprezintă pe noi! Nu au nici un drept să hotărască pentru noi!”.

Câțiva inși din mulțime, care se aflau mai aproape de amplasament, începură să se împingă și se scuture ritmic gardul ce înconjura telescopul.

Atât Valerian, cât și șoferul se alarmară. Motoarele fuseseră lăsate în funcțiune, așa că într-o clipă șoferii apăsară pe accelerație și se depărtară de poartă, luînd-o înspre clădirea administrației proiectului Argus, până la care mai aveau mulți kilometri de mers prin deșertul plin de mărăcini.

Pe când se depărtau, în sunetul scos de cauciucul roților demarând pe ciment și de mulțimea vuindă, Ellie reuși să audă vocea oratorului articulând clar: — Răul cuibărit în acest loc va fi distrus. Jur că așa va fi.

Capitolul 8

Accesare directă

„Un teolog își poate permite să se lase atras de plăcuta sarcină a descrierii Religiei ca și cum ea ar coborâ direct din ceruri, înveșmântată în inocența ei înnăscută. Istoricului i se pretinde o atitudine mult mai pesimistă. El este dator să descopere amestecul inevitabil de greșeli și corupție pe care aceasta l-a căpătat în lunga sa ședere pe Pământ în mijlocul unei rase de făpturi slabe și degenerate.”

(Edward Gibbon — Declinul și căderea Imperiului Roman, vol. XV)

Ellie nu luă în seamă sistemul de accesare directă a programelor TV și trecu în revistă unul după altul toate posturile de televiziune. Pe două canale învecinate se transmitea Cum trăiesc ucigașii în masă, respectiv Pune-ți curu’ la bătaie. O singură privire era suficientă ca să-ți dai seama că oferta mediatică era nesatisfăcătoare. Pe alt canal se desfășura un meci de baschet foarte disputat între Johnson City Wildcats și Union-Endicott Tigers, în care tinerii jucători și jucătoare își dădeau sufletul pentru victorie. Pe următorul canal se ținea o predică în persană despre restricțiile și obligațiile rituale ale Ramadanului. Urma unul dintre acele canale codate, care părea să fie dedicat unor practici sexuale cu totul dezgustătoare. Apoi Ellie nimeri pe un canal principal cuplat pe computer, specializat în jocurile interactive fantasmatice în care intrai în pielea unui erou, și care acum nu o ducea prea bine. Dacă îl accesai prin computerul personal, ți se oferea o singură intrare într-o aventură nouă. Cea din ziua de azi se numea parcă Ghilgameș Galactic și — ca în toate jocurile de tipul ăsta — se spera că oamenii vor considera respectiva aventură imaginară suficient de interesantă pentru a comanda discul floppy corespunzător pe unul dintre canalele de vânzare.

Se luau și măsurile de precauție necesare în astfel de cazuri, astfel încât să nu poți înregistra respectivul program în perioada unicei sale derulări. Ellie considera că cele mai multe dintre aceste jocuri video erau doar încercări disperate și ineficiente de a-i pregăti pe adolescenți pentru un viitor oricum incert.

Atenția îi fu atrasă de un crainic cu o figură serioasă de pe unul dintre canalele de televiziune clasice, care discuta cu o îngrijorare vădită despre ceea ce părea să fie un atac nemotivat asupra Flotei a șaptea americane din Golful Tonkin de către niște nave torpiloare nord-vietnameze.

Președintele Statelor Unite ceruse să fie autorizat să ia „toate măsurile necesare” pentru a răspunde provocării. Programul respectiv, Știrile de ieri, era unul dintre preferatele lui Ellie și el relua programe și emisiuni de știri ale canalului realizate cu câțiva ani în urmă. A doua parte a emisiunii consta din disecarea meticuloasă, punct cu punct, a greșelilor de informare din prima parte și scoaterea în evidență a credulității îndărătnice a canalelor informative în fața oricăror știri oferite de orice oficialitate, oricât de nefondate și de autoelogioase ar fi fost ele. Era unul dintre cele câteva programe de televiziune produse de o rețea mass-media numită REALI-TV, cum erau și emisiuni gen Vorbe, vorbe…, care era dedicată unor analize post-factum a promisiunilor electorale neîndeplinite la nivel local, de stat și național, sau emisiunea Aiureli și păcăleli, în care erau demolate fără cruțare opinii larg răspândite cum sunt prejudecățile, miturile și sloganele propagandistice. Pe ecranul televizorului se putea citi în colțul de jos data de 5 august 1964.

Un val de amintiri — căci „nostalgie” nu era un cuvânt potrivit aici — o învălui pe Ellie, readucându-i în memorie zilele sale în liceu. Apăsă pe buton și schimbă canalul.

Tot sărind de pe un program pe altul, trecu repede peste o emisiune de rețete culinare orientale care în săptămâna respectivă se ocupa de prepararea hibachi-ului, peste o reclamă lungă la prima generație de roboți casnici universari produși de Hadden Cybernetics, peste știrile în rusă de la Ambasada Sovietică, câteva programe de știri și pentru copii, un canal specializat în matematici care prezenta o orbitoare realizare grafică pe computer a noului curs de geometrie analitică Cornell, peste programul local pentru vânzări de terenuri și locuințe și, în fine, peste un șir nesfârșit de seriale cotidiene execrabile. Ajunse în cele din urmă pe canalele de emisiuni religioase unde se discuta cu o ardoare nemărginită și unanim împărtășită despre Mesajul din spațiu.

În toată America numărul celor care mergeau la biserică sporise extraordinar de mult. Ellie era de părere că Mesajul reprezenta un fel de oglindă în care fiecare om își vedea periclitate sau confirmate propriile sale convingeri. Era o justificare comună pentru doctrine religioase apocaliptice sau eshatologice care altfel se excludeau reciproc. În Peru, Algeria, Mexic, Zimbabwe, Ecuador sau la populațiile Hopi, peste tot se țineau dezbateri publice serioase pe tema venirii din spațiu a civilizațiilor de care aparțineau.

Părerile care sprijineau ideea fuseseră atacate pentru colonialismul lor. Catolicii discutau despre starea de grație extraterestră. Protestanții dezbăteau posibilitatea unor misiuni mai recente ale lui Iisus pe planetele apropiate și, bineînțeles, despre revenirea Lui pe Pământ. Musulmanii se întrebau îngrijorați dacă Mesajul nu contravenea cumva interdicției de a-ți face chip cioplit. În Kuweit un bărbat s-a autoproclamat Imamul Ascuns al Șiiților. Fervoarea mesianică i-a cuprins până și pe hasidiții Sossafer. În unele congregații ale evreilor ortodocși a renăscut interesul pentru Astruc, un fanatic care se temuse că știința ar putea să submineze puterea credinței și care în 1305 îl convinsese pe rabinul Barcelonei, liderul clerului evreiesc din acea vreme, să le interzică persoanelor sub 25 de ani studiul științelor și al filosofiei, sub amenințarea cu tortura sau excomunicarea. Tendințe similare se distingeau tot mai puternic în cadrul Islamului. Un filosof din Salonic, numit pe bună dreptate Nikolas Polydemos, a atras atenția publicului cu un set de argumente susținute pasionat în favoarea a ceea ce el numea „reunificarea” religiilor, guvernelor și popoarelor de pe planetă. Criticile au început prin punerea sub îndoială a particulei „re”.

Grupuri de adepți ai OZN-urilor au organizat gărzi permanente, ziua și noaptea, la baza aeriană americană Brooks de lângă San Antonio, unde se spunea că s-ar afla congelate în taină trupurile perfect păstrate a patru ocupanți ai unei farfurii zburătoare care s-ar fi prăbușit în 1947. Se spunea chiar că extratereștrii respectivi ar fi fost înalți de un metru și că ar fi avut dinți mărunți și fără cusur. În India s-au anunțat apariții ale lui Vishnu, iar în Japonia ale lui Amida Buddha, la Lourdes s-au petrecut sute de vindecări miraculoase și în Tibet s-a autoproclamat un nou Bodhisattva. Un nou cargocult a fost adus din Noua Guinee în Australia: propovăduia construirea unor cópii după un radiotelescop pentru a atrage generozitatea extratereștrilor. Uniunea Mondială a Libercugetătorilor a considerat Mesajul drept o dovadă a inexistenței lui Dumnezeu. Biserica Mormonă l-a declarat drept a doua revelație după îngerul Moroni.

Diferite grupuri și organizații au văzut în Mesaj o dovadă a existenței mai multor zei sau a unuia singur ori, dimpotrivă, a nici unuia. Milenarismul înflorea. Unii preziceau Millenium-ul, sfârșitul lumii, în 1999, deoarece era o inversiune cabalistică a lui 1666, an ales odinioară de Sabbatai Zevi pentru „millenium”-ul său. Alții se opriseră la anii 1996 sau 2033, adică la presupusa aniversare a două mii de ani de la nașterea sau de la moartea lui Iisus. Pe de altă parte Marele Ciclu al vechilor maya urma să se încheie în 2011, când — potrivit acestei concepții tradiționale independente — cosmosul își va afla sfârșitul.

Amestecul prezicerii maya cu milenarismul creștin a născut în Mexic și în America Centrală un fel de frenezie apocaliptică. Unii dintre milenariștii care credeau în datele mai apropiate începuseră deja să-și dăruiască averea săracilor, în parte din cauză că oricum în curând bunurile nu vor mai avea nici o valoare, dar și ca un fel de investiție înțeleaptă în Dumnezeu, un fel de mită pentru Judecata de Apoi.

Zelul religios, fanatismul, teama, speranța, dezbaterile înflăcărate, rugăciunile tăcute, reevaluările istovitoare, dăruirea de sine exemplară, bigotismul îngust și un interes dramatic pentru ideile noi, toate acestea erau molipsitoare, însuflețind cu febrilitate întreaga suprafață a micuței planete Pământ. Detașându-se cu greu din această masă efervescentă și puternică, Ellie crezu că poate să vadă zorile unei recunoașteri a lumii drept un unic firicel în imensa tapiserie a Cosmosului. În tot acest timp Mesajul însuși continua să reziste tentativelor de a-l descifra.

Pe canalele de bârfe denigratoare, protejate și ele de Primul Amendament al Constituției, ea, Vaygay, der Heer și — într-o măsură mai mică — Peter Valerian erau aspru acuzați de o mulțime de delicte, printre care se aflau ateismul, comunismul și păstrarea Mesajului în folosul propriu. Ellie nu-l considera pe Vaygay prea comunist, iar în ceea ce-l privea pe Valerian știa că acesta credea în Dumnezeu, fiind un creștin profund și rafinat care nu făcea tapaj de credința lui. Dacă vor avea suficient noroc să găsească vreo cale de decodificare a Mesajului, ea se declară gata să i-l prezinte personal acelui nimic fățarnic ce se credea comentator de televiziune. Pe de altă parte David Drumlin era prezentat ca un fel de erou, omul care decodificase cu adevărat pentru prima dată misterul numerelor prime și transmisiunea de la Olimpiadă. Drumlin apărea drept genul de savant de care avem nevoie. Ellie oftă și schimbă din nou canalul.

Ajunsese la TABS, Sistemul de Transmisie American Turner, singurul supraviețuitor al unei mari rețele TV comerciale care dominase Statele Unite până la apariția și răspândirea transmisiunilor direct prin satelit și a cablului TV cu 180 de canale. Pe acest post Palmer Joss era în mijlocul uneia dintre rarele sale apariții televizate.

Ca majoritatea americanilor, Ellie recunoscu dintr- o privire vocea sa puternică, ținuta impresionantă și ușor nonconformistă și ușoarele cearcăne de sub ochi, ce te făceau să crezi că omul nu dormise niciodată cu grija noastră a tuturor.

— Ce-a făcut de fapt știința pentru noi? declama el. Chiar suntem mai fericiți decât înainte? Nu mă refer numai la receptoarele de imagini holografice și la strugurii fără semințe. Suntem noi fericiți în adâncurile sufletului? Sau poate că savanții ne păcălesc cu niște jucării, ne dau tot felul de fleacuri tehnologice și în acest timp ne subminează credința?

Ellie văzu în acest ins un om care tânjea după o epocă mai simplă, un om care își petrecuse întreaga viață încercând să concilieze ireconciliabilul. El condamnase excesele cele mai flagrante ale religiei pop și credea că astfel își justifică și atacurile asupra evoluționismului și relativității. De ce n-ar ataca existența electronului? Palmer Joss nu văzuse niciodată așa ceva, iar Biblia nu pomenea nimic de electromagnetism. De ce să credem în electroni?

Cu toate că nu-l mai ascultase niciodată vorbind, Ellie era sigură că mai devreme sau mai târziu Palmer va ajunge și la Mesaj. Și așa se întâmplă.

— Oamenii de știință își țin descoperirile doar pentru ei, iar nouă ne dau doar fragmente și rămășițe, atât cât consideră necesar pentru a ne ține liniștiți. Ei cred că suntem prea proști ca să înțelegem ce fac. Ne dau concluzii fără să ne ofere și dovezi, ne prezintă descoperirile lor ca și cum ar fi literă de evanghelie, și nu simple speculații, teorii și ipoteze, adică ceea ce oamenii obișnuiți ar numi bănuieli. Nu se întreabă niciodată dacă vreuna dintre noile lor teorii este la fel de bună pentru oameni ca și credința pe care se străduiesc s-o înlocuiască. Pun prea mult preț pe ceea ce știu ei și prea puțin preț pe ceea ce știm noi. Când le cerem explicații ne spun că ne-ar lua ani ca să înțelegem. Știu asta pentru că și în religie sunt lucruri care cer ani de studiu pentru a fi înțelese.

Îți poți consuma întreaga viață fără să reușești a ajunge mai aproape de înțelegerea naturii Dumnezeului Atotputernic. Dar n-o să-i vedeți pe savanți să vină la conducătorii religioși și să-i întrebe despre anii lor de studiu, de meditație interioară și rugăciune. Ei nu ne acordă nici un pic de atenție decât atunci când ne înșală și ne duc pe căi greșite.

Insul tăcu o clipă, apoi reluă: — Acum ei zic că au un mesaj de pe steaua Vega. Dar o stea nu poate trimite mesaje. Cineva îl trimite. Cine? Mesajul ăsta are un țel divin sau demonic? Când vor descifra mesajul, ce va scrie la sfârșit: „Al dumneavoastră, Dumnezeu” sau „Cu sinceritate, Satana”? Și atunci când acești savanți vor ajunge să ne spună ce conține Mesajul ne vor spune ei tot adevărul? Sau poate vor omite ceva din cauză că vor crede iar că nu suntem în stare să înțelegem sau poate din cauză că nu se potrivește cu ceea ce cred ei? Nu sunt ei cei care ne-au învățat cum să ne distrugem unii pe alții?

Palmer continuă neabătut: — Ascultați-mă bine, prieteni, știința este prea importantă pentru a o lăsa pe mâna savanților. Se cuvine ca la procesul de descifrare să ia parte și reprezentanți ai credințelor majore ale umanității.

Se cuvine să aruncăm și noi o privire la informațiile neprelucrate. Căci așa le spun oamenii de știință: „neprelucrate”. Altfel… altfel ce se va întâmpla cu noi? Ei ne vor spune ceva despre Mesaj. Poate ne vor spune ceea ce cred ei cu adevărat. Sau poate că nu. Și, orice ne-ar spune, noi va trebui să acceptăm. Există unele lucruri pe care le știu doar oamenii de știință. Dar sunt și unele lucruri — și vă rog să mă credeți pe cuvânt — despre care ei nici măcar nu au habar. Poate că au recepționat un mesaj venit de la o altă ființă din ceruri. Poate că nu. De unde pot fi ei siguri că Mesajul nu e de fapt un Vițel de Aur? Nu cred că l- ar recunoaște dacă l-ar vedea. Gândiți-vă că aceștia sunt cei care ne-au adus bomba cu hidrogen. Iartă-mă, Doamne, că nu pot fi mai recunoscător acestor suflete generoase!

Vocea i se înălță tot mai sus: — Eu L-am văzut pe Dumnezeu. Eu Îl ador, cred în El. Îl iubesc cu tot sufletul, cu întreaga mea ființă. Nu cred că cineva ar putea avea o credință mai puternică decât am eu. Nu văd nici cum ar putea savanții să creadă în știința lor mai mult decât cred eu în Domnul. Atunci când o idee nouă răsare în știință ei sunt gata să renunțe la toate „adevărurile” în care credeau. Și sunt mândri de asta! Li se pare că nu există nici o limită pentru știință. Își închipuie că noi ne-am închistat în ignoranță până la sfârșitul vremilor și că nicăieri în natură nu există nimic sigur. Newton l-a detronat pe Aristotel. Einstein l-a detronat pe Newton.

Mâine altcineva îl va detrona și pe Einstein. Abia ce apucăm să pătrundem înțelesul unei teorii, că și apare alta în loc. Nu m-ar deranja atât de tare dacă ne-ar avertiza că vechile idei sunt provizorii. Ei vorbesc despre legea lui Newton asupra gravitației.

O numesc tot așa și acum. Dar, dacă ar fi o lege a naturii, cum ar putea fi greșită? Cum s-o aruncăm la gunoi? Numai Dumnezeu poate revoca legile naturii. Nu savanții. Ei doar le înțeleg greșit. Dacă Albert Einstein a avut dreptate, atunci Isaac Newton a fost un amator și un cârpaci. Amintiți-vă, savanții nu au dreptate întotdeauna. Vor să ne ia credința și evlavia și nu ne oferă în schimb nimic care să aibă valoare spirituală. Nici nu-mi trece prin cap să-l las pe Dumnezeu numai pentru că niște oameni de știință scriu o carte și spun că avem un mesaj venit de pe Vega. Nu voi deveni un adorator al științei. Nu voi încălca prima poruncă și nu mă voi închina vițelului de aur.

* * *

Pe când era foarte tânăr, mult înainte de a ajunge cunoscut și admirat de o mulțime de oameni, Palmer Joss fusese un fel de om bun la toate la un circ ambulant. Nu era nici un secret, oricine putea citi asta în profilul făcut de revista Newsweek. Tot atunci luase o hartă a Pământului în proiecție cilindrică și pusese să-i fie tatuată pe tors, îndurând durerea operațiunii în speranța că va face bani din asta. Își expunea bustul la târgurile și spectacolele date de trupa sa ambulantă din Oklahoma până la Mississippi, ca o rămășiță desprinsă, rătăcită, dintr-o perioadă mult mai fertilă pentru trupele itinerante din zonele rurale, asemenea altor câțiva ca el. Pe întinderea oceanului albastru se puteau vedea cei patru zei ai vânturilor cu obrajii umflați și suflând mai ales înspre vest și nord-est, iar când Palmer își flexa pectoralii îl putea face pe Boreus să se umfle o dată cu zona mediană a Atlanticului. Apoi obișnuia să le declame privitorilor uimiți câteva versuri din cartea a șasea a Metamorfozelor lui Ovidiu: „Monarh al violenței, rostogolind la nori,

Eu zgudui ape-adânci, prăval gigantici arbori…

Și, stăpânit de urlet de demoni, eu pătrund Cele mai tăinuite caverne sub Pământ, Mă-ncord și, din adâncuri de nimenea pătrunse, Împrăștii umbre pline de spaimele din iad Sau mân ucigătoare cutremure în lume!” Flăcări și pucioasă venite din vechea Romă. Cu puțin efort al brațelor, el demonstra practic alunecarea continentelor, împingea Africa de Vest înspre America de Sud și acestea se uneau ca piesele unui puzzle, aproape exact pe longitudinea buricului. Oamenii îl numeau „Geo, Omul- Planetă”.

Joss era un cititor pasionat și, deoarece nu fusese îngreunat de o educație formală oferită altora de școala elementară, nu aflase că pentru oamenii obișnuiți știința și scriitorii clasici erau o hrană rușinoasă a spiritului. Ajutat de ținuta sa vag neglijentă, dar protocolară, intra în grațiile bibliotecarilor din orașele prin care trecea o dată cu circul său ambulant și întreba ce cărți serioase ar trebui să citească. Le spunea că voia să-și desăvârșească educația. Plin de râvnă, citea despre cum se pot câștiga prieteni sau cum se fac investițiile în afaceri imobiliare și chiar despre modul în care se pot intimida cunoștințele fără ca ele să-și dea seama, dar simțea că aceste cărți erau cumva lipsite de substanță. Prin contrast, i se păru că descoperă calitatea în cărțile de știință moderne și în literatura scriitorilor din vechime. Ori de câte ori poposeau undeva, Joss pornea în căutarea bibliotecii orașului sau a districtului. A învățat ceva geografie și istorie, care erau legate de profesie, după cum i-a spus Elvirei, Fata-Elefant, când aceasta l-a întrebat curioasă despre plecările sale. Ea îl suspecta de viciul unor distracții devenite regulă, chiar spuse o dată ceva despre un bibliotecar în fiecare port, dar trebui să admită că prestația lui se îmbunătățea tot mai mult.

Substanța era cam pretențioasă, însă rezultatul se dovedea familiar. În mod surprinzător, micul număr al lui Joss începu să aducă bani buni trupei ambulante.

Într-o zi, stând cu spatele la spectatori, prezenta ciocnirea Indiei cu Asia având ca rezultat înălțarea și încrețirea munților Himalaia. Tocmai atunci din cerul înnourat, dar fără ploaie, un fulger ivit pe neștiute scăpără și-l izbi în plin. Joss căzu jos, mort. În sud-estul Oklahomei erau furtuni dese, dar astfel de vreme era neobișnuită pentru sud. Joss Palmer simți cu o luciditate uimitoare cum își părăsește trupul năruit jalnic pe podeaua acoperită cu rumeguș, în timp ce oamenii îl priveau cu teamă și cu un sentiment înrudit cu respectul. Simți apoi cum se ridică, cum se înalță ca printr-un tunel întunecat și lung, cum se apropie încetul cu încetul de o lumină sclipitoare.

Iar în haloul de lumină distinse tot mai clar o figură de proporții eroice, cu adevărat dumnezeiască.

Când se trezi simți că o parte din el e nemulțumită din cauză că a rămas în viață. Fusese întins pe un pat de campanie într-un dormitor modest mobilat. Deasupra sa stătea aplecat reverentul Billy Jo Rankin, nu actualul deținător al numelui, ci tatăl lui, un surogat de predicator venerabil din a doua jumătate a secolului al 20-lea.

Joss avu impresia că vede pe fundal, în spatele reverendului, vreo zece siluete cu glugi pe cap, care cântau „Kyrie Eleison”. Dar nu era sigur de asta.

— O să trăiesc? șopti tânărul.

— O să le faci pe amândouă, băiete, îi răspunse reverendul Rankin.

În curând Joss fu copleșit de un sentiment puternic descoperind existența lumii. Dar cumva, într-un fel pe care-i era greu să-l pună în cuvinte, acest sentiment intra în conflict cu imaginea divină pe care o contemplase și cu bucuria nesfârșită pe care o promitea acea viziune. Putea simți cum cele două sentimente contradictorii i se luptau în adâncul sufletului. În diverse situații devenea conștient în mijlocul unei propoziții că una sau cealaltă dintre cele două tendințe opuse îi influența cuvintele sau faptele. După o vreme s-a mulțumit să accepte să trăiască împăcându-le pe amândouă.

Fusese cu adevărat mort, i s-a spus după o vreme. Un medic îl declarase decedat. Însă oamenii se rugaseră pentru el, cântaseră imnuri religioase și încercaseră chiar să-i readucă viața în trup făcându-i masaje corporale (în special în apropierea Mauritaniei). Și îl readuseseră la viață.

Joss renăscuse în adevăratul sens al cuvântului.

Din moment ce relatarea corespundea atât de bine cu propria sa imagine asupra experienței suferite, a acceptat bucuros întreaga istorisire. Deși nu discuta aproape niciodată despre respectivul eveniment, devenea tot mai convins de semnificația lui. Nu fusese trăsnit sau ucis degeaba. Și nu fusese readus la viață fără nici un motiv.

Sub tutela patronului său, Joss a început să studeze în mod serios Sfânta Scriptură. Ideea Reînvierii și doctrina mântuirii l-au impresionat profund. A început să-l asiste pe reverendul Rankin, mai întâi ajutându-l cu treburi mai mărunte, iar apoi chiar înlocuindu-l, mai ales în angajamentele pentru predici ce erau prea apăsătoare sau prea departe pentru bătrân. Făcea asta tot mai des după ce tânărul Billy Jo Rankin a plecat în statul Texas, în Odessa, răspunzând la chemarea Domnului. În curând Joss și-a găsit un stil propriu de a predica, nu atât moralizator, cât mai curând explicativ. Într-un limbaj simplu, brodat cu metafore banale, el explica taina botezului și a vieții de după moarte, legătura dintre revelația creștină și miturile Greciei și Romei antice. Ideea planului divin aplicat lumii pământene și concordanța dintre știință și religie atunci când ambele sunt înțelese așa cum trebuie.

Modul său de a predica nu era cel obișnuit și pentru gusturile multora părea prea ecumenic. Dar s-a dovedit că era incontestabil un stil ce devenea popular.

Bătrânul Rankin îi spusese: — Joss, tu ai renăscut. Așa că s-ar cuveni să-ți schimbi numele. Pe de altă parte Palmer Joss e un nume atât de potrivit pentru un predicator, încât ar trebui să fii prost să nu ți-l păstrezi.

Joss a remarcat că, asemenea medicilor sau avocaților, cei care vindeau religie rareori își criticau metodele și ideile unul altuia. Însă într-o noapte a asistat la slujba de la noua Biserică a Domnului Cruciat pentru a-l asculta pe tânărul Billy Jo Rankin, care urma să predice mulțimii după ce se întorsese din Odessa aureolat de glorie.

Billy Jo a prezentat o doctrină rigidă legată de pedeapsă, de răsplată și de înălțarea la ceruri.

Noaptea aceea urma să fie o noapte tămăduitoare.

Credincioșilor adunați li s-a spus că instrumentul vindecător era cea mai sfântă dintre moaște, mult mai sfântă decât o așchie din Sfânta Cruce sau chiar decât osul coapsei Sfintei Tereza din Avila, os pe care generalissimul Francisco Franco îl ținea în biroul său pentru a-i impresiona pe credincioși.

Ceea ce adusese Billy Jo Rankin era adevăratul lichid amniotic care învăluise și protejase trupul Domnului nostru Iisus Hristos. Lichidul fusese păstrat cu grijă într-un vas antic de pământ ars care se spunea că odihioară aparținuse Sfintei Ana. Billy Jo a promis că un mărunt strop din acel lichid va vindeca orice suferință umană, printr-o intervenție specială a Grației Divine. În acea noapte cel mai sacru dintre toate lichidele sacre era acolo, în mijlocul credincioșilor.

Joss a fost îngrozit nu atât de faptul că Rankin încerca să folosească un truc atât de naiv, cât de posibilitatea ca vreunii dintre membrii congregației să fie atât de creduli încât să accepte înșelăciunea.

În viața sa anterioară fusese martor la multe încercări de a păcăli publicul. Dar acolo era altceva. Iar aici era vorba de religie. Religia era prea importantă pentru a răstălmăci adevărul și cu atât mai puțin pentru a fabrica miracole. Așa că a decis să urce în amvon și să denunțe înșelătoria.

Pe măsură ce zelul său creștea, Joss începea să încline spre alte forme deviante de fundamentalism creștin, inclusiv acel cult reptilianofil ai cărui adepți își testau credința jucându-se cu șerpii, după preceptul biblic conform căruia aceia care au sufletul curat nu trebuie să se teamă de veninul șerpilor. Într-una dintre predicile sale faimoase (poate cea mai citată) Joss îl parafrază pe Voltaire.

El spuse că nu și-ar fi imaginat niciodată că ar putea găsi preoți atât de stricați încât să îi sprijine pe blasfemiatorii care zic că primul preot ar fi fost primul pungaș care l-a întâlnit pe primul prostănac. Astfel de religii erau religii dăunătoare, a spus el, arătând cu degetul înspre cer într-un gest plin de grație.

Joss susținea că fiecare religie are o limită doctrinală dincolo de care orice exagerări sunt insulte la adresa inteligenței practicanților acelei religii. Oamenii cu judecată se pot contrazice asupra limitei exacte, a locului unde trebuie trasată acea limită, însă religiile care trec zdravăn dincolo de limită își pun în pericol însăși ființa lor.

Joss era convins că oamenii nu sunt proști.

Bătrânul Rankin i-a trimis însă vorbă cu o zi înainte de a muri, atunci când își punea toate treburile în ordine, că nu mai vrea să dea niciodată ochii cu el.

În acea perioadă Joss începuse să predice pe ideea că nici știința nu deținea toate răspunsurile.

El descoperi inconsecvențe în teoria evoluționismului. Spunea că există descoperiri stânjenitoare și fapte care nu se potrivesc teoriei, pe care savanții le ascund prin sertarele lor. Nici ei nu puteau ști cu adevărat că Pământul are 4,6 miliarde de ani, așa cum nici arhiepiscopul Ussher nu știa cu certitudine că planeta apăruse abia acum 6000 de ani. Nimeni nu văzuse procesul evoluției și nimeni nu calculase timpul care trecuse de la Creație. Odinioară își și imaginase cu voce tare cum ar intona răbdătorul socotitor al timpului, numărând secundele de la nașterea lumii: „Două sute de catralioane, apare Mississippi…”.

Nici teoria relativității, cea a lui Einstein, nu putea fi demonstrată. Orice ar fi spus Einstein, tot nu puteai călători mai repede decât lumina. Și atunci de unde să știm adevărul? Cât de aproape de viteza luminii ajunsese Einstein ca să poată ști?

De fapt relativitatea era doar un mod de a vedea lumea. Einstein nu putea să prevadă ce va face omenirea în viitorul îndepărtat. Și mai ales nu ar fi avut cum să impună limite asupra a ceea ce putea face Dumnezeu. Dacă El ar vrea, ar putea călători cu o viteză mai mare decât a luminii? Dacă Dumnezeu ar dori asta, ne-ar putea face El pe noi să călătorim cu o viteză mai mare decât a luminii?

Așa cum existau excese în religie, existau excese și în știință. Un om cu mintea limpede nu va fi înspăimântat nici de unele, nici de celelalte. Și Evanghelia și lumea înconjurătoare erau interpretate și explicate în mai multe feluri.

Amândouă fuseseră create de Dumnezeu, deci trebuia ca amândouă să se împace una cu alta. Ori de câte ori apare câte o discrepanță este sigur că fie un teolog, fie un savant — dacă nu cumva amândoi — nu și-a făcut treaba cum trebuie.

Palmer Joss își combina această critică nepărtinitoare asupra religiei și științei cu o pledoarie susținută în favoarea corectitudinii morale și a respectului pentru inteligența credincioșilor pe care îi păstorea. Încetul cu încetul a ajuns să-și câștige o reputație la nivel național.

În toate dezbaterile publice legate de predarea în școli a „creaționismului științific”, de statutul etic al avortului și al embrionilor congelați sau în problema acceptării ingineriei genetice, el a încercat în felul său să păstreze o poziție echilibrată și să reconcilieze caricaturile științei și religiei. Ambele tabere combatante se simțeau jignite de intervențiile sale, iar popularitatea predicatorului creștea neîncetat. Deveni confidentul președinților. Fragmente din predicile sale apăreau pe primele pagini ale ziarelor importante și cu tradiție. Dar el refuza multe dintre invitațiile făcute, cum fusese oferta lingușitoare de a fonda o biserică prin computer. Continuă să trăiască simplu, retras și — în afara cazurilor în care primea invitații din partea președinților sau participa la congresele ecumenice — rareori pleca din zona rurală din Sud. Deși afișa un patriotism convențional, hotărâse ca din principiu să nu se amestece în politică. Într-un domeniu în care apăreau tot timpul personalități de succes, dintre care multe păreau a avea o moralitate dubioasă, Palmer Joss, prin erudiția și autoritatea sa morală, devenise cel mai important predicator creștin fundamentalist din acea perioadă.

* * *

Der Heer întrebase dacă nu ar putea cina undeva într-un loc liniștit. Sosise cu avionul pentru sesiunea rezumativă asupra ultimelor realizări legate de interpretarea Mesajului, laolaltă cu Vaygay și restul delegației sovietice. Însă partea de sud și de centru a orașului New Mexico părea să colcăie de ziariști din toată lumea și pe o rază de o sută de kilometri nu se afla nici un restaurant în care ar fi putut discuta fără a fi văzuți sau auziți.

Astfel că Ellie pregăti ea însăși o cină în modestul ei apartament de lângă clădirile destinate oaspeților la amplasamentul Argus. Aveau multe de vorbit. Uneori aveau impresia că soarta întregului proiect atârna de un fir de păr prezidențial. Dar femeia era cumva conștientă că măruntul tremur de nerăbdare pe care îl simțise înainte de sosirea lui Ken fusese provocat de mai mult decât atât. Joss Palmer nu era chiar în centrul atenției lor, așa că au vorbit despre el în timp ce așezau farfuriile murdare în automatul de spălat.

— Omul ăsta e speriat de moarte, zise Ellie.

Vede lucrurile așa de limitat! Își închipuie că Mesajul va fi un comentariu inacceptabil la adresa Bibliei sau că îi va zdruncina credința într-un fel oarecare. Habar n-are de modul în care o nouă paradigmă științifică le include pe cele anterioare ei. Vrea să știe ce-a făcut pentru el știința în ultimul timp. Și unii cred că el ar fi vocea rațiunii…

Der Heer replică: — Dacă îl comparăm cu Milenariștii Apocalipsei sau cu Primii Pământeni, Palmer Joss este întruchiparea moderației. Poate că noi n-am fost în stare să explicăm așa cum trebuie care sunt metodele științelor exacte. Zilele astea gândul nu mi-a dat deloc pace. Și apoi, Ellie, ești sigură că Mesajul nu vine de la…?

— De la Dumnezeu? Sau de la Satana? Ken, doar nu vorbești serios!

— Bine, dar ce-ai zice de niște creaturi avansate ca civilizație care sunt dominate fie de bine, fie de rău în sensul uman al cuvântului, ființe pe care cineva ca Joss le-ar considera identice cu Dumnezeu sau cu diavolul?

— Ken, oricine ar fi acele ființe din sistemul stelei Vega, îți garantez că nu ele au creat universul. Și nu seamănă în nici un caz cu Dumnezeul din Vechiul Testament. Amintește-ți că Vega, Soarele nostru și toate celelalte stele din vecinătate sunt undeva în fundul unei galaxii dintre cele mai banale. De ce Eu-Sunt-Cel-Care- Sunt s-ar plimba numai prin zona asta? Sunt convinsă că are lucruri mult mai importante de făcut.

— Ellie, adevărul e că suntem la strâmtoare. Știi că Joss are o influență foarte mare. A fost prieten apropiat a trei președinți, inclusiv al actualei președinte. Președinta tinde să-i facă unele concesii, deși nu cred că ar ajunge să-l pună, pe el și încă o mână de predicatori, în Comitetul de Descifrare Preliminară laolaltă cu tine, cu Valerian și cu Drumlin, ca să nu mai vorbim de Vaygay și de colegii lui. Fiindcă e greu de imaginat că rușii ar lucra într-un comitet împreună cu niște preoți fundamentaliști. S-ar putea ca toată încurcătura să se rezolve din acest motiv. Și atunci de ce n-am merge să vorbim cu el? Președinta spune că Joss este cu totul fascinat de știință. Să presupunem că am reuși să-l convingem…

— Vrei să mergem și să-l convertim pe Palmer Joss?

— Nu îmi imagineg că o să-l facem să-și schimbe religia. Dar am putea să-l facem să priceapă cu ce se ocupă de fapt proiectul Argus, să-i explicăm că nu suntem obligați să răspundem la Mesaj dacă nu ne convine conținutul lui și că distanțele interstelare ne apără foarte bine de Vega.

— Ken, tipul ăsta nu crede nici măcar că viteza luminii este o limită de viteză în Cosmos. O să vorbim fiecare pe limba lui. Mai mult, eu am trecut prin multe eșecuri încercând să mă adaptez la religiile convenționale. Așa am căpătat tendința de a răspunde destul de dur la inconsecvența și la ipocrizia lor. Nu cred că ți-ai dori ca eu să dau nas în nas exact cu Joss Palmer. Nici președinta n-ar fi încântată.

— Ellie, îi răspunse el, știu pe cine mă bazez eu.

Nu văd cum o simplă întâlnire cu acest om ar putea înrăutăți situația.

Zâmbi. Iar Ellie își luă libertatea de a-i răspunde, zâmbind la rândul ei.

* * *

Din momentul în care navele de supraveghere a sateliților au fost orientate spre Vega și s-au mai instalat și câteva radiotelescoape mici, dar eficiente, în locuri cum ar fi Reykjavik sau Djakarta, pe fiecare linie longitudinală suprafața era mai mult decât acoperită și semnalul de pe Vega era recepționat permanent. Întreg Consorțiul Planetar al Mesajului își programase o conferință importantă ce urma să aibă loc la Paris. În timpul pregătirilor fiecare dintre națiunile care dețineau o parte mai importantă din datele recepționate a considerat normal să organizeze o discuție științifică preliminară. Ei se tot întâlniseră pe aproape întreaga perioadă de patru zile, cât durase colocviul, iar scopul acelei sesiuni rezumative era să-i pună în mișcare pe cei asemenea lui der Heer, care slujeau ca intermediari între oamenii de știință și oamenii politici. Delegația sovietică, deși formal era condusă de Lunacearski, includea câțiva savanți și tehnicieni cu o pregătire și un prestigiu asemănătoare. Printre ei se afla Genrik Arhanghelski, care fusese numit recent în funcția de conducător al organizației spațiale internaționale conduse de sovietici și numite Intercosmos, și Timofei Goțridze, care figura ca Ministru al Industriei Grele și ca membru al Comitetului Central al PCUS.

Vaygay se simțea foarte tensionat, și asta se vedea clar: începuse să fumeze țigară de la țigară.

Ţinea țigara între degetul mare și arătător, o răsucea spre căușul palmei și vorbea.

— Sunt de acord cu voi, spuse el, când spuneți că acoperirea pe longitudine este realizată adecvat, dar redundanța mă îngrijorează. O defecțiune la sistemul de lichefiere a heliului de la bordul Mareșalului Nedelin sau o cădere de tensiune la Reykjavik ar pune imediat în pericol continuitatea Mesajului. Să presupunem că ar trece doi ani până când Mesajul s-ar derula până la capăt și ar reîncepe. Dacă vom pierde o bucată din el va trebui să așteptăm încă doi ani ca să umplem golul. Și ar fi bine să vă amintiți că nu suntem siguri dacă Mesajul se va repeta sau nu. Dacă nu se va repeta, atunci nu vom mai umple niciodată golurile apărute. Eu consider că ne-ar trebui un plan care să ia în considerare chiar și accidentele foarte improbabile.

— Și la ce te-ai gândit? îl întrebă der Heer. La niște generatoare de curent pentru situații de urgență care să fie plasate la fiecare observator al Consorțiului?

— Da, dar și amplificatori de energie independenți, spectrometre, autocorelatori, disk drivere și așa mai departe. Toate astea la fiecare observator. Și unele sisteme de furnizare rapidă, pe cale aeriană, a heliului lichid pentru observatoarele îndepărtate, în caz de necesitate.

— Ellie, ești de acord?

— Bineînțeles.

— Altceva?

— Cred că ar trebui să continuăm să supraveghem steaua Vega pe o gamă de frecvențe cât mai largă, spuse Vaygay. Poate că mâine ne trezim cu un alt mesaj care va fi transmis doar pe una dintre frecvențele Mesajului actual. Ar trebui să mai supraveghem și alte regiuni ale cerului.

Poate că acea cheie pentru Mesajul nostru nu va veni de pe Vega, ci din cu totul altă parte…

— Stați să vă spun de ce cred că opinia lui Vaygay este importantă, interveni Valerian. La ora actuală suntem într-un impas istoric, fiindcă recepționăm un mesaj, dar n-am progresat nici un pic în descifrarea lui. Nu avem nici un fel de experiență în astfel de situații. Trebuie să ne asigurăm din toate părțile. N-am vrea să ne pierdem un an sau doi certându-ne unii cu alții pentru că am uitat să luăm nu știu ce măsură de precauție elementară sau fiindcă am trecut cu vederea vreun calcul simplu. Ideea că Mesajul se va repeta de la sine e numai o presupunere. Din câte am văzut eu nimic din Mesaj nu ne arată că el s-ar repeta. Orice ocazie pierdută acum ar putea fi pierdută pentru vecie. Sunt de acord și cu faptul că trebuie să ne îmbunătățim partea tehnică. Din ceea ce am aflat până acum palimpsestul are și un al patrulea nivel.

— Mai e și problema oamenilor cu care lucrăm, continuă Vaygay. Haideți să presupunem că Mesajul va fi transmis nu de-a lungul unui an sau a doi ani, ci că va dura câteva decenii. Sau să presupunem că acesta e numai primul dintr-o lungă serie de mesaje pe care le vom capta din întreg spațiul. Pe glob există cel mult câteva sute de radioastronomi cu adevărat capabili. În situația noastră, când miza e atât de ridicată, numărul ăsta este foarte mic. Ţările industrializate trebuie să înceapă deja pregătirea unui număr cât mai mare de radioastronomi și ingineri radioelectroniști cu o pregătire de cea mai înaltă ținută.

Ellie remarcă faptul că Goțridze, care nu scosese nici o vorbă, nota cu minuțiozitate tot ce se vorbea. Fu din nou uimită de cât de bine știau rușii engleza în comparație cu americanii și jalnicele lor cunoștințe de rusă. Pe la începutul secolului toți savanții de pe planetă vorbeau — sau cel puțin citeau — în limba germană. Înainte de asta fusese perioada francezei și mai înainte a latinei. Într-un secol viitor ar fi putut apărea o altă limbă obligatorie pentru savanți, poate chineza.

Dar deocamdată limba universal folosită era engleza și toți savanții de pe glob se străduiau să-i învețe neregularitățile și să-i înțeleagă ambiguitățile de exprimare.

Aprinzându-și o nouă țigară de la capătul incandescent al celei precedente, Vaygay continuă: — Mai trebuie spus și altceva. Dar asta e doar o speculație. Nu este nici măcar la fel de plauzibil ca ideea reluării Mesajului de la capăt, idee pe care profesorul Valerian a numit-o cum nu se poate mai bine „presupunere”. În mod normal n-aș fi amintit de o supoziție atât de improbabilă într-un stadiu atât de prematur. Dar dacă speculația mea ar căpăta contur, atunci va trebui să ne gândim imediat la anumite măsuri care să fie întreprinse ulterior. Dacă academicianul Arhanghelski n-ar fi ajuns la aceeași concluzie nici n-aș fi avut curajul să amintesc de această problemă. Eu m-am contrazis cu dânsul în problema cuantificării deplasărilor spre roșu ale quasarilor, în explicarea surselor de lumină superluminice, asupra masei de repaus a unui neutrino, asupra fizicii quarcului în stelele neutronice… de fapt ne-am contrazis în mai multe probleme. Am impresia că, într-un asemenea stadiu de început și speculativ al unei probleme, nu am căzut de acord mai niciodată. Dar de data aceasta suntem de aceeași părere. Genrik Dmitrici, ai vrea să ne explici cum stau lucrurile?

Arhanghelski părea tolerant și chiar amuzat de situație. Între el și Lunacearski exista o rivalitate personală ce dura de mulți ani și născuse deja dispute științifice aprinse și o controversă faimoasă asupra nivelului la care ar fi prudent să se mențină sprijinul pentru cercetările sovietice în domeniul fizicii nucleare.

— Noi bănuim, spuse Arhanghelski, că Mesajul conține instrucțiuni pentru a construi o mașină.

Bineînțeles că nu știm cum să decodificăm conținutul acestui Mesaj. Dovada există însă în referințele interne ale lui. Să vă dau un exemplu.

aici, la pagina 15441, există o referire clară la o pagină anterioară, 13097, pe care din fericire o avem. Ultima pagină menționată a fost recepționată de aici, din New Mexico, iar cealaltă de observatorul nostru de lângă Tașkent. La pagina 13097 există o altă trimitere, de data asta spre o perioadă în care nu acoperisem toate liniile de longitudine. Și mai sunt multe cazuri de astfel de trimiteri și referiri. În general — și ăsta este lucrul cel mai important — paginile mai recente conțin instrucțiuni mai complicate, iar paginile mai vechi, mai de la început, au instrucțiuni mai simple. Într- un caz am găsit chiar opt trimiteri la materiale recepționate anterior și toate pe aceeași pagină.

— Băieți, ăsta nu e un argument teribil de convingător, spuse Ellie. Poate că avem de-a face cu un set de exerciții matematice și cele mai complicate se bazează pe acelea mai simple, de la început. Poate că e un roman foarte lung în care evenimentele ulterioare sunt puse în legătură cu amintirile copilăriei sau cu ce au ei acolo pe Vega când sunt tineri. Și trebuie să aibă niște vieți foarte lungi pentru un astfel de roman voluminos…

— Cele zece miliarde de porunci, râse der Heer.

— Poate, spuse Lunacearski, învăluit într-un nor de fum și cu privirea fixată spre cadrul ferestrei, înspre telescoape.

Se părea că își pierde destul de mult timp admirând cerul. Dar apoi rosti: — Dacă o să vă uitați la modelele trimiterilor încrucișate, cred că o să ajungeți totuși la aceeași concluzie ca și noi. O să vedeți că Mesajul arată mai mult ca un manual cu instrucțiuni de construire a unei mașini. Dar ce fel de mașină o fi asta, Dumnezeu știe…

Capitolul 9

Numinosul

„Miracolul stă la baza adorației.”

Thomas Carlyle — Sartor Resartus, 1833-1834

„Susțin că sentimentul religios cosmic este cel mai puternic și cel mai nobil impuls pentru cercetarea științifică.”

Albert Einstein — Idei și opinii, 1954

Ellie reuși să-și reamintească momentul exact când, într-unul dintre multele ei drumuri la Washington, descoperise că era îndrăgostită de Ken der Heer.

Preparativele necesare pentru întâlnirea cu Palmer Joss păreau să nu se mai termine. Aparent Joss șovăia să viziteze instalațiile proiectului Argus și acum afirma că nu-l interesa interpretarea pe care savanții o dădeau Mesajului, ci impietatea comisă de aceștia. Mai spunea că avea nevoie de un teritoriu ceva mai neutru pentru a putea judeca caracterul lor. Ellie se declarase gata să meargă oriunde, iar un secretar special al președintelui se afla în negocieri cu Joss. Nu aveau să fie acolo alți astronomi, căci președinta voia doar prezența lui Ellie.

Ellie mai aștepta și ziua — aflată încă la multe săptămâni în viitor — când urma să meargă la Paris pentru prima întâlnire oficială a tuturor oamenilor implicați direct în Consorțiul Planetar al Mesajului.

Ea coordona programul de culegere și strângere a datelor globale împreună cu Vaygay. Captarea și înregistrarea semnalelor devenise acum o simplă rutină, iar în ultimele luni nu se semnalase decât un singur gol în acoperirea suprafeței de recepție.

Astfel Ellie află cu surprindere că dispunea de foarte puțin din timpul său. Și-a promis să aibă o discuție mai lungă cu mama ei și să rămână prietenoasă și politicoasă chiar dacă va fi provocată. Era nevoită să treacă în revistă o mulțime imensă de documente și mesaje sosite prin poșta electronică (și nu erau doar felicitări sau critici de la colegii din branșă, ci și povețe religioase, speculații pseudoștiințifice susținute cu o încredere oarbă sau scrisori de la fanii de pe toată planeta). În schimb nu mai citise nici ea nu știa de câte luni Revista de Astrofizică, deși era autor principal al unui articol de dată recentă care era cu siguranță cel mai percutant studiu publicat vreodată în prestigioasa revistă. Semnalul de pe Vega era atât de puternic, încât mulți radioamatori, sătui de receptoarele lor, începuseră să-și facă propriile lor radiotelescoape, împreună cu aparatele de analiză a semnalului. În prima fază a colectării „paginilor” Mesajului acești radioamatori oferiseră niște informații folositoare, iar de atunci Ellie era tot mai asaltată de unii dintre ei cu date despre care aceștia credeau că scăpaseră din vederea specialiștilor SETI. Ellie se simțea obligată să le scrie câteva rânduri de încurajare. De asemenea la stația Argus mai erau și alte programe de radioastronomie importante și acestea trebuia să fie la rândul lor urmărite îndeaproape, așa cum era studiul quasarilor.

Totuși, în loc să se ocupe de toate aceste lucruri, Ellie descoperi că își petrecea aproape tot timpul cu der Heer. De fapt Ken.

Bineînțeles că datoria ei era să-l implice cât de mult putea în proiectul Argus pe consilierul științific al președintelui, fiindcă președinta trebuia să dețină informații complete și corecte. Tânăra se gândea că ar fi bine dacă și conducătorii altor state ar fi la fel de sistematic puși la curent cu ultimele noutăți despre Vega, așa cum era președinta Statelor Unite. Ea nu avea cine știe ce cunoștințe științifice, dar îi plăcea cu adevărat domeniul și era dispusă să sprijine studiile științifice nu numai pentru foloasele practice, dar și — măcar în parte — pentru bucuria de a ști. Același lucru fusese valabil și la alți câțiva foști președinți americani de la James Madison și John Quincy Adams încoace.

Cu toate acestea era uimitor cât de mult timp își petrecea la Argus Ken der Heer. Este adevărat că își dedica o oră pe zi, uneori mai mult, transmisiunilor pe undă lungă adresate Serviciului Strategic de Științe și Tehnologie din vechiul amplasament al Biroului Executiv din Washington.

Dar, din câte observase Ellie, în restul timpului el se afla mereu… pe-aproape. Își vâra nasul în mecanismul de funcționare a rețelei de computere sau vizita fiecare radiotelescop în parte. Uneori avea cu el vreun funcționar de la Washington, dar de cele mai multe ori era singur. Îl vedea mereu în biroul care îi fusese oferit: stătea întotdeauna cu ușa deschisă, cu picioarele întinse pe birou, citind vreun raport sau vorbind la telefon. Când o vedea, îi făcea vesel cu mâna și se cufunda iar în lucru.

Uneori îl vedea discutând cu Drumlin sau cu Valerian, dar și cu tehnicienii obișnuiți sau cu funcționarii de la birouri, care declaraseră despre el nu o dată că este un ins „fermecător”. Cel puțin asta auzise ea.

Dar der Heer o chestiona și pe ea de nenumărate ori. La început întrebările lui fuseseră pur tehnice, adresate pe un ton oficial, dar nu trecu mult până ce ele alunecară spre tot felul de planuri referitoare la o varietate largă de evenimente posibile în viitor și apoi spre speculații gratuite. În acele zile avea impresia că discuțiile legate de proiect erau un simplu pretext pentru a petrece mai mult timp împreună.

Într-o după-amiază frumoasă de toamnă președinta a fost nevoită să amâne una dintre întâlnirile Grupului Special pentru Situații Neprevăzute din cauza crizei Tyrone Free. După un zbor de noapte de la New Mexico la Washington, Ellie și der Heer descoperiră astfel că au câteva ore libere și se hotărâră să viziteze Memorialul Vietnam, proiectat de Maya Ying Lin pe când era încă studentă la arhitectură, înainte de a absolvi Universitatea Yale. Der Heer părea nepotrivit de vesel în mijlocul rămășițelor jalnice și întunecate ale unui război stupid, așa că Ellie începu iar să facă speculații asupra defectelor sale de caracter.

În urma lor pășeau cu discreție doi paznici din Administrația Publică, îmbrăcați civil, dar cu microfoane de culoarea pielii plasate în urechi și cu un mers rutinat.

Der Heer încerca să convingă o omidă de un albastru superb să se cațăre pe o rămurică. Omida se deplasa vioaie, iar trupul său lung iriza în unduirile provocate de mișcarea celor patrusprezece perechi de picioare. Ajunsă la capătul rămuricii omida rămase agățată, iar cu ultimele cinci segmente ale corpului bâjbâi prin aer plină de temeritate, încercând să găsească un alt punct de sprijin. Nu găsi nimic, așa că se întoarse cu istețime și porni înapoi. Der Heer apucă rămurica de celălalt capăt, astfel încât atunci când omida urma să ajungă la punctul de plecare să nu găsească nici acum o altă cale. Omida făcu astfel mai multe drumuri dus-întors, asemenea unor mamifere carnivore închise în cușcă, dar Ellie avu impresia că ultimele drumuri fură făcute cu o resemnare tot mai evidentă. Simți deodată că îi este milă de sărmana creatură, chiar dacă ar fi aflat că este, să zicem, larva care provoca mana orzului.

— Ce program minunat există în capul tipului ăstuia! exclamă der Heer. Funcționează ireproșabil, ca un sistem de supraviețuire perfect. Vezi, știe cum să se mențină. Mă gândesc că rămurica asta e efectiv suspendată în aer, iar omida nu are astfel de experiențe în mod natural, fiindcă în natură crengile sunt întotdeauna legate sau sprijinite de ceva. Ellie, tu te-ai întrebat vreodată cum ar funcționa un astfel de program în capul tău? Adică ai impresia că, atunci când ai ajunge la capătul acestei crenguțe, ai ști cu certitudine ce ai de făcut? Ai avea senzația că judeci bine? Nu te-ai întreba măcar de unde știi că trebuie să-ți balansezi prin aer cele zece picioare din față, dar că trebuie să te ții strâns de creangă cu celelalte optsprezece?

Ellie înclină ușor capul și se uită scrutător mai mult la el decât la omidă. Ken părea să nu întâmpine prea multe probleme imaginându-și-o în chip de insectă. Încercă să-i răspundă pe un ton neutru, amintindu-și că pentru el problema avea un interes strict profesional.

— Și-acum ce-o să faci cu ea?

— Păi, cred c-o s-o pun înapoi în iarbă. Ce altceva aș mai putea face?

— Unii ar omoră-o.

— E greu să omori o creatură după ce te-a făcut să înțelegi că raționează.

Se mai plimbară un timp în tăcere printre cele aproape 55.000 de nume gravate în plăci de granit negru, lucios. Der Heer încă mai ținea în mână rămurica și omida de pe ea.

— Fiecare guvern ce se pregătește de război își descrie adversarii ca pe niște monștri, spuse Ellie.

Nu vor să te gândești că și celălalt este uman.

Dacă inamicul poate simți și gândi, atunci s-ar putea să eziți când trebuie să-l omori. Iar omorul este foarte important aici. E mai bine să fie monștri.

— Hei, ia uită-te la frumusețea asta! îi răspunse el după o clipă. Chiar că-i frumoasă. Privește-o mai de-aproape.

Femeia îl ascultă. Înfrângându-și un ușor tremur de repulsie, încercă să vadă omida cu ochii bărbatului.

— Uită-te ce face, continuă el. Dacă ar fi la fel de mare ca mine sau ca tine i-ar îngrozi de moarte pe toți. Ar fi un monstru adevărat, așa-i? Numai că e mică. Mănâncă frunze, își vede de treaba ei și mai adaugă un pic de frumusețe lumii ăsteia.

Ellie îl luă de mâna rămasă liberă și apoi se plimbară îndelung, fără să mai scoată vreun cuvânt, printre șirurile de nume înscrise în ordine cronologică, după data morții. Erau, bineînțeles, numai victimele americane. Nicăieri pe planetă nu exista vreun memorial asemănător închinat celor două milioane de asiatici care muriseră în acel conflict. Poate doar în inimile rudelor și prietenilor celor căzuți. În Statele Unite cel mai des întâlnit comentariu legat de acest război era unul care vorbea de paralizia politică în care intrase puterea militară, o judecată înrudită psihologic — sau cel puțin așa gândea Ellie — cu explicația de tipul „cuțitul înfipt pe la spate” pe care o dădeau fanaticii belicoși din Germania în legătură cu înfrângerea din primul război mondial. Pentru conștiința națională a americanilor războiul din Vietnam era o bubă cu puroi pe care până acum nici un președinte nu avusese curajul s-o spargă, iar tendințele politice ulterioare din Republica Democratică Vietnameză nu ușuraseră deloc lucrurile. Își aminti cu câtă ușurință pomeneau soldații americani de acei „maimuțoi galbeni”, „capete teșite”, „ochi oblici” și alte denumiri, chiar mai jignitoare. Cum să trecem cu bine în următoarea etapă a istoriei umanității dacă nu reușim mai întâi să scăpăm de această tendință de dezumanizare a adversarului?

* * *

În conversațiile pe care le purta în mod obișnuit der Heer nu vorbea ca un universitar.

Dacă l-ai fi întâlnit la chioșcul de ziare din colț pe când își cumpăra vreun ziar sau vreo revistă, n-ai fi crezut că e om de știință. Nu-și pierduse accentul de stradă new-yorkeză. La început aparenta neconcordanță dintre limbajul său și calitatea activității științifice i-a amuzat pe colegii din cercetare. Pe măsură ce studiile făcute de el și ca urmare și persoana sa au devenit mai cunoscute, accentul a devenit un simplu semn particular al savantului. Dar, ca să dăm un exemplu, atunci când pronunța „trifosfat de guanozină”, această moleculă pașnică părea să capete proprietăți explozive.

Ellie și Ken der Heer au avut nevoie de ceva timp ca să-și dea seama că s-au îndrăgostit unul de altul. Mulți alții trebuie să fi remarcat asta mai devreme. Cu câteva săptămâni înainte, pe când Lunacearski se afla încă la Argus, se lansase într- una dintre tiradele lui ocazionale asupra lipsei de raționalitate a limbajuuli. De data aceasta luase în obiectiv engleza americană.

— Ellie, spune-mi de ce zic oamenii „să faci din nou aceeași greșeală”? De ce mai adaugă și „din nou”? Sau… corectează-mă dacă greșesc… nu-i așa că la voi „burn up” și „burn down” înseamnă același lucru, adică „a arde complet”? Iar când îi spuneți cuiva să încetinească sau s-o ia mai ușor, ziceți ”slow up” ori „slow down” și iar înseamnă același lucru. Atunci de ce, când v-ați săturat de cineva, ziceți doar „screw up”, și nu și „screw down”? Asta lăsând la o parte sensurile licențioase.

Ellie dădu din cap, aprobând plictisită. Îl auzise nu o dată pe Vaygay plângându-li-se colegilor lui ruși despre inconsecvențele limbii ruse și era sigură că la conferința de la Paris va avea ocazia să asculte și varianta cu franceza. Ea era mulțumită să știe că, deși toate limbile aveau destule inconsecvențe și inadvertențe, ele se foloseau totuși de multe căi și resurse pentru a evolua și a elimina micile lipsuri. Ar fi fost de mirare ca limbajul să fie perfect coerent și autosuficient. Însă Vaygay părea să se distreze atât de bine văitându- se asupra subiectului, încât nu avea inima să se contrazică acum cu el.

— Ce să mai vorbim de o expresie cum e „head over heels in love”, continuă el, adică îndrăgostit de parcă ai avea capul deasupra tălpilor. E o expresie foarte folosită, nu? Dar lucrurile sunt exact pe dos.

Adică, mai exact, cu susu-n jos. Oamenii au capul deasupra tălpilor în mod normal. Și-atunci când ești îndrăgostit ar trebui să fii cu tălpile deasupra capului. Nu-i așa, Ellie? Tu ești cea care ar trebui să știe cel mai bine. Dar cel care a inventat expresia asta habar n-avea ce-i aia iubire. Și-a imaginat că mergi așa, ca orice om, în loc să plutești prin aer cu capul în jos, ca în creațiile pictorului aceluia francez… cum îl chema oare?

— Era rus, replică Ellie.

Marc Chagall îi furnizase o cale de ieșire neîndemânatică dintr-o conversație încâlcită și destul de incomidă. Mai târziu se întrebă dacă Vaygay o tachinase pur și simplu sau voise să vadă cum reacționează. S-ar fi putut ca, inconștient, să bănuiască relația tot mai strânsă dintre ea și der Heer.

Dar cel puțin era evident pentru oricine că der Heer avea unele rețineri. Iată-l, consilierul științific al președintelui Statelor Unite, iată-l cum își petrecuse o parte imensă din timpul său: implicat într-o relație delicată, nesăbuită și de neiertat.

Implicarea emoțională în relațiile cu unul dintre directorii proiectului crea un risc imens. Era evident că președintele ținea la obiectivitatea judecăților consilierului său. El trebuia să fie apt de a recomanda anumite căi de acțiune, chiar dacă Ellie s-ar fi opus, sau trebuia să susțină ca propunerile acesteia să fie respinse. La un anumit nivel dragostea pentru Ellie ar fi compromis eficacitatea lui der Heer.

Cu Ellie lucrurile erau și mai încurcate. Înainte de a-și cuceri un anumit grad de respectabilitate stabilă în funcția de conducător al unui radioobservator important avusese mai mulți parteneri. Deși se simțise îndrăgostită și chiar o declarase de câteva ori, căsătoria nu o ispitise niciodată cu adevărat. Își amintea vag versurile (parcă ale lui William Butler Yeats) cu care încerca să-i împace pe foștii săi iubiți atunci când aceștia se amărau fiindcă întotdeauna ea era cea care hotăra să sfârșească o poveste de dragoste: „Iubirea mea, tu-mi spui că nu-i iubire Decât dacă durează-o veșnicie, Dar e absurd; doar noi am trăit clipe Mai bune decât tot ce-ar fi să vie.” Își aduse aminte ce fermecător era John Staughton față de ea în vremea în care îi făcea curte mamei sale și cu câtă ușurință renunțase la falsa lui bunăvoință după ce îi devenise tată vitreg.

După ce te măriți cu un bărbat vezi cum din el se ivește adesea o făptură nouă, necunoscută și monstruoasă, pe care până atunci abia dacă ai întrezărit-o. Ellie bănuia că predispoziția sa romantică o făcea vulnerabilă. Dar nu avea de gând să facă aceeași greșeală ca și mama ei. Iar undeva în adâncul sufletului îi stăruia și teama de a se îndrăgosti fără rezerve, de a se dărui cuiva care apoi i-ar putea fi smuls de alături. Sau pur și simplu ar părăsi-o. Deși, dacă nu te-ai îndrăgostit niciodată cu totul, nu ai de unde ști ce poți pierde.

Numai că Ellie nu iubise niciodată profund și era vag conștientă că ideea respectivă nu suna prea veridic. Pe de altă parte, din moment ce nu fusese niciodată cu adevărat îndrăgostită, nici nu trădase pe cineva — în adevăratul sens al cuvântului, așa cum simțea în străfundul inimii că făcuse mama ei, trădându-l pe tatăl său după ce acesta murise.

De el, de tatăl ei, încă îi era dor, groaznic de dor.

Cu Ken der Heer lucrurile păreau altfel. Sau poate că pretențiile sale scăzuseră tot mai mult o dată cu trecerea anilor? Spre deosebire de mulți alți bărbați pe care îi cunoștea ea, Ken scotea la iveală o latură a sa mai blândă și mai miloasă atunci când era sub tensiune sau când se simțea provocat. Înclinația lui spre compromis și îndemânarea în abordarea științifică a politicii făceau parte dintre calitățile cerute de slujbă, dar sub aceste caracteristici Ellie simțea că se putea întrezări ceva stabil și sigur. Îl respecta pentru felul în care știuse să facă din știință o parte a vieții lui și pentru sprijinul curajos acordat cercetării științifice, atitudine pe care tot el încercase s-o impună celor două administrații sub care funcționase.

Ellie și Ken locuiau de câtăva vreme destul de mult timp împreună, încercând să fie cât mai discreți în această privință. Conversațiile lor, în care ideile zburau de la unul la altul precum mingile de tenis, aveau un farmec savuros. Uneori își răspundeau unul altuia la gânduri încă neexprimate, cu o intuiție aproape vizionară. Ken era un iubit tandru și inventiv, iar ei îi plăceau oficum feromonii emanați de el.

Uneori Ellie rămânea ea însăși uimită de ce era în stare să facă și să zică atunci când era cu el și simțea că se iubesc. Ajunsese atât de îndrăgostită, încât iubirea îi afectase încrederea în forțele proprii și, pe de altă parte, se plăcea mai mult din cauza lui. Mai exista și un fel de evoluție a iubirii și a respectului reciproc care stătea la baza relației lor, mai ales că și Ken simțea aceleași lucruri ca și ea.

În prezența multora dintre prietenii ei Ellie simțea pe undeva cum se strecoară singurătatea. Dar cu Ken singurătatea dispărea.

Se simțea bine când îi descria visurile ei, când îi povestea frânturi din viața trecută sau taine rușinoase ale copilăriei. Ken nu părea doar interesat, ci de-a dreptul fascinat. O făcea să-i vorbească ore în șir despre anii copilăriei.

Întrebările lui erau întotdeauna directe, câteodată puse cu aerul cercetătorului, dar niciodată triviale.

Ellie începu să înțeleagă de ce îndrăgostiții ajungeau să-și vorbească uneori asemenea copiilor mici, parcă prostindu-se. În societate nu existau circumstanțe acceptabile în care să-i dai voie copilului ascuns în tine să se manifeste. Dacă persoana iubită pare să aibă afinități cu copilul de un an, de cinci ani, de doisprezece ani și chiar cu tânărul sau tânăra de douăzeci de ani, toți aceștia ascunși în tine, atunci există o șansă ca toate aceste ființe de sub masca ta să fie fericită alături de cealaltă ființă. Iubirea pune capăt lungii lor izolări. S-ar putea ca profunzimea iubirii să poată fi calculată după numărul de eu-ri proprii care se implică într-o legătură sentimentală dată. Se părea că în cazul partenerilor pe care-i avusese anterior abia una dintre aceste Ellie interioare fusese în stare să găsească compatibilitate și înțelegere; celelalte ipostaze ale sale rămăseseră simpli chibiți nemulțumiți.

* * *

În duminica de dinaintea întâlnirii pe care o programaseră cu Joss Palmer stăteau amândoi întinși pe pat, scăldați în lumina soarelui de după- amiază, care se strecura jucăuș printre stinghiile jaluzelelor venețiene și crea modele geometrice pe formele trupurilor lor îmbrățișate.

— Într-o discuție obișnuită, zise Ellie, pot să vorbesc despre tata fără să simt decât… așa, o ușoară înțepătură de tristețe. Dar dacă mă las cu adevărat în voia amintirilor și o fac cu amănunțime, amintindu-mi de simțul umorului pe care-l avea sau, să zicem, de… o anume pasiune pentru sinceritate, atunci toată masca mea cade și- mi vine să plâng fiindcă el nu mai este.

— Nu încape nici o îndoială: limba ne ajută să ne eliberăm de sentimente apăsătoare… sau cel puțin o face uneori, replică der Heer.

O mângâie pe umăr, continuînd: — Poate că asta e una dintre funcțiile ei: să ne facă să înțelegem lumea fără să devenim cu totul copleșiți de complexitatea ei.

— Dacă-i așa, atunci inventarea limbajului nu e numai o binecuvântare. Știi, Ken, aș da orice — adică orice sunt în stare să dau — numai să-mi mai pot petrece câteva minute cu tata.

Ellie își închipui cum ar arăta raiul, plin de tați și de mame, toți frumoși și plutind sau zburând cu aripile lor lungi pe deasupra vreunui nor ce le ieșea în cale. Trebuia să fie un loc încăpător pentru a-i putea primi pe toți, zeci de miliarde de oameni care trăiseră și apoi muriseră de când apăruse specia umană. Ellie se gândi că era normal să fie un loc foarte aglomerat, dacă nu cumva cerul creștin nu era construit la o scară comparabilă cu cea a cerului astronomic. Fiindcă în acest caz ar fi loc din belșug.

— Trebuie să fie vreun calcul care să măsoare totalul populației de ființe inteligente din Calea Lactee, spuse ea. Tu câți crezi că sunt? Dacă ar fi, să zicem, vreun milion de civilizații și fiecare dintre ele ar avea cam un miliard de locuitori, asta ar fi cam… 10 la puterea 15. Numai ființe inteligente.

Dar dacă cele mai multe civilizații sunt mai avansate decât noi, atunci poate că însăși ideea de individ devine în cazul lor inadecvată. Poate că asta e doar o altă formă de șovinism pământean.

— Desigur. Și atunci ai putea calcula volumul de producție la nivel galactic pentru țigările Gauloises și pentru Twinkies, pentru Volgile tip Sedan și pentru emițătoarele Sony de buzunar.

După aceea putem calcula și produsul galactic brut. O dată ce l-am aflat, putem să ne apucăm de calcularea Produsului Cosmic…

— Îți bați joc de mine, îl întrerupse femeia, zâmbind ușor, fiindcă nu se simțea chiar nemulțumită. Dar gândește-te la numere de asemenea mărime. Vreau să spun că trebuie să te gândești într-adevăr ce înseamnă. Toate acele planete, populate cu ființe mult mai avansate ca noi. Nu te înfioară puțin ideea?

Ar fi putut spune la ce se gândea el, dar continuă grăbită: — Ia uită-te puțin la chestia asta. M-am pregătit din ea pentru întâlnirea cu Joss.

Se întinse și căută cu mâna pe polița de la capul patului, apucând de acolo volumul al 16-lea dintr-o ediție mai veche din Encyclopaedia Britannica Macropaedia, volum intitulat „de la Rubens la Somalia”, apoi deschise la o pagină unde pusese ca semn de carte o fâșie dintr-o cartelă de computer. Îi arătă cu degetul articolul intitulat „Sacru sau Sfânt”.

— Se pare că teologii au determinat un anumit aspect legat de simțul sacrului al au divinului, un aspect special, nerațional — deși eu i-aș zice mai degrabă irațional. L-au numit „numinos”, adică un fel de plan al spiritului. Termenul a fost folosit pentru prima dată de… ia să vedem… de un anume Rudolph Otto într-o carte apărută în 1923, Ideea de Sacru. Acest ins credea că ființele umane sunt predispuse la a detecta și a venera numinosul. A dat fenomenului numele de „mysterium tremendum”. Chiar și latina pe care o știu eu mi-e suficientă ca să înțeleg asta. În prezența acestui „mysterium tremendum”, fior al misterului irațional, oamenii se simt îngrozitor de mărunți, dar — dacă am citit eu bine — nu ajung cu totul alienați. Otto a conceput numinosul ca fiind ceva „cu totul altfel”, iar reacția umană la numinos a numit-o „uluire absolută”. Ei, dacă asta vor să spună credincioșii atunci când vorbesc despre sacru sau despre divin, atunci sunt și eu de aceeași părere. Și eu simt ceva comparabil numai când ascult un semnal, chiar dacă nu îl recepționez în realitate. Doar îl ascult. Și cred că întreg domeniul științelor exacte e susceptibil de un astfel de respect. Și-acum ascultă aici.

Ellie îi citi din textul cărții: „De-a lungul ultimelor câteva sute de ani un număr mare de filosofi și de sociologi au sugerat ipoteza dispariției sacrului și au prezis moartea religiei. Un studiu asupra istoriei religiilor ne arată că formele de manifestare a sentimentului religios sunt în continuă schimbare și că nu a existat niciodată o opinie unanimă în ceea ce privește caracterul și forma manifestă a religiei. Omul…” Ellie se întrerupse.

— Omul! Bărbatul, nu? Bineînțeles că sexiștii scriu și editează și articole despre religie.

Apoi reveni la text: „Omul ar putea fi acum într-o situație inedită în care să dezvolte structuri sau valori fundamentale radical diferite de cele furnizate în cadrul conștiinței tradiționale a sacrului. Dacă lucrurile stau sau nu așa este o problemă de importanță vitală.” — Deci? întrebă Ken.

— Deci eu cred că religiile de tipul acela birocratic încearcă să instituționalizeze percepția umană a numinosului în loc să ofere mijloacele și căile cele mai potrivite pentru a percepe direct numinosul, așa cum percepi lucrurile direct când privești printr-un telescop de șase inci. Dacă simțul numinosului este cel care stă la baza religiei, atunci nu e normal să te întrebi cine este mai credincios: insul care urmează religiile acestea instituționalizate și birocratice sau omul care se autoeducă în spiritul științei?

— Hai să vedem dacă am înțeles bine, îi replică der Heer.

Asta era o frază de-a ei pe care o adoptase și el.

— Este o după-amiază tihnită de sâmbătă și în camera asta stă o pereche dezbrăcată care zac în pat și-și citesc unul altuia din Encyclopaedia Britannica, discutând dacă nu cumva galaxia Andromeda are mai mult „numinos” decât Misterul Învierii. Tipii ăștia doi chiar că știu să se distreze, nu-i așa?

Partea a II-a

MAȘINA

„Atotputernicul Învățător, atunci când a așezat principiile științei în structura universului, l-a chemat pe om la studiu și la urmarea căii Sale. Este ca și cum El le-ar fi spus locuitorilor globului pe care îl numim ”al nostru”: ”Eu am făcut pământul pentru ca omul să sălășluiască pe fața lui și am clădit cerurile înstelate și ușor de văzut, toate acestea pentru a-l învăța pe om știința și artele. Acum el se poate îngriji de starea lui și poate învăța din bunătatea Mea pentru toate creaturile că trebuie să fie înțelegător cu semenii său”.”

(Thomas Paine — Epoca rațiunii, 1794)

Capitolul 10

Procesiunea echinocțiilor

„Chiar dacă socotim că zeii există, putem să ne înșelăm pe noi înșine cu vise străvezii și cu minciuni, în vreme ce lumea este stăpânită numai de schimbare și de norocul orb și nepăsător?”

(Euripide — Hecuba)

Lucrurile au decurs într-un mod ciudat. Ellie își închipuise că Palmer Joss va veni la amplasamentul Argusului, va privi cum se recepționează semnalul prin radiotelescoape și cum se stochează informația și va remarca imediat camera imensă și plină de discuri și benzi magnetice în care erau stocate datele de câteva luni înainte. Credea că insul va pune câteva întrebări cu caracter științific și apoi va examina câteva dintre imprimatele de computer cu multiplicitatea lor de zerouri și unități din maldărele de hârtie conținând Mesajul încă indescifrabil. Nu-și închipuia că-și va pierde ore în șir contrazicându-se pe teme de teologie sau filosofie. Însă Joss refuzase să vină la Argus.

Spunea că nu are intenția să analizeze benzile magnetice, ci sufletul uman implicat acolo. Pentru o astfel de discuție Peter Valerian ar fi fost partenerul ideal. El era nepretențios, putea să-și exprime ideile cu claritate și era protejat cumva de credința sa înnăscută în Hristos, pe care și-o reafirma în fiecare zi. Se părea că președinta nu acceptase varianta acestuia. Ea voise o întâlnire restrânsă și ceruse explicit ca Ellie să participe la ea.

Joss fusese cel care insistase ca întâlnirea să aibă loc aici, la Muzeul și Institutul de Cercetare Științifică asupra Bibliei din Modesto, California.

Ellie aruncă o privire peste der Heer, dincolo de paravanul de sticlă ce separa biblioteca de suprafața expoziției. Exact în fața ei se afla o amprentă din ghips luată dintr-un banc de nisip de pe Red River, amprentă în care se vedeau urmele picioarelor unui dinozaur amestecate cu cele ale unui om încălțat în sandale, fapt ce dovedea, după cum explica tăblița informativă, că oamenii și dinozaurii fuseseră contemporani. Cel puțin în statul Texas. Se părea că erau implicați și pantofarii din mezozoic. Concluzia la care ajungea textul din tăblița informativă era că evoluționismul susținea un neadevăr. Ellie observase încă de acum două ore că opinia multor paleontologi — cum că de fapt amprenta din bancul de nisip era trucată — nu era menționată în text. Amprentele amestecate ale picioarelor constituiau unul dintre exponatele unei serii vaste intitulate „Înșelăciunea lui Darwin”. În stânga se afla un pendul al lui Foucault ce demonstra aserțiunea științifică a rotației Pământului. Aparent această idee nu era contestată aici. În dreapta Ellie remarcă un ansamblu holografic Matsushita de dimensiuni imense, plasat pe podiumul unui mic teatru și în care imagini tridimensionale ale celor mai renumiți clerici puteau comunica direct cu credincioșii.

Dar Ellie comunica acum mult mai direct cu reverendul Billy Jo Rankin. Până în ultimul moment ea nu aflase că Joss îl invitase pe Rankin și vestea o luase prin surprindere. Între ei doi existau disensiuni permanente pe teme teologice, dintre care mai importante erau cele legate de funcția miracolelor în cadrul slujbelor sau dacă se apropia a doua venire a lui Iisus și dacă această a doua pogorâre divină trebuia să fie însoțită de Apocalipsă. Însă de curând cei doi ajunseseră la o reconciliere puternic mediatizată și făcută, din câte se spunea, pentru binele întregii comunități fundamentalist-creștine din America. Semnele de îmbunătățire a relațiilor dintre Uniunea Sovietică și Statele Unite au iscat tot felul de ramificații sociale la nivel mondial în domeniul reconcilierii diverselor dispute. Probabil faptul că întâlnirea avea loc aici era prețul pe care Joss a trebuit să-l plătească pentru reconciliere. Era de presupus și că, în cazul unei dispute axate pe probleme științifice, Rankin se baza pe exponate ca sprijin concret în favoarea poziției sale. Iar acum, după ce discuția dura de vreo două ore, Rankin oscila între critici dure și rugăminți patetice adresate celor de față. Purta un costum croit impecabil, unghiile îi erau proaspăt aranjate de un machieur, iar zâmbetul său strălucitor contrasta oarecum cu ținuta neglijentă, boțită și mai uzată a lui Joss Palmer. Pe chipul lui Joss încremenise cel mai vag zâmbet posibil, ochii îi erau pe jumătate închiși și capul plecat într-o atitudine ce semăna foarte mult cu poziția clasică de rugăciune. El nu vorbise prea mult. Ellie aprecie că, dacă făcea abstracție de țipetele extatice, remarcele lui Rankin de până acum nu se puteau diferenția doctrinar de discursul televizat al lui Joss.

— Voi, savanții, sunteți atât de timizi! spunea Rankin. Vă place să vă ascundeți lumina științei sub un obroc. Din titlurile articolelor voastre nu se poate ghici niciodată conținutul lor. Prima lucrare a lui Einstein legată de teoria relativității a fost intitulată Electrodinamica corpurilor în mișcare. Nu scria sus E=mc2. Nu, domnule, doar Electrodinamica corpurilor în mișcare. Cred că, dacă însuși Domnul Dumnezeu ar apărea în fața unui întreg cârd de oameni de știință, poate chiar la una dintre acele adunări importante ale Asociației voastre, ei s-ar apuca să scrie ceva despre asta și ar pune un titlu gen Despre combustia spontană dendritoformă în atmosferă. Savanții au o mulțime de ecuații și vorbesc despre „ipoteza minimă”, dar nu pomenesc niciodată nici un cuvânt despre Dumnezeu. Din câte înțeleg, voi, savanții, sunteți prea sceptici.

După felul cum dădu din cap vorbitorul, cu un aer de bătrân înțelept, Ellie deduse că der Heer era și el inclus în această evaluare.

— Voi vă îndoiți de orice! continuă Rankin. Sau cel puțin încercați. Nu păreți să fi auzit despre expresii ca „Lasă lucrurile așa cum sunt” sau „Dacă nu-i nimic stricat, nu încerca să repari”.

Vreți întotdeauna să verificați dacă un lucru este, după cum suneți voi, „adevărat”. Iar „adevărat” la voi înseamnă doar informații empirice, oferite de simțuri, lucruri pe care le puteți vedea și atinge. În lumea voastră nu există loc pentru inspirație sau revelație. Voi excludeți încă de la început aproape orice ar putea avea legătură cu religia. Nu am încredere în oamenii de știință pentru că oamenii de știință nu au încredere în nimeni și nimic.

Împotriva voinței sale, Ellie recunoscu în sinea ei că Rankin prezentase lucrurile bine. Și se zicea că el era cel mai nătâng dintre videoevangheliștii moderni! De fapt nu, se corectă ea, nu nătâng: el era cel care îi considera nătângi pe credincioșii din turma sa. Din câte își dădea seama femeia, el părea să fie foarte inteligent. Într-adevăr. Dar oare trebuia să-i răspundă la toate astea? Discuția era înregistrată atât de oamenii muzeului, cât și de der Heer, iar Ellie se temea ca nu cumva să vorbească după cum credea ea de cuviință, și astfel să o facă pe președintă de râs. Sau să stânjenească desfășurarea proiectului. Totuși ambele tabere căzuseră de acord ca înregistrările să nu fie făcute publice. Iar remarcele lui Rankin deveneau tot mai insuportabile, în timp ce nici Joss, nici der Heer nu păreau să aibă intenția să intervină.

Parcă fără să vrea, Ellie se auzi vorbind: — Presupun că vrei un răspuns. Nu o să auzi acum o poziție „oficială” a oamenilor de știință în legătură cu problemele amintite și nu am pretenția de a vorbi în numele tuturor cercetătorilor științifici. Nici măcar în numele celor de la proiectul Argus. Eu o să fac doar câteva remarce în numele meu, dacă nu te deranjează.

Rankin o aprobă, dând din cap cu putere și zâmbind încurajator. Joss aștepta placid.

— Aș vrea să înțelegeți că eu nu atac credința nici unei ființe. În ceea ce mă privește aveți dreptul să vă dedicați oricărei doctrine voiți, chiar dacă s- ar putea dovedi că e greșită. Iar multe dintre lucrurile pe care le susțineți atât dumneata, cât și reverendul Joss — pe care l-am văzut predicând acum câteva săptămâni la televizor — nu pot fi negate din start, pur și simplu. Este nevoie de puțină trudă. Dar o să încerc să vă explic de ce cred eu că ideile voastre sunt improbabile, asta dacă-mi permiteți.

„Până acum”, își zise ea, „am fost ca pâinea caldă.” — Vă deranjează scepticismul științei. Dar el a apărut din cauză că lumea este foarte complexă. Și mai ales subtilă. De aceea prima idee care se ivește în mintea cuiva nu este neapărat și cea corectă.

Mai mult, oamenii au tendința de a se păcăli singuri. O au și savanții. De-a lungul istoriei tot felul de doctrine sociale respingătoare au fost susținute și de savanți, unii chiar de renume, al căror nume era cunoscut de toată planeta.

Politicienii au susținut și ei astfel de doctrine. Dar și unii conducători religioși respectabili. Putem lua exemplul nazismului și al rasismului tipic, sau pe cel al sclaviei. Și savanții greșesc, și teologii greșesc uneori. Toată lumea face greșeli. Eroarea face parte din caracterul uman. O spuneți și voi: „a greși e omenesc”.

Ellie privi o clipă în jur, apoi continuă: — Atunci soluția prin care putem evita să greșim sau cel puțin putem reduce posibilitatea de a face erori este de a fi sceptici. Ideile trebuie verificate. Și se verifică după niște standarde riguroase impuse de necesitatea demonstrației. Eu personal nu cred că adevărul revelat există cu adevărat. Dar dacă este admisă punerea în discuție a opiniilor contrastante și dacă orice ins sceptic poate să experimenteze pe cont propriu pentru a verifica un anumit punct de vedere, atunci adevărul are șanse să iasă la iveală. Asta ne-a arătat-o experiența întregii istorii a științei. Nu este o abordare perfectă, dar pare a fi singura care dă rezultate. Iar acum, dacă încerc să analizez religia, observ că există o groază de păreri contradictorii.

Spre exemplu, creștinii cred că Universul a apărut în urmă cu un număr finit de ani. Din exponatele pe care le-am văzut aici e clar că unii creștini (dar și evreii sau musulmanii) cred că universul a apărut abia acum 6000 de ani. Pe de altă parte hindușii — căci pe lume există și o mulțime de credincioși hinduși — cred că Universul are o vechime imemorabilă și că de fapt pe parcursul istoriei sale a existat un număr infinit de creații și distrugeri ale lumii. Nu e posibil ca ambele afirmații să fie adevărate. Fie universul are o vârstă anume, finită, fie el este etern. Prietenii voștri de aici — Ellie arătă cu mâna spre ușa de sticlă dincolo de care se vedeau câțiva muzeografi plimbându-se agale prin zona „Înșelăciunii lui Darwin” — ar trebui să discute problema cu hindușii. S-ar zice că Dumnezeu le-a spus altceva față de ce v-a spus vouă. Însă voi vreți să discutați numai între noi.

„Poate am fost cam prea dură”, își zise ea în sine. Dar continuă:

— Cele mai importante religii ale planetei se contrazic una pe alta în dreapta și-n stânga. Nu se poate să aibă toate dreptate. Dar ce-ar fi dacă toate ar fi greșite? Vedeți, și asta este posibil. Trebuie să vă intereseze adevărul, așa-i? Ei bine, singura cale de a alege adevărul de eroare în toată această diversitate de credințe este să fim sceptici. Eu una sunt la fel de sceptică și în ceea ce privește convingerile voastre religioase, dar și asupra fiecărei noi idei aduse în știință și despre care aud pentru prima dată. Însă în domeniul meu aceste idei sunt numite ipoteze, nu inspirație divină sau revelație.

De data aceasta Joss se agită puțin, însă cel care răspunse fu tot Rankin: — Există mii de revelații și de preziceri trimise de Dumnezeu și confirmate de realitate, și în Vechiul și în Noul Testament. Venirea Izbăvitorului este prevestită în Isaia 53, în Ezechiel 14, în Prima Carte a Croniciloe 17. În Mica 5 se găsește profeția care spune că El se va naște în Betleem. La Matei 1 stă scris că El va fi descendent al lui David și…

— Și la Luca de asemenea. Dar pentru voi asta ar trebui să fie o piedică, nu o profeție împlinită.

Matei și Luca transmit genealogii diferite ale lui Iisus. Mai grav, ei urmăresc linia genealogică de la David la Iosif, nu de la David la Maria. Sau poate că nu credeți în Dumnezeu Tatăl?

Rankin continuă netulburat. Poate că femeia aceasta nu pricepuse prea bine ce voia el să spună…

— …sfințenia lui Iisus și patimile Sale sunt prevestite la Isaia 52 și 53 și în Psalmul 21. La Zaharia 11 stă scris clar că El va fi trădat pentru treizeci de monede de argint. Un om cinstit nu poate ignora dovezile oferite de aceste profeții împlinite. Ba mai mult, Biblia vorbește și despre vremurile noastre. Israelul și arabii, Gog și Magog, America și Rusia, războiul nuclear, toate sunt scrise în Biblie. Orice om care are un grăunte de bun simț își poate da seama de asta. Nu-i nevoie neapărat să fii vreun amărât de profesor de liceu.

Ellie replică rece:

— Problema voastră este lipsa imaginației.

Aproape toate profețiile de care ai pomenit sunt vagi, ambigue, neclare și permit interpretări eronate sau tendențioase. Toate acele texte se pretează la o mulțime de interpretări posibile.

Chiar și profețiile de bază, cele de care nu vrei să amintești acum, așa cum e promisiunea lui Iisus cum că Împărăția lui Dumnezeu ar fi urmat să vină încă din timpul vieții unora dintre cei care l- au văzut și ascultat. Și să nu-mi spui acum că Împărăția Domnului este în sufletul omului.

Credincioșii lui Iisus i-au luat vorbele în sensul literal. Iar voi vă folosiți doar de ditatele care par să fie profeții îndeplinite, ignorând restul Bibliei. Asta fără a mai aminti că există o dorință neostoită a oamenilor de a vedea profeții împlinite.

Schimbând puțin tonul, Ellie reluă: — Dar imaginați-vă doar că genul de dumnezeu în care credeți — unul atotputernic, atoateștiutor și atoateiertător — ar dori cu adevărat să lase un semn pentru generațiile viitoare și să arate fără putință de îndoială că el există cu adevărat. Să zicem că ar lăsa acest semn pentru urmașii lui Moise dintr-un viitor îndepărtat. I-ar fi atât de simplu, aproape banal! Doar niște fraze, acolo, niște propoziții enigmatice și vreo poruncă aspră care să fie transmisă nealterată…

Joss se aplecă aproape imperceptibil și murmură: — Cum ar fi…?

— Cum ar fi o propoziție de genul „Soarele este o stea”. Sau „Marte este o planetă îmbătrânită, plină de deșerturi și vulcani, asemenea Sinaiului”. Sau „Un corp în mișcare are tendința de a rămâne în mișcare”. Sau, dacă stăm să socotim…

Ellie mâzgăli repede niște cifre pe un petic de hârtie.

— …să zicem „Pământul este de un milion de milioane de milioane de ori mai greu decât un copil”. Și apoi, deși văd că voi amândoi aveți reticențe în ceea ce privește cazul special al relativității, măcar că teoria este confirmată cu regularitate în fiecare zi fie în acceleratoarele de particule, fie în analiza razelor cosmice, deci ce-ați zice de „Nu există cadre de referință privilegiate”?

Ori chiar „Nu se cade ca voi să drumețiți mai repede decât raza de lumină”. Lucruri de acest gen, orice informații științifice care nu ar fi putut fi cunoscute cu trei mii de ani înurmă.

— Mai ai și alte exemple? întrebă Joss.

— Păi există un număr indefinit de posibilități sau cel puțin câte una pentru fiecare principiu din fizică. Ce-ar mai fi? „Căldura și lumina sunt ascunse chiar și în cea mai măruntă piatră.” Ori chiar, să zicem, „Legile Pământului fac cât două, dar legile pietrelor magnetice fac cât trei”.

Propoziția ar face aluzie la faptul că forța gravitațională urmează legea inversului pătratului, pe când forța magnetică de dipol urmează legea inversului cubului. Sau în biologie (și, pomenind de asta, Ellie înclină capul spre der Heer, care părea să fi depus un legământ al tăcerii), cum ar suna „Taina vieții e legată de două șuvițe întrețesute”?

— Ei, asta e o propoziție interesantă! spuse Joss. Te referi, bineîneles, la ADN. Dar știi care e simbolul medicinei, chestia aia specifică doctorilor?

Medicii militari o poartă pe peltițe sau epoleți. Se numește caduceu. Acolo sunt doi șerpi înlănțuiți.

De fapt e o axă elicoidală dublă perfectă. Acesta a fost simbolul salvării vieții încă din vremuri străvechi. Nu ar fi exact tipul de conexiune pe care ai sugerat-o?

— Totuși, eu o vedeam ca pe o spirală, nu ca pe o elice. Dar pe de altă parte cred că, dacă există o mulțime de simboluri și de profeții și o cantitate zdravănă de mituri și de folclor, atunci în cele din urmă unele dintre ele vor ajunge să se potrivească printr-un simplu accident concepției științifice curente. Nu pot fi sigură de asta. S-ar putea să ai dreptate. Poate imaginea caduceului chiar este un mesaj de la Dumnezeu. Bineînțeles că nu e totuși un simbol creștin și nici nu e simbolul nici uneia dintre religiile importante ale zilelor noastre. Nu cred că te-ai putea gândi la faptul că zeii le vorbeau numai vechilor greci. Ceea ce vreau să spun este că, dacă Dumnezeu voia să ne lase un mesaj, iar scrierile vechi erau singura cale la care s-a gândit pentru asta, atunci ar fi putut să o facă mult mai bine. De fapt nici măcar n-ar fi trebuit să se limiteze la scrieri. De ce n-a lăsat un crucifix gigantic care să orbiteze în jurul Pământului? De ce n-a acoperit suprafața Lunii cu textul celor Zece Porunci? De ce a trebuit ca Dumnezeu să se exprime atât de clar în Biblie și atât de neclar în lume?

Joss tocmai păruse pregătit să răspundă cu câteva propoziții bine alese, căci pe chip îi răsărise o satisfacție neașteptată și netăinuită, însă șuvoiul de cuvinte al femeii îl făcu să piardă momentul și se gândi poate că ar fi fost nepoliticos din partea lui să o întrerupă.

— Mai mult, de ce ați crede că Dumnezeu ne-ar fi abandonat? Voi sunteți convinși că el stabilise obiceiul de a sta de vorbă cu patriarhii și cu profeții în fiecare zi de marți. Spuneți că este omniscient și omnipotent. Deci pentru el n-ar fi fost un efort prea mare să ne reamintească direct și clar care sunt dorințele sale, măcar de câteva ori la fiecare generație. Deci cum vine asta, dragilor.

De ce nu-l vedem curat ca și cristalul?

— Ba Îl vedem! interveni Rankin și propoziția fu spusă cu o încordare enormă. El se află pretutindeni în jurul nostru. Ne răspunde la rugăciuni. Zeci de milioane de oameni din această țară au renăscut și au fost martori la bunătatea maiestuoasă a Domnului. Biblia ne vorbește și nouă la aceste vremuri la fel de clar cum a făcut-o și în vremea lui Moise sau a lui Iisus.

— Ei, hai să fim serioși. Știi ce vreau să spun.

Unde sunt tufișurile în flăcări, stâlpii de foc, vocea din înalturi care să tune asupra noastră, spunându-ne „Eu Sunt Cel Ce Sunt”? De ce Dumnezeu își face simțită prezența prin metode atât de subtile și discutabile când ar putea să se manifeste într-un mod cu totul clar și de netăgăduit?

— Dar tocmai tu ești cea care a descoperit o voce din înalturi, comentă Joss cu aparentă detașare în momentul în care Ellie se opri să-și tragă răsuflarea.

Se priviră ochi în ochi pentru câteva clipe. De cealaltă parte Rankin prinse imediat ideea: — Absolut. Chiar asta voiam să spun. Nici Avraam, nici Moise nu aveau radiouri sau telescoape. N-ar fi putut să-L audă pe Atotputernic vorbindu-le pe unde lungi. S-ar putea ca astăzi Dumnezeu să ne vorbească prin alte mijloace și să ne dea voie să accedem la un alt gen de cunoaștere. Sau poate că nu Dumnezeu, ci…

— Da, Satana. I-am auzit pe unii vorbind despre asta. Dar sună aiurea. Hai să ne oprim puțin doar la posibilitatea de care vorbeați, dacă nu aveți nimic împotrivă. Voi credeți că Mesajul ar putea fi Glasul lui Dumnezeu, al Dumnezeului în care credeți voi. Când s-a mai întâmplat în cadrul religiei voastre ca Dumnezeu să răspundă la o rugăciune prin repetarea rugăciunii, asemenea unui ecou?

— Eu personal n-aș zice că un jurnal de actualități al naziștilor este o rugăciune, spuse Joss. Tu ai spus că rolul lui era de a ne face atenți.

— Atunci cum explicați faptul că Dumnezeu s-a hotărât să le vorbească savanților, nu predicatorilor, așa cum sunteți voi?

Rankin se lovi cu arătătorul în piept, scoțând un bufnet surd.

— Domnul vorbește tot timpul cu mine, zise el.

Iar reverendul Joss, aici de față, aude și el glasul Domnului. Domnul mi-a spus că ne aflăm în pragul unei revelații. Când sfârșitul lumii va fi aproape, asupra noastră se va abate judecata păcătoșilor, ochii noștri vor vedea pe Dumnezeu și cei aleși se vor înălța la ceru…

— V-a spus el că are de gând să facă un anunț al judecății folosindu-se de spectrul radio? Ați înregistrat undeva discuția voastră cu Dumnezeu, ca să putem verifica dacă lucrurile s-au întâmplat cu adevărat așa? Sau trebuie să vă credem pe cuvânt? De ce s-ar fi hotărât Domnul Dumnezeul vostru să-i anunțe mai întâi pe radioastronomi, nu pe bărbații și femeile credincioși lui? Nu vi se pare puțin ciudat că, după două mii de ani sau poate mai mut, primul mesaj pe care îl primim de la Dumnezeu este un șir de numere prime… și imaginea lui Adolf Hitler la deschiderea Jocurilor Olimpice din 1936? S-ar zice că Dumnezeul în care credeți are un simț al umorului destul de pronunțat.

— Domnul Dumnezeul meu poate avea orice simț dorește El să aibă.

Der Heer se alarmă evident la acest prim semn de animozitate.

— Ăăă, poate ar fi cazul să vă reamintesc tuturor care este scopul cu care ne-am adunat aici, începu el.

„Iată-l pe Ken în postura de împăciuitor”, gândi Ellie. „În unele situații e curajos, dar de cele mai multe ori asta se întâmplă când nu are nici un fel de răspundere asupra acțiunilor sale. Este un combatant strașnic… în discuțiile între patru ochi.

Dar în politica științifică și mai ales când o reprezintă pe președintă, devine foarte conciliant și este gata să facă compromisuri și cu diavolul.” Se stăpâni să continue, căci limbajul teologic părea s- o fi prins și pe ea.

— Asta-i cu totul altceva, spuse, întrerupându- și șirul gândurilor și totodată și pe cel al vorbelor lui der Heer. Dacă semnalul acesta vine de la Dumnezeu, atunci de ce este emis doar dintr-un anumit loc de pe cer, din apropierea unei stele destul de strălucitoare și nu foarte depărtate de noi? De ce nu vine din tot cerul în același timp, revărsându-se ca și radiația cosmică de fundal a corpurilor întunecate? Din moment ce vine din direcția altei stele, pare a fi un semnal de la o altă civilizație. Dacă ar fi venit din toate direcțiile, atunci ar fi fost mult mai asemănător cu un astfel de mesaj de la Dumnezeul creștin.

— Dumnezeu poate să facă astfel încât un semnal să vină și din oiștea Carului Mare dacă asta este voința Lui, se precipită Rankin, iar fața lui se înroși puternic. Iartă-mă, dar m-ai enervat teribil. Dumnezeu poate face orice.

— Orice este dincolo de înțelegerea dumitale, domnule Rankin, pare să cadă în sarcina Domnului. Pentru dumneata Dumnezeu este locul în care înghesui toate misterele lumii, tot ceea ce ne provoacă inteligența și rațiunea. Dumneata îți decuplezi pur și simplu creierul și spui că Domnul a făcut și a dres.

— Doamnă, n-am venit aici ca să fiu insultat!

— Ai venit aici? Eu credeam că aici locuiești.

— Doamnă… începu Rankin.

El dădu impresia că este gata să spună ceva, dar după o clipă se răzgândi. Se abținu cu greu.

Trase adânc aer în piept și reluă subiectul anterior: — Noi ne aflăm într-o țară creștină. Creștinii adevărați dețin adevărata cunoaștere asupra problemei în discuție și au sfânta responsabilitate de a se asigura că sfintele cuvinte ale Domnului sunt înțelese și…

— Eu sunt creștină, dar tu nu vorbești în numele meu. Te-ai încâlcit singur într-un gen de manie misticoidă demnă de secolul al cincilea. Dar de atunci a existat și o Renaștere, a trecut și Iluminismul. Tu unde-ai fost?

Joss și der Heer se ridicaseră pe jumătate din scaunele în care ședeau.

— Vă rog, imploră Ken, uitându-se direct la Ellie. Dacă nu ne limităm mai strict la ordinea subiectelor în discuție nu văd cum am putea ajunge la rezultatele cerute de președinte.

— Da, dar voi ați avut un schimb direct de păreri…

— E-aproape ora prânzului, remarcă Joss. Ce-ar fi să luăm o pauză pentru masă?

După ce ieșiră din sala de conferințe a bibliotecii, Ellie se rezemă pe balustrada ce înconjura pendulul lui Foucault și începu un schimb de cuvinte murmurate rapid cu der Heer.

— Tare mi-ar plăcea să-i ard un pumn în nas atotștiutorului ăla țanțoș cu sfințenia lui superioară…

— De ce, Ellie? Chiar, de ce? Neștiința și persistența în eroare nu sunt suficient de dureroase?

— Ba da, dacă și-ar ține gura. Dar el corupe milioane de oameni.

— Draga mea, și el gândește la fel despre tine.

* * *

Când se întoarse de la masă împreună cu der Heer, Ellie observă imediat că acesta luase o figură umilă, în timp ce Joss, care deschise primul discuția, părea voios și cu siguranță mult mai primitor decât ar fi cerut-o simpla cordialitate.

— Dr. Arroway, începu el, din câte am înțeles eu sunteți nerăbdătoare să ne prezentați descoperirile dumneavoastră și nu sunteți interesată de disputele teologice. Totuși vă rugăm să mai aveți puțină răbdare cu noi. Dumneavoastră aveți o limbă foarte ageră. Nici nu mai țin minte când l-am văzut ultima dată atât de nervos pe părintele Rankin din cauza problemelor credinței religioase.

Cred că de-atunci au trecut mulți ani.

Joss aruncă o privire scurtă spre colegul său, care mâzgălea cu un aer trândav pe un dosar galben și care își descheiase gulerul de la cămașă și își slăbise nodul cravatei.

— Am fost izbit de câteva dintre lucrurile de care ați amintit azi-dimineață. Ați spus că sunteți creștină. Aș putea să vă întreb în ce sens considerați că sunteți creștină?

— Știți, când am acceptat funcția de director al programului Argus n-am găsit menționat aspectul în cadrul sarcinilor de serviciu, spuse ea cu un aer nepăsător. Mă consider creștină în sensul că îl consider pe Iisus Hristos o figură istorică admirabilă. Sunt de părere că Predica de pe Munte este una dintre cele mai mărețe declarații etice și unul dinter cele mai reușite discursuri din istorie.

Mai cred că îndemnul „Iubește-l pe dușmanul tău” ar putea fi o soluție cu bătaie lungă în problema războiului nuclear. Mi-aș dori ca el să trăiască în zilele noastre. Ar fi spre binele fiecărui om de pe planetă. Dar mai cred și că Iisus a fost doar o ființă umană. Un om mare, un om curajos, un om care a văzut cu claritate adevăruri inconfortabile. Nu cred că el a fost Dumnezeu sau fiul Domnului sau nepotul lui Dumnezeu.

— Dumneata nu vrei să crezi în Dumnezeu.

Joss o spuse cu aerul că face o afirmație evidentă. Continuă:

— Dumneata îți imaginezi că poți să fii creștină fără să crezi în Dumnezeu. Dă-mi voie să te întreb direct: crezi sau nu crezi în Dumnezeu?

— Întrebarea dumitale are o structură ciudată.

Dacă aș spune „nu”, asta ar însemna că sunt sigură că Dumnezeu nu există sau că nu sunt sigură că Dumnezeu există? Fiindcă avem de-a face astfel cu două afirmații foarte diferite una de alta.

— Hai să vedem dacă sunt chiar atât de diferite, dr. Arroway. Îmi dați voie să vă spun „doctor”? Ei, cred că sunteți de acord cu „briciul lui Occam”, așa-i? Dacă ai două explicații diferite și al fel de bune pentru același fenomen, atunci o alegi pe cea mai simplă. Dumneata spui că întreaga istorie a științei sprijină un astfel de comportament. Atunci, dacă ai îndoieli serioase asupra faptului că există un Dumnezeu, îndoieli destul de puternice ca să te împiedice să te dedici necondiționat Credinței, atunci trebuie să fii capabilă să-ți imaginezi o lume fără Dumnezeu, o lume care se naște fără contribuția lui Dumnezeu și care își urmează cursul de zi cu zi în absența Lui, o lume în care oamenii mor fără Domnul. Nu există pedeapsă. Nu există recompensă. Ar însemna că dumneata ai considera că toți sfinții și profeții, toți credincioșii care au trăit pe lume au fost niște nătângi din cauza a tot ce au făcut. Ai spune, probabil, că s-au autoiluzionat. Ar fi o lume în care n-ar exista nici un motiv serios pentru care ne-am afla pe Pământ, adică nu am avea nici un rost aici. Totul s-ar reduce la niște coliziuni atomice complicate. Am dreptate sau nu? Incluzând și atomii care sunt în constituția ființelor umane. Pentru mine asta ar fi o lume insuportabilă, inumană. Nu mi-aș dori să trăiesc în ea. Dar dacă dumneata ești în stare să-ți imaginezi o astfel de lume, atunci de ce mai stai la îndoială? De ce te menții în dubiu? Dacă deja crezi toate astea, n-ar fi mult mai simplu să spui că de fapt nu există Dumnezeu? Pentru că așa nu respecți briciul lui Occam. Părerea mea este că dumneata nu vrei să vorbești deschis. Dacă dumneata poți măcar să-ți imaginezi o lume lipsită de Dumnezeu, cum ar putea un savant scrupulos și corect cu el însuși să fie agnostic? Nu credeți că trebuie să fiți atei dacă gândiți astfel?

— Credeam că ai de gând să-mi argumentezi că Dumnezeu este ipoteza cea mai simplă, spuse Ellie, dar ai abordat problema dintr-o perspectivă mult mai eficace. Și aș fi de acord cu opinia dumitale, reverend Joss, dacă ar fi doar un subiect de discuții științifice. Preocuparea de bază a științei este examinarea și corectarea ipotezelor. Atât timp cât legile naturii explică toate evenimentele existente fără a fi necesară o intervenție supranaturală sau cel puțin le explică la fel de bine ca și ipoteza existenței lui Dumnezeu, atunci eu mă voi considera atee până la proba contrarie. Însă dacă ulterior se descoperă un singur fapt care nu se potrivește legilor amintite, atunci mă voi depărta de ateism. Acum suntem suficient de capabili ca să detectăm unele goluri în legile naturii. Există unele inconsecvențe. Motivul pentru care nu mă declar atee este că în mare măsură problema nu este de natură științifică. Este o problemă religioasă și politică. Caracterul experimental al ipotezelor științifice nu se extinde și asupra domeniilor de care am amintit. Nu vorbim despre Dumnezeu ca despre o ipoteză științifică. Dumneata crezi că ai atins adevărul, iar ceea ce încerc eu să lămuresc este că s-ar putea să fi scăpat din vedere unele lucruri. Însă dacă mă întrebi mă bucur să-ți pot răspunde: nu pot fi sigură că am dreptate.

— Eu am fost întotdeauna de părere că un agnostic este un ateu fără curajul convingerilor sale.

— La fel de bine ai putea spune că un agnostic este o persoană profund religioasă căreia îi lipsește cea mai rudimentară urmă de cunoștințe despre imperfecțiunea umană. Când spun că sunt agnostică vreau să spun de fapt că nu există dovada clară. Nu avem o dovadă indubitabilă că Dumnezeu există, cel puțin pentru Dumnezeul în care crezi dumneata. Dar nu avem nici o dovadă indubitabilă că el nu există. De vreme ce musulmanii, creștinii și evreii nu reprezintă nici jumătate din populația globului, aș spune că nu pot găsi argumente riguroase pentru existența tipului vostru de divinitate. Dacă ar fi fost altfel, atunci toți oamenii de pe Pământ s-ar fi convertit.

Repet, dacă Dumnezeul în care credeți ar fi vrut să ne convingă, ar fi putut face o treabă mult mai bună decât a făcut-o. Apoi remarcați cât de clar și de autentic este Mesajul. Este recepționat pe tot globul pământesc. Radiotelescoapele recepționează semnalul în țări cu istorii diferite, cu limbi diferite, cu sisteme politice și religii diferite. Cu toții recepționează aceleași informații din același loc din spațiu, pe aceleași frecvențe și cu aceeași modulație de polarizare. Și musulmanii și hindușii și creștinii, chiar și ateii recepționează același mesaj. Orice sceptic ar putea să-și construiască propriul lui radiotelescop — care nici n-ar trebui să fie prea mare — și ar recepționa informații identice.

— Doar nu încerci să sugerezi că mesajul tău radio este de la Dumnezeu, se oferi Rankin.

— În nici un caz. Vreau doar să sugerez că civilizația de pe Vega, care are puteri infinit mai reduse decât cele pe care voi i le acordați lui Dumnezeu, a fost capabilă să facă lucrurile foarte clare. Dacă Dumnezeu voia să ne transmită ceva peste miile de ani care au trecut fără să se folosească de mijloace nesigure cum sunt cele orale, folclorice, sau cum sunt scrierile vechi, atunci ar fi putut s-o facă în așa fel, încât să nu mai încapă nici o îndoială asupra existenței sale.

Ellie se opri, dar nici Joss, nici Rankin nu rostiră vreun cuvânt, așa că ea încercă din nou să aducă discuția la datele recepționate de pe Vega.

— N-ați vrea totuși să nu ne pripim cu judecățile măcar o vreme, până ce reușim să progresăm ceva mai mult în descifrarea Mesajului? Nu v-ar interesa să vedeți câteva dintre datele recepționate?

De data aceasta cei doi predicatori consimțiră, și încă destul de repede. Însă tot ce el putea arăta erau maldăre de zero și unul, șiruri care nu lămureau și nici nu inspirau nimic. Ellie le explică meticuloasă cum stăteau lucrurile cu presupusa paginație a Mesajului și cu cheia pe care sperau s- o descopere. Printr-o înțelegere tacită nici ea, nici der Heer nu pomeniră nimic despre ipoteza sovieticilor conform căreia Mesajul ar constitui planurile unei mașini, fiindcă ideea era în cel mai bun caz o supoziție oarecare și nici nu fusese făcută publică de către sovietici. Ca și cum gândul i-ar fi venit mai târziu, Ellie începu să explice unele lucruri despre steaua Vega: masa stelei, temperatura la suprafață, culoarea, distanța până la Pământ, durata vieții acesteia, inelul de asteroizi care se rotea în jurul ei și care fusese descoperit de Satelitul de Observație Astronomică în Infraroșu în anul 1983.

— Dar în afară de faptul că este una dintre cele mai strălucitoare stele de pe cer, nu mai există și altceva special legat de Vega? vru să știe Joss. Sau ceva care ar avea legătură cu Pământul?

— Păi nu cred că pot găsi ceva, dacă mă gândesc la proprietățile stelare specifice sau la alte lucruri de genul ăsta. Dar există un amănunt neesențial, mai degrabă accidental: acum douăsprezece mii de ani Vega a fost steaua polară a Pământului și va redeveni stea polară cam peste patrusprezece mii de ani.

Rankin, care încă mai nota alene ceva pe o foaie de hârtie, spuse fără a ridica privirea: — Eu credeam că steaua polară a planetei este chiar Steaua Polară.

— Așa și este, de vreo câteva mii de ani. Dar nu dintotdeauna. Pământul este asemenea unui titirez. Axa lui se deplasează încet într-un cerc.

Ellie le arătă cum se petrec lucrurile, folosindu- și creionul pentru a vizualiza axa Pământului.

— Procesul este numit de astronomi „procesiunea echinocțiilor”.

— A fost descoperit de Hiparchus din Rhodos, adăugă Joss. În secolul al doilea după Hristos.

Era surprinzător ca o astfel de informație să-i stea la îndemână predicatorului fundamentalist și Ellie spuse doar: — Exact.

Apoi continuă: — Deci în acest moment o săgeată imaginară pornind din centrul planetei spre Polul Nord ar arăta în direcția unei stele numite Polaris din constelația Carului Mic, sau Ursa Mică. Îmi amintesc, domnule Rankin, că ați amintit de această constelație înainte de prânz. În deplasarea sa lentă, axa Pământului este îndreptată spre cer pe direcții diferite și nu întotdeauna spre steaua Polaris. Zona din cer spre care este direcționată acea axă ce trece prin Polul Nord descrie un cerc complet într-o perioadă de 26.000 de ani. La ora actuală Polul Nord este orientat foarte mult spre Polaris, oricum destul de aproape de acea stea pentru a putea fi folosit ca reper în navigație.

Accidental, acum douăsprezece mii de ani orientarea axei planetare era spre steaua Vega.

Însă nu există nici o legătură concretă. Faptul că axa Pământului este înclinată cu 23 de grade și jumătate nu are nimic de-a face cu modul în care sunt aranjate stelele din Calea Lactee.

— Totuși acum douăsprezece mii de ani era anul 10.000 înainte de Hristos, adică o perioadă în care abia lua naștere civilizația umană. Greșesc cumva?

întrebă Joss.

— Nu, dacă nu cumva ești de părere că Pământul a fost creat în anul 4004 înainte de Hristos.

— Nu, noi nu credem așa ceva. Nu-i așa, frate Rankin? Noi pur și simplu nu credem că vârsta planetei poate fi cunoscută cu atâta precizie, așa cum afirmați voi, oamenii de știință. În problema vârstei Pământului noi suntem ceea ce ați numi „agnostici”.

Spunând asta, Joss își afișă zâmbetul său cel mai atrăgător.

— Deci dacă oamenii de acum zece mii de ani navigau pe ape și dacă ar fi plutit prin Marea Mediterană sau, să zicem, prin Golful Persic, ei s- ar fi orientat după steaua Vega?

— Asta se întâmpla în ultima perioadă glaciară.

Cred că era puțin cam devreme pentru navigație pe ape. Însă vânătorii care traversau pământurile nordice prin strâmtoarea Behring spre America trebuie să se fi folosit de ea. O stea atât de strălucitoare orientată exact spre nord le-o fi părut un fel de dar surprinzător sau providențial, dacă vă sună mai bine. Pun pariu că o mulțime de oameni și-au salvat viețile datorită acestei coincidențe.

— Ei, asta este tare interesant.

— N-aș vrea să credeți că am folosit cuvântul „providențial” în alt sens decât metaforic.

— Nici nu mi-ar trece prin cap, stimată doamnă.

Joss dădea semne care sugerau că întâlnirea din acea după-amiază se apropia de sfârșit și s-ar fi zis că nu părea nemulțumit de rezultat. Dar pe agenda de discuții a lui Rankin mai rămăseseră, după toate aparențele, câteva probleme de discutat.

— Sunt uimit când văd că nu vă gândiți la Înțelepciunea Divină când spuneți că Vega a fost odată Steaua Polară. Credința mea este atât de puternică, încât nu are nevoie de dovezi, însă de câte ori se descoperă câte ceva, acel ceva nu face decât să-mi confirme credința în Dumnezeu. Ei bine, cred că ați ascultat cu foarte mare atenție cuvintele pe care le-am spus azi-dimineață. Nu-mi place ideea că ne-am afla aici într-un fel de competiție a credinței și că voi sunteți învingătorii mărinimoși. Din câte știu eu, până acum voi nu v- ați pus credința la încercare. Este vreunul dintre voi gata să-și riște viața în numele credinței? Eu sunt dornic să mi-o risc pe a mea. Numai uitați-vă puțin pe fereastră. Afară se află un pendul al lui Foucault, unul imens. Greutatea lui trebuie să cântărească vreo 300 de kilograme. Credința mea îmi spune că, oricât de mult ai balansa greutatea pendulului din poziția verticală, amplitudinea mișcării sale nu va crește niciodată, ci va scădea permanent. Eu sunt gata să ies afară, să mă așez cu fața exact în fața greutății pendulului, să-i dau drumul și să-l împing în față. Iar apoi voi aștepta nemișcat să se întoarcă la mine. Dacă opiniile mele sunt greșite, atunci voi primi drept în față o lovitură de 300 de kilograme. Ei, ce ziceți? Vreți să- mi puneți credința la încercare?

— Nu, ai dreptate, nu-i nevoie. Eu te cred, îi răspunse Joss.

Totuși Rankin își susținu ideea în continuare.

Ellie presupuse că își imagina cum ar arăta fața ei după o astfel de încercare. Așa că zise:

— Ai fi însă în stare să stai doar cu jumătate de metru mai aproape de același pendul și să te rogi lui Dumnezeu ca să scurteze cursa greutății? Dacă în acel moment se dovedește că ai înțeles lucrurile greșit și că predicile tale nu conțin în nici un caz voia Domnului? Poate că sunt de fapt opera Satanei. Sau poate că sunt simplă imaginație umană. Cum poți să fii cu adevărat sigur?

— Prin credință, inspirație, revelație și devoțiune, răspunse Rankin. Nu-i judeca și pe ceilalți după propria-ți experiență mărginită.

Simplul fapt că tu Îl respingi pe Domnul nu-i poate împiedica pe ceilalți oameni să Îi recunoască măreția.

— Ascultă-mă. Toți oamenii sunt însetați de miracol. Este o caracteristică profund umană. Și știința și religia sunt dependente de miracol. Vreau să spun că nu-i nevoie să inventați tot felul de istorii și nu-i nevoie nici să exagerați. În lumea reală există și miracole și devoțiune, și încă din belșug. Natura se pricepe cu mult mai bine decât noi la inventarea minunilor.

— Poate că suntem cu toții drumeți porniți pe calea adevărului, replică Joss.

Der Heer se strecură cu abilitate în discuție și, în nota optimistă sugerată de ultima replică, spuse că ar fi cazul să plece, deși spiritele erau încă încinse. Ellie se întrebă dacă reușiseră să realizeze ceva folositor. „Valerian ar fi fost mult mai eficient și mult mai puțin provocator”, își spuse ea. Acum își dorea să se fi stăpânit mai bine.

— Am avut o zi extrem de interesantă, dr.

Arroway, și vă mulțumesc pentru ocazia oferită, zise Joss, care dădea iarăși impresia de detașare, dincolo de politețea afișată.

Totuși îi strânse mâna cu căldură, iar Ellie nu putu să nu remarce asta. În drum spre ieșire, către mașina guvernamentală care îi aștepta, trecură pe lângă un exponat tridimensional de o mărime respectabilă care reprezenta „Eroarea teoriei expansiunii Universului” și unde Ellie remarcă o tăbliță. Citi: „Domnul Dumnezeul Nostru Este Viu și Sănătos. Ne Pare Rău de al Vostru”. Femeia îi șopti în ureche lui der Heer:

— Iartă-mă. Ţi-am îngreunat misiunea.

— Nu, Ellie, în nici un caz, răspunse el. Te-ai comportat bine.

— Palmer Joss ăsta e un bărbat plin de farmec.

Nu cred că am vreo șansă să-l convertesc. Dar crede-mă că eram gata să mă las eu convertită.

Bineînțeles că glumea.

Capitolul 11

Consorțiul Planetar al Mesajului

„Aproape toată lumea este divizată, iar ceea ce a rămas în afară este pe cale de a fi împărțit, cucerit și colonizat. Să mă gândesc la stelele pe care le vedem noaptea deasupra capetelor noastre, la acele lumi vaste pe care nu le vom atinge niciodată. Dacă aș putea, aș anexa planetele; mă gândesc de multe ori la asta. Când le văd atât de limpezi și totuși atât de îndepărtate mă întristez.”

(Cecil Rhodes — Testamentul și ultima dorință, 1902)

Stând la masa de la fereastra camerei lor, Ellie putea să vadă ploaia care cădea din cer în șuvoaie, împroșcând caldarâmul. Un trecător ud leoarcă, cu gulerul hainei ridicat, se grăbea voinicește, trecând prin fața ei. Proprietarul localului manevra prin butoaiele cu stridii folosindu-se de o sită dungată, din pânză groasă, și oferind un fel de publicitate stradală pentru specialitatea casei. Ellie simțea căldura și confortul dinăuntrul restaurantului Chez Dieux, vestitul loc de întâlnire al artiștilor. Nu avea cu ea nici umbrela, nici haina de ploaie, căci meteorologii prognozaseră vreme frumoasă.

La fel de degajat ca întotdeauna, Vaygay deschise un nou subiect de discuție.

— Prietena mea, Meera, este o ecdyziastă, anunță el. Așa se spune, nu? Atunci când dă spectacole în țara voastră o face doar pentru grupuri de specialiști, la întâlnirile oficiale și la convenții. Meera zice că atunci când își dă jos hainele în fața clasei muncitoare, la congrese ale sindicatelor și alte întâlniri de felul ăsta, toți inșii din sală parcă înnebunesc. Încep să-i strige oferte indecente, unii chiar vor să se urce la ea pe scenă.

Dar când dă exact același gen de spectacol în fața unor medici sau avocați, toți stau nemișcați pe scaunele lor. De fapt ea zice că unii dintre ei își mai ling buzele. Întrebarea mea este: sunt avocații mai virili decât oțelarii?

Se știuse dintotdeauna că Vaygay avea cunoștințe feminine din cele mai diverse medii.

Modul în care aborda femeile (cu excepția lui Ellie, din motive care o enervau și în același timp o făceau să se simtă bine) era întotdeauna unul direct și extravagant, astfel încât ele puteau spune „nu” fără să se simtă vreodată stânjenite. Cele mai multe spuneau „da”. Dar noutățile legate de Meera veneau cumva pe nepregătite.

Își petrecuseră toată dimineața făcând o comparație de ultimă oră a înregistrărilor existente și încercând interpretări ale noilor date recepționate. Transmiterea neîntreruptă a Mesajului ajunsese la o etapă nouă și importantă.

De pe Vega se transmiteau diagrame în modul în care se transmit fotografiile pentru ziar prin telegraf. Fiecare imagine se constituie dintr-o mulțime ordonată de șiruri. Numărul măruntelor punctulețe albe și negre care formau imaginea era produsul a două numere prime. Din nou numerele prime intrau în componența transmisiei. Se recepționase un set imens de astfel de diagrame dispuse una după alta și toate erau independente de text. Nu exista nici o intercalare. Era un fel de secțiune cu ilustrații lucioase anexată la sfârșitul unui volum. După transmiterea unui șir lung de astfel de diagrame, textul ininteligibil continuă.

Însă cel puțin câteva dintre diagramele recepționate arătau clar că Vaygay și Arhangelski avuseseră dreptate și că măcar o parte din Mesaj conținea instrucțiunile și planurile pentru construirea unei mașini. Scopul ei rămânea încă necunoscut. Ellie împreună cu Vaygay urma să prezinte pentru prima oară câteva dintre amănuntele acestea la sesiunea plenară a Consorțiului Planetar al Mesajului care urma să aibă loc a doua zi la palatul Elysee, unde se vor aduna și reprezentanți ai altor națiuni incluse în Consorțiu. Dar ipoteza legată de planurile unei mașini ajunsese pe nesimțite la urechile tuturor celor interesați.

În timpul prânzului Ellie făcuse o prezentare sumară a întâlnirii ei cu Rankin și Joss. Vaygay fusese foarte atent, dar nu pusese nici o întrebare.

Ellie se simți ca și cum și-ar fi mărturisit niște înclinații personale nerușinate și poate gândul respectiv îi declanșase șirul de asociații, făcând-o să întrebe: — Vaygay, tu ai o prietenă pe nume Meera, care face striptease? O artistă cu angajamente internaționale, nu?

— De vreme ce Wolfgang Pauli a descoperit principiul excluziunii în timp ce se uita la un spectacol la Folies Bergere, am considerat că datoria mea profesională de fizician îmi impune să vizitez Parisul cât mai mult posibil. Consider asta ca un fel de omagiu adus lui Pauli. Dar nu știu cum se face că nu reușesc să conving oficialitățile din țara mea să-mi aprobe călătoriile numai pentru acest motiv. De obicei sunt obligat să mă ocup și de aspecte mai prozaice ale fizicii. Însă în asemenea locuri, cum este cel în care am întâlnit-o pe Meera, sunt un învățăcel al naturii, așteptând să fie izbit de o iluminare interioară.

Brusc vocea sa își schimbă tonalitatea de la pasional la pragmatic: — Meera zice că specialiștii americani din toate domeniile sunt inhibați sexual și sunt măcinați de sentimente de îndoială și vinovăție.

— Chiar așa. Și ce zice Meera despre specialiștii ruși din toate domeniile?

— A, din categoria de care ai amintit nu mă cunoaște decât pe mine. Deci e normal să aibă o părere bună. Mă gândesc că aș face mai bine dacă mâine aș ieși cu Meera.

Dar toți prietenii tăi vor fi la întâlnirea Consorțiului, spuse Ellie cu aparentă nepăsare.

— Da, așa-i. Mă bucur că veți fi acolo, replică rusul morocănos.

— Ei, Vaygay! Ce te îngrijorează așa de tare?

Până ce Vaygay se hotărâ să răspundă momentul de tăcere se prelungi nefiresc de mult și, când deschise gura, savantul rus avu o ezitare aproape neobservabilă, dar care nu-i stătea în obicei.

— Nu știu dacă e vorba de îngrijorare. Dar sunt câteva lucruri care mă preocupă. Dacă Mesajul chiar este un plan de construire a unei mașini? O să construim acea mașină? Și cine o s-o construiască? Toți laolaltă? Consorțiul? Națiunile Unite? Mai multe țări concurându-se una pe alta?

Mă întreb ce se va întâmpla dacă pentru construirea mașinii va trebui niște sume de bani imense. Cine o să plătească? Și ce s-ar putea pretinde pentru banii dați? Ce-o să se întâmple dacă mașina nu va funcționa? S-ar putea ca unele țări să fie afectate economic de construirea acestei mașini sau, cine știe, ar putea fi afectate din alte puncte de vedere.

Fără să își întrerupă torentul de întrebări Lunacearski goli vinul rămas în sticlă în paharele de pe masă. Iar discursul său continuă:

— Chiar dacă Mesajul este transmis până la capăt și apoi reluat și chiar dacă reușim să-l descifrăm integral, cât o să fie de bună traducerea noastră? Știi ce spunea Cervantes? Că lectura unei traduceri este asemenea studierii dosului unei tapiserii. S-ar putea să nu fim în stare să facem o traducere perfectă a Mesajului. În cazul acesta nici nu vom reuși să construim cu exactitate mașina aceea. Mai mult, suntem atât de siguri că avem toate informațiile transmise? Poate că pe o altă frecvență pe care nu am descoperit-o încă nu s-au transmis alte informații esențiale. Știi, Ellie, m-am gândit că oamenii vor fi foarte suspicioși când vor afla de construcția acestei mașini. Dar s-ar putea să apară chiar mâine unele păreri care să ceară începerea imediată a lucrărilor, adică imediat după ce primim cheia de descifrare și decriptăm Mesajul, dacă vom face asta vreodată. Ce are de gând să propună delegația americană?

— Nu știu, îi răspunse Ellie cu o voce slabă.

Însă își aminti că, la scurt timp după ce captaseră materialul cu diagramele, der Heer se apucase s-o întrebe care era probabilitatea ca mașina respectivă să depășească posibilitățile tehnologice și economice ale Pământului. Iar ea nu putea să-i dea nici un răspuns foarte sigur în nici una dintre privințe. Își mai aminti că în ultimele săptămâni der Heer arătase foarte preocupat și uneori chiar irascibil la culme. Bineînțeles că, dacă avea responsabilități serioase legate de problemă…

— Dr. der Heer și Kitz stau în același hotel cu tine? auzi ea.

— Nu, ei s-au instalat la Ambasadă.

Așa stăteau lucrurile. Din cauza caracterului economiei sovietice și a necesității primordiale de a cumpăra tehnologie militară în loc de bunuri de larg consum în schimbul puținei valute de care dispuneau, rușii aveau întotdeauna puțini bani de cheltuială ori de câte ori ajungeau în Occident.

Erau obligați să stea la hotăluri de mâna a doua sau a treia, uneori chiar să închirieze camere. Asta în timp ce colegii lor din țările vestice locuiau în condiții de lux, dacă stăteai să faci comparația.

Toată povestea constituia o sursă permanentă de stinghereală pentru savanții din ambele țări. Chiar simplul act al chitării notei pentru această masă relativ modestă ar fi fost un fleac pentru Ellie și o povară pentru Vaygay, în ciuda poziției sale privilegiate în ierarhia oamenilor de știință sovietici. Totuși ce voia Vaygay…

— Vaygay, spune-mi drept, ce te frământă? Ce vrei să zici? Crezi că Mike Kitz și Ken au de gând să facă ceva fără noi?

— Ai zis „drept”. Ăsta-i un cuvânt interesant: nici la stânga, nici la dreapta, ci tot înainte. Mă îngrijorează faptul că în următoarele câteva zile vom auzi tot felul de discuții premature despre construirea unui lucru pe care nu avem dreptul să-l construim. Politicienii cred că știm totul, când de fapt noi nu știm aproape nimic. O astfel de situație ar putea deveni periculoasă.

În cele din urmă în creierul lui Ellie se făcu lumină și ea înțelese că Vaygay se considera personal responsabil pentru că descoperise caracterul Mesajului. Dacă lucrurile s-ar fi încheiat cu o catastrofă el ar fi considerat că este vinovat de ea. Mai avea și câteva motive personale, cum era normal.

— Vrei să vorbesc cu Ken? întrebă femeia.

— Dacă tu crezi că se cuvine. Ai multe ocazii să vorbești cu el?

Vaygay încheiase asta pe un ton nonșalant.

— Vaygay, doar nu ești gelos! Cred că ți-ai dat seama de ceea ce simt pentru Ken înainte să aflu eu. Știi, atunci când te-ai întors la Argus. Ken și cu mine eram mai mult sau mai puțin împreună de vreo două luni. Ai vreunele rețineri?

— Nu, Ellie, deloc. Nu sunt nici tatăl tău, nici vreun amant gelos. Aș vrea să ai parte de toată fericirea din lume. Numai că mi-e teamă să văd că există atât de multe posibilități neplăcute.

Nu spuse mai mult de atât.

Discuția a revenit la interpretările preliminare date de ei unora dintre diagramele și schițele transmise și până la urmă acestea au ajuns să acopere cu totul masa. Pentru a nu cădea în monotonie, au mai vorbit puțin și despre politică, axîndu-se pe discuțiile din Statele Unite asupra Principiilor lui Mandela ca mijloc de rezolvare a crizei din Africa de Sud și pe războiul declarațiilor dintre Uniunea Sovietică și Republica Democrată Germană, război care luase amploare în ultimele zile. Așa cum erau obișnuiți, Arroway și Lunacearski s-au distrat denunțându-și unul altuia practicile politice externe ale propriilor lor țări. Era mult mai interesant decât să critice fiecare politica externă a țării celuilalt și era la fel de ușor de făcut. În miezul disputei lor devenite ritual, legate de problema împărțirii responsabilității și a controlului mondial, Ellie observă că torentele de ploaie se transformaseră într-o burniță măruntă.

* * *

În scurt timp vestea despre Mesajul de pe Vega pătrunsese în fiecare colțișor și în fiecare cotlon locuit de oameni de pe planetă. Oameni care habar nu aveau de radiotelescoape și care nu auziseră în viața lor de numerele prime au aflat despre o poveste ciudată cu o voce venită din stele și cu ființe necunoscute — diferite de oameni, dar care nu erau nici zei —, ființe despre care se spunea că trăiau în noaptea stelară. Ființele acelea nu erau de pe Pământ. Casa lor dintre stele putea fi zărită cu ușurință chiar și când era lună plină. În mijlocul acestei neîntrerupte frenezii de comentarii sectare devenise evident că pe tot întinsul planetei renăscuse un simț al miracolului și chiar al venerației. Se petrecea ceva miraculos, se simțea o transformare majoră. Era o atmosferă promițătoare ce dădea senzația unui nou început.

Un editorialist al unui mare cotidian american crease o frază memorabilă: „Omenirea a ajuns la versta liceului”.

În Univers existau și alte ființe inteligente, iar noi puteam comunica cu ele. Ființele acelea erau, probabil, mai în vârstă decât omenirea și n-ar fi fost de mirare să fie mai înțelepte. Ne trimiteau tone de informații complexe. Peste tot globul se instala o senzație generală de anticipare a unei revelații seculare iminente. Din acest motiv specialiștii din fiecare domeniu al societății umane au început să fie îngrijorați. Matematicienii au început să se întrebe ce descoperiri elementare le- ar fi putut scăpa din vedere. Liderii religioși se temeau ca nu cumva valorile gândirii vegane, oricât de străine ar fi fost ele, să nu găsească adepți nesocotiți, mai ales în rândurile tinerilor needucați.

Astronomii erau îngrijorați de posibila existență a unor probleme fundamentale legate de stelele din apropierea noastră și pe care ei le-ar fi putut interpreta greșit. Oamenii politici și liderii guvernelor naționale se temeau că o civilizație superioară ar putea aprecia pozitiv alte sisteme de guvernare, poate dintre cele mult diferite de formele de guvernământ aplicate în perioada contemporană. Oricare ar fi fost cunoștințele veganilor, ele nu erau în nici un caz influențate de istoria, biologia sau instituțiile specifice umanității.

Ce s-ar întâmpla dacă cele mai multe dintre lucrurile pe care noi le considerăm corecte n-ar fi decât cazuri particulare, greșeli de interpretare sau chiar erori grosolane de logică? Experții au început să-și reevalueze cu îngrijorare fundamentele domeniilor în care lucrau.

Dincolo de această îngrijorare specifică diverselor științe și organizații sociale exista senzația unei mărețe și avântate aventuri pentru specia umană. Era ca și cum ai lăsa trecutul în urmă și ai năvăli într-o nouă epocă, iar simbolismul acestei percepții era puternic amplificat de apropierea celui de-al treilea mileniu.

Încă mai existau conflicte politice, iar unele dintre ele — cum era criza neîntreruptă din Africa de Sud — se dovedeau destul de grave. Totuși în multe colțuri ale planetei se făcea simțit un declin serios al retoricilor șoviniste și al naționalismului autolaudativ și pueril. Toate acestea erau prea puțin importante în comparație cu sentimentul de apartenență la întreaga specie umană: miliarde de creaturi mărunte împrăștiate pe tot globul, creaturi cărora li se oferise o șansă nemaiîntâlnită sau care puteau fi amenințate de un pericol imens, pericol ce îi va afecta pe toți. O dată născut acest simț comunitar, multora li se părea absurd ca statele și națiunile aflate în conflict să-și continue certurile lor nimicitoare de vieți atunci când omenirea se confrunta cu o civilizație extraterestră cu capacități mult mai mărețe decât noi. În aer se simțea un suflu de speranță. Unii oameni, nefamiliarizați cu o astfel de senzație, au confundat-o cu altceva: confuzie sau, poate, lașitate.

După 1945 decenii de-a rândul depozitele de arme nucleare strategice au sporit constant. Liderii politici erau înlocuiți, sistemele militare se schimbau și se modernizau, strategiile erau modificate, însă numărul armelor strategice creștea mereu. Într-o perioadă se ajunsese la un număr de 25.000 pe întreaga planetă, adică zece dispozitive nucleare pentru fiecare oraș împortant.

Tehnologia lor se îmbunătățea mereu în privința scurtării timpului de zbor prin sporirea vitezei, în crearea de sisteme de descoperire și lovire a țintei și în detectarea, cel puțin „de facto”, a unui atac inamic. Numai un pericol atât de grandios putea să combată o stupizenie atât de mare susținută de atât de mulți lideri ai atâtor țări și pe o perioadă de timp așa lungă. Totuși în cele din urmă existența veganilor a făcut ca lumea să-și revină din paranoia războinică (cel puțin în această privință) și Statele Unite, Uniunea Sovietică, Marea Britanie, Franța și China au semnat un acord prin care își anunțau intenția de a scăpa lumea de arme nucleare. Prea puțini oameni se așteptau să se trezească trăind într-o astfel de lume utopică. Însă americanii și rușii și-au pus în aplicare decizia de a-și reduce arsenalele lor strategice până la o mie de arme nucleare de fiecare parte. Detaliile procesului au fost analizate cu grijă, astfel încât nici una dintre superputeri să nu fie simțitor dezavantajată în nici o etapă a procesului de demontare a armamentului strategic. Marea Britanie, Franța și China au fost de acord să înceapă reducerea propriilor lor arsenale din momentul în care cele două superputeri vor ajunge la un număr de arme nucleare mai mic de 3200 de unități. Spre bucuria întregii planete, au fost semnate Acordurile de la Hiroshima și exact lângă acel loc s-a așezat o placă comemorativă devenită faimoasă, în memoria victimelor din primul oraș șters de pe fața planetei de o explozie nucleară. Pe acea placă stă scris: „Odihniți-vă în pace, fiindcă astfel de lucruri nu se vor mai petrece niciodată”.

În fiecare zi focoasele nucleare de la un anumit număr de rachete, număr identic pentru Statele Unite și pentru Uniunea Sovietică, erau transortate până la o instalație specială condusă de tehnicieni ruși și americani. Plutoniul extras din armele nucleare era împachetat, sigilat și apoi transportat de echipe speciale comune la centralele energetice nucleare, unde era consumat și transformat în energie electrică. Acest aranjament, cunoscut sub numele de Planul Gayler, după numele unui amiral american, a fost aclamat pe plan internațional ca fiind un pas esențial în așa-zisa transformare a săbiilor în pluguri. De vreme ce fiecare stat își mai păstra încă o capacitate distructivă devastatoare, până la urmă și comandamentele militare au ajuns să accepte Planul Gayler. Generalii, asemenea oamenilor obișnuiți, nu-și doreau nici ei ca fiii lor să moară în război, iar războiul nuclear era negația oricăror virtuți militare convenționale, căci e greu de găsit ceva eroic într-o banală apăsare pe buton.

Prima ceremonie de distrugere a rachetelor nucleare, transmisă în direct și apoi reluată de mai multe ori pe canalele de televiziune, îi arăta pe tehnicienii americani și sovietici îmbrăcați în costume de protecție albe și rostogolind două obiecte metalice de culoare gri-întunecat, mari cât niște canapele, fiecare dintre ele împodobit diferit: unul cu dungile și stelele americane, celălalt cu secerile și ciocanele sovietice. Evenimentul a fost urmărit de un număr imens de locuitori ai planetei. Știrile de seară ale posturilor de televiziune începuseră să numere mereu câte arme strategice fuseseră demontate de fiecare parte și câte mai erau de distrus. Oricum și aceste informații urma să ajungă pe Vega peste ceva mai mult de două decenii.

În următorii ani demontarea armelor strategice a continuat aproape fără piedici. La început au fost acceptate reducerile în bugetul de înarmare, dar fără prea lumte schimbări în strategia folosită. Mai târziu însă reducerile de fonduri s-au făcut simțite și s-a trecut la demontarea celor mai destabilizatoare sisteme de armament strategic. O astfel de situație fusese considerată imposibilă de către experți, care o considerau „contrară caracterului uman”. Dar, după cum scria Samuel Johnson, o condamnare la moarte stimulează extraordinar mintea umană. în următoarele șase luni, în ciuda dezaprobărilor și manifestărilor publice de îngrijorare stârnite de comandamentele militare ale ambelor națiuni, distrugerea armamentului nuclear de către Statele Unite și Uniunea Sovietică a continuat în salturi uriașe, implicând și echipe de control inopinat care urma să fie instalate de fiecare dintre cele două superputeri pe teritoriul celeilalte. Națiunile Unite au descoperit că sunt neașteptat de eficiente în mediatizarea disputelor internaționale, reușind să pună capăt atât războiului din vestul Iranului, cât și celui de la granița dintre Chile și Argentina. Mai mult, deja se zvonise — și nu cu totul nemotivat — că se pregătea un pact de neagresiune între NATO și țările Tratatului de la Varșovia.

Astfel delegații care veneau la prima sesiune plenară a Consorțiului Planetar al Mesajului erau înclinați spre o cordialitate nemaiîntâlnită într-un asemenea gra de multe decenii.

* * *

Era reprezentată fiecare națiune care deținea fie și doar o mână de fragmente din Mesaj. Toate își trimiseseră delegați politici și oameni de știință, iar un număr surprinzător de mare delegaseră și reprezentanți ai forțelor armate. În destule cazuri delegațiile erau conduse de miniștrii de Externe ai statelor respective sau chiar de șefi de guverne.

Delegația Marii Britanii îl includea pe vicontele Boxforth, Lord al Sigiliului Secret, un titlu onorific pe care Ellie îl considerase în sinea ei drept caraghios. Delegația URSS era condusă de B.Ia.

Abukimov, președintele Academiei Sovietice de Științe, și îi includea în poziții importante pe Goțridze, ministrul Industriei Grele, și pe Arhanghelski. Președinta Statelor nite insistase ca delegația americană să fie condusă de Ken der Heer, deși ea îl mai includea pe subsecretarul de stat Elmo Honicutt și, printre alții, pe Michael Kitz, de la Departamentul Apărării.

O hartă imensă și detaliată, proiectată în secțiuni egale, arăta dispunerea tuturor radiotelescoapelor de pe suprafața planetei, incluzând și navele de detecție sovietice care patrulau pe oceane. Ellie aruncă o privire prin sala de conferințe recent finisată și care se învecina cu birourile și reședința președintelui Franței. Deși se afla abia în al doilea an al mandatului său de șapte ani, președintele făcuse toate eforturile pentru a garanta reușita întâlnirii. Pe suprafața lucioasă a meselor lungi și arcuite, lucrate în lemn de mahon, și pe pereții tapetați cu oglinzi se reflectau mulțimi de chipuri, drapele și îmbrăcăminte cu specific național. Femeia recunoscu prea puține persoane din rândul militarilor și politicienilor, dar în fiecare delegație văzu cel puțin un chip familiar, al unui savant sau al unui inginer: Annunziata și Ian Broderick din Australia, Fedirka din Cehoslovacia, Braude, Crebillon și Boileau din Franța, Kumar Chandrapurana și Devi Sukhavati din India,

Hironaga și Matsui din Japonia… Ellie se gândi că majoritatea delegaților, în special cei japonezi, erau mai degrabă tehnicieni valoroși decât radioastronomi recunoscuți. Modificările de ultimă oră în structura delegațiilor fuseseră motivate de ideea că pe ordinea de zi a acestei întâlniri ar putea fi problema construirii unei mașinării gigantice.

Îi mai recunoscu pe Malatesta din Italia, pe Bedenbaugh, un fizician care se implicase în politică, pe Clegg, care sporovăia cu venerabilul Sir Arthur Chatos în spatele unui steguleț al Marii Britanii, acel Union Jack care se găsește pe mesele tuturor restaurantelor din stațiunile europene. Mai erau și Jaime Oriz din Spania, Prebula din Elveția (lucru de mirare, de vreme ce — din câte știa ea — Elveția nici măcar nu avea vreun telescop), Bao, care se descurcase minunat la coordonarea lanțului de telescoape din China, Wintergaden din Suedia. Delegațiile din Arabia Saudită, Pakistan și Irak erau surprinzător de mari, cum era — bineînțeles — și cea a Uniunii Sovietice, în care se observă cum Nadia Rojdestvenskaia și Genrik Arhanghelski împărtășeau un moment de amuzament pur.

Ellie îl căută din ochi pe Lunacearski și reuși în cele din urmă să îl descopere printre membrii delegației chineze. Tocmai dădea mâna cu Yu Renqiong, directorul Radioobservatorului din Beijing. Americanca își aminti că cei doi erau prieteni și colegi încă de pe vremea colaborării chino-sovietice. Însă mai apoi neînțelegerile dintre cele două state au făcut ca orice legătură între cei doi bărbați să fie întreruptă, căci restricțiile impuse de chinezi cu privire la călătoriile în străinătate ale savanților de valoare din țară erau și acum cel puțin la fel de severe ca și constrângerile impuse de sovietici. Ellie înțelese că era martoră la prima lor întâlnire după aproape un sfert de secol.

— Cine-i bătrânul acela chinez care dă mâna cu Vaygay? întrebă Kitz.

Pentru el asta era o încercare de apropiere. În ultimele zile făcuse tot felul de mici tentative de acest gen, dar Ellie considera noua lui atitudine drept lipsită de perspective.

— Yu, directorul observatorului din Beijing.

— Eu credeam că rușii și chinezii s-ar strânge mai degrabă de gât unul pe altul.

— Michael, răspunse femeia, lumea e și mai bună, și mai rea decât crezi tu.

— S-ar putea să mă bați la partea cu „mai bună”, îi replică Kitz, dar pun pariu că nu-mi faci față la partea mai rea.

* * *

După discursul de bun venit ținut de președintele Franței (care, spre uimirea tăcută a celor prezenți, a rămas să audă și prezentările de deschidere) și după o discuție asupra procedurilor și a ordinii de zi, discuție susținută de cei doi copreședinți ai conferinței, der Heer și Abukimov, a venit vremea ca Ellie și Vaygay să prezinte împreună un rezumat al datelor acumulate. ei au făcut prezentările de date numite de acum „standard”, legate de modul de funcționare a radiotelescoapelor, de distribuția în spațiu a stelelor mai apropiate și de povestea palimpsestului din Mesaj. Au evitat detaliile prea specializate din cauza politicienilor și militarilor aflați în număr mare în sală. Prezentarea în tandem a fost încheiată de o trecere în revistă a materialului diagramelor recepționat recent dinspre Vega, iar imaginile au fost prezentate pe monitoare pentru fiecare delegație. Ellie a avut grijă să prezinte modul în care modulația de polarizare a fost transformată în șiruri de zero și unu și felul în care aceste două cifre se combinau pentru a forma o imagine, specificând că în cele mai multe cazuri nu aveau nici cea mai vagă idee despre ceea ce exprima imaginea recepționată.

Informațiile mai importante au fost rearanjate pe ecranele computerelor. Ellie distinse în sala aflată acum în semiîntuneric chipurile celor prezenți luminate de monitoare în alb, verde și chihlimbariu. Diagramele prezentau rețele cu ramificații complexe, forme de viață asimetrice, aproape indecente, apoi un dodecaedru regulat schițat cu măiestrie. Un șir lung de pagini fusese reorganizat într-un fel de construcție tridimensională reprodusă cu minuțiozitate în cele mai mici detalii și care se rotea lin. Fiecare dintre obiectele enigmatice prezentate era însoțit de o legendă ininteligibilă.

Vaygay puse și mai mult accent decât ea pe incertitudinile Mesajului. Cu toate acestea el era de părere că, fără nici o îndoială, Mesajul reprezenta un manual cu instrucțiuni de construire a unei mașini. În prezentarea sa omise să menționeze că ideea conform căreia Mesajul ar fi o schiță a așa ceva fusese inițial a lui și a lui Arhanghelski, dar Ellie nu pierdu ocazia de a rectifica această scăpare a savantului sovietic.

În ultimele luni Ellie Arroway discutase destul de mult despre acest subiect și știa că atât publicul specializat, cât și cel profan era de multe ori fascinat de detaliile descâlcirii sensului Mesajului, dar și obsedat de conceptul încă nelămurit al unei chei de decriptare. Dar nu știa care va fi reacția unui public sobru, cum era de așteptat să fie cel din acea zi. Alături de Vaygay îi fusese ușor. Reușiseră să se completeze unul pe altul în prezentările făcute și, în momentul în care au terminat, sala a vuit de aplauze susținute.

Delegațiile sovietice și est-europene aplaudau la unison, ritmic, cu o frecvență de una-două bătăi din palme pe secundă. Americanii, ca și mulți alții, aplaudau independent, iar aplauzele lor dezorganizate răsunau în mulțime ca o mare de zgomot alb. În timp ce o neobișnuită senzație de însuflețire o cuprindea pe de-a-ntregul, Ellie nu putu să nu se gândească la deosebirile existente între caracterele diverselor popoare, la individualismul american și la implicarea rușilor într-un efort colectiv. Mai mult, remarcă modul în care americanii aflați într-o mulțime încearcă să-și sporească distanțarea față de tovarășii lor, în timp ce sovieticii înclinau să se piardă în grupul lor cât mai mult posibil. Ambele tipuri de aplauze o încântau, deși americanii erau evident dominanți.

Pentru o clipă gândurile îi rătăciră spre tatăl ei vitreg. Și spre tatăl ei adevărat.

După prânz a urmat un întreg șir de alte prezentări pe baza interpretării și culegerii de informații. David Drumlin a prezentat o lucrare extraordinar de incitantă asupra analizei statistice pe care o aplicase de curând asupra tuturor paginilor din Mesaj care făceau referire la diagramele primite recent și numerotate. El susținea că Mesajul nu conține doar planul de construire a unei mașini, ci și o descriere a tuturor metodelor și mijloacelor de fabricare a componentelor și subcomponentelor necesare.

Bănuia că în multe cazuri existau acolo prezentări ale unor tehnici cu totul noi, încă necunoscute de pământeni. Ellie, care rămăsese cu gura căscată, îl mustră cu degetul de la distanță pe Drumlin, apoi îl întrebă în șoaptă pe Valerian dacă avusese habar despre ipoteza avansată. Valerian își mușcă buzele și dădu din umeri, ridicând palmele spre cer a mirare. Tânăra aruncă o privire în jur, în primul rând pentru a detecta emoțiile celorlalți delegați, dar reuși să remarce că majoritatea celor prezenți dădeau semne evidente de oboseală. Profunzimea materialelor științifice și necesitatea, mai mult sau mai puțin urgentă, de a lua decizii politice creaseră o stare de încordare. După sesiunea de comunicări îl felicită pe Drumlin pentru interpretarea sa și îl întrebă de ce nu-i spusese nimic despre asta până acum. Drumlin îi răspunse în timp ce se depărta: — O, dar nu m-am gândit c-ar fi ceva destul de important ca să-mi permit să te deranjez. A fost un fleac cu care mi-am pierdut vremea în timp ce tu te consultai cu fanaticii religioși.

Ellie își spuse că dacă Drumlin ar fi fost îndrumătorul lucrării ei de doctorat, probabil că încă ar mai fi lucrat la ea. Insul n-o plăcuse niciodată pe deplin. Niciodată n-ar fi ajuns să împărtășească cu el o relație colegială netulburată.

Oftând, se înrebă dacă măcar Ken știuse ceva despre noua lucrare a lui Drumlin. Numai că der Heer era copreședintele întâlnirii și stătea pe podium împreună cu omologul său sovietic, față în față cu delegații așezați în potcoava formată de șirurile de scaune din sală. Era la fel de inaccesibil cum fusese și în ultimele câteva săptămâni.

Bineînțeles că Drumlin nu era obligat să-i comunice și ei ultimele sale descoperiri, iar Ellie știa că fusese la fel de ocupată ca și der Heer în zilele premergătoare conferinței plenare. Totuși de ce întotdeauna când discuta cu Drumlin era atât de conciliantă și devenea decisă numai în cazuri extreme? Evident, o parte din ea încă se temea că acordarea doctoratului și posibilitatea de a-și continua studiile în viitor depindeau și acum de deciziile lui Drumlin.

* * *

În dimineața celei de-a doua zile a întâlnirii a luat cuvântul unul dintre delegații sovietici pe care Ellie nu-l cunoștea. Vitagraficele care apăreau pe ecranul computerului ei formară numele și funcția delegatului: „Ștefan Alexeivici Baruda, directorul Institutului de Studii pentru Pace din Moscova din cadrul Academiei Sovietice de Științe, membru în Comitetul Central al PCUS”.

— Ei, acum începem să jucăm dur! îl auzi ea pe Kitz șoptindu-i lui Elmo Honicutt, subsecretar în Departamentul de Stat al Apărării.

Baruda era un ins îngrijit, care purta un costum de om de afaceri occidental la modă, costum croit impecabil și elegant, probabil de un designer italian. Vorbea o engleză cursivă și aproape fără accent. Se născuse într-una dintre republicile baltice, părea cam prea tânăr pentru a ajunge conducătorul unei astfel de instituții (instituție care fusese creată pentru a studia implicațiile pe termen lung ale unei strategii politice de reducere a armamentului nuclear) și era un exemplu strălucit al ascensiunii „noii generații” în structurile de conducere sovietice.

— Hai să fim sinceri, spunea Badura. Din depărtările spațiului cosmic ni s-a trimis un Mesaj.

Cea mai mare parte a informațiilor au fost recepționate și sistematizate de Statele Unite și Uniunea Sovietică. Alte țări au contribuit și ele cu fragmente importante de Mesaj. Toate aceste țări au trimis reprezentanți la această conferință. Orice stat care ar fi acționat singur, cum ar fi spre exemplu Uniunea Sovietică, ar fi trebuit să aștepte până ce Mesajul se va fi repetat de câteva ori — așa cum sperăm că se va întâmpla — și astfel să umple multele goluri care ar fi existat în recepție.

Povestea ar fi durat mulți ani, poate chiar decenii, iar noi suntem puțin cam nerăbdători. Așa că ne- am folosit cu toții de datele obținute în comun.

Orice țară ar putea plasa pe orbita Pământului radiotelescoape de mari dimensiuni, cu receptoare sensibile acordate pe frecvențele de transmitere a Mesajului. Iarăși aș da exemplul Uniunii Sovietice.

Dar la fel de bine o puteau face și americanii. Poate și Japonia sau Franța sau Agenția Spațială Europeană. În acest caz o singură țară, oricare ar fi fost ea, ar fi putut recepționa singură toate datele Mesajului, fiindcă în spațiu un radiotelescop poate sta orientat spre Vega tot timpul. Dar o astfel de acțiune putea fi interpretată și ca un semn de ostilitate. Nu mai e nici un secret că Statele Unite și Uniunea Sovietică au mijloacele necesare pentru a distruge astfel de sateliți. Deci s-ar putea ca și acesta să fi fost un motiv pentru care am beneficiat cu toții de informațiile integrale recepționate.

După o pauză, delegatul sovietic continuă: — Este mai bine să cooperăm. Savanții noștri doresc să le împărtășească celorlalți nu numai datele culese, ci și speculațiile, ipotezele lor, chiar… visele lor. Din această perspectivă voi toți, oamenii de știință, sunteți la fel. Eu nu sunt om de știință. Profesiunea mea este guvernarea, conducerea. Astfel eu știu că și popoarele sunt asemănătoare. Fiecare popor este precaut. Fiecare popor este suspicios. Nici unul dintre noi nu și-ar avantaja un potențial adversar dacă ar ști că nu este nevoit s-o facă. De aceea au existat două păreri — de fapt poate mai multe, dar cel puțin două —, iar una dintre ele susținea schimbul total de informații, în timp ce cealaltă propunea ca fiecare stat să caute să iasă în avantaj față de alte state. ltimii spuneau: „Fiți siguri că și ceilalți caută să obțină un avantaj asupra noastră”. Lucrurile stau la fel în cele mai multe dintre țările lumii.

Urmă o nouă pauză, poate strategică.

— Până la urmă savanții au câștigat confruntarea de opinii, conchise Baruda. Astfel, spre exemplu, Statele Unite și Uniunea Sovietică au făcut schimb cu aproape toate datele recepționate de unul sau altul dintre state.

Precizez: aproape toate, nu toate. Iar cele mai multe dintre datele captate de alte țări au circulat pe tot globul pământesc. Suntem fericiți că am luat o astfel de hotărâre.

Ellie îi șopti lui Kitz: — Asta nu prea îmi sună a „joc dur”.

— Fii pe fază! răspunse Kitz, tot în șoaptă.

Baruda trecu la o altă tonalitate a vocii: — Există însă și alte feluri de pericole. Noi am dorit să menționăm unul dintre ele, spre judecata Consorțiului.

Vocea lui Baruda îi aminti femeii de tonul adoptat de Vaygay la prânzul din ziua trecută. Ce-o fi oare în mintea sovieticilor ăstora?

— Am înțeles că academicianul Lunacearski, dr.

Arroway și alți câțiva savanți de renume au fost cu toții de acord cu ideea că recepționăm niște instrucțiuni pentru construirea unei mașinării complicate. Haideți să presupunem că, după cum s-ar părea că se așteaptă cu toții, va sosi și sfârșitul Mesajului, că Mesajul va fi reluat de la început și că vom primi și noțiunile introductive sau — care-i cuvântul englezesc, „cheia”? —, deci cheia de decriptare care ne va permite să citim acest Mesaj. Să mai presupunem că vom continua să cooperăm cu toții fără rețineri. Ne vom împărtăși datele recepționate, dar și fanteziile și visele. În ceea ce privește ființele de pe Vega, e clar că nu ne trimit aceste instrucțiuni doar pentru a se distra. Ele doresc ca noi să construim mașina.

Poate că ne vor spune și la ce folosește mașinăria respectivă. Dar poate că n-o vor face. Și chiar dacă ne vor spune, ce motive avem să-i credem? După cum vedeți, vă destăinui propriile mele fantezii, propriul meu vis. Și nu este unul feeric. Mașina de care vorbim ar putea fi un fel de cal troian. Noi construim mașina cu mari eforturi și cheltuieli, o pornim și dintr-o dată din ea se revarsă o armată invadatoare. Sau ce-ar fi dacă e o Mașină a Apocalipsei? O construim, o pornim și tot Pământul sare în aer. Poate că aceasta este metoda lor de suprimare a civilizațiilor care încep să iasă în spațiul cosmic. Nici nu i-ar costa prea mult: ei plătesc doar telegrama, iar civilizațiile care vor să parvină se autodistrug din obediență și neștiință.

Iată care era problema ce-l frământa pe delegatul sovietic.

— Ceea ce mi-aș îngădui să vă supun aprobării este o simplă sugestie, o temă de discuție. O propun judecății voastre obiective. Aș vrea să fie una constructivă, fiindcă problema li se adresează tuturor. Locuim pe aceeași planetă și avem aceleași interese. Fără îndoială că voi ridica problema fără menajamente. Iată care este înterbarea mea: n-ar fi mai bine să ardem toate hârtiile cu datele recepționate și să distrugem radiotelescoapele?

Au urmat o gălăgie și o vânzoleală de nedescris.

Mai multe delegații au cerut simultan dreptul la cuvânt. În loc de asta, copreședinții confederației au găsit mult mai important să le reamintească tuturor delegațiilor că discuțiile nu pot fi înregistrate nici video, nici audio. Au reamintit și că nu trebuie să fie acordate interviuri în legătură cu discuțiile Consorțiului, deoarece vor exista comunicate de presă zilnice asupra conținutului cărora vor cădea de acord copreședinții împreună cu liderii delegațiilor prezente. Deci nici măcar comentariile la discursul anterior nu trebuia să ajungă dincolo de sala de conferințe.

Câțiva delegați au cerut Președinției sesiunii să clarifice lucrurile. Unul dintre delegații olandezi a strigat: — Dacă Baruda are dreptate când pomenește de calul troian sau de Mașina Apocalipsei, nu este de datoria noastră să informăm populația?

Însă microfonul său nu fusese activat, căci nu i se dăduse dreptul la cuvânt. S-a trecut la alte probleme, mult mai presante.

Ellie a tastat repede pe terminalul computerului coordonator din fața ei pentru a obține dreptul la intervenție, căci se crease deja o coadă imensă. Descoperi că reușise totuși să fie programată a doua, după Sukhavati și înaintea unuia dintre delegații chinezi.

Nu o cunoștea prea bine pe Devi Sukhavati.

Indianca era o femeie robustă, trecută bine de 40 de ani, care își coafase părul în stil occidental, purta niște pantofi delicați cu tocuri înalte și cu baretă în spate și un sari de mătase foarte elegant.

Deși inițial studiase pentru a deveni medic, ulterior devenise unul dintre cei mai buni experți ai Indiei în biologia moleculară și acum își împărțea timpul între Colegiul Regal de la Cambridge și Institutul Tata din Bombay. Devi era unul dintre puținii membri indieni ai Societății Regale din Londra, membru cu drepturi depline, și se zicea despre ea că ar fi foarte bine plasată din punct de vedere politic. Ellie o întâlnise ultima oară la un simpozion internațional desfășurat la Tokio cu câțiva ani în urmă, înainte ca primirea Mesajului să fi eliminat obligatoriile semne de întrebare existente în titlurile unora dintre lucrările lor științifice. Simțise atunci un fel de afinitate reciprocă, datorată numai în parte faptului că erau printre puținele femei care participau la întâlnirile științifice legate de problema vieții extraterestre.

— Trebuie să recunosc, începu Devi Sukhavati, că academicianul Baruda a ridicat o problemă importantă și delicată. Ar fi o prostie să ignorăm posibilitatea unui Mesaj — cal troian înainte de o analiză serioasă. Ţinând cont de istoria contemporană a planetei, ipoteza este una normală și mă mir numai că a durat atât până să fie sugerată. Totuși eu aș vrea să vă pun în gardă asupra acestor spaime. Este aproape cu totul imposibil ca ființele de pe acea planetă a stelei Vega să fie exact la nivelul nostru de dezvoltare tehnologică și științifică. Nici măcar pe planeta noastră diferitele culturi nu evoluează sincronizat.

Unele încep mai devreme, altele mai târziu. În vremea când India, China, Egiptul și Irakul aveau civilizații foarte dezvoltate, Europa și Rusia se aflau în cel mai bun caz în epoca de fier și în perioada nomadă, iar culturile Americii, abia în epoca de piatră. Iar în circumstanțele actuale diferențele tehnologice sunt mult mai mari. Extratereștii ar trebui să fie cu mult mai avansați decât noi. Cu siguranță au mai mult de câteva sute de ani în fața pământenilor, dar s-ar putea să fie vorba de mii de ani sau chiar de milioane. Și atunci ce-ar fi să comparăm puțin situația lor cu ritmul de dezvoltare a tehnologiei umane din ultima sută de ani?

„Pune foarte bine problema”, își spuse Ellie.

— Eu am crescut într-un sat micuț din sudul Indiei, continuă Sukhavati. În acele vremuri mașina de cusut cu pedală era o minunăție tehnică. De câte lucruri ar fi capabile niște ființe care sunt cu câteva mii de ani în avans față de noi?

Sau cu câteva milioane de ani? Odinioară un filosof din acea paret a lumii a spus: „Artefactele realizate de o civilizație extraterestră suficient de avansată nu s-ar deosebi în ochii noștri de arta magiei”.

Deci, orice ar fi, noi nu putem reprezenta o amenințare pentru ei. Nu au de ce să se teamă de noi, iar acest lucru va rămâne valabil pentru foarte mult timp. Nu avem de-a face cu o confruntare între greci și troieni, popoare care se aflau cam în același stadiu de evoluție. Nu este nici un film science-fiction în care ființe venite de pe alte planete se înfruntă cu arme asemănătoare alor noastre. Dacă și-ar dori să ne distrugă, ar fi în stare să o facă și cu siguranță n-ar avea nevoie de colaborarea noas…

— Dar cu ce preț? o întrerupse cineva din sală.

Nu înțelegeți? Exact asta este problema! Baruda spune că emisiunile noastre de televiziune transmise prin steliți sunt semnul pe care îl așteptau ca să ne distrugă, iar Mesajul este mijlocul pe care îl folosesc. Expedițiile de pedepsire sunt costisitoare. Mesajul costă mai puțin.

Ellie nu reuși să-și dea seama cine intervenise cu atâta forță. I se păru că fusese cineva din delegația britanică. Opiniile sale nu fuseseră răspândite prin sistemul de amplificare audio al sălii, fiindcă vorbitorul nu ceruse nici de data aceasta permisiunea copreședinților pentru a lua cuvântul. Totuși acustica sălii de conferințe era suficient de bună și individul se auzise cu claritate.

Din scaunul său prezidențial, der Heer se străduia să restabilească ordinea. Abukimov se aplecă într-o parte și îi șopti ceva unuia dintre consilieri.

— Deci credeți că există un pericol ascuns în construirea acestei mașini, replică Sukhavati. Eu cred că există un pericol dacă nu vom construi mașina. Mi-ar fi rușine de planeta noastră dacă vom ajunge să întoarcem spatele propriului nostru viitor. Strămoșii dumitale, apăsă ea pe cuvinte, fixîndu-l cu degetul pe interlocutor, n-au fost atât de timizi atunci când au pornit prima dată pe mări în căutarea Indiei sau a Americii.

„Întâlnirea se arată plină de surprize”, își zise Ellie, deși se îndoia că Raleigh sau Clive ar fi fost cele mai bune modele pentru luarea unei decizii în situația actuală. Poate că Sukhavati aruncase doar o ironie la adresa britanicilor pentru necazurile pricinuite în perioada colonială a Imperiului. Dar americanca așteptă răbdătoare până ce pe consola sa se aprinse lumina verde, care arăta că primise dreptul la cuvânt și că microfonul îi fusese activat.

— Domnule președinte, începu ea.

Fu puțin surprinsă când își dădu seama că i se adresa lui der Heer în această postură formală și oficială, după ce abia dacă îl mai văzuse în ultimele câteva zile. Hotărâseră ca a doua zi după-amiază să-și petreacă împreună timpul liber oferit de o pauză în lucrările conferinței plenare. Gândindu-se la ce și-ar fi putut spune unul altuia, femeia simți o ușoară teamă. „Hopa, gândesc aiurea!” își dădu seama, așa că reveni: — Domnule președinte, cred că aș putea clarifica într-o oarecare măsură cele două amenințări posibile: cea a calului troian și cea a Mașinii Apocalipsei. Inițial voiam să pun problema în discuția de mâine dimineață, dar cu siguranță ea va fi mult mai relevantă acum.

Degetele ei acționară pe consola computerului, formând câteva numere de cod, pentru a găsi schițele și planșele pe care și le pregătise. Imensa sală cu oglinzi se întunecă.

— Iată, spuse ea. Dr. Lunacearski și cu mine suntem convinși că toate acestea sunt proiecții diferite ale aceleiași configurații tridimensionale.

Am prezentat ieri întreaga configurație într-o rotație simulată pe computer. Nu suntem cu totul siguri, dar noi credem că schițele de față ne arată cum va arăta interiorul mașinii. Până acum nu am găsit nici o indicație clară a scalei de mărime folosite. Poate că este una kilometrică sau poate că este submicroscopică. Dar vă rog să remarcați aceste cinci obiecte plasate uniform în jurul periferiei camerei interioare centrale, înăuntrul dodecaedrului. Unul dintre ele se închide aici. Cam astea sunt singurele lucruri din camera respectivă care par cât de cât recognoscibile. Cel de aici pare a fi un fotoliu obișnuit, dar excesiv de capitonat, și cu o formă adaptată perfect corpului uman. Este greu de imaginat că niște ființe extraterestre care au evoluat pe o altă planetă, mult diferită de Pământ, ne-ar putea semăna atât de mult încât să aibă aceleași preferințe cu noi în ceea ce privește mobila de sufragerie. Totuși fiți atenți la închiderea de aici! Seamănă cu ceva ce exista în camera de oaspeți din casa mamei în vremea în care tocmai crescusem mai măricică.

Într-adevăr, obiectul aproape dădea impresia că este învelit în huse cu modele florale. Ellie avu, fără nici o legătură, o scurtă străfulgerare de remușcare. Înainte de a pleca în Europa uitase s-o sune pe mama ei și, ca să fie sinceră până la capăt, trebuia să recunoască și că, de când începuse să lucreze la Mesaj, nu o sunase decât o dată sau de două ori. „Cum ai putut face așa ceva?” se dojeni în sinea ei.

Apoi își aruncă din nou ochii pe schițele prezentate de computer. Cele cinci aripi ale dodecaedrului se reflectau simetric în cele cinci scaune interioare, fiecare scaun fiind plasat în fața unei suprafețe pentabonale.

— Astfel controversa dintre mine și dr.

Lunacearski a pornit de la întrebarea dacă cele cinci scaune sunt create pentru noi. Pentru ființele umane. Asta ar însemna că toată camera interioară a mașinii măsoară doar câțiva metri, iar exteriorul ei în jur de zece sau douăzeci de metri în diametru.

Fără îndoială că tehnica lor este formidabilă, dar nu credem că este cazul să vorbim despre o construcție apropiată de dimensiunile unui oraș.

Sau de una la fel de complicată ca o aeronavă de călători. Dacă ne unim forțele laolaltă, vom putea construi cu ușurință obiectul acesta, orice ar fi el.

Încerc să vă sugerez că nu se obișnuiește să se pună scaune în interiorul bombelor. Nu cred că este vorba de vreun cal troian sau de vreo Mașină a Apocalipsei. Sunt cu totul de acord cu spusele doamnei dr. Sukhavati sau cu ceea ce a vrut ea să spună: ideea că mașina ar fi un fel de cal troian este ea însăși o sugestie pentru cât de departe putem să mergem.

În sală se auzi iar un strigăt. Dar de această dată der Heer nu făcu nici un efort să stăpânească situația, ci pur și simplu activă microfonul nemulțumitului gălăgios. Era același delegat care o întrerupsese cu câteva minute în urmă și pe Sukhavati, adică Philip Bedenbaugh, din Partidul Laburist, ministru într-un fragil guvern din Marea Britanie.

— …pur și simplu nu pricep care este de fapt interesul vostru. Dacă ar fi cu adevărat un cal de lemn nici măcar n-am fi tentați să aducem construcția străină în interiorul cetății. Noi ni l-am citit pe Homer. Dar numai ce vedem că-i împodobit cu niște tapiserie, și toate suspiciunile noastre se sting. De ce? Pentru că ne simțim flatați. Sau mituiți. Mai este implicată și o aventură de dimensiuni istorice. Există și promisiunea unor noi tehnologii, ba chiar și o aluzie de acceptare în rândurile unor… cum să le zicem?… unor ființe mai mărețe. Însă eu spun că, oricare ar fi fanteziile trufașe pe care le nutresc radioastronomii, atât timp cât există și cea mai mică posibilitate ca mașina aceea să fie un mijloc de distrugere, ar fi mult mai bine să n-o construim. Sau și mai bine, așa cum a propus delegatul sovietic, să distrugem benzile cu datele recepționate și să declarăm construirea radiotelescoapelor drept o infracțiune majoră.

Întâlnirea oficială se transformă într-un haos.

Zeci de delegați stăteau la rând, făcând apeluri electronice pentru autorizarea de a lua cuvântul.

Gălăgia crescu până ajunse la un zgomot surd și neîntrerupt ce-i aminti lui Ellie de anii în care asculta zgomotele de fond radioastronomice. Nu se întrevedeau șanse să se ajungă la vreun consens, cel puțin pentru un timp, iar copreședinții erau practic puși în imposibilitate de a-i stăpâni pe delegați.

În timp ce unul dintre delegații chinezi se ridicase pentru a lua cuvântul, Ellie remarcă lipsa informațiilor despre individ pe ecranul computerului său și căută pe cineva din preajmă care s-o ajute. Habar nu avea cine era vorbitorul respectiv, dar Nguyen „Bobby” Bui, membru în Consiliul pentru Securitatea Națională și repartizat ca asistent al lui der Heer, se aplecă peste masă și- i spuse: — Se numește Xi Qiaomu. Se scrie cu „x” și cu „i”, dar se pronunță „și”. Un tip dur. Născut în timpul Marșului cel Lung. Ca adoelscent s-a dus voluntar în Coreea. Funcționar guvernamental cu sarcini în primul rând politice. Revoluția Culturală aproape că-l măturase. Acum e membru în Comitetul Central. Foarte influent. Recent implicat în poveste. Mai coordonează și săpăturile arheologice ale chinezilor.

Xi Qiaomu era un bărbat înalt și lat în umeri.

Părea să aibă în jur de șaizeci de ani. Ridurile care- i brăzau fața îl făceau parcă mai bătrân, însă ținuta sa și alura atletică îi dădeau un aer aproape tineresc. Purta acel gen de tunică încheiată până la guler în stilul obligatoriu pentru liderii politici chinezi, așa cum pentru înalții funcționari din guvernul american era obligatoriu costumul cu cravată și vestă. Cu excepția președintelui SUA, bineînțeles… Pe ecranul computerului apărură în sfârșit informațiile legate de vorbitor și Ellie își aminti că citise recent un lung articol despre Xi Qiaomu într-una dintre revistele video de informații. Liderul chinez tocmai spunea: — Dacă suntem înfricoșați nu vom fi în stare de nimic. Și nici nu vom face nimic. Asta le va amâna puțin planurile. Dar nu uitați că ei știu de noi, știu că suntem aici. Programele noastre de televiziune ajung până pe planeta lor. Astfel își vor aminti de noi zilnic. Voi v-ați uitat la programele noastre de televiziune? N-o să ne uite niciodată. Dacă nu vom acționa, iar ei își vor face probleme din cauza noastră, atunci o să vină peste noi, cu mașină sau fără mașină. Nu ne putem ascunde. N-am fi avut de înfruntat o asemenea problemă dacă am fi păstrat tăcerea. Dacă am avea doar televiziune prin cablu și n-ar exista radare militare mari, atunci poate nici n-ar fi aflat de noi. Acum însă e prea târziu. Nu mai putem da înapoi. Drumul pe care s- o apucăm este deja trasat.

Xi Qiaomu atacase problema direct și era greu să vezi lucrurile altfel.

La fel de tranșant, el trecu la propuneri concrete: — Dacă vă temeți atât de mult că mașina aceea misterioasă ar distruge planeta, atunci n-o construiți pe Pământ. Construiți-o altundeva.

După aceea, dacă este într-adevăr o Mașină a Apocalipsei și va arunca în aer lumea… ei, nu va fi lumea noastră. Numai că soluția asta ar fi costisitoare. Probabil prea costisitoare. Iar dacă nu suntem chiar atât de speriați, haideți s-o construim într-un deșert izolat. În Pustiul Takopi din provincia Xinjing o explozie extraordinar de puternică tot n-ar avea pe cine să ucidă. În fine, dacă nu ne temem deloc de mașina veganilor, o putem construi la Washington. La Moscova. Sau la Beijing. Ori în acest minunat oraș.

Bătrânul Xi Qiaomu se pregăti să încheie: — În Vechea Chină Vega împreună cu cele două stele mai apropiate erau numite Chih Neu. Asta înseamnă „tânăra cu roata de tors”. Este un simbol de bun augur, o mașină care va face haine noi pentru locuitorii Pământului. De fapt noi am primit o invitație. O invitație cu totul neobișnuită. Poate că suntem chemați la un banchet. Până acum Pământul n-a fost niciodată invitat la un banchet și eu zic că ar fi nepoliticos din partea noastră să refuzăm.

Capitolul 12

Izomerul Delta-Unu

„Atunci când admir stelele încep întotdeauna să visez, așa cum visez când mă uit la punctele negre care reprezintă orașele și satele pe o hartă. Și atunci mă întreb de ce punctele strălucitoare de pe cer n-ar fi la fel de accesibile ca și punctele negre de pe harta Franței?”

Vincent van Gogh

Era o după-amiază minunată de toamnă, totuși neobișnuit de caldă pentru acel anotimp. Devi Sukhavati chiar renunțase la haină și acum se plimba împreună cu Ellie de-a lungul aglomeratelor Champs-Elysees, îndreptându-se spre Place de la Concorde. Diversitatea de rase și nații rivaliza doar cu Londra, Mannhattan și alte câteva orașe de pe glob. Nu era nimic neobișnuit să vezi două femei plimbându-se împreună, una dintre ele îmbrăcată într-o fustă și un pulover, în timp ce cealaltă purta un sari.

În fața unei tutungerii se profila o coadă lungă, ordonată și poliglotă, formată din oameni atrași de prima săptămână de intrare în legalitate a vânzării de țigări aromate cu cannabis produse în Statele Unite. Legea franceză nu permitea vânzarea și consumarea lor decât pentru persoanele trecute de optsprezece ani. Cei mai mulți dintre inșii postați la coadă erau de vârstă medie sau mai bătrâni.

Unii dintre ei păreau marocani sau algerieni naturalizați. În California și Oregon fuseseră cultivate varietăți de cannabis extrem de puternice, destinate în special exportului, iar în tutungeria respectivă era prezentată o varietate nouă și mult prea lăudată. Cultivată la lumină ultravioletă, varietatea respectivă transforma câțiva dintre -1. Se numea „Sărutul Soarelui”. Ambalajul, prezentat într-un cadru de sticlă din vitrină, la o dimensiune de un metru și jumătate înălțime, avea înscris în franceză sloganul „Un extras din contul dumneavoastără din Paradis”.

Vitrinele magazinelor înșirate de-a lungul bulevardului afișau o explozie de culori. Cele două femei și-au cumpărat niște castane de la un vânzător ambulant și s-au delectat cu gustul și consistența acestora. Din cine știe ce cauză, ori de câte ori vedea câte un înscris cu reclamă pentru BNP, Banca Națională Pariziană, Ellie îl citea ca și cum ar fi fost „biir”, cuvântul rusesc pentru bere, cu litera din mijloc inversată dinspre stânga spre dreapta. Respectivele semne deveniseră pentru ea „BERE”, fuseseră smulse din respectabilele și obișnuitele lor înclinații fiduciare și păreau s-o îndemne: BERE RUSEASCĂ. Nepotrivirea o amuza și după aceea cu greu mai reuși să-și convingă acea parte a creierului însărcinată cu cititul că avea în fața ochilor alfabet latin, nu chirilic.

Continuîndu-și plimbarea, cele două femei au admirat Obeliscul, un monument militar antic furat cu mari cheltuieli pentru a deveni un monument militar modern. Hotărâră să-și prelungească periplul.

Der Heer anulase întâlnirea pe care o avea cu Ellie, sau cel puțin așa dăduse de înțeles. O sunase în dimineața acelei zile, spășit, dar nu foarte disperat. Fuseseră prea multe probleme politice care se ridicaseră în sesiunea plenară.

Secretarul de Stat american urma să sosească pe aeroport în ziua următoare, întrerupându-și o vizită în Cuba. Der Heer nu mai dispunea de el însuși și spera că Ellie o să-l înțeleagă. Ea îl înțelese. Se detestă pe sine însăși pentru că se culcase cu el. Și, pentru a scăpa de o după-amiază petrecută în singurătate, osunase pe Devi Sikhavati.

— Unul dintre cuvintele sanscrite pentru victorie este „abhijit”. Este și numele pe care îl purta Vega în India antică. Abhijit. Zeitățile hinduse, eroii culturii noastre, i-au înfrânt pe asuras, zeii Răului, sub influența benefică a stelei Vega. Ellie, mă asculți?… Ei, acum vine o problemă curioasă. Și în Persia existau asuras, dar acolo acești asuras erau zei ai Binelui. Religiile care s-au născut în cele din urmă acolo aveau un zeu suprem, zeul luminii, zeul soarelui, și el se numea Ahura-Mazda. Așa era, spre exemplu, panteonul adepților zoroastrismului. Și cel al mitraismului. Ahura și Asura sunt de fapt același nume. Zoroastrismul mai există și astăzi, iar mitraiștii le-au pus probleme serioase creștinilor. Însă în aceeași istorisire aceleași zeități hinduse — care, printre altele, erau în mare parte femei — se numeau Devis.

Este originea propriului lor nume. În India Devis sunt zei ai Binelui. În Persia, Devis devin divinități ale Răului. Unii lingviști cred că până la urmă de aici vine și cuvântul englezesc pentru diavol, „devil”. Simetria este completă. Toată istoria de care-ți spun este probabil o relatare aproape uitată a invaziei arienilor, care i-au împins pe strămoșii mei, dravidienii, înspre sud. Deci Vega este fie de partea lui Dumnezeu, fie de partea Satanei, depinde pe ce coastă a Munților Kirthar ai ajuns să locuiești.

Această povestioară nostimă i-a fost relatată lui Ellie ca un fel de cadou din partea indiencei, care auzise cu siguranță câte ceva despre peripețiile religioase pe care americanca le trăise în California în urmă cu două săptămâni. Ellie îi fu recunoscătoare. Dar își aminti astfel că nici nu-i pomenise lui Joss de posibilitatea ca Mesajul să conțină schițele și planurile unei mașini al cărei scop este necunoscut. În curând Joss va afla toate aceste informații din presă sau de la televizor. Își spuse decisă că ar trebui neapărat să sune peste ocean și să-i explice predicatorului cum evoluaseră lucrurile. Dar apoi își aminti că auzise cu că Joss s-ar fi izolat de lume. După întâlnirea lor din Modesto nu făcuse nici un fel de declarații publice.

În schimb Rankin anunțase într-o conferință de presă că, atât timp cât pericolele erau doar potențiale, el nu se opunea recepționării integrale a Mesajului de către oamenii de știință. Dar traducerea lui era cu totul altceva. Acolo se impunea un control periodic făcut de toate segmentele societății și mai ales — spunea el — de către cei cărora li se încredințase perpetuarea valorilor morale și spirituale.

Cele două femei se apropiau de grădinile Tuileries, unde nuanțele stridente ale toamnei acopereau totul. Undeva se iscase o dispută viguroasă între niște bărbați delicați și mai în vârstă, pe care Ellie îi consideră drept originari din sud-vestul Asiei. Porțile negre, de fier forjat, erau decorate cu baloane multicolore expuse spre vânzare. O Amphitrită de marmură trona în mijlocul unui bazin cu apă. În jurul statuii se întreceau niște bărcuțe de jucărie încurajate de o ceată zgomotoasă de copii mici cu aspirații de Magellan. Oglinda apei fu spartă brusc de un drac- de-mare care scufundă barca din frunte, în timp ce băiețeii și fetițele fură înmărmuriți și subjugați de apariția cu totul neașteptată a animalului. Soarele coborâse mult spre apus și Ellie simți o trecătoare pală de răcoare.

S-au apropiat de L’Orangerie. Într-o anexă a ei se organizase o expoziție specială căreia îi făcea reclamă un poster uriaș: „Images Martiennes”.

Expediția mixtă americano-franco-sovietică spre Marte lansase pe suprafața planetei roșii vehicule de teren autonome care realizaseră o cantitate impresionantă de fotografii colo. Unele își depășeau cu mult simpla lor funcționalitate științifică, devenind mostre de artă. Posterul expoziției cu imaginile marțiene înfățișa un peisaj fotografiat în vastul podiș Elysium. În prim plan se vedea o piramidă în tre colțuri, netedă, doarte erodată și cu un crater provocat de meteoriți exact la baza sa.

Eroziunea fusese produsă de milioanele de ani în care sălbaticele vânturi marțiene proiectaseră cu forță trombe de nisip asupra piramidei. Așa explicaseră geologii. Un al doilea vehicul de teren, care fusese destinat explorării Cydoniei, pe cealaltă față a planetei Marte, se scufundase într-o dună de nisip mișcător și cei care îl dirijau din Pasadena nu reușiseră până acum să răspundă strigătelor de ajutor ale părăsitului explorator mecanic.

Ellie descoperi că se apucase să studieze cum arată Sukhavati: cu ochii ei negri, imenși, cu ținuta dreaptă și având pe ea un alt sari magnific.

Își spuse: „Eu nu sunt deloc grațioasă”. Știa că de obicei era în stare să poarte o conversație obișnuită în timp ce mintea ei era preocupată de alte lucruri.

Astăzi însă i se părea greu să urmărească până la capăt o singură idee, darămite două. În timp ce comentau calitățile unora dintre opiniile legate de construirea Mașinii, mintea americancei se întoarse în timp la imaginea acelor Devi din timpul invaziei ariene din India, cu 3500 de ani în urmă: un război între două națiouni și în care fiecare se declarase victorioasă, exagerând relatările istorice din prea mult patriotism. În cele din urmă întreaga istorie s-a transformat într-un război între zei.

Bineînțeles că tabăra „noastră” este cea mai bună.

Și e normal ca tabăra celorlalți să fie cea rea. Și-l închipui pe diavolul occidentalilor cu țăcălia lui, cu coada în formă de frunză cu pețiolul excesiv de lung și cu copitele lui despicate evoluînd cu pași lenți pe scara istoriei timp de mii și mii de ani de la vreun strămoș hindus care, din câte știa Ellie, avea cap de elefant și era vopsit în albastru.

— Calul troian al acestui Baruda, spuse ea pe negândite. Poate că nu e o idee cu totul tâmpită.

Dar Xi a spus clar cum stau lucrurile și nici eu nu cred că avem de ales. Dacă vor, ei pot să ajungă aici peste vreo douăzeci de ani.

Ajunseseră la un arc monumental construit în stil roman, în vârful căruia era plasată o statuie eroică, cu adevărat apoteotică, reprezentându-l pe Napoleon în postura de conducător de car. Cât de jalnică era totuși această postură dintr-o perspectivă atemporală sau extraterestră! Cele două femei se așezară pe o bancă din apropiere pentru a se odihni, iar umbrele lor prelungi se întinseră deasupra unui strat de flori plantate în culorile drapelului Republicii Franceze.

Ellie tânjea să discute despre încurcătura ei sentimentală, însă discuția ar fi putut căpăta implicații politice. Sau, în cel mai bun caz, ar fi fost indiscretă. N-o cunoștea atât de bine pe Sukhavati.

În loc de asta o încurajă pe tovarășa ei de plimbare să vorbească despre problemele ei personale.

Sukhavati consimți cu destulă ușurință.

Devi Sukhavati se născuse într-o familie de brahmani, însă una săracă și cu tendințe matriarhale, undeva în partea de sud din Tamil Nadu. Gospodăriile de tip matriarhal mai erau și acum un lucru obișnuit în tot sudul Indiei. Reușise să fie admisă la Universitatea Hindu din Benares.

În timpul cât se afla la studii medicale în Anglia îl întâlnise pe Suridar Ghosh, un coleg de la facultatea de medicină, și se îndrăgostise orbește de el. Dar Suridar era un „Harijan”, un paria.

Făcea parte dintr-o castă atât de rău famată, încât simpla vedere a membrilor ei era considerată de către brahmanii ortodocși drept o pângărire a vederii. Strămoșii lui Surindar fuseseră obligați să ducă o existență nocturnă, asemenea liliecilor și bufnițelor. Familia fetei a amenințat-o că, dacă se vor căsători, ea va fi renegată. Tatăl lui Devi a anunțat-o că o fiică adevărată nici nu s-ar putea gândi la o astfel de legătură. Dacă se va mărita cu Ghosh el o s-o jelească și o s-o considere moartă.

Cu toate acestea fata s-a căsătorit cu alesul ei.

— Eram prea îndrăgostiți, explică ea. Nu puteam face altfel.

După un an el muri dintr-o septicemie făcută în timp ce efectua o autopsie cu niște asistenți nepricepuți.

Totuși moartea lui Surindar nu a făcut-o pe Devi să se împace cu familia ei, ci dimpotrivă, astfel că după ce a absolvit facultatea și a devenit medic tânăra a decis să rămână în Anglia. Acolo și- a descoperit o înclinație parcă înnăscută pentru biologia moleculară și a considerat că o continuare a studiilor sale medicale ar fi pierdere de vreme. Nu după mult timp descoperi că avea un talent deosebit în noua și meticuloasa ei disciplină.

Cunoștințele despre replicația acidului nucleic au condus-o în direcția studierii originii vieții și apoi la ideea apariției vieții pe alte planete.

— Ai putea crede că întreaga mea carieră științifică a fost un șir de asociații involuntare.

Fiecare lucru m-a condus la următorul, explică ea.

De câtăva vreme lucra la analiza materiei organice de pe Marte, materie detectată în câteva zone ale planetei roșii de aceleași vehicule teleghidate care realizaseră și uimitoarele materiale fotografice prezentate în expoziția pe lângă care tocmai trecuseră și-i admiraseră reclama. Devi nu se mai recăsătorise niciodată, deși îi spusese lui Ellie că existau unii bărbați care îi făceau propuneri. În ultimul timp se întâlnea cu un cercetător din Bombay pe care îl descria drept un „computer wallah”, adică un om-mașină.

După ce mai merseră puțin se treziră în Cour Napoleon, curtea interioară a muzeului Luvru. În centrul curții se afla o intrare pe sub o piramidă recent terminată și foarte controversată, iar în nișele înalte ce înconjurau curtea se găseau reprezentări sculptate ale eroilor civilizației franceze. Pe tăblițele prinse sub fiecare dintre statuile câte unuia dintre acei bărbați onorabili — căci acolo erau prea puține exemplare de femei onorabile — se afla scris numele respectivului ins.

Din loc în loc unele litere erau roase fie de intemperii, fie de trecătorii ofensați, care în unele cazuri răzuiseră puțin la vreuna dintre tăblițe. La una sau două dintre statui devenise dificil să descifrezi numele savantului reprezentat. Pe o statuie rămăseseră doar literele LTA, care dovedeau că respectivul fusese lovit de cea mai puternică antipatie a publicului.

Deși soarele se pregătea să apună, iar Luvrul nu era deschis decât până după-amiaza devreme, Ellie și Devi nu intrară în muzeu. Au preferat să se plimbe agale pe malurile Senei, urmând cursul fluviului de-a lungul vestitului Quai d’Orsay.

Proprietarii chioșcurilor de ziare trăgeau obloanele, fiindcă era timpul să închidă. Femeile mai colindară o vreme, mergând braț la braț, în stilul european.

Puțin în fața lor văzură o pereche de francezi.

Ieșiseră să se plimbe cu fetița lor, pe care fiecare dintre ei o ținea de câte o mână. Fetița părea să aibă în jur de patru ani și găsea o plăcere deosebită în a se arunca periodic pe caldarâmul străzii. Era evident că în scurta sa perioadă de plutire la zero g micuța trăia o senzație înrudită cu extazul. Părinții în schimb discutau despre Consorțiul Planetar al Mesajului. Nu era nici un fel de coincidență, de vreme ce în ziare abia dacă mai încăpeau și alte informații. Bărbatul era de acord cu construirea Mașinii, fiindcă ar fi putut crea noi tehnologii și ar fi sporit numărul de locuri de muncă din Franța. Femeia era mult mai precaută și temătoare, dar îi era greu să găsească argumente. Fetița se zbenguia cu codițele fluturându-i în urmă și era cu totul indiferentă în privința folosului unor planuri venite din stele.

* * *

În dimineața următoare der Heer, Kitz și Honicutt au programat o adunare foarte matinală la Ambasada Americană, pentru a se pregăti în vederea vizitei Secretarului de Stat care urma să sosească în acea zi. Întâlnirea avea un caracter secret și avea să se țină în Camera Întunecată a ambasadei, o sală decuplată electromagnetic de lumea exterioară și unde era imposibilă supravegherea sau spionarea discuțiilor chiar și cu cele mai sofisticate mijloace electronice existente.

Cel puțin așa se pretindea. Ellie era de părere că se puteau crea instrumente care ar face ca toată vâlva din jurul misterioasei protecții electronice să se sfârșească lamentabil.

După ce și-a petrecut întreaga după-amiază cu Devi, Ellie primi un mesaj la hotel și încercă să-l sune pe der Heer. Dădu în schimb numai peste Kitz și îl anunță că nu era de acord ca o adunare având acest subiect să aibă caracter secret. Era o problemă de principiu. Kitz i-a replicat că cel puțin americanii nu ascunseseră nici un fel de date față de restul lumii și că întâlnirea lor era una mai mult consultativă, urmând să ajute Statele Unite în dificilul proces de negocieri care va urma. Kitz apelă la patriotismul ei, la propriul ei interes și ajunse în cele din urmă și la invocarea acelei Hotărâri Hadden. Îndemnul lui a fost următorul: — Din câte știu eu hârtia respectivă încă mai stă necitită în seiful dumitale. Citește-o.

Ellie încercă din nou să-l găsească pe der Heer, dar nu reuși. Asta era. Mai întâi tipul apare la amplasamentul Argusului și se învârte peste tot, adulmecând ca un câine. Se mută în apartamentul tău, împreună cu tine. După o grămadă de ani ești pentru prima dată sigură că ai întâlnit marea dragoste. Și-apoi trec niște zile și te trezești că nici măcar nu-ți mai răspunde la telefon. Ellie luă hotărârea să participe la adunarea de la ambasadă. Măcar va avea ocazia să-l vadă pe Ken și să-l privească în ochi.

Kitz era înnebunit de bucurie la ideea că ar putea construi Mașina și pleda entuziast în favoarea ei. Și Drumlin era de acord, deși avea unele rezerve. Der Heer și Honicutt nu afișau nici un fel de opinie. În fine, Peter Valerian se zbătea într-o indecizie apăsătoare. Kitz și Drumlin deja se apucaseră să discute unde să construiască mașinăria. Varianta manufacturării sau fie și a asamblării acesteia pe fața întunecată a Lunii era excesiv de costisitoare, așa cum sugerase și Xi, chiar dacă se luau în calcul numai cheltuielile de transport.

Bobby Bui făcu o propunere: — Dacă am folosi frânarea aerodinamică ne-ar ieși mai ieftin să trimitem un kilogram de material pe Phobos ori Deimos decât dacă l-am trimite pe partea întunecată a Lunii.

Kitz vru să știe unde dracu’ se afla Fobosor Demos.

— Sunt sateliții lui Marte, i se răspunse. Phobos și Deimos. Vorbeam despre frânarea aerodinamică în atmosfera de pe Marte.

— Și cam cât ar lua un drum până la Phobos sau Deimos? întrebă Drumlin, în timp ce învârtea lingurița în ceașca lui de cafea.

— În jur de un an, dar din momentul în care vom avea o flotă de vehicule pentru transferul interplanetar și conducte de combustibil suficiente pentru aprovi…

— Asta în comparație cu trei zile, cât ar lua drumul până la Lună? bolborosi Drumlin. Bui, ne faci să pierdem vremea degeaba!

— Era doar o sugestie, protestă cel interpelat.

Știți, o idee pe care să o luați în calcul.

Der Heer părea agitat și neatent. Nu era greu de văzut că îl apăsa o grijă prost ascunsă. Din câte remarcă Ellie, Ken îi evita privirea, plecând ochii, iar în clipa următoare o privea cu furie, parcă încercând să-i comunice ceva. Ellie consideră că atitudinea lui era dătătoare de speranță. Drumlin tocmai spunea: — Dacă vă trebuie un motiv ca să vă îngrijorați în legătură cu Mașinile Apocalipsului de care vorbiți, atunci ar fi cazul să vă puneți problema resurselor de energie. Dacă n-o să dispună de resurse gigantice de energie, atunci n-o să fie nici o Mașină din asta apocaliptică. Eu cred că, atât timp cât instrucțiunile nu pretind prezența unui reactor nuclear de nu știu câți gigawați, nu e cazul să ne facem probleme cu mașinăria superdistructivă.

— De ce bărbații sunt atât de grăbiți să se apuce de construirea Mașinii? întrebă Ellie, adresându-li- se concomitent lui Ktiz și lui Drumlin.

Bărbații interogați se plasaseră unul lângă altul și aveau pe masă, exact între ei, o farfurie plină cu croasante. Înainte de a răspunde, Kitz se uită la Honicutt, apoi la der Heer. În fine rosti: — Întâlnirea aceasta este strict secretă. Știm cu toții că nimic din cele ce se vor discuta aici nu va fi transmis prietenilor voștri din Rusia. Lucrurile stau în felul următor: nu știm ce va face Mașina respectivă, dar din analizele lui Drumlin reiese clar că ea ascunde tehnologie nouă și probabil și tehnici sau cunoștințe necunoscute oamenilor. De aceea construirea mașinii va avea neapărat și o valoare economică, ținând cont de ceea ce vom învăța din asta. S-ar putea să aibă și valoare militară. Cel puțin la așa ceva se gândesc rușii.

Vedeți voi, rușii sunt în groapă. Aici există o cantitate imensă și cu totul necunoscută de tehnologie foarte avansată pe care rușii trebuie să pună mâna dacă vor să țină pasul cu Statele Unite.

Poate că Mesajul conține informații despre niște arme imbatabile sau despre obținerea unor avantaje economice de neimaginat. Ei n-au de unde să știe. Vor fi nevoiți să încerce să afle, chiar dacă își vor da peste cap toată economia. N-ați băgat de seamă că Baruda insista pe ideea eficienței și a cheltuielilor? Dacă toată chestia cu Mesajul s-ar duce de râpă, adică am arde datele și am distruge telescoapele, atunci rușii ar putea menține echilibrul militar. Din cauza asta sunt atât de precauți. Și, normal, din cauza asta noi trebuie să-i dăm bătaie! încheie el, zâmbind.

Ellie își spuse că Michael Kitz era un ins fără vlagă; temperamental părea lipsit de sânge în vene.

Dar în nici un caz nu era prost. Atunci când se purta rece sau stătea retras lumea avea tendința să-l ocolească. De aceea își crease o mască personală de amabilitate urbană pe care o folosea oricând era necesar. Doar că pentru ochii astronoamei masca respectivă era cât un strat monomolecular de subțire. Kitz își reluă discursul:

— Ei, și-acum dați-mi voiă să vă întreb pe voi ceva. Ați auzit aluzia lui Baruda despre nu știu ce date sau informații tăinuite? Există astfel de date?

— Numai din prima perioadă, replică femeia.

Bănuiesc că e vorba de primele câteva săptămâni, fiindcă nu la mult timp după aceea au existat și niște goluri semnificative în rețeaua de acoperire a chinezilor. Ambele părți mai dețin un număr nu prea mare de date care nu au fost schimbate de la una la alta. Dar nu văd în asta nici un semn serios de îngrijorare. Oricum vom capta toate fragmentele pe care le-am scăpat atunci când Mesajul va fi reluat.

— Dacă va fi reluat, mormăi Drumlin.

Der Heer coordona o adunare ale cărei planuri se bazau pe presupuneri: ce vor face când și dacă vor primi cheia de decriptare, care ramuri ale industriei din America, Japonia și Germania ar trebui anunțate din timp asupra unor posibile proiecte majore de dezvoltare, cum să aleagă savanții, cercetătorii și inginerii care să lucreze la construirea Mașinii dacă se va hotărâ să se meargă înainte cu asta și, în esență, cum să acționeze pentru a trezi entuziasmul populației americane și al Congresului față de acest posibil proiect. Der Heer se grăbise să adauge că toate acestea nu sunt decât planuri ipotetice, că nu s-a luat încă nici o decizie finală și că îngrijorarea sovieticilor din cauza ideii cu calul troian era cel puțin parțial îndreptățită.

Kitz întrebă care ar fi compoziția „echipajului”: — Veganii ne cer să plasăm cinci oameni în niște scaune frumos capitonate. Bine, dar ce fel de oameni? Cum hotărâm asta? Probabil că se va impune un echipaj internațional. Câți vor fi americani și câți ruși? Va mai intra și altcineva?

Nici nu știm ce-o să se întâmple cu cei cinci inși care se vpr așeza în scaunele alea, dar vrem să-i avem acolo pe cei mai buni oameni de care dispunem.

Ellie nu mușcă din momeală, așa că Michael Kitz continuă: — O întrebare de importanță capitală ar fiurmătoarea: cine și ce plătește, cine și ce construiește, cine va fi însărcinat cu coordonarea globală a activităților? Cred că aici am putea face o afacere bună cedând câte ceva în schimbul unei reprezentări americane cât mai zdravene în acel echipaj.

— Totuși vrem să trimitem oamenii cei mai buni pe care-i avem, remarcă der Heer, puțin prea bătător la ochi.

— Normal, i-a întoarse Kitz, dar ce înțelegem prin ‘cei mai buni”? Oameni de știință? Sau oameni cu o instrucție militară temeinică? Inși puternici și rezistenți? Patrioți?… ăsta nu-i un cuvânt obscen, să știți… Și apoi, mai zise el, înmuindu-și un croasant într-un sos unsuros și aruncând o privire direct spre Ellie, mai e și problema sexului. Vreau să spun a sexelor. Să trimitem numai bărbați?

Fiindcă, dacă sunt și bărbați și femei, atunci unul dintre sexe va avea mai mulți reprezentanți decât celălalt. Sunt cinci locuri, număr impar. Mă întreb și dacă toți membrii echipei vor reuși să muncească serios împreună. Da, o să fie o groază de negocieri dure dacă îi dăm înainte cu proiectul.

— Mie toată discuția asta nu-mi sună bine, zise Ellie. Aici nici vorbă de vreo funcție într-o ambasadă, pe care ți-o cumperi finanțând campanii electorale. Asta-i o treabă foarte serioasă.

Pe de altă parte ați vrea să trimiteți acolo vreun tăntălău plin de mușchi, vreun puști de două’ș’ceva de ani care nu știe nimic despre rosturile lumii, ci se pricepe doar să scoată un timp bun la 100 de metri-garduri și să se supună orbește ordinelor? Aveți poate chef de vreo căzătură de politician? Călătoria de care vorbim nu are nimic în comun cu așa ceva!

— Ai dreptate, n-are, zâmbi Kitz. Cred că vom găsi niște oameni care să satisfacă pretențiile tuturor.

Der Heer declară ședința închisă. Acum arăta ca un sălbatic, cu niște pungi mari sub ochi și cu fața suptă de oboseală. Reuși să-i arunce femeii un zâmbet furișat, dar abia îl schiță din vârful buzelor, fără să-și dezvelească dinții, cum făcea de obicei.

Limuzinele ambasadei așteptau afaăr și-i duseră înapoi la palatul Elysee.

* * *

— Să-ți spun de ce ar fi mai bine să trimitem ruși, explica Vaygay. Pe vremea când voi, americanii, cucereați teritoriile țării voastre cu pionierii, vânătorii, cercetașii indieni și toți ăialalți, nu ați găsit pe nimeni care să vi se pună împotrivă.

Sau cel puțin pe nimeni cu același nivel tehnologic.

Ați gonit pe continentul vostru de la Atlantic până la Pacific. După o vreme ați ajuns să credeți că totul va fi ușor de făcut. Cu noi lucrurile stau altfel. am fost cuceriți de mongoli. Nivelul lor de dezvoltare era mult superior celui rusesc, mai ales în privința cailor. Atunci când ne-am extins spre est am făcut-o cu mare grijă. Ori de câte ori am traversat sălbăticiile nu ne-am așteptat să ne fie ușor. De aceea suntem obișnuiți cu condițiile grele, dacă ne comparăm cu voi. În plus americanii s-au obișnuit să fie mai avansați din punct de vedere tehnologic. Noi ne-am obișnuit să recuperăm avansul vostru. La ora actuală toți oamenii de pe planetă sunt ruși. Înțelegi, vorbesc de poziția noastră istorică față de vegani. Misiunea asta are mai mare nevoie de sovietici decât de americani.

Simplul fapt că ei doi se întâlneau implica destule riscuri pentru Vaygay, dar și pentru ea, lucru pe care Kitz i-l reamintise într-un mod care nu-i era caracteristic. Din când în când, în timpul vreunei întâlniri științifice desfășurate în Europa sau în America, lui Vaygay i se mai admitea să-și petreacă o după-amiază cu Ellie Arroway. De cele mai multe ori era însoțit de colegii său sau de câte o „doică” KGB, care era un individ prezentat drept translator, deși engleza lui era evident inferioară celei vorbite de Vaygay. Alteori însoțitorul era un cercetător de la nu știu care comisie academică, măcar că se vedea de la o poștă cât de superficiale îi sunt cunoștințele în probleme științifice. De câte roi era întrebat despre ei Vaygay dădea din cap. În general însă el era de părere că aceste „doici” făceau parte din joc și erau prețul care trebuia plătit pentru a ți se permite să vizitezi Occidentul.

Nu o dată Ellie a avut impresia că distinge în vocea lui Vaygay o notă de duioșie atunci când pomenea de „doica” sa. La urma urmei trebuia să fie destul de frustrant să mergi într-o țară străină și să te dai drept expert într-un domeniu de care abia dacă ai auzit. Poate că în adâncul sufletului lor „doicile” își urau sarcinile de serviciu de acest gen la fel de mult ca și Vaygay.

Acum ei doi stăteau la aceeași masă de la Chez Dieux, lângă geam. În aer se simțea un val de aer rece, un fel de prevestire a iernii ce venea, iar pe stradă un tânăr trecea cu pași mari pe lângă butoaiele cu stridii înghețate din fața ferestrei.

Tânărul purta un fular lung și albastru, singura concesie pe care o făcuse frigului ce se instalase în oraș. Din remarcele neîntrerupte ale lui Lunacearski (atitudine ce nu-i stătea în obicei) Ellie deduse că în delegația sovietică se produsese oarecare dezordine. Sovieticii se temeau că Mașina ar putea spori în vreun fel avantajul strategic al Statelor Unite după o competiție planetară ce durase cinci decenii. De fapt Vaygay fusese șocat de ideea lui Baruda de a arde datele recepționate și de a distruge radiotelescoapele. Nu știuse nimic despre poziția pe care urma s-o ia acesta. Vaygay ținea la ideea că sovieticii jucaseră un rol capital în receptarea Mesajului, fiindcă aveau cea mai mare acoperire în longitudine de pe planetă și în plus mai aveau și singurele radiotelescoape serioase care pluteau pe oceane. Orice s-ar întâmpla, orice s-ar hotărâ, ei se așteptau să aibă un cuvânt greu de spus. Ellie l-a asigurat că, în ceea ce o privea, era de acord cu orice cuvânt ar fi voit rușii.

— Gândește-te, Vaygay, ei au dedus din transmisiunile noastre de televiziune că Pământul se rotește și că pe planetă sunt mai multe națiuni.

Numai transmisiunea de la Jocurile Olimpice era suficientă ca să-i informeze de asta. următoarele transmisiuni, venite și de la alte națiuni, n-au făcut decât să le întărească presupunerea. Așa că, dacă sunt atât de buni pe cât credem, ar fi fost în stare să-și sincronizeze transmisia Mesajului atât de precis în raport cu mișcarea de rotație a Pământului, încât Mesajul să ajungă numai la o națiune. Au hotărât să nu facă așa ceva. Au vrut ca Mesajul lor să fie recepționat de întreaga planetă. Se așteaptă ca și Mașina să fie construită de întreaga omenire. Proiectul ăsta nu poate fi numai american sau numai rusesc. Nu asta vrea… clientul nostru.

Totuși i-a spus lui Vaygay că nu știa dacă va juca sau nu vreun rol înhotărârile legate de construirea Mașinii și de alegerea „echipajului”.

Urma să se întoarcă în Statele Unite chiar a doua zi, în primul rând pentru a ajunge să vadă noile date radio recepționate în ultimele câteva săptămâni. Aceste sesiuni plenare ale consorțiului păreau să nu se mai sfârșească. Nici măcar nu se stabilise o zi pentru încheierea discuțiilor. În schimb lui Vaygay i se ceruse să mai stea măcar o vreme, fiindcă de curând sosise Ministrul Afacerilor Externe și acesta preluase conducerea delegației sovietice. Vaygay oftă: — Mă tem că toate astea se vor sfârși rău. Sunt atâtea lucruri care pot da greș. Defecțiuni tehnice.

Neînțelegeri politice. Greșeli omenești. Și chiar dacă trecem cu bine de toate astea, dacă nu ajungem la un război din cauza Mașinii veganilor, dacă reușim s-o construim cum trebuie și nu ne autodistrugem cu ea, eu tot mă mai tem.

— Din ce cauză? Ce vrei să spui?

— Lucrul cel mai bun care se poate întâmpla este să ne facem de râs.

— Cine să se facă de râs?

— Arroway, tu chiar nu-nțelegi? se înfurie Vaygay și Ellie văzu cum îi zvâcnește o venă de la gât. Mă surprinde că nu pricepi cum stau lucrurile.

Pământul e… un gheou. Da, un ghetou, o mahala.

Toate ființele umane sunt captive aici. Am auzit vag de niște orașe mari care s-ar afla undeva dincolo de ghetou, orașe cu bulevarde largi și spațioase, pline de calești și de femei frumoase, parfumate, îmbrăcate în blănuri. Numai că orașele acelea sunt prea departe, iar noi suntem prea săraci fie și ca să ajungem acolo. Nici cei mai bogați dintre noi nu sunt în stare de asta. De altfel știm că indivizii de acolo nu ne vor. Care ar putea fi motivul pentru care ne-au părăsit în sătucul ăsta jalnic încă de prima dată? Vezi tu alt motiv?

Vaygay respiră adânc.

— Și-acum apare invitația. Exact cum a spus Xi.

Elegantă, tentantă. Ne-au trimis o carte de vizită cu blazon și o caleașcă goală. Noi trebuie să alegem cinci pârliți și să-i trimitem cu caleașca spre… cine știe? Varșovia. Sau spre Moscova. Poate chiar Paris. Bineînțeles că unii sunt tentați să meargă.

Întotdeauna vor exista oameni care vor fi măguliți de o invitație sau care își vor imagina că pot găsi o cale să scape din sătucul lor prăpădit. Și ce crezi c- o să se întâmple când vor ajunge acolo? Crezi că Marele Duce o să-i invite să cineze cu el? Sau că președintele Academiei o să le pună câteva întrebări interesante despre traiul zilnic din jegoasa noastră așezare? Crezi că un cetățean dintr-o ditai metropolă rusească ortodoxă o să se apuce să ne țină un discurs savant despre comparativismul în studiul religiilor? Nu, Arroway, în nici un caz! O să ne holbăm ca vițeii la marele oraș, iar ei vor râde în pumni pe la spatele nostru.

O să ne expună curiozității publice. Cu cât vom fi mai înapoiați, cu atât mai bine se vor simți ei. Se vor liniști mai bine dacă ne vom dovedi mai primitivi. Un fel de sistem de compensare, pricepi?

La fiecare câteva sute de ani cinci dintre noi merg să-și petreacă un week-end pe Vega. Fiți milostivi cu provincialii și asigurați-vă că au înțeles cine le sunt superiorii.

Capitolul 13

Babilon

„Cu cei mai josnici tovarăși, am colindat ulițele Babilonului…”

(Augustin — Confesiuni, II, 3)

Cray 21, computerul central de pe Argus, fusese programat să compare datele recepționate în fiecare zi dinspre Vega cu cele mai recente înregistrări de pe nivelul 3 al palimpsestului. Astfel o înșiruire lungă și ininteligibilă de zero și unu era comparată automat cu o altă înșiruire, recepționată mai devreme, dar asemănătoare.

Programul făcea parte dintr-o comparație statistică de largi proporții a diverselor segmente din textul încă nedescifrat. S-au găsit unele șiruri mai scurte, dar identice, cu cifrele zero și unu repetate de nenumărate ori, șiruri pe care analiștii le-au numit, plini de speranță, „cuvinte”. Dar multe dintre secvențele recepționate apăreau numai o dată la o mie de pagini de text sau chiar mai rar.

Genul acesta de abordare statistică a unui mesaj cifrat îi era cunoscut lui Ellie încă din liceu. Însă subrutinele furnizate de experții de la Agenția pentru Securitate Națională, puse la dispoziția lor doar ca urmare a unei directive prezidențiale și chiar și așa dotate cu instrucțiuni de autodistrugere în cazul unei examinări minuțioase a lor, ei bine, acela subrutine erau geniale.

„Câte minuni ale inventivității umane s-au irosit numai pentru ca să ne citim unul altuia corespondența”, își spuse Ellie. Confruntarea planetară dintre Statele Unite și Uniunea Sovietică, deși se mai domolise în ultima vreme, încă îngrijora întreaga omenire. Nu era vorba numai de resursele financiare destinate organizațiilor armate ale tuturor statelor lumii, deși acestea ajungeau la aproape trei mii de miliarde de dolari pe an și numai ele se dovedeau costisitoare până la ruină când existau atât de multe nevoi mult mai urgente pentru ființele de pe planetă. Dar cel mai dăunător era efortul intelectual destinat cursei înarmărilor și Ellie știa asta.

Se estimase că aproape jumătate dintre oamenii de știință de pe planetă erau angajați de una dintre cele aproape două sute de organizații militare de pe întreaga suprafață a Pământului. Și nu era vorba de mediocritățile de la programele de doctorat în fizică sau matematică. Unii dintre colegii ei se consolau cu o astfel de idee ori de câte ori se pomeneau în încurcătură aflând că unul dintre tinerii candidați la doctorat era solicitat de laboratoarele din producția de armament (asta pentru a da un exemplu banal). Ellie își aminti că într-o astfel de situație îl auzise pe Drumlin spunând: „Dacă ar fi fost bun de ceva, i s-ar fi oferit un post de asistent la Standord”. Nu era așa.

Era nevoie de un anumit tip de creier și caracter pentru a te simți atras de aplicațiile militare ale matematicii sau științelor de alt gen, cum ar fi indivizii cărora le plăceau, de exemplu, exploziile puternice sau cei care nu aveau nici o înclinație spre lupta corp la corp și care, pentru a-și răzbuna nedreptățile suferite în curtea școlii, aspirau la comanda militară. Ori indivizii obsedați de rezolvarea ghicitorilor și a scrierilor codificate, cei care visau să descifreze cele mai complexe mesaje existente. Uneori impulsul era de natură politică, avându-și originea în disputele internaționale, în politicile de imigrare ale unor state, în ororile din perioada vreunui război, în brutalitatea politică sau în propaganda națională a unui stat sau a altuia, și era un imbold a cărui origine se găsea la decenii în trecut. Femeia știa că mulți dintre cercetătorii aceștia erau cu adevărat talentați, chiar dacă avea destule rezerve în ceea ce privea motivațiile acțiunilor lor. Încercă să-și imagineze cum ar fi fost dacă toată cantitatea de inteligență folosită astfel ar fi fost cu adevărat destinată bunăstării speciei umane și a planetei.

În cele din urmă se cufundă în studiile care se acumulaseră în timpul cât lipsise. Cu toate că analizele statistice stăteau acum îngrămădite într- un vraf de hârtie de vreun metru înălțime, nu se făcuse aproape nici un progres în descifrarea Mesajului. Toată povestea era extrem de descurajantă.

Își dori să fi avut pe cineva aici la Argus, de preferință o prietenă apropiată căreia să-i fi putut destăinui toată mânia și amărăciunea provocate de comportamentul lui Ken. Dar nu era nimeni și Ellie nu avea chef să se folosească de telefon în astfel de scopuri. Reuși să-și petreacă un week-end în Austin cu Becky Ellenbogen, prietena ei din colegiu, însă Becky — ale cărei aprecieri asupra bărbaților oscilau pe undeva între dezgust și anatemizare — fu de această dată surprinzător de îngăduitoare în criticile ei.

— Gândește-te că este consilierul științific al președintelui și are de-a face cu cea mai uimitoare descoperire din istoria omenirii. Așa că nu fi prea aspră cu el! o îndemnă Becky. O să-și revină.

Numai că Becky era încă una dintre cei care îl găseau pe Ken „fermecător”, căci îl întâlnise o dată, la inaugurarea Observatorului Național pentru Neutrini. Probabil că mai avea și tendința să accepte acțiunile puterii. Dacă der Heer ar fi tratat- o așa pe Ellie pe vremea când era un biet profesor de biologice moleculară pe undeva prin țară, Becky l-ar fi fript de viu și l-ar fi pus la saramură.

După ce se întorsese de la Paris der Heer se mobilizase într-o campanie de penitență și devotament dusă după toate regulile. I-a spus iubitei că trecuse printr-o perioadă de presiuni extraordinare și că fusese copleșit de mulțimea de responsabilități ce îl priveau, incluzând aici chestiuni politice dificile, cu totul neobișnuite. I-a explicat că însăși poziția sa de lider al delegației americane și de copreședinte al sesiunii plenare ar fi fost afectată dacă lumea ar fi aflat despre legătura dintre ei. Iar Kitz fusese pur și simplu insuportabil. Ken trecuse prin prea multe nopți consecutive în care avusese prea puține ore de somn. Ellie apreciase că, luate laolaltă, erau prea multe explicații. Totuși acceptă să continue relația cu der Heer.

* * *

Atunci când s-a întâmplat, cel care a observat primul a fost tot Willie, doar că de data asta era în tura de noapte. Mai târziu Willie a apreciat că viteza cu care se făcuse descoperirea se datora mai puțin computerului superrapid sau programelor ANS, cât noilor circuite Hadden de recunoaștere a contextului. În orice caz, în momentul în care computerul a declanșat alarma parțială Vega cobora spre apus și mai avea aproape o oră până să dispară. Destul de enervat, Willie a lăsat cartea pe care o citea (un nou manual de spectroscopie rapidă Fourier Transform) și a remarcat cuvintele care se imprimau pe ecran:

REPRINT TEXT PAG. 41617—41619; DIFERENŢĂ BIŢI: 0/2271. COEFICIENT DE CORELARE: 0,99+

În timp ce se uita pe ecran, 41619 deveni 41620 și apoi 41621. Numărul de după bara oblică creștea mereu, dând impresia că ar fi o pată în mișcare. Willie privea, iar cifrele se modificau atât la numărul paginii, cât și la coeficientul de corelare, un coeficient care măsura probabilitatea (sau mai bine zis improbabilitatea) ca o anume corelație să fie întâmplătoare). Până să ajungă Willie la telefonul cu fir direct spre apartamentul lui Ellie mai trecură două pagini.

Femeia dormea adânc și pentru moment fu buimăcită. Însă aprinse repede lampa de lângă pat și, după o clipă, dădu ordin ca toți membrii importanți din echipa Argusului să se strângă la sala de comandă.

— Eu îl voi căuta pe der Heer, spuse. E pe undeva prin zonă.

Nu era ceva prea greu de făcut. Ellie se întoarse spre Ken și-l scutură de umăr: — Ken, trezește-te! Sunt cuvinte care se repetă!

— Ce?

— Mesajul se reia de la capăt. Sau cel puțin asta mi-a spus Willie. Eu o iau într-acolo. Ce-ar fi să aștepți vreo zece minute și să vii și tu, ca să putem pretinde că ai fost în camera ta din BSQ?

Aproape că ajunsese la ușă când îl auzi strigând în urma ei: — Cum să se repete deja? Încă nu am dat peste cheia de decriptare!

Pe ecrane alergau șiruri de perechi de zero și unu într-o comparație în timp real a datelor abia recepționate cu datele dintr-o pagină anterioară a textului, primite la Argus cu un an înainte.

Programul terbuia să selecteze orice diferență ar fi apărut. Până în acel moment nu apăruse nici una.

Verificarea îi asigură încă o dată că nu transcriseseră greșit textul, că nu existau erori evidente de transmisie și că, dacă se va fi întâmplat ca vreun mărunt și des nor interstelar plasat între Vega și Pământ să fi înghițit accidental vreun zero sau vreun unu, atunci fusese doar o întâmplare nu prea frecventă. De acum Argus ajunsese în comunicare directă cu zeci de alte telescoape care aparțineau Consorțiului Planetar al Mesajului, iar vestea reluării trecuse la următoarele stații de observare din zona vestică, în California, în Hawaii, pe nava „Mareșalul Nedelin”, aflată acum în sudul Pacificului, și apoi în Sidney.

Dacă descoperirea ar fi fost făcută când Vega era orientată deasupra altui radiotelescop al rețelei, Argusul ar fi fost anunțat imediat.

Lipsa cheii de decriptare crease o dezamăgire împovărătoare, însă nu fusese unica surpriză.

Numerele paginilor Mesajului au sărit aleatoriu, fără nici o continuitate, de la 40.000 la 10.000, lăsând la o parte o zonă în care Mesajul nu mai fu reluat. Acum era clar că cei de la Argus descoperiseră transmisiunea de pe Vega aproape în momentul în care începutul Mesajului atinsese planeta noastră. Semnalul era extraordinar de puternic și ar fi putut fi detectat chiar și de micile telescoape omnidirecționale. Dar a fost o coincidență surprinzătoare ca transmisiunea să ajungă pe Pământ exact în momentul în care radiotelescoapele Argusului erau orientate spre Vega. Și mai era ceva: care era sensul unui text care începea cu o pagină de ordinul zecilor de mii?

Se pierduseră cumva chiar zece mii de pagini? Sau numerotarea paginilor unei cărți începând cu cifra 1 era o practică învechită a provincialilor de pe Pământ? Poate că aceste șiruri de numere succesive nu erau numerele paginilor, ci cu totul altceva. Pe Ellie o îngrijora cel mai mult ipoteza că exista o deosebire fundamentală în modul în care judecau lucrurile oamenii spre deosebire de extratereștri. Dacă ar fi fost așa, atunci ar fi apărut niște implicații teribil de îngrijorătoare în ceea ce privește capacitatea Consorțiului de a descifra Mesajul primit, cu cheia sau fără cheia mult- pomenită.

Mesajul s-a repetat cu precizie, toate golurile din el au fost umplute, dar nimeni nu putea citi o iotă din el. Era cu totul improbabil ca acea civilizație care îl transmisese și care se dovedise meticuloasă în toate celelalte privințe să fi uitat de necesitatea unei chei de decriptare. Cel puțin transmiterea imaginilor de la Jocurile Olimpice și schița interiorului Mașinii păreau proiectate exact pentru oameni. Veganii nu s-ar fi apucat să-și bată capul cu organizarea și transmiterea Mesajului fără a se asigura cumva că oamenii vor fi în stare să-l citească. Deci era clar că oamenilor le scăpa ceva. În curând toată lumea căzu de acord că exista pe undeva încă un nivel al palimpsestului, al patrulea la rând. Dar unde?

Diagramele au fost publicate într-o ediție de lux în opt volume vândută într-un tiraj complet și apoi repede reeditată pe întreaga planetă. Oameni din toate colțurile lumii încercau să deducă ce reprezentau imaginile și schițele de acolo. În special dodecaedrul și formele cvasibiologice din schițe păreau foarte sugestive, așa că o mulțime de inși au găsit tot felul de explicații și au făcut tot felul de propuneri de interpretare. Propunerile mai ingenioase au fost selectate cu grijă de personalul de la Argus. Existau, bineînțeles, o imensitate de explicații aiuristice puse la dispoziția oricui era interesat, mai ales în publicațiile săptămânale.

Autorilor Mesajului nici nu le trecuse prin minte ce fel de noi preocupări va naște acesta și ce metode de înșelare a publicului vor folosi ca momeală diagramele transmise de ei. Se înființase Ordinul Mistic și Originar al Dodecaedrului. Mașina era de fapt un OZN. Mașina era Carul lui Iezechiel. Un înger s-a pogorât și a revelat sensul Mesajului unui om de afaceri brazilian care și-a distribuit propria interpretare în toată lumea, la început pe banii lui, iar apoi contra cost. La atâtea diagrame misterioase care se cereau interpretate o mulțime de religii au ajuns inevitabil să recunoască elemente ale iconografiei lor în Mesajul venit dinspre stele. Una dintre secțiunile transversale principale ale Mașinii semăna oarecum cu o crizantemă și similitudinea a stârnit un val de entuziasm printre japonezi. Dacă s-ar fi întâmplat ca printre toate diagramele respective să apară și imaginea unei fețe umane, probabil că zelul mesianic ar fi ajuns la paroxism.

Chiar și așa se găsise un număr surprinzător de mare de inși care se apucaseră să-și rezolve toate problemele și să-și lichideze afacerile, pregătindu-se pentru a doua venire a lui Iisus și pentru Judecata de Apoi. Toată planeta înregistra o scădere dramatică a activității industriale. Au fost destui cei care și-au dăruit averea și bunurile celor săraci și care, din cauză că sfârșitul lumii s-a amânat, au fost nevoiți să ceară ajutorul asociațiilor de caritate. Iar unii dintre filantropii respectivi au ajuns să fie ajutați din propriile lor averi, deoarece asociațiile caritabile își obțineau resursele în mare parte tocmai din astfel de cadouri și donații. Tot felul de delegații li s-au adresat liderilor de guverne, îndemnându-i să pună capăt fie biliarzisului, fie foametei de pe planetă, fie altui flagel cunoscut, fiindcă, dacă problemele nu se vor rezolva până la Judecata de Apoi, cine știe ce ni s-ar putea întâmpla. Alții sugerau sfătoși, dar mai puțin zgomotos, că dacă se prevestea un deceniu de adevărată nebunie la nivel mondial, atunci trebuie să existe și niște avantaje naționale sau monetare considerabile care ar putea fi obținute de undeva.

Unii ziceau că nu există nici o cheie de descifrare a Mesajului și că întreaga poveste avea rolul de a ne învăța să fim umili sau că trebuia să ne ia mințile. Editorialele unor ziare explicau că nu suntem atât de deștepți pe cât ne credem și își vărsau frustrările în capul savanților și cercetătorilor care, după tot sprijinul pe care li-l acordau și încă îl acordă guvernele, ne-au făcut de râs eșuînd atunci când aveam mai mare nevoie de ei. Alții sugerau că ființele umane sunt mai idioate decât au crezut veganii sau că poate în Mesaj exista un „ceva” care le păruse evident tuturor civilizațiilor nou-apărute pe care le contactaseră ființele de pe Vega, ceva pe care până acum nici o civilizație din istoria Galaxiei nu-l scăpase din vedere. Destui comentatori ai evenimentelor au adoptat cu un adevărat entuziasm această perspectivă a unei umilințe de nivel cosmic, fiindcă demonstra ceea ce ei susținuseră de atâta vreme în legătură cu specia umană. După o vreme Ellie a hotărât că avea nevoie de ajutor.

* * *

S-au strecurat în taină prin Poarta Enlil, urmați de o escortă trimisă de proprietar. Detaliile sistemelor de securitate de la Administrația Serviciilor Publice excelau prin minuțiozitate în ciuda (sau poate că din cauza) protecției suplimentare existente.

Deși lumina soarelui gata să apună se mai strecura puțin printre clădiri, străzile murdare erau luminate de vase de mangal, lămpi de ulei și, din loc în loc, de lumânări groase de ceară. Două amfore suficient de mari ca să poată ascunde fiecare câte un bărbat adult în interiorul său stăteau de o parte și de alta a intrării unui local pentru vânzarea cu de-amănuntul a uleiului de măsline. Reclama dughenei era făcută cu caractere cuneiforme. Pe o clădire publică învecinată se zărea un basorelief magnific din timpul domniei lui Assurbanipal, înfățișând o vânătoare de lei. În timp ce se apropiau de Templul lui Assur în mulțime se iscă o încăierare și escorta femeii fu derutată. În cercul care o înconjura apăru o spărtură largă prin care putu admira nestânjenită Zigguratul de-a lungul unui bulevard larg și luminat de torțe.

Zigguratul era mult mai impunător decât în fotografii; ți se tăia respirația. Undeva se auzeau niște acorduri marțiale iscate dintr-un instrument de alamă necunoîcut; pe lângă ei trecură în zdrăngănit de roți trei inși și un cal înhămat.

vizitiul purta o cușmă frigiană. Vârful Zigguratului era învăluit în norii coborâți ai crepusculului, de parcă totul se petrecea într-o transpunere medievală a unei parabole moralizatoare din Geneză. Au părăsit Drumul zeiței Ishtar și au intrat în Ziggurat printr-o stradă laterală. În ascensorul particular al proprietarului paznicul ei apăsă pe butonul pentru ultimul etaj. Lângă buton scria „patruzeci”. Fără cifre. Numai cuvântul.

Imediat după aceea, pentru a nu lăsa nici urmă de ambiguitate, un panouaș de sticlă lumină scurt. Pe el se putu citi: „Zeii”.

Da, normal, domnul Hadden va sosi imediat.

Dorea cumva ceva de băut în timp ce-l aștepat?

Luînd în calcul reputația locului în care ajunsese, Ellie șovăi. Babilonul se întindea dedesubt, la picioarele ei, plin de măreție și fascinație, așa cum spunea oricine îl vedea, o restaurare izbutită a unor vremuri și locuri de mult apuse. În timpul zilei autobuze încărcate cu amatori de muzee, câteva școli (destul de puține) și agențiile de turism își trimiteau încărcătura umană la Poarta zeiței Ishtar, unde oamenii își puneau pe ei hainele specifice epocii și călătoreau înapoi în timp. Într- un gest bine gândit, Hadden dona toate câștigurile obținute de la clientela sa din timpul zilei unor instituții de caritate din New York City și din Long Island. Tuturile de oraș din timpul zilei erau extraordinar de populare, fapt datorat în parte și ocaziei grandioase oferite celor care nici n-ar fi visat să ajungă vreodată să vadă Babilonul noaptea și se mulțumeau cu vizitele diurne. De fapt sărmanii poate că și-ar fi visat și așa ceva…

După lăsarea întunericului Babilonul devenea ceva numit parc de distracții pentru adulți. Era de o opulență, măreție și risipă de imaginație care depășeau cu mult locuri asemenea — să zicem — cunoscutei Reeperbahn din Hamburg. Fără nici o urmă de îndoială Babilonul nopții era cea mai importantă atracție turistică din zona metropolitană a New York-ului și aducea incontestabil cele mai mari venituri brute. Toată lumea știa cum de reușise Hadden să-i convingă pe responsabilii oficiali ai orașului-mamă al Babilonului, New York-ul, și să-i facă să accepte nu doar șocanta construcție, ci și o „îmblânzire” a legilor locale și statale legate de prostituție. Acum o călătorie cu trenul din inima Manhattanului până la Poarta Ishtar dura jumătate de oră. În ciuda rugăminților stăruitoare ale oamenilor din trupele de securitate, Ellie insistase să meargă cu trenul și astfel descoperise că aproape o treime dintre vizitatorii Babilonului erau femei. Remarcă de asemenea că aici nu se vedeau graffiti, că pericolul jafurilor era aproape inexistent, dar și că zgomotul alb pe care îl distingea era de o marcă mult inferioară celui din sistemele de transport din metrourile orașului New York.

Deși Hadden era membru al Academiei Naționale de Inginerie, Ellie află că el nu participase niciodată la vreuna dintre întâlnirile sau ședințele academice, așa că femeia nu reușise să-l vadă niciodată față în față. Totuși chipul său devenise cunoscut milioanelor de americani încă de mulți ani datorită unei campanii împotriva sa duse de Departamentul de Publicitate. Își aminti de plăcuța prinsă sub un portret care îl prezenta pe Hadden într-o atitudine puțin măgulitoare: „Neamericanul”, cum scris sub fotografie. Chiar și așa Ellie tot fu surprinsă atunci când fu smulsă din gândurile sale și-și abătu privirea de la peretele de sticlă înclinat spre făptura micuță și grăsulie care îi făcu semn cu mâna.

— O, scuză-mă, îl auzi ea. N-o să pricep niciodată cum de pot speria pe cineva.

Vocea sa era surprinzător de muzicală. De fapt chiar dădea impresia că vorbește într-o gamă diatonică, de cinci note. Nu se gândise nici o clipă că ar fi nevoie să se prezinte, ci înclină din nou capul în direcția ușii pe care o lăsase larg deschisă.

Ellie n-avea nici cel mai mic motiv să-și imagineze că în aceste condiții ar putea deveni brusc victima unei crime pasionale, așa că trecu în camera cealaltă, dând curs invitației mute fără să rostească la rându-i vreun cuvânt.

Hadden o conduse înspre o machetă instalată pe o masă, o realizare măiastră și migăloasă care reprezenta un oraș antic cu un aspect mai puțin impresionant decât Babilonul.

— Pompei, spuse el pe un ton de explicație.

Stadionul ăsta este cheia. De când cu noile restricții impuse boxului s-a mai rămas nici un sport sângeros mai de Doamne-ajută în toată America. E foarte important. Mai suge ceva din otrăvurile amestecate în sângele națiunii. Toată povestea asta este gata proiectată, autorizațiile sunt în ordine și acum apare asta.

— Care „asta”?

— Fără lupte de gladiatori. Tocmai m-au anunțat de la Sacramento. Există o cartă dintr-o legislatură anterioară care pune în afara legii luptele de gladiatori din California. Zic că-s prea violente. Au dat autorizația de construcție pentru un nou zgârie-nori și nu știu că acolo vor fi vreo doi-trei muncitori constructori care vor muri. Sunt accidente de muncă. Sindicatele știu, constructorii știu și totul se face pentru a construi niște birouri companiilor de petrol sau avocaților din Beverly Hills. Normal, și noi am pierde niște oameni. Dar ne-am axat mai mult pe trident și pe plasă decât pe spada scurtă. Numai legiuitorii ăia nu știu clar care sunt prioritățile.

Zicând acestea, bărbatul îi aruncă o privire de bufniță și îi propuse să bea ceva, iar Ellie refuză a doua oară.

— Așa, conchise Hadden. Deci vrei să discuți despre Mașină cu mine, iar eu aș vrea să vorbesc despre Mașină cu tine. Începe tu. Ţi-ai dori să știi unde e cheia cifrului?

— Noi cerem ajutorul numai câtorva persoane importante despre care credem că ar putea avea ceva idei. Ne-am gândit că dumneavoastră dețineți un număr mare de invenții proprii și că circuitul dumneavoastră de recunoaștere a contextului a jucat un rol important și în descoperirea reluării Mesajului. De aceea credem că v-ați putea pune în locul veganilor și ați avea o idee despre locul în care ar fi plasat ei acea cheie. Știm că sunteți foarte ocupat și îmi pare rău că eu…

— A, nu! Nu-i nici o problemă. E adevărat, am foarte mult de lucru. Încerc să fac ordine în afacerile mele fiindcă am de gând să-mi schimb radical viața…

— Din cauza Apocalipsei?

Ellie încercă imediat să și-l imagineze pe bărbatul din fața ei renunțând la S.R. Hadden and Co., la firma de tranzacții bursiere de pe Wall Street, la Genetic Engineering Inc., la Hadden Cybernetics și la Babilon. Cum ar fi fost să le dăruiască pe toate săracilor?

— Nu chiar. Nu. Deși mă amuză să-mi imaginez cum ar fi. Mă simt bine acum, că m-ai întrebat.

Știi, m-am uitat peste diagrame.

Spunând asta, Hadden arătă neglijent cu mâna înspre setul de opt volume, care stăteau împrăștiate în dezordine pe masa lui de lucru.

— Acolo am văzut niște lucruri minunate, zise el, dar nu cred că este locul unde se ascunde cheia voastră. Nu în diagrame. Habar n-am ce v-a făcut să credeți că algoritmul de decriptare trebuie să se găsească în cadrul Mesajului. Poate că veganii au lăsat cheia pe undeva pe Marte sau pe Pluton sau chiar pe Norul Oorth, și atunci o vom descoperi peste câteva secole. În prezent nu știm decât că există această minunată Mașină, pe lângă care ni s-au dat și schițele, proiectul ei, laolaltă cu treizeci de mii de pagini de instrucțiuni de folosire. Dar nu știm dacă am fi în stare să construim ciudățenia aia, chiar dacă am putea citi textul. Așa că o să mai așteptăm câteva secole, o să mai avansăm un pic cu tehnica, fiindcă vom fi siguri că mai devreme sau mai târziu o să vină momentul când vom fi pregătiți pentru construirea Mașinii. Faptul că nu avem cheia ne leagă de generațiile care vor veni, fiindcă ființelor umane li s-a trimis o problemă care nu poate fi rezolvată decât în câteva generații. Nu cred că ăsta e un lucru așa de rău. S-ar putea dovedi chiar benefic. Poate că faceți o greșeală când căutați neapărat cheia de descifrare. Poate că e mai bine să n-o găsiți.

— Nu, se supără Ellie, nu-i așa! Vreau să găsim cheia cât mai repede! Nu știm dacă vom putea aștepta la infinit. Dacă ființele de acolo închid telefonul fiindcă noi nu ne învrednicim cu un răspuns va fi mai rău decât dacă nu ne-ar fi sunat niciodată.

— Mda, poate că ai și tu oareșcare dreptate.

Oricum eu m-am gândit la o mulțime de posibilități. O să-ți sugerez câteva variante mai banale și apoi una mai neobișnuită. Întâi cele mai normale: cheia se află în Mesaj, dar e plasată într- un ritm temporal foarte diferit de el. Presupunând că în interiorul textului ar exista un alt mesaj transmis în ritm de un bit pe oră, crezi că l-ai putea detecta?

— Fără îndoială. Oricum de obicei controlăm orice deplasare pe termen lung a receptorilor. Dar și în cazul unui bit pe oră am avea cam… să vedem… cam zece-douăzeci de mii de biți distonanți până când Mesajul să ajungă la capăt și să fie reluat.

— Deci varianta de care am pomenit ar avea sens numai dacă respectiva cheie ar fi mult mai simplă decât Mesajul în sine. Tu crezi că nu-i așa.

Și eu cred la fel. Bun, atunci ce-ai zice de o transmitere a lui mai rapidă, cu un ritm mai accelerat decât al Mesajului? De unde știi că sub fiecare bit al Mesajului despre Mașină nu se ascund milioane de biți din mesajul cu cheia de descifrare?

— Pentru că ar produce niște lărgiri monstruoase ale benzii de emisie. Ne-am da seama imediat.

— În ordine. Și cum stau lucrurile cu informațiile transmise accelerat și plasate din loc în loc? Gândește-te că ai de-a face cu echivalentul unui microfilm. Există o bucățică minusculă de microfilm ascunsă în repetițiile, vreau să spun în părțile repetitive ale Mesajului. Îmi imaginez ceva ca o cutiuță care spune într-un limbaj obișnuit „Eu sunt cheia Mesajului”, după care urmează imediat un punct. Iar în acel punctuleț mărunt se află sute de milioane de biți transmiși foarte rapid. Ar trebui să vedeți dacă n-aveți astfel de cutiuțe.

— Credeți-mă că le-am fi remarcat de mult.

— Bun. Și-acum ce zici de modulația de fază? Pe Pământ o folosim la radare și în telemetria spațială și aproape că nu interferează cu spectrul. Ai dat de vreun corelator de fază?

— Nu. Asta e o idee folositoare. O să verific.

— Bun, și-acum vine și ideea mai neobișnuită: dacă Mașina va fi vreodată construită și dacă oamenii noștri se vor așeza în interiorul ei, la un moment dat cineva va trebui să apese pe un buton și toți cei cinci inși o să plece undeva. N-are importanță încotro. Acum ar mai fi o întrebare interesantă, și anume dacă cei cinci oameni se vor întoarce vreodată înapoi. Poate că nu. Îmi place să mă gândesc că tot proiectul Mașinii ăsteia a fost inventat de hoții de trupuri de pe Vega. Mă-nțelegi, studenții lor de la medicină, antropologii sau cam așa ceva. Le trebuia câteva corpuri de umanoizi de pe Terra. Ca să ajungi pe Pământ ai multă bătaie de cap, știi, îți trebuie permisiunea de aterizare, vize de tranzit de la autorități… e-al dracului de mult de lucru față de rezultat. Dar cu puțin, foarte puțin efort, poți trimite un Mesaj în direcția Pământului și atunci pământenii își vor bate capul cu toate problemele ca să trimită cinci trupuri spre Vega. E ca și cum ai colecționa timbre. Când eram copil îmi plăcea să colecționez așa ceva. Trimiți o scrisoare cuiva dintr-o altă țară și în cele mai multe cazuri primești și răspuns. N-are importanță ce-ți scriu sau ce le scrii. Nu te interesează decât timbrul de pe plic. Deci cam așa îmi imaginez eu că stau lucrurile: pe Vega există câțiva colecționari de trupuri. Când au chef, se apucă și trimit timbre în afara granițelor și atunci de pe tot cuprinsul spațiului încep să le sosească în zbor răspunsuri cu corpuri de ființe inteligente. Nu ți-ar plăcea să le vezi colecția? se interesă jucăuș Hadden.

Zâmbi și o privi o clipă pe Ellie, apoi reluă: — OK, dar ce-are asta a face cu descoperirea cheii de care tot vorbim? Nimic. Are importanță numai dacă eu mă înșel. Dacă presupunerea mea e greșită, dacă cei cinci oameni se vor întoarce înapoi pe Pământ, atunci ne-ar fi de mare ajutor să fi inventat deja zborul spațial. Oricât de inteligenți ar fi veganii, tot le-ar veni foarte greu să trimită aici o Mașină care să aterizeze perfect. Sunt prea multe obiecte în mișcare prin spațiu. Numai Dumnezeu știe ce sistem de propulsie se folosește. Dacă te repezi din spațiu cu numai cinci metri mai jos decât ar trebui, ai încurcat-o. Și ce înseamnă cinci metri în comparație cu douăzeci și șase de ani- lumină? Nu, e prea riscant. Când Mașina o să se întoarcă, ea se va materializa — sau orice va face ca ea să ajungă aici — undeva în spațiul cosmic, în apropierea Pământului. În nici un caz pe Pământ sau în el. Deci ei trebuie să se asigure că ne pricepem la zborurile spațiale, astfel ca acei cinci oameni să se poată salva. Dar se grăbesc și nu pot să stea liniștiți să aștepte până când știrile de seară din 1957 vor ajunge pe Vega. Și ce fac?

Aranjează lucrurile în așa fel, încât o parte din Mesaj să nu poată fi detectată decât din spațiu. Ce parte e aceea? Exact alfabetul lor, cheia de decodare a Mesajului. Dacă suntem în stare să detectăm cheia aceasta înseamnă că am descoperit zborul spațial și atunci cei cinci oameni se pot întoarce în siguranță acasă. Așa că eu îmi închipui cheia de descifrare transmisă altfel, pe frecvența absorbțiilor de oxigen în spectrul microundelor sau aproape de infraroșu, oricum într-o zonă a spectrului care nu poate fi detectată decât după ce am ajuns destul de departe de atmosfera planetei noastre…

— Am orientat telescopul Hubble spre Vega și l- am programat să supravegheze în tot spectrul vizibil, în ultraviolete și înspre infraroșu. N-a găsit nici urmă de ceva concret. Rușii și-au reparat instrumentul lor pe unde milimetrice. Aproape că nu se mai uită la nimic altceva în afară de Vega, și totuși nici ei n-au descoperit nimic. Vom continua să supraveghem spectrul, normal. Alte posibilități?

— Sigur nu vrei ceva de băut? Eu unul nu beau, dar sunt mulți oameni care o fac.

Ellie refuză din nou oferta.

— Bine… Nu, nu mai văd alte posibilități. E rândul meu? Da. Vezi, eu chiar voiam să-ți cer ceva. Dar nu mă pricep să cer. Nu m-am priceput niciodată. Imaginea pe care o au oamenii despre mine este a unui ins bogat, cu o figură caraghioasă și lipsit de scrupule. Un tip care caută slăbiciunile și defectele sistemului pentru a se repezi să obțină niște profituri de pe urma lor. Să nu-mi spui acum că tu nu crezi nimic din toate astea. Toată lumea crede așa sau cel puțin crede o parte a lucrurilor ce se zvonesc în legătură cu Hadden. Presupun că ai auzit câte ceva din cele ce-ți voi spune acum, dar ai răbdare vreo zece minute și-o să îți povestesc cum a început totul. Aș vrea să știi unele lucruri despre mine.

Ellie se lăsă pe spătarul fotoliului, întrebându- se ce și-ar fi putut dori de la ea insul bogat și influent din fața sa. Alungă însă repede fanteziile lenevoase care amestecau Templul lui Ishtar cu însuși Hadden și cu o umplutură de doi sau trei vizitii pentru un plus de culoare locală.

Cu mulți ani în urmă Hadden inventase un modul care se atașa la televizor și care anula cu totul sonorul ori de câte ori pe ecran apărea câte o reclamă. La început nu fusese un mecanism de recunoaștere a contextului. În loc de asta monitorul controla pur și simplu amplitudinea undei purtătoare. Cei care implantau reclamele TV deciseseră să le transmită cu un sunet mai puternic și cu mai puțin zgomot de fond în comparație cu emisiunile în cadrul cărora apăreau.

Vestea despre modulul lui Hadden s-a răspândit din gură în gură. Oamenii au declarat că simțeau un fel de ușurare, ca și cum li s-ar fi luat o povară de pe suflet, ba chiar un fel de bucurie ghidușă datorată eliberării de barajul publicitar care îi enerva în cele șase până la opt ore pe zi, cam cât își petrecea americanul mediu în fața aparatului TV. Înainte ca domeniul publicității televizate să ajungă la o reacție concertată, Adnix-ul devenise deja extrem de răspândit. Aparatul respectiv i-a obligat pe producătorii de reclame și pe cei din rețelele de televiziune să caute noi variante și noi metode de folosire a undei purtătoare de semnal.

Dar la fiecare nouă strategie Hadden contraataca prin crearea unei noi investiții. De câteva ori imaginase circuite de combatere a unor strategii pe care agențiile de publicitate și rețelele de televiziune nu le descoperiseră încă. În astfel de cazuri spunea că îi scutea de o bătaie de cap, fiindcă nu mai erau nevoiți să se gândească la acele invenții și să caute strategiile respective, cheltuind astfel pe degeaba banii acționarilor.

Fiindcă — spunea el — oricum acele strategii erau sortite eșecului. Pe măsură ce volumul vânzărilor sale sporea Hadden reducea tot mai mult prețurile, intrând într-un fel de război electronic. Iar războiul era câștigat tot de el.

Au încercat să-l acționeze în justiție. L-au chemat în instanță în legătură cu o conspirație fantezistă ce urmărea limitarea comerțului. Au avut suficientă putere politică pentru a-i respinge moțiunea în care se plângea de judecata sumară, dar nu destulă pentru a câștiga procesul până la capăt. Procesul intentat l-a obligat pe Hadden să investigheze codurile legislative relevante. Nu mult după aceea a depus o cerere printr-o agenție publicitară binecunoscută de pe Madison Avenue, agenție în care deținea partea majoritară a acțiunilor la adăpostul anonimatului. Cerea pur și simplu să-și facă reclamă propriului său produs pe canalele televiziunilor comerciale. După câteva săptămâni de controverse cererea i-a fost refuzată.

Atunci Hadden a dat în judecată toate cele trei rețele de televiziune comercială și în acest proces a reușit să dovedească vina de conspirație în vederea limitării comerțului liber. A obținut o despăgubire uriașă care în acea vreme reprezenta un record în procesele de acest gen și care a contribuit într-o oarecare măsură la declinul și falimentul rețelelor implicate.

Bineînțeles că au existat și vor exista întotdeauna oameni cărora le face plăcere să privească reclamele TV și pentru ei nu era nevoie de un Adnix. Numai că astfel de inși reprezentau o minoritate insignifiantă. Prin măcelărirea reclamelor televizate Hadeen a reușit să facă o grămadă de bani. A reușit totodată să-și facă și o mulțime de dușmani.

În perioada în care circuitele de recunoaștere a contextului se găseau deja pe piață Hadden terminase și Prednix-ul, un submodul care putea fi cuplat la Admix. Prednix-ul schimba pur și simplu canalul dacă se întâmpla ca postul respectiv să difuzeze chiar atunci un program doctrinar religios.

Privitorul putea selecta dinainte anumite cuvinte- cheie cum ar fi „răstignire” sau „apocalipsă” și să face salturi zdravene prin programele TV disponibile. Prednix-ul a fost un fel de mană cerească pentru o minoritate aflată de mult în suferință și destul de mare în raport cu numărul spectatorilor TV. Deja se zvonea, mai în glumă, mai în serios, că următorul submodul pe care-l va crea Hadden se va numi „Flecarnix” și că va acționa automat numai în transmisiunile discursurilor publice ale președintelui, premierului și ale altor înalți funcționari.

Pe măsură ce își dezvolta circuitele de recunoaștere a contextului înțelegea tot mai clar că ele aveau aplicații mult mai largi, de la domenii precum educația, științele teoretice sau medicina până la serviciile de informații și spionaj militar sau industrial. Din această cauză s-a ajuns până la urmă la apariția faimosului proces „Statele Unite contra Hadden Cybernetics”. Unul dintre circuitele produse de Hadden a fost considerat prea bun pentru a fi folosit de publicul larg și, la recomandarea Agenției pentru Securitate Națională, instalațiile și angajații de bază folosiți în scopul producerii celui mai avansat circuit de recunoaștere a contextului au fost preluați de guvern. Pur și simplu era mult prea important să poată citi corespondența rușilor. Inventatorului i s- a spus că s-ar putea întâmpla lucruri îngrozitoare dacă rușii ar reuși să citească scrisorile și poșta americanilor.

Hadden a refuzat să colaboreze la această preluare și și-a jurat să-și diversifice activitatea în domenii care nu vor putea fi legate în nici un caz de securitatea națională. Declarase că guvernul se apucase să naționalizeze industria. Pretindeau cu toții că sunt capitaliști, că trăim într-un stat capitalist, dar când se vedeau la strâmtoare își arătau adevăratul chip socialist. Mai zicea că el găsise o cerere a publicului care nu fusese satisfăcută și atunci folosise o tehnologie nouă, legală și care exista în comerț pentru a le oferi oamenilor ceea ce-și doreau. Era un exemplu de capitalism clasic. Pe de altă parte existau destui capitaliști respectabili care ți-ar fi spus că Hadden deja mersese prea departe cu Adnix-ul și că declanșase o adevărată amenințare la adresa stilului de viață american. Într-un articol tăios semnat de un oarecare V. Petrov „Pravda” numise povestea „un exemplu concret al contradicțiilor capitalismului”. „Wall Street Journal” contraatacase, deși nu chiar la subiect, și afirmase că „Pravda” este un exemplu concret al contradicțiilor comunismului fiindcă numele ziarului însemna ”adevăr”.

Hadden bănuia că preluarea de către guvern fusese doar un pretext și că adevărata sa vină era aceea de a fi atacat programele de publicitate și evanghelismul televizat. El a argumentat în mai multe ocazii că Adnix și Prednix erau esența anterprenoriatului capitalist, căci ideea de bază a capitalismului ar fi trebuit să fie aceea de a le furniza oamenilor alternative.

— Vezi tu, absența reclamelor este tot o alternativă. Le-am spus asta. Programelor de publicitate li se afectează sume imense numai atunci când nu există nici o diferență între un produs și altul. Dacă produsele ar fi cu adevărat diferite oamenii l-ar cumpăra pe cel care este mai bun decât celălalt. Publicitatea îi învață pe oameni să fie tâmpiți. O țară puternică are nevoie de oameni deștepți. Deci Adnix-ul meu este patriotic.

Producătorii ar face mai bine să folosească o parte din bugetul pentru publicitate ca să-și îmbunătățească produsele. Beneficiul va fi al consumatorului, afacerile cu ziare, reviste și servicii de presă directă vor prospera. Astfel se va ușura și situația agențiilor de publicitate. Nu văd care ar fi problema aici.

Adnix a dus direct la dispariția rețelelor de televiziune comercială, reușind ceea ce nu putuseră să facă nenumărate procese de calomnie intentate acestora. O perioadă de timp puteai întâlni peste tot o măruntă armată de directori de publicitate rămași fără slujbă, foști angajați ai rețelelor de televiziune și foste vedete văduvite de aura gloriei lor de odinioară. Toți își juraseră cu o ură neîmblânzită să verse cu mâna lor sângele lui Hadden. Pe lângă aceștia Hadden mai avea și un număr de dușmani mult mai teribili, număr care sporea mereu. Ellie își spuse că Hadden era indubitabil un personaj extrem de interesant.

— Deci mi-am închipuit că ar cam fi timpul s-o întins undeva. Am făcut mult mai mulți bani decât aș putea cheltui vreodată, nevastă-mea nu mă poate suferi și am dușmani peste tot. Vreau să fac ceva important, ceva care să simt că merită făcut.

Vreau să fac ceva atât de grandios, încât sute de ani de acum înainte oamenii să se gândească la trecut și să se bucure că am existat.

— Adică vrei…

— Vreau să construiesc Mașina. Gândește-te, mă potrivesc perfect cu treaba asta. Am cea mai bună calificare în cibernetică, în cibernetica aplicată, folosită în afaceri, mai bună decât Carnegie-Mellon, mai bună decât MIT, mai bună chiar decât o diplomă Stanford sau Santa Barbara.

Și dacă este ceva clar în planurile pe care le aveți e faptul că treaba asta nu-i deloc potrivită pentru un producător învechit de scule și unelte. Mai mult, o să aveți nevoie și de ceva gen inginerie genetică. Nu veți găsi pe nimeni atât de dornic să facă așa ceva.

În plus vreau s-o fac cu orice preț.

— Vedeți, domnule Hadden, adevărul este că problema constructorilor Mașinii — dacă se va ajunge vreodată la decizia asta — nu depinde în nici un caz de mine. Este o decizie la nivel mondial. Aici sunt implicate toate genurile de aranjamente politice. La Paris încă se mai discută dacă să construim sau nu chestia respectivă, asta când vom descifra Mesajul și, normal, dacă îl vom descifra vreodată.

— Crezi că nu știu asta? Ce Crezi că fac de-o vreme încoace? Bineînțeles că recurg și la obișnuitele canale de influență și la corupție.

Vreau totuși să fie cineva care să pună o vorbă bună pentru mine și din motive oneste, de partea îngerilor. Pricepi ce zic? Și, fiindcă veni vorba de îngeri, să știi că i-ai scuturat zdravăn pe Palmer Joss și pe Billy Jo Rankin. Nu i-am mai văzut atât de agitați din vremea scandalului pe care l-a iscat povestea cu apa Fecioarei Maria. Și Rankin tot zice că i-au fost răstălmăcite cuvintele și a fost înțeles greșit când a pomenit de sprijin pentru Mașină.

Vai, vai…

Ellie văzu cu surprindere că Hadden îi strânge mâna și afișează o uimire comică. Probabil că exista o dușmănie personală și de lungă durată între acești evanghelizatori dinamici și inventatorul Prednix-ului, o dușmănie destul de durabilă ca să-l facă pe Hadden să reacționeze astfel. Ellie fu înduioșată și le luă apărarea celor doi: — Să știi că amândoi sunt mult mai inteligenți decât ai crede. Iar Palmer Joss e… ei bine, există în el ceva genuin, ceva înnăscut. Tipul nu e un farsor.

— Ești sigură că nu-i vorba de o altă mască simpatică a lui? Iartă-mă, dar e foarte important ca oamenii să înțeleagă care sunt adevăratele lor sentimente legate de povestea cu Mașina. E prea important ca să nu se știe. Eu îi cunosc pe clovnii ăștia. Sub aparența lor blândă se ascund niște șacali care se ivesc cum îi prinzi la înghesuială. O mulțime de oameni cred că religia este atractivă, știi, din punct de vedere personal, sexual… Ar trebui să vezi ce se petrece în Templul Zeiței Ishtar.

Ellie își înăbuși un mic tremur de repulsie.

— Cred că vreau totuși să beau ceva, spuse ea.

Privind în jos de la mansarda unde se afla, femeia remarcă etajele Zigguratului aranjate în straturi, unde fiecare strat era îmbrăcat în flori, unele naturale, altele artificiale, în funcție de anotimp. Acolo erau reconstruite grădinile suspendate ale Babilonului, una dintre cele șapte minuni ale lumii antice. Ellie fu uimită să vadă că totul fusese aranjat într-un fel miraculos astfel încât să nu semene prea tare cu un hotel Hyatt.

Jos de tot se distingea o procesiune de torțe care se întorcea de la Ziggurat, îndreptându-se spre Poarta Enlil. Procesiunea avea în frunte un fel de lectică purtată de patru bărbați vânjoși și cu busturile dezgolite. Nu reuși să-și dea seama cine sau ce era așezat în lectică.

— E o ceremonie în cinstea lui Ghilgameș, unul dintre eroii culturii antice a Sumerului, îi spuse Hadden.

— Am auzit de el.

— Se ocupa cu nemurirea.

Spuse cuvintele pe un ton neutru, ca un fel de explicație, apoi se uită la ceas.

— Poate nu știai, dar regii obișnuiau să meargă sus, pe culmea Zigguratului, ca să primească instrucțiuni de la zei. Mai ales de la Anu, zeul cerurilor. Apropos, am căutat să văd cum numeau ei Vega. Tiranna, așa-i ziceau. Tiranna, adică viața Cerului. Nu-i cam ciudat?

— Și tu ai primit vreodată instrucțiuni?

— Nu, ele au ajuns la palatul tău, nu la al meu.

Dacă te interesează, pe la ora nouă va mai fi o procesiune a lui Ghilgameș.

— Mă tem că nu pot sta atât de mult, îi răspunse ea. Dar dă-mi voie să te mai întreba ceva: de ce Babilonul? Și Pompei… Uită-te la tine! Ești unul dintre cei mai inventivi oameni de prin jur. Ai creat câteva ramuri industriale importante și ai bătut industria publicitară cu propriile ei arme.

Bine, ai fost lovit serios de hotărârea guvernamentală legată de circuitul de recunoaștere a contextului. Dar mai sunt o mulțime de lucruri pe care le-ai fi putut face. De ce… asta?

În depărtare procesiunea se zărea tot mai greu.

Ajunsese la Templul lui Assur.

— De ce nu ceva mai… demn de laudă? întrebă la rândul lui Hadden. Eu încerc doar să satisfac niște nevoi ale societății, pe care guvernul le ignoră sau nici nu le cunoaște. Ăsta-i capitalismul. E legal. Face fericiți o mulțime de oameni. Și eu cred că e și o supapă de siguranță pentru câteva dintre nebuniile pe care le naște permanent orice societate. Dar în primul moment nu m-am gândit la toate cu precizie. Nu, e mult mai simplu. Îmi amintesc exact clipa în care ideea Babilonului mi-a răsărit în minte. Eram la Walt Disney World și călătoream pe o navă cu zbaturi pe Mississippi împreună cu nepotul meu, Jason. Pe atunci Jason avea cam patru-cinci ani. Mă gândeam ce soluție inteligentă au găsit oamenii ăia de la Disney World când au renunțat la biletele individuale pentru fiecare călătorie sau orice altceva și le-au înlocuit cu un permis de o zi care îți permitea să mergi oriunde și să faci orice. Au economisit și niște salarii, cum ar fi de exemplu cele pentru încasatoarele de la ghișeul de bilete. Însă cea mai inteligentă găselniță a fost asta: și-au dat seama că oamenii au tendința să-și supraevalueze pofta de distracții. Așa că ei plătesc ceva în plus ca să aibă acces peste tot și apoi se simt mulțumiți cu mult mai puțin.

Ellie recunoscu în sinea ei că Hadden avea dreptate, iar acesta continuă: — Ei bine, chiar lângă mine și Jason stătea un băiețel de opt ani cu o privire pierdută undeva în depărtare. De fapt nu știu exact câți ani avea. Am zis opt, dar puteau fi și zece. Tatăl lui îl întreba tot felul de lucruri și el îi răspundea monosilabic.

Băiatul mângâia încărcătorul unei puști de jucărie pe care o sprijinise de șezlongul în care stătea.

Între picioare ținea strâns patul armei. Nu voia altceva decât să fie lăsat în pace și să-și mângâie pușca lui de jucărie. În urmă se vedeau turnurile și crenelurile din Tărâmul Vrăjit și atunci ideea mi-a apărut clar în minte.

Terminând de povestit, își umplu un pahar înalt cu Cola dietetică și îl ciocni de paharul ei: — Încurcături dușmanilor tăi! toastă el binevoitor. O să le spun paznicilor să te scoată din oraș pe la Poarta Ishtar. Din cauza procesiunii drumul spre Poarta Enlil o să fie cam aglomerat.

Ca prin minune amândoi inșii din trupele de pază apărură lângă ei și Ellie înțelese că întâlnirea se terminase. Nici ea nu-și dorea prea mult să mai zăbovească.

— Ocupă-te de modulația de fază și verifică liniile oxigenului! îi reaminti Hadden. Și chiar dacă n-o să am dreptate în privința cheii de descifrare, nu uita: sunt singurul om care trebuie să construiască Mașina!

Poarta Ishtar era luminată ca ziua de șuvoaie de lumini sclipitoare. Era acoperită cu reprezentări în țiglă emailată ale unui animal albastru.

Arheologii îi numiseră dragoni.

Capitolul 14

Oscilatorul armonic

„Scepticismul este nevinovăția intelectului și este rușinos să renunți la el prea devreme sau în favoarea primului venit; există o noblețe a menținerii lui, cu demnitate și răceală, de-a lungul unei lungi perioade de tinerețe până când în cele din urmă, atunci când instinctele și libertatea de decizie vor fi stăpânite de maturitate, el va putea fi cedat fără riscuri în schimbul fidelității și fericirii.”

George Santayana — Scepticismul și credința animală, IX

Se afla într-o misiune de rebeliune și sabotare.

Dușmanul era de dimensiuni mult mai mari și avea o forță mult superioară. Dar el știa care erau punctele slabe ale dușmanului. Putea prelua conducerea guvernului străinilor și astfel ar fi folosit resursele lor pentru realizarea propriilor sale scopuri. Acum, având milioane de agenți devotați în poziții…

Președinta strănută și încercă să găsească un șervețel de hârtie curat în buzunarul umflat al halatului prezidențial flaușat. Nu era machiată, însă buzele ei crăpate și uscate aveau urme evidente de balsam mentolat.

— Doctorul mi-a zis că trebuie să stau la pat, altfel voi ajunge să fac o pneumonie virală. I-am cerut un antibiotic și mi-a răspuns că nu există antibiotice pentru viruși. Dar de unde știe el că am contactat un virus?

Der Heer deschisese gura, gata să-i răspundă, dar nici nu apucă să termine gestul, fiindcă președinta i-l tăie scurt, zicând repede: — Nu, nu contează. O să începi să-mi explici despre ADN și despre recunoașterea gazdei și- atunci o să am nevoie de toate resursele de atenție pe care le mai dețin ca să-ți ascult povestea. Dacă nu ți-e teamă de virusul meu, trage-ți un scaun mai aproape.

— Mulțumesc, doamnă președintă. Eu am venit să vă vorbesc despre cheia aceea de descifrare. Am adus și raportul cu mine. Există acolo o secțiune tehnică mai lungă care este inclusă ca un apendice la sfârșitul raportului. M-am gândit că ați putea fi interesată și de partea respectivă. Pe scurt, am ajuns să citim și să înțelegem clar toată chestia aproape fără nici o problemă. Este un program educativ al dracului de inteligent conceput! Când spun „al dracului” nu mă refer la nici un sens literal, vă dați seama. Până acum cred că am ajuns să avem un vocabular de vreo trei mii de cuvinte.

— Nu pot să pricep cum de ați reușit. Îmi dau seama cum au procedat ca să vă învețe numele cifrelor pe care le folosesc ei. Se face un punct și sub el se scrie cu litere „unu”, apoi două puncte sub care se scrie „doi” și așa mai departe. Îmi pot imagina și că vi se dă cumva desenul unei stele sub care scriu după aceea cuvântul „stea”. Dar nu- mi trece prin cap cum ar putea reprezenta verbele, timpurile trecute sau condiționalele lor.

— O parte dintre lucrurile astea sunt explicate prin filme. Filmele, imaginile în mișcare, sunt perfecte pentru explicarea verbelor. Iar multe dintre problemele limbajului lor sunt explicate chiar prin numere. Până și abstracțiunile, vă dați seama? Ne pot comunica abstracțiuni folosindu-se de numere. Sistemul funcționează cam în felul următor: mai întâi ne înșiră cifrele în limbajul lor, după care introduc cu ajutorul lor unele cuvinte noi, cuvinte pe care nu le înțelegem. Uitați, o să vă dau un exemplu. Ca să fie mai simplu o să înlocuiesc cuvintele culitere. Deci avem de citit ceva de genul 1A1B2Z 1A2B3Z 1A7B8Z Vă reamintesc că literele înlocuiesc cuvinte și simboluri nou-introduse de vegani. Ce credeți că înseamnă șirul ăsta?

— Seamănă cu carnetul meu de note din liceu.

Ceea ce-mi ziceai înseamnă că în loc de A există o combinație de linii și puncte din Mesaj și că pentru B aveți o altă combinație de linii și puncte și tot așa?

— Exact. Știm ce înseamnă „unu” și „doi” fiindcă le-am învățat de la început, dar nu știm ce înseamnă A sau B. Ce vă spune dumneavoastră un șir ca acesta?

— Păi A înseamnă „plus” și B înseamnă „egal”.

Aici voiai să ajungi?

— Corect. Totuși încă nu știm ce înseamnă Z, așa-i? Ei, după șirul acesta urmează ceva cam așa: 1A2B4Y Ați înțeles?

— Poate Mai dă-mi un exemplu care să se termine cu Y.

— 2000A4000BOY.

— în ordine, cred că m-am prins. Atât timp cât nu mă apuc să citesc ultimele trei simboluri ca un cuvânt în sine. Z înseamnă „adevărat” și Y înseamnă „fals”.

— Exact. Foarte corect. Destul de bine pentru un președinte atacat de un virus și cu o criză sud- africană pe cap. Deci din câteva șiruri de text ne- au învățat deja patru cuvinte: plus, egal, adevărat, fals. Patru cuvinte extrem de folositoare. După aceea se apucă să ne învețe împărțirea, îl împart pe 1 cu zero și ne dau echivalentul lor pentru „infinit” și „infinitate”. Deși ar putea fi echivalentul vegan pentru „nedeterminat”. Ori, un alt exemplu, ne spun „Suma unghiurilor interioare ale unui triunghi este egală cu două unghiuri drepte”. După aceea fac un comentariu în care specifică adevărul propoziției dacă spațiul este un plan și falsitatea ei dacă spațiul este curbat. Iată că am învățat și cum să spunem „dacă” și…

— Eu nu știam că spațiul este curbat. Ken, despre ce dracu’ te-ai apucat să vorbești? Cum să fie spațiul curbat? Nu, nu contează, zău că nu contează. Oricum asta n-are nimic de-a face cu problema cu care ne confruntăm.

— De fapt…

— Sol Hadden mi-a spus că tu ai venit cu ideea locului în care ar trebui să căutăm cheia de descifrare. Nu te uita așa la mine, der Heer! Eu țin să discut cu toate genurile de oameni.

— N-am vrut să spun… mmm… nu că… Din câte am înțeles eu, domnul Hadden a oferit de bună voie câteva sugestii care fuseseră făcute deja și de cercetătorii noștri. Dr. Arroway le-a verificat și a dat lovitura norocoasă cu una dintre aceste ipoteze. Se numește modulație de fază sau semnal de fază.

— Da, așa-i. Ei, Ken, așa stau lucrurile? Până la urmă Mesajul conținea în el chestia care era împrăștiată pe tot cuprinsul lui, nu? Și se tot repeta, de o grămadă de ori. A existat un fel de alfabet sau cheie a comunicării transmisă imediat după ce Arroway a captat semnalul pentru prima dată.

— De fapt imediat după ce a recepționat al treilea nivel al palimpsestului, adică schițele Mașinii.

— Și sunt o mulțime de țări care au tehnologia necesară pentru a citi cheia asta, nu-i așa?

— Păi au nevoie de un dispozitiv numit corelator de fază. Dar în principiu e-adevărat. Ţările care contează îl au oricum.

— Atunci am dreptate când spun că rușii ar fi putut citi cheia încă de acum un an? Rușii sau chinezii sau japonezii. De unde știm noi că la ora actuală nu sunt pe cale să termine de construit Mașina?

— M-am gândit și la asta, dar Marvin Yang mi-a spus că-i imposibil. Fotografiile luate din satelit, supravegherea electronică, oamenii implicați în contrainformații, toți și toate ne-au confirmat că nu există nici un semn al vreunui proiect de construcție important, așa cum ar cere construirea Mașinii veganilor. Nu, toți am fost prostiți în același fel. Ne-am lăsat vrăjiți de ideea că această cheie de lectură trebuie să fie plasată la începutul Mesajului și în nici un caz n-ar fi sădită ici și colo pe parcursul lui. Abia după ce Mesajul s-a încheiat și a fost reluat, iar noi ne-am dat seama că nu era nimic la începutul lui, abia atunci ne-a dat prin cap să căutăm și alte variante posibile. Toată activitatea s-a desfășurat în strânsă colaborare cu rușii și cu toate celelalte state implicate. Pe de o parte nu credem că există cineva care să aibă vreun avans față de noi, dar pe de altă parte la ora actuală toată lumea are cheia de descifrare a Mesajului. Din acest moment mă tem că nu mai avem nici o șansă să dăm un curs unilateral evenimentelor.

— Nici nu vreau ca americanii să acționeze unilateral. Vreau doar să mă asigur că nici altcineva nu va acționa unilateral. Bun, dar hai să ne întoarcem la descifrarea Mesajului. Ați aflat cum să spuneți „adevărat — fals”, „dacă — atunci” și „spațiul este curbat”. Cum să construiești Mașina numai cu asta?

— Știți, nu cred că răceala asta sau ce-o fi boala pe care ați contractat-o are de gând să vă lase în pace… Uitați, toată povestea abia începe de la primele cuvinte pe care le-am înțeles. De exemplu, ei ne desenează un tabel periodic al elementelor și de acolo obținem numele tuturor elementelor chimice, apoi ideea de atom, după care ajungem la nucleu, protoni, neutroni, electroni. După aceea veganii ne dau câteva noțiuni de mecanică cuantică pentru a se asigura că ne păstrăm atenția trează. Să știți că deja am găsit niște căi noi de cercetare pornind de la problemele astea, puse mai mult pentru a ne verifica. Abia după aceea Mesajul începe să se fixeze asupra materialelor specifice de care avem nevoie pentru construcția propriu-zisă.

De exemplu, din cine știe ce motive, avem nevoie de două tone de erbiu, așa că ne-au transmis și o metodă grozav de eficientă pentru extracția erbiului. Din pietrele cele mai obișnuite.

Der Heer ridică mâna cu palma întinsă înspre președintă, într-un gest de liniștire: — Să nu mă întrebați de ce avem nevoie de tone de erbiu. Nu am nici cea mai vagă idee.

— Nici n-aveam de gând să te întreb așa ceva.

Voiam să știu cum v-au explicat cât cântărește o tonă.

— Ne-au calculat-o în unități de masă Planck.

Știți, o unitate de masă Planck este…

— Nu contează cât este. Las-o baltă. Bănuiesc că e ceva cunoscut de toți fizicienii de pe planetă.

Iar eu n-am auzit niciodată de așa ceva. Acum hai să tragem o concluzie. Înțelegem destul de bine limba lor? Le știm alfabetul suficient de bine ca să ne apucăm de citit Mesajul? O să fim în stare să construim mașinăria aia sau nu?

— S-ar părea că răspunsul este afirmativ. Da.

Deși am găsit cheia de descifrare abia acum câteva săptămâni, sunt capitole întregi din Mesaj care pot fi citite fără nici o problemă. Proiectul mașinii este făcut cu minuțiozitate, e plin de explicații suplimentare și pe ansamblu este extraordinar de redundant. Până joi, când va avea loc întâlnirea pentru selectarea echipajului, o să vă punem la dispoziție un model tridimensional al Mașinii. Sper ca până atunci să fiți în stare să participați.

Deocamdată încă nu ne-am dat seama ce face Mașina și n-avem nici cea mai vagă idee la ce-ar folosi ea. În proiectul transmis se găsesc și niște componete chimice organice destul de ciudate care nu par a-și avea locul în construcția unei mașini.

Totuși aproape toată lumea este de părere că vom reuși s-o construim.

— Cine nu crede asta?

— Păi Lunacearski și rușii, în general. Și Billy Jo Rankin, cum era de așteptat. Mai sunt încă destui care cred că Mașina o să arunce planeta în aer sau o să-i schimbe axa de rotație, povești de genul ăsta. Dar cei mul mulți cercetători au rămas impresionați de acuratețea cu care au fost întocmite instrucțiunile și de nenumăratele moduri în care s-au gândit veganii să ne explice de mai multe ori același lucru.

— Și ce zice de asta Eleanor Arroway?

— Ea zicea că, dacă veganii ar vrea să pună mâna pe noi, oricum o să ajungă aici peste vreo douăzeci și cinci de ani și în douăzeci și cinci de ani nu putem face mai nimic ca să ne salvăm. Sunt mult prea avansați față de noi. Așa că spune și ea „Construiți-o, iar dacă vă temeți de vreun accident imprevizibil, construiți-o într-un loc izolat”. Iar profesorul Drumlin spunea că, din partea lui, putem s-o construim și în centrul Pasadenei. De fapt mai spunea și că va fi acolo tot timpul cât va dura construirea Mașinii, astfel încât să fie primul care să crape dacă toată șandramaua explodează.

— Drumlin… nu-i cumva tipul care și-a dat seama pentru prima dată că ni se transmite un proiect pentru o Mașină?

— Nu, nu chiar. El…

— O să citesc toate materialele informative până la întâlnirea de joi. O să mă pun la punct. Mai ai ceva să-mi spui?

— Chiar vă gândiți să-l lăsați pe Hadden să construiască Mașina?

— Da, dar știi că asta nu mai depinde de mine.

Tratatul acela care se tot elaborează la Paris ne dă nouă, americanilor, un sfert din puterea de decizie.

Rușii au și ei un sfert, chinezii și japonezii au împreună al treilea sfert, iar restul țărilor au la un loc ultimul sfert. Cam așa stau lucrurile pe ansamblu. O mulțime de țări vor să construiască ele Mașina sau cel puțin unele părți din ea. Toate se gândesc la prestigiul lor, dar și la noi ramuri industriale și la cunoștințele științifice aferente.

Mie îmi sună foarte bine atât timp cât nimeni nu ne-o ia înainte. S-ar putea ca și Hadden să primească o parte din proiectul de construcție. Ar fi vreo problemă? Crezi că n-ar fi suficient de competent?

— Ba cu siguranță că este. Numai că…

— Ei, dacă nu mai ai nici o problemă, dragă Ken, atunci ne vom vedea joi, cu permisiunea virusului.

În momentul în care der Heer închise ușa în urma lui și pătrunse în sala de așteptare alăturată, se auzi un strănut prezidențial exploziv. Ofițerul de serviciu pe acea zi, care stătea eapăn pe o canapea, tresări brusc, vizibil speriat. Valiza de la picioarele sale era împănată cu codurile de autorizare pentru rachetele nucleare. Der Heer reuși să îl liniștească tăcut, întinzând mâinile în față cu palmele întoarse spre podea într-un gest repetat și blând. Ofițerul zâmbi încurcat, parcă dezvinovățindu-se.

* * *

Președinta era vădit dezamăgită. Se simțea din tonul vocii ei.

— Asta-i Vega? întrebă ea. Din cauza asta s-a iscat toată tevatura?

Timpul acordat presei pentru fotografii se terminase, iar ochii președintei deveniseră aproape adaptați la întuneric după asaltul la care fuseseră supuși de blițurile fotografilor și luminile camerelor de filmat. Fotografiile publicate a doua zi în ziare și care o prezentau privind cu ochi de vultur prin telescopul observatorului Marinei erau, bineînțeles, o înșelătorie nevinovată. În realitate femeia nu reușise să distingă nimic prin telescop decât după ce fotografii au plecat și camera a redevenit întunecoasă.

— Și de ce se bălăngăne? întrebă din nou șefa statului.

— Este din cauza turbulenței atmosferice, doamnă președintă, îi explică der Heer. Particulele de aer cald trec prin fața telescopului și distorsionează imaginea.

— A, e ca atunci când mă uitam la Si peste masa întinsă la micul dejun și prăjitorul de pâine stătea între noi. Îmi aduc aminte că am văzut cum i se prăbușise jumătate din față, zise femeia pe un ton afectuos, adresându-i-se consortului prezidențial, care se afla prin preajmă și discuta cu comandantul observatorului, un ins îmbrăcat în uniformă.

Fraza fu rostită destul de tare, astfel ca soțul primei doamne să poată s-o audă.

— Mda, zilele astea nu-i nici un prăjitor pe masă la micul dejun, răspunse el cu amabilitate.

Înainte de a se pensiona, Seymour Lasker fusese un membru de rang înalt în Sindicatul Internațional al Muncitorilor din Industria de Confecții pentru Femei. O întâlnise pe actuala lui soție cu multe decenii în urmă, în vremea când ea era reprezentanta companiei New York Girl Coat, și se îndrăgostiseră unul de altul în perioada unui congres sindical prelungit. Dacă ținem cont de ineditul situației prezente a ambilor soți, trăinicia evidentă a legăturii lor merita toate laudele.

— Nu mă pot descurca fără micul dejun, aprecie președinta, dar nu mai apuc prea multe dejunuri cu Si.

Zicând acestea, făcu o mică strâmbătură comică în direcția aproximativă a soțului ei, apoi se întoarse la instrumentul monocular: — Arată ca o amibă albastră și e toată… cumva turtită.

După ce scăpase de dificila întâlnire pentru alegerea echipajului, președinta se simțea extrem de bine-dispusă, de parcă i s-ar fi luat o piatră de pe inimă. Răceala ei aproape că se vindecase.

— Și dacă n-ar exista nici un pic de turbulență, Ken? Ce-aș vedea atunci?

— Atunci ar fi ca un telescop spațial plasat dincolo de atmosfera Pământului. Ați vedea un punct de lumină fixă, nepâlpâitoare.

— Numai steaua? Numai pe Vega asta? Fără planete, fără inele, fără stații de luptă cu lasere?

— Fără, doamnă președintă. Toate astea sunt mult prea mărunte și prea puțin luminoase și nu le-ați putea vedea nici cu un telescop foarte mare.

— Ei, măcar sper că savanții voștri au habar de ce fac, rosti femeia aproape șoptit. Ne facem o groază de obligații și angajamente pentru ceva ce nu se poate vedea.

Der Heer fu puțin surprins.

— Dar am văzut treizeci și una de mii de pagini de text! Imagini, cuvinte, plus un dicționar imens ascuns în cheia de descifrare.

— După judecata mea asta nu-i același lucru cu văzutul. Totul e puțin cam prea… inductiv. Nu-mi mai aminti că toți cercetătorii de pe toată planeta au recepționat aceleași informații. Știu toate astea.

Și nu-mi spune nici cât de clare și lipsite de ambiguitate sunt schițele proiectului pentru Mașină. Știu și asta. Sunt conștientă că, dacă noi dăm înapoi, altcineva tot va construi Mașina. Sunt la curent cu toată situația. Totuși sunt neliniștită.

Suita prezidențială o porni agale înapoi, de la Observatorul Marinei spre reședința vicepreședintelui. În ultimele săptămâni la Paris se încercaseră tot felul de înțelegeri în privința alegerii echipelor de lucru și astfel se consumase multă energie și diplomație. Statele Unite și Uniunea Sovietică au pretins fiecare câte două locuri în echipajul de cinci persoane al Mașinii, iar în această privință cele două țări s-au dovedit aliați de nădejde. Dar în Consorțiul Planetar al Mesajului era foarte greu să susții o astfel de idee în fața celorlalte națiuni implicate. În acele zile Statele Unite și Uniunea Sovietică, deși era vorba de probleme în care ambele căzuseră de acord, au întâmpinat mult mai multe dificultăți să-și susțină punctele de vedere înaintea celorlalte țări decât avuseseră odinioară în situații mult mai încordate.

Proiectul era de-acum cunoscut peste tot ca o activitate comună întregii specii umane. Numele de „Consorțiul Planetar al Mesajului” era pe cale să fie schimbat în „Consorțiul Planetar al Mașinii”. Toate țările care dețineau fragmente din Mesaj încercau să folosească acest argument ca pe o metodă de acces pentru unul dintre conaționalii lor din rândul membrilor echipajului. Chinezii au argumentat cu calm că pe la mijlocul secolului următor pe planetă vor fi un miliard și jumătate de cetățeni de-ai lor, și asta în condițiile în care în China cele mai multe nașteri erau ale unor copii unici la părinți și statul chinez susținea încă experimentul de control al natalității. Când vor fi mari, acei copii urma să fie — după părerea oficialităților chineze — mult mai inteligenți decât copiii altor țări care nu aveau reguli așa de stricte în privința numărului copiilor. De vreme ce în următorii cincizeci de ani chinezii vor ajunge astfel să joace un rol mult mai important în problemele internaționale, ei considerau că merită cel puțin unul dintre cele cinci locuri din Mașină. Era un argument care devenise subiect de discuție al politicienilor din multe țări lipsite de orice putere de decizie asupra Mesajului sau Mașinii.

Ţările europene și japonezii au renunțat la reprezentarea lor în echipajul Mașinii în schimbul acordării unui rol important în producerea componentelor ei, activitate din care credeau că vor obține beneficii economice remarcabile. Până la urmă Statele Unite, Uniunea Sovietică, India și China au primit câte un loc dintre cele cinci existente, iar ultimul loc liber a rămas în rezervă.

Rezultatul final s-a datorat unor lungi și dificile tratative multilaterale, unde au fost aduse în discuție numărul de locuitori, puterea economică, industrială și militară, sistemul politic al țărilor implicate și chiar argumente legate de istoria speciei umane.

Pentru ultimul loc rămas liber Brazilia și Indonezia și-au pretins fiecare dreptul pe baza numărului de locuitori și a echilibrului geografic; Suedia s-a oferit ca arbitru în cazul apariției unor dispute politice; Egiptul, Irakul, Pakistanul și Arabia Saudită au pretins locul pe baza unei egalizări religioase. Alții au sugerat totuși ca măcar acest ultim loc rămas liber să fie atribuit pe baza unor merite individuale și nu în funcție de naționalitate. Deocamdată hotărârea a fost lăsată în bătaia vântului, ca un potențial măr al discordiei pentru mai târziu.

Cele patru națiuni selectate au început un proces de alegere a candidaților în care s-au implicat oameni de știință, liderinaționali și tot felul de alți inși care își susțineau propriile lor propuneri. În Statele Unite s-a ajuns la un fel de dezbatere la nivel național. Cu mai mult sau mai puțin entuziasm, în statistici și în sondaje de opinie erau propuși și susținuți lideri religioși, campioni ai feluritelor sporturi, astronauți, câștigători ai Medaliei de Onoare a Congresului american, oameni de știință, actori de cinema, o fostă soție de președinte SUA, realizatori de emisiuni de dezbateri televizate și crainici TV renumiți, membri ai Congresului american, milionari cu ambiții politice, președinți de fundații, cântăreți de muzică rock sau country, rectori universitari și chiar jucăușa Miss America pe anul în curs.

După o tradiție păstrată de multă vreme, încă de când reședința oficială a vicepreședintelui Statelor Unite fusese deplasată pe terenul Observatorului Marinei, personalul de serviciu era format din subofițeri filipinezi angajați în cadrul Marinei americane. Ei purtau niște sacouri sport pe care scria „Vicepreședintele Statelor Unite”.

Acum serveau cafeaua unui cerc restrâns de oaspeți, fiindcă cei mai mulți dintre participanții la întâlnirea pentru alegerea echipajului nu fuseseră invitați la această ședință nocturnă neoficială.

Soarta nemiloasă făcuse ca Seymour Larkin să devină unicul Prim Domn al Americii. Își purta povara pe seama căreia se amuzau caricaturiștii cotidianelor și suporta glumele usturătoare sau ironiile care mergeau până la o limită încă neatinsă de oameni, dar o făcea cu atâta naturalețe și cu atât de mult bun-simț, încât America se simțise nevoită să-l ierte că se căsătorise cu o femeie care avea suficientă putere și imaginație pentru a conduce jumătate de glob. Lasker, nevasta vicepreședintelui și cu fiul acestuia, un adolescent simpatic, izbucniră într-un hohot de râs zgomotos chiar când președinta îl îndruma pe der Heer întro anexă a bibliotecii, o cămăruie lipită de sala cu cărți.

— În ordine, începu ea. Astăzi nu trebuie luată nici o decizie oficială și nici nu trebuie să anunțăm public rezultatul dezbaterilor noastre. Dar hai să vedem dacă am putea încropi un rezumat al situației. Nu știm ce va face afurisita aia de Mașină, dar este logic să presupunem că va porni spre Vega. Nimeni nu are nici cea mai palidă idee despre modul în care va funcționa sau despre durata călătoriei. Mai spune-mi o dată: cât de departe e Vega?

— Douăzeci și șase de ani lumină, doamnă președintă.

— În cazul acesta, dacă Mașina ar fi nu știu ce navă spațială și ar călători cu viteza luminii… da, am habar că nu se poate călători cu viteza luminii, ci numai aproape de viteza asta, așa că nu mă întrerupe… deci în cazul acesta ar fi necesari douăzeci și șase de ani pentru ca ea să ajungă acolo. Douăzeci și șase de ani, dar numai în timpul real de pe Pământ. Am dreptate, der Heer?

— Da, aveți perfectă dreptate. Mai adăugați în jur de un an pentru a accelera până la viteza luminii și încă un an pentru decelerație în momentul intrării în sistemul Vega. Însă din punctul de vedere al membrilor echipajului va trece mult mai puțin. Un an sau poate doi, depinde de cât de mult se apropie nava de viteza luminii.

— Der Heer, ai ajuns să știi foarte multă astronomie pentru un biolog.

— Mulțumesc, doamnă președintă. Am făcut tot posibilul să mă afund în problemă.

Femeia se uită la el fix, dar numai o clipă, după care reluă: — Deci atât timp cât Mașina va călători cu o viteză cât mai apropiată de cea a luminii nu va conta prea mult cât sunt de bătrâni membrii echipajului ei. Dar dacă ar trece zece ani, douăzeci sau chiar mai mult — iar tu mi-ai spus că nu e imposibil —, atunci ar trebui să alegem pe cineva mai tânăr. Pe de altă parte rușilor nu le pasă de această posibilitate. Am înțeles că deocamdată oscilează între Arhanghelski și Lunacearski, care au amândoi peste șaizeci de ani.

Citise numere cu oarecare șovăială de pe o foiță pe care o avea în față.

— Suntem aproape siguri că și chinezii îl vor alege pe Xi. Și el are peste șaizeci de ani. Deci, dacă mi-aș închipui că ei știu mai bine ce vor să facă, aș fi tentată să zic „Ei, dă-o dracului, hai să trimitem și noi pe cineva de șaizeci de ani”.

Der Heer își aminti că Drumlin avea exact șaizeci de ani.

— Pe de altă parte… încercă el să i se opună.

— Știu, știu: doctorul indian. Femeia aceea care abia at recut de patruzeci… Într-un fel ăsta este cel mai idiot lucru de care am auzit. Ne apucăm să alegem pe cineva pentru Jocurile Olimpice, dar habar n-avem care vor fi probele de acolo. Nici nu știu de ce vorbim numai de trimiterea unor oameni de știință. Mahatma Gandhi da, pe ăsta ar fi trebuit să-l expediem spre vegani. Sau, dacă tot am ajuns aici, Iisus Hristos. Nu-mi aminti că nu sunt disponibili. Știu asta, der Heer.

— Atunci când nu știi care vor fi probele de concurs trimiți un campion la decatlon.

— Și după aceea afli că de fapt concursul era unul de șah, de oratorie sau de sculptură și te trezești că decatlonistul tău iese pe ultimul loc.

Bine, hai să zicem că ar trebui să fie cineva preocupat de inteligența extraterestră și care a fost implicat îndeaproape în recepționarea și decriptarea Mesajului.

— O persoană de acest gen ar fi cât de cât familiarizată cu stilul de gândire al veganilor. Sau cel puțin ar fi mai apropiată de ceea ce cred veganii că reprezintă judecata umană.

— Iar dacă vorbim de oamenii care excelează în domeniu, tu erai de părere că sfera de selecție s-ar restrânge la numai trei persoane.

Președinta își consultă din nou foile cu notițe înainte de a rosti: — Ar fi Arroway, Drumlin și… cel care crede că e un general roman.

— Dr. Valerian, doamnă președintă. Nu știam că el crede să fie general roman; doar că poartă numele unui general roman.

— Valerian nici măcar n-a vrut să răspundă la chestionarul Comitetului de Selecție. N-a vrut să-l bage în seamă… fiindcă nu vrea să-și părăsească nevasta? Așa stau lucrurile? Nu, să știi că nu-l dezaprob. Nu-i un idiot. Știe cum să mențină o relație cu cineva. Nu-i din cauză că nevastă-sa e bolnavă sau ceva asemănător?

— Nu, din câte știu eu soția lui are o constituție de fier.

— E bine. Bine pentru ei. Trimite-i, te rog, un mesaj personal din partea mea, ceva în care să scrie că trebuie să fie o femeie formidabilă dacă un astronom e în stare să renunțe la întreg universul pentru ea. Dar ai grijă la exprimare, der Heer, vezi cum alegi cuvintele. Știi la ce mă gândesc. Și bagă acolo și un citat. Poate niște versuri. Dar să nu fie prea siropoase.

Președinta îl avertiză cu degetul pe biolog.

— Valerianii ăștia ne pot da tuturor lecții, zise ea. Ce-ar fi să-i invităm la un dineu oficial? Peste vreo două săptămâni ne va vizita regele Nepalului.

Cred că ar fi un moment bun.

Der Heer nota cu furie. Se gândi că va trebui să sune la Secretarul de Stat însărcinat cu întâlnirile de la Casa Albă. Urma să-l sune acasă imediat ce va pleca de la această întâlnire. Și mai avea de dat un telefon și mai urgent. Nu mai apucase să ajungă la un telefon de o grămadă de ceasuri.

— Deci ar rămâne Drumlin și cu Arroway. Ea e cu vreo douăzeci de ani mai tânără, dar știu că Drumlin e într-o formă fizică excelentă. Zboară cu planorul, face parașutism și scufundări… este și un savant strălucit. A fost de un mare ajutor la spargerea codului Mesajului și se va simți minunat contrazicându-se cu toți bătrânii ceilalți. N-a lucrat nici în domeniul armamentului nuclear, nu-i așa?

N-aș vrea să trimitem pe cineva care s-a ocupat de arme nucleare. Pe de altă parte și Arroway este un savant de geniu. Ea a fost la conducerea proiectului Argus, știe toate amănuntele despre Mesaj și are o minte iscoditoare. Toată lumea spune că este interesată de o mulțime de domenii dintre cele mai diferite. În plus ar fi purtătoarea unei imagini mai tinere a Americii.

Președinta făcu o pauză strategică înainte de a spune: — Iar tu, Ken, o placi. Nu-i nimic rău în asta. Și mie îmi place Arroway. Dar uneori am impresia că o ia pe arătură. Ai ascultat cu atenție răspunsurile ei la chestionar?

— Cred că știu la ce pasaj vă referiți, doamnă președintă. Însă Comitetul de Selecție a ținut-o aproape opt ore numai în întrebări și uneori ea se enervează când aude ceea ce ei i se par a fi întrebări cretine. Și Drumlin e la fel. Poate că el a învățat-o așa ceva. Știți că i-a fost studentă o vreme.

— Mda, și el a spus niște chestii idioate. Uite, pe videocasetofonul ăsta s-ar zice că ni s-au selectat toate replicile semnificative. Mai întâi e chestionarul la care a fost supusă Arroway, după care vine cel al lui Drumlin. Apasă pe butonul de pornire, Ken.

Ecranul televizorului se lumină și apăru imaginea lui Ellie, care fusese intervievată la biroul ei de la amplasamentul proiectului Argus. Der Heer reuși să distingă până și bucățica de hârtie îngălbenită cu citatul din Kafka. Dacă te apucai să județi toate aspectele problemei, poate că Ellie ar fi fost mai fericită dacă aștrii nu i-ar fi transmis decât tăcerea lor. Se vedea că are ochii umflați și că îi apăruseră niște riduri în jurul gurii. Se mai distingeau și niște șanțuri verticale, neobișnuite, care porneau de pe frunte până la puțin deasupra nasului. Pe banda video Ellie arăta îngrozitor de surmenată și der Heer simți o undă de vinovăție.

— Ce cred eu despre criza de suprapopulare? spunea Ellie. Vreți să știți dacă sunt pentru sau împotrivă? Credeți că este una dintre întrebările esențiale la care va trebui să răspund pe Vega și vreți să vă asigurați că voi da răspunsul corect?

Bine. Suprapopularea este motivul pentru care mă declar în favoarea homosexualității și a preoților celibatari. Obligativitatea celibatarismului la preoți mi se pare chiar o idee foarte bine găsită, fiindcă tinde să suprime orice înclinație ereditară spre fanatism.

Ellie așteptă neclintită, de parcă ar fi înghețat așa, atentă la următoarea întrebare. Președinta apăsă pe butonul de „pauză”.

— Ei bine, sunt de acord, unele întrebări s-ar putea să nu fi fost foarte bine alese, reluă ea. Dar n-am vrea să ne trezim că într-o poziție atât de importantă și la un proiect care are într-adevăr niște implicații pozitive pe plan internațional am ales pe cineva care se dovedește ulterior un rasist încuiat. În problema de față vrem ca lumea dezvoltată să fie de partea noastră. De aceea întrebarea de mai înainte a fost pusă cu un rost clar. Nu ți se pare că răspunsul ei dovedește puțină… lipsă de tact? Face puțin pe deșteapta doctor Arroway a ta! Acum hai să aruncăm o privire la Drumlin.

Drumlin purta un papion albastru cu picățele, era bronzat și arăta într-o formă fizică perfectă.

— Da, știu că avem cu toții sentimente, spunea el, dar haideți să judecăm puțin despre ce sentimente este vorba. Ele nu sunt altceva decât justificări ale unui comportament de adaptare rămas dintr-o epocă în care oamenii erau prea proști ca să poată raționa asupra lumii. Însă pot să-mi dau seama că, dacă o haită de hiene năvălește asupra mea, o să am probleme serioase.

Nu-mi trebuie nici un miligram de adrenalină în plus ca să înțeleg cum stau lucrurile. Pot să-mi dau seama și că pentru mine ar fi important să contribui cu zestrea mea genetică la formarea noii generații. Nu-i nevoie neapărat de un flux de testosteron care să mi se infuzeze în sânge. Mă descurc și fără. Dar voi sunteți siguri că o creatură extraterestră mult mai avansată decât noi ar mai avea nevoie de povara sentimentelor? Știu că există oameni care mă consideră prea rece și prea distant. Dacă vreți să-i înțelegeți cu adevărat pe extratereștri ar trebui totuși să mă trimiteți pe mine. Nu veți mai găsi pe nimeni atât de asemănător lor.

— Ce mai alegere! zise președinta. Unul e ateu și celălalt deja se crede pe Vega. De ce să fim obligați să trimitem oameni de știință? De ce n-am putea trimite pe cineva… normal? Nu, e doar o întrebare retorică, adăugă ea repede. Știu de ce suntem nevoiți să trimitem oameni de știință. Mesajul se referă la știință și este scris într-un limbaj științific. Știința este ceva pe care suntem siguri că îl avem în comun cu cei de pe Vega. Nu, Ken, sunt motive destul de bune. Ţin cont de ele.

— Dar Ellie nu e atee. Ea e agnostică. Mintea îi este deschisă. Nu e nici mărginită de dogme. E inteligentă, hotărâtă și o foarte bună profesionistă.

Are un bagaj de cunoștințe vast din cele mai diverse domenii. Este exact persoana de care avem nevoie într-o astfel de situație.

— Ken, sunt încântată să văd cu câtă dăruire susții integritatea acestui proiect. Dar oamenii neimplicați în discuții, populația planetei și a țării e încă stăpânită de spaime. Să nu crezi că nu m- am gândit la popor și la cât de multe a trebuit să accepte fără crâcnire până acum. Mai mult de jumătate dintre oamenii cu care am discutat se gândesc că n-avem nimic de câștigat dacă ne apucăm să facem drăcia aia. Dacă nu mai avem cum să dăm înapoi, cel puțin vreau să trimitem pe cineva de încredere. Probabil că Arroway este exact așa cum mi-ai descris-o, dar în nici un caz nu este de încredere. Primesc tot felul de vești și avertismente dinspre senat, de la Primii Pământeni, de la propriul meu Comitet Național, de la conducătorii bisericilor. Presupun că Arroway l-a impresionat pe Palmer Joss când cu întâlnirea din California, dar a reușit să-l înfurie grozav pe Billy Jo Rankin. M-a sunat ieri și mi-a spus „Doamnă președintă”… știi, nu-și poate ascunde dezgustul când trebuie să spună „doamnă”, „doamnă președintă”… mi-a spus deci „Mașina aceea o să zboare direct la Dumnezeu sau la Satana. La oricare dintre ei ar ajunge, ați face bine să trimiteți un creștin cu frica lui Dumnezeu”.

Doamne sfinte, a încercat să se folosească de prietenia lui cu Palmer Joss ca să mă forțeze să accept. Bănuiesc, ba chiar sunt aproape sigură ce vrea: își face reclamă ca să plece el. Pentru Rankin, Drumlin va fi un personaj mult mai acceptabil decât este Arroway. Recunosc că Drumlin are ceva dintr-un pește, rece și alunecos. Dar e demn de încredere, e patriot și e sănătos. Referințele despre activitatea lui științifică sunt excelente. Mai și vrea să plece. Da, trebuie să-l alegem pe Drumlin. Cel mai bun lucru pe care ți-l pot oferi este s-o păstrăm pe ea ca rezervă.

— Pot să-i spun asta?

— Nu, nu-i spune nimic lui Eleanor Arroway înainte să-l anunțăm pe Drumlin. N-am dreptate?

O să te anunț de îndată ce vom lua o hotărâre irevocabilă și după ce-l vom anunța pe Drumlin…

Of, Ken, înviorează-te! Nu vrei ca ea să rămână aici, pe Pământ?

* * *

Ellie își termină informarea asupra „Tiger Team”-ului din departamentul de stat (cei care îi asistau pe negociatorii americani de la Paris) abia după ora șase. Der Heer îi promisese că o va suna de îndată ce o să scape din acea ședință de selecție a echipajului. Voia ca el și nu altcineva să fie cel care să o anunțe dacă fusese sau nu aleasă. Ellie știa că nu fusese suficient de respectuoasă cu examinatorii și că putea să piardă locul, din acest motiv și din alte câteva zeci. Cu toate acestae își spuse că s-ar putea să mai aibă unele șanse.

La hotel o aștepta un mesaj. Nu era obișnuitul formular roz de tipul „Cât ai fost plecată te-a căutat…”, ci o scrisoare adusă de un comisionar, sigilată și fără nici o ștampilă. Pe plic scria: „Ne întâlnim la Muzeul Național al Științei și Tehnicii, ora 20.00, în seara asta. Palmer Joss”.

Nici un „bună”, nici o explicație, nici un semn despre subiectul întâlnirii și nici măcar o formulă banală, un „cu sinceritate, al dumitale”, își spuse Ellie. „Individul ăsta chiar este credincios.” Hârtia pe care era scris biletul și plicul în care era închis purtau antetul hotelului ei. Nu exista nici o adresă pentru răspuns. Din câte presupunea ea, Joss trebuie să fi fost deja în oraș. Aflase de la secretarul de stat că ea era aici și probabil se plimbase toată după-amiaza, așteptând-o să se întoarcă. Fusese o zi extrem de obositoare, iar femeia era deranjată de ideea că urma să-și piardă timpul altfel decât descifrând și aranjând Mesajul.

Deși o parte din ea o îndemna să nu se ducă, merse totuși în cameră, făcu un duș, își schimbă hainele, apoi coborâ, cumpără o cutie cu smochine și în patruzeci și cinci de minute se afla deja într- un taxi.

Mai era în jur de o oră până la închiderea muzeului și sălile erau aproape goale. Rarii vizitatori treceau pe lângă mașinării imense și întunecate înghesuite prin toate colțurile unei săli largi de la intrare. În acest muzeu se găsea mândria ramurilor industriale din secolul al 19-lea cum erau industria încălțămintei, a textilelor sau a cărbunelui. O orgă cu aburi prezentată la expoziția mondială din 1876 cânta un cântecel vesel pentru un grup de turiști din vestul Africii. Ellie presupuse că respectivul cântec fusese compus inițial pentru o fanfară. Dar nu reuși să-l vadă nicăieri pe Joss. Își înăbuși impulsul de a se întoarce pe călcâie și de a pleca fără să se mai uite în urmă și încercă să raționeze. Își spuse „Dacă știi că trebuie să te întâlnești cu Palmer Joss în acest muzeu și singurul lucru despre care ai discutat vreodată cu el a fost problema religiei în cazul Mesajului, unde crezi că l-ai putea găsi?”.

Problema semăna oarecum cu cea a selectării frecvențelor în programul SETI: încă nu s-a recepționat nici un mesaj de la vreo civilizație mai avansată, dar trebuie luată o hotărâre privind frecvențele pe care aceste ființe — despre care nu se știe practic nimic, nici măcar dacă există — s-ar putea decide să transmită mesaje. Frecvența este neapărat legată de unele cunoștințe comune atât oamenilor, cât și presupușilor extratereștri. Cu siguranță că atât ei, cât și noi știm care este atomul cel mai răspândit în univers și, în consecință, unica frecvență radio în care acest atom emite și absoarbe unda radio în mod specific.

Așa s-a desfășurat lanțul deducțiilor logice prin care frecvența de 1420 de megahertzi, caracteristică atomului neutru de hidrogen, a fost inclusă în programele de cercetare SETI încă de la primele tentative de acest gen. „Dar aici, în muzeu, care ar fi echivalentul hidrogenului?” gândi Ellie.

„Telefonul lui Alexander Graham Bell? Telegraful?

Radioul lui… A, dar era normal!’ — Există în muzeul dumneavoastră vreun pendul al lui Foucault? i se adresă ea unui paznic.

Tocurile pantofilor lui Ellie țăcăneau pe podelele de marmură, iar sunetul acut avea un ecou puternic în sala goală. Ellie se apropie de rotonda în care Joss stătea rezemat de balustradă, fixînd cu privirea o reprezentare a punctelor cardinale făcută în țiglă mozaicată. În jurul pendulului se vedeau niște borne verticale care marcau orele. Unele erau culcate la pământ, cu siguranță datorită greutății pendulului care le ciocnise mai devreme, iar altele stăteau încă drepte. În jurul orei șapte cineva oprise balansul pendulului, iar acum greutatea atârna nemișcată.

Ellie și Joss erau cu desăvârșire singuri. El o auzise apropiindu-se de cel puțin un minut, însă nu scosese nici o vorbă.

— Ai ajuns cumva la concluzia că poți opri pendulul prin rugăciune? întrebă femeia, zâmbind.

— Ar însemna să ultragiezi dreapta credință, replică predicatorul.

— Nu văd de ce. Ai reușit să convertești o mulțime de oameni. Lui Dumnezeu nu i-ar fi deloc greu să te ajute la așa ceva, mai ales că — dacă-mi amintesc eu bine — vorbești cu El destul de des…

Nu-i vorba de asta, nu? De fapt vrei să-mi pui la încercare credința în fizica oscilatoarelor armonice?

În ordine.

Cu o parte a minții Ellie se amuza că Joss voia să o verifice astfel, dar era decisă să treacă oricum cu succes proba sugerată. Își lăsă poșeta să-i alunece de pe umăr și își descălță pantofii. Palmer Joss trecu plin de agilitate peste balustrada de alamă ce proteja pendulul și o ajută și pe ea să o sară. Mai mergând, mai alunecând pe panta acoperită cu mozaic, reușiră să se strecoare cu bine până ajunseră în aceeași linie cu greutatea pendulului. Greutatea avea un capăt turtit și negru, iar Ellie nu se răbdă să nu se întrebe dacă o fi fost din oțel sau din plumb.

— Va trebui să-mi dai o mână de ajutor, zise ea.

Înconjură cu ușurință greutatea, cuprinzând-o cu brațele, după care o împinseră amândoi cu putere până când formă un unghi destul de înclinat față de verticală și Ellie se plasă în fața ei, apucând-o în brațe. Joss se uita la pendul cu foarte mare atenție. Nu o întrebă dacă era sigură de ce face, nu se îngriji s-o avertizeze în legătură cu balansul în față și n-o ajută nici cu vreun sfat, ca de exemplu, să nu-i imprime greutății o componentă de accelerație în momentul în care se hotăra să-i dea drumul. În urma ei, înainte ca podeaua să se încline într-o pantă abruptă și să devină un zid circular, mai avea un metru, poate un metru și jumătate de teren drept sub picioare.

Femeia își spuse că, dacă ținea să mai facă pe șmechera cu pendulul, nu prea avea mult loc de întors. Era literalmente la strâmtoare.

Îi dădu drumul. Greutatea se depărtă de ea, balansându-se în direcția opusă.

„Perioada unui pendul obișnuit”, gândi ea, pătrată din L supra g, unde L este lungimea pendulului și g accelerația gravitațională. În cursa lui pendulul înfruntă forța de frecare și din cauza asta nu se poate balansa niciodată mai mult decât la poziția lui inițială. Deci atunci când greutatea o să facă cursa înapoi nu trebuie decât să stau nemișcată și să nu mă aplec în față”, își reaminti sieși.

În apropiere de balustrada din partea opusă greutatea își încetini mișcarea și ajunse într-un punct mort. Se opri, apoi își reluă traiectoria înapoi, deplasându-se dintr-o dată mult mai rapid decât își închipuise. I se păru că, pe măsură ce se îndreaptă spre ea, greutatea își mărește dimensiunea înfricoșător de mult. Era enormă și se prăvălea asupra-i. Ellie își ținu răsuflarea…

— Am tresărit, zise ea nemulțumită în timp ce greutatea pendulului se îndepărta din nou în direcția opusă.

— Cea mai mică tresărire posibilă.

— Nu, m-am mișcat, asta-i.

— Crezi. Crezi în știință. Abia dacă ai o vagă umbră de îndoială.

— Nu, lucrurile nu stau așa cum spui. Aici sunt implicați un milion de ani de rațiune luptându-se cu un miliard de ani de instincte animalice. Din cauza asta slujba ta e cu mult mai ușoară decât a mea.

— De data aceasta slujbele noastre coincid, spuse Joss. E rândul meu, adăugă, apucând cu o mișcare repezită greutatea pendulului.

În traiectoria sa greutatea ajunsese exact la punctul cel mai înalt al balansului.

— Dar nu verificăm credința ta în conservarea energiei.

Predicatorul zâmbi și încercă să se țină bine pe picioare. În acel moment se auzi o voce stridentă: — Hei, ce faceți voi acolo jos? Sunteți țicniți?

Unul dintre paznici, care se apucase plin de zel să verifice dacă toți vizitatorii părăsiseră muzeul după ora închiderii, nimerise peste o priveliște neverosimilă: un bărbat, o femeie și un pendul, toate cufundate într-o groapă circulară dintr-un cotlon cu totul pustiu al clădirii imense cu aspect de peșteră multiramificată.

— Nu-i nici o problemă, domnule gardian, rosti Joss pe un ton vesel. Ne puneam la încercare credința.

— N-aveți voie să faceți așa ceva într-o instituție publică, îi replică grav paznicul. Nu în Institutul Smithsonian. Ăsta este un muzeu.

Râzând zgomotos, Joss și Ellie se luptară cu greutatea pendulului până o fixară la mijloc, într-o poziție cât de cât staționară. După aceea se cățărară înapoi pe pereții înclinați, placați cu țiglă mozaicată.

— Totuși ar trebui să se permită și așa ceva. Ar fi tremuit menționată în primul amendament al Constituției, spuse Ellie.

Iar Joss o secondă: — Sau în Prima Poruncă.

Ellie își strecură picioarele în pantofi, își puse poșeta pe umăr și porni spre ieșirea din rotondă, ținând capul sus și încadrată de Joss și de paznicul muzeului. Până la urmă reușiră să-l convingă pe paznicul vigilent să nu-i aresteze, fără a fi nevoiți să-și spună numele. Însă până la ieșirea din muzeu fură escortați de o falangă de angajați ai pazei și protecției, care îi urmau îndeaproape de parcă s-ar fi temut ca nu cumva Ellie și Joss să se strecoare în orga cu aburi în căutarea unui Dumnezeu ascuns.

* * *

Strada era pustie, iar cei doi se plimbau de-a lungul aleii fără să scoată vreun cuvânt. Noaptea era senină, încât Ellie reuși să distingă pe linia orizontului constelația Lirei. Atunci deschise gura și rosti: — Steaua aia strălucitoare. Uite acolo! E Vega.

Joss se uită îndelung spre cer, fixînd faimosul astru ceresc. Într-un târziu femeia îl auzi spunând: — Decodarea Mesajului a fost o realizare extraordinară.

— Haide, fii serios! A fost ceva banal. Era cel mai simplu mesaj pe care îl putea concepe o civilizație avansată. Ar fi fost o palmă zdravănă pe obrazul civilizației noastre să nu fi reușit să-l înțelegem.

— Am remarcat că nu-ți place să ți se aducă laude. Crede-mă totuși, asta e una dintre acele descoperiri care schimbă fața planetei. Sau cel puțin ne schimbă perspectiva asupra viitorului. De acum avem alte țeluri, alte speranțe. O poți compara cu descoperirea focului, a scrisului sau a agriculturii. Sau cu Buna Vestire.

Predicatorul își ridică din nou privirea spre Vega.

— Dacă ai reuși să primești unul dintre locurile din Mașină și ai putea să faci drumul până la expeditorul Mesajului, ce-ți imaginezi că ai vedea acolo? întrebă el.

— Evoluția e un proces aleatoriu. Există prea multe posibilități ca să-ți permiți să faci presupuneri rezonabile despre formele de viață care ar putea evolua în alte lumi. Dacă ai fi avut ocazia să vezi Pământul înainte de apariția vieții, ți-ai fi imaginat existența unor creaturi ca girafa sau cosașul?

— Știu răspunsul la această întrebare.

Presupun că după mintea ta inșii ca mine își imaginează unele chestii, le citesc prin tot felul de cărți sfinte sau le descoperă meditând și rugându- se în vreun șopron. Să știi că nu-i chiar așa. Dețin cunoașterea sigură și de netăgăduit din propria mea experiență. Nu am cum să ți-o spun mai clar decât așa: Am stat față în față cu Dumnezeu.

Profunzimea credinței și a dăruirii sale nu mai admiteau nici o umbră de îndoială.

— Povestește-mi cum a fost.

El îi povesti.

* * *

Când termină, îi spuse: — Bun, deci erai mort din punct de vedere medical, după care ai reînviat și îți amintești că te- ai înălțat dintre neguri înspre o lumină strălucitoare. Ai văzut o făptură radiind lumină și având formă umană pe care ai luat-o drept Dumnezeu. Dar nimic din experiența prin care ai trecut nu îți demonstra că acea făptură luminoasă ar fi creat universul sau că ar fi impus legea morală. Experiența ta e doar o experiență. Nu încape nici o îndoială că ai fost impresionat profund. Dar mai sunt și alte explicații plauzibile.

— Cum ar fi…?

— Păi, cum ar fi nașterea. Nașterea este o înălțare printr-un tunel lung și întunecos înspre o lumină strălucitoare. Gândește-te cât de strălucitoare trebuie să fie pentru bebelușul care și-a petrecut nouă luni în beznă. Nașterea este prima sa întâlnire cu lumina. Gândește-te cât de șocat și înfiorat ai fi la primul tău contact cu culorile sau cu amestecul de umbră și lumină sau cu forma feței umane, pe care probabil că suntem preprogramați s-o recunoaștem. S-ar putea ca în momentul în care ești aproape mort kilometrajul vieții tale să revină pentru un moment la zero.

Înțelege-mă, nu persist în ideea că asta ar fi explicația reală. Nu este decât una dintre multele posibilități. Încerc să-ți sugerez că s-ar putea să-ți fi interpretat greșit experiența trăită.

— Tu n-ai văzut ce-am văzut eu.

Spunând acestea, Joss se mai uită o dată la lumina rece și pâlpâind în alb-albăstrui care era Vega, după care se întoarse spre astronoamă.

— Tu nu simți niciodată că ești… pierdută în universul tău? Cum să știi ce trebuie să faci sau cum să te comporți dacă nu există Dumnezeu? Te supui legii doar pentru a nu fi arestată?

— Pe tine te îngrijorează sentimentul pierderii, Joss. Tu te temi că s-ar putea să nu fii buricul universului, că nu ești motivul pentru care a fost creat universul. În universul văzut de mine ordinea este atotprezentă. Gravitația, electromagnetismul, mecanica cuantică, superunificarea, toate acestea implică anumite legi. Iar în ceea ce privește comportamentul, de ce n-am putea să judecăm chiar noi ce este în interesul nostru ca specie?

— Ellie, tu ai o perspectivă notabilă și idealistă asupra lumii. Sunt convins că lucrurile stau așa și aș fi ultimul care ar nega că inima omului ascunde multă bunătate. Dar câtă cruzime nu a existat pe lume atunci când a lipsit iubirea de Dumnezeu?

— Și câtă cruzime nu a adus iubirea de Dumnezeu? Torquemada și Savonarola îl iubeau pe Domnul sau cel puțin pretindeau că-l iubesc.

Religia voastră pleacă de la ideea că toți oamenii sunt niște copíi care au nevoie de o sperietoare ca să-i oblige să se poarte frumos. Voi vreți ca oamenii să creadă în Dumnezeu pentru a se supune legilor.

Nu v-a trecut prin cap altă metodă decât să imaginați un fel de forță de poliție seculară și necruțătoare, plus amenințarea pedepsei venite de la un Dumnezeu atoatevăzător pentru orice scăpare a poliției voastre. Aveți o părere proastă despre ființele umane. Palmer, tu ai impresia că, dacă eu nu am experiența voastră religioasă, nici nu pot înțelege măreția dumnezeului în care credeți. Dar e exact invers. Te ascult și-apoi îmi zic „Dumnezeul lui este prea mărunt! O planetă neînsemnată, câteva mii de ani de existență… abia dacă ar merita atenția unei zeități minore, ce să mai vorbim de Creatorul acestui univers!”.

— Mă bagi în aceeași oală sau poate că mă confunzi cu vreun alt predicator. Muzeul în care ne-am întâlnit era pe teritoriul fratelui Rankin. Eu cred că aparțin unui univers vechi de câteva miliarde de ani. Am spus doar că savanții n-au dovedit-o încă.

— Iar eu am spus că n-ai înțeles cum stau lucrurile. Dacă înțelepciunea convențională și „adevărurile” religioase sunt mincinoase, atunci ar putea ele să facă bine oamenilor? Dacă tu crezi cu adevărat că oamenii sunt destul de maturi, atunci trebuie să le ții o predică mult diferită.

Urmă un moment de tăcere accentuat de zgomotul pașilor lui pe caldarâm.

— Îmi pare rău dacă am fost prea tăioasă, spuse într-un târziu femeia. Mi se mai întâmplă când și când.

— Dr. Arroway, îți dau cuvântul meu că voi cântări cu multă grijă tot ce mi-ai spus în seara aceasta. Ai pus niște întrebări la care eu s-ar cuveni să pot răspunde. Dar, păstrând același spirit, îmi dai voie să te întreb și eu câte ceva?

Ellie dădu din cap afirmativ și Joss continuă: — Gândește-te ce simte în acest moment rațiunea ta, cum acționează ea exact acum. O simți asemenea unor miliarde de atomi mărunței care se agită acolo, înăuntru? Iar dacă mergem dincolo de mașinăria biologică, din ce știință poate învăța un copil ce este iubirea? Asta-i…

Pagerul femeii sună scurt. Probabil că era Ken, cu noutățile pe care ea le tot aștepta. Dacă era așa însemna că pentru el întâlnirea terbuie să fi fost una foarte lungă. Totuși putea să aibă vești bune.

Se uită la literele și cifrele ce se formau pe cristalul lichid: numărul lui Ken de la birou. Prin apropiere nu se găsea nici un telefon public, dar reușiră după vreo câteva minute să oprească un taxi liber.

— Îmi pare rău că trebuie să plec atât de repede, se scuză Ellie. Mi-a făcut plăcere să discutăm și mă voi gândi foarte serios la întrebările tale… Mai vrei să-mi pui vreuna în plus?

— Da. Care dintre principiile care stau la baza științei îi împiedică pe savanți să facă rău?

Capitolul 15

Pivotul de erbiu

„Pământul, atâta mi-ajunge, Nu-mi trebuie constelații oricât de apropiate, Știu că ele se descurcă acolo unde sunt, Știu că le sunt de-ajuns celor care le locuiesc.”

Walt Whitman — Fire de iarbă Cântec pentru calea deschisă, 1855

Le-au fost necesari ani întregi. Era un vis al tehnicii și un coșmar al diplomației. Dar până la urmă au ajuns la decizia de a construi Mașina.

Proiectul urma să capete un nume. S-au propus diverse neologisme sau nume ce evocau mituri ale antichității. Totuși la început toată lumea îi spusese simplu „Mașina” și aceasta a devenit și denumirea sa oficială. Neîntreruptele negocieri internaționale, inimaginabil de complicate și de delicate, au fost numite de niște editorialiști din Occident „Afacerea Mașinii”. Iar când s-a făcut prima estimare avizată a cheltuielilor totale necesare, până și titanii industriei aerospațiale au încremenit de uimire. În cele din urmă s-a ajuns la 500 de miliarde de dolari pe an în situația în care proiectul urma să dureze câțiva ani buni, adică aproximativ o treime din bugetul total alocat armamentului nuclear și convențional pe întreaga planetă. Unii au început să-și exprime temerile că proiectul de construcție a Mașinii va ruina economia mondială. „Război economic lansat de Vega?” se întrebau cei de la ziarul „Economist” din Londra, iar titlurile zilnice din „The New York Times” erau mult mai stranii decât cele folosite cu un deceniu înainte de un alt ziar, „National Enquirer”, care acum dispăruse de pe piață.

Stranietatea respectivelor titluri era evidentă pentru orice observator detașat și cu simțul măsurii, dar așa stăteau lucrurile pe ansamblu.

Oamenii se temeau încă.

Bineînțeles că au existat mulți inși care au pretins că prevăzuseră cu claritate evenimentele viitorului, dar făcuseră greșeala de a uita să le scrie sau anunțe dinainte. Oricum documentele vremii le pot arăta celor interesați că nici un medium, clarvăzător, profet sau ghicitor, nici un astrolog, numerolog sau vreo altă persoană cu capacități parapsihologice declarate, nici măcar vreun agent publicitar al cărții „Anul ce va urma” nu preziseseră, măcar în al doisprezecelea ceas, nici Mesajul, nici Mașina, cu atât mai puțin povestea cu Vega, numerele prime, Adolf Hitler, Jocurile Olimpice și tot ce a urmat. De fapt prezicerile ce anticipează evenimente surprinzătoare din viitor se dovedesc întotdeauna mai exacte atunci când autorul lor nu are cum să dovedească cu o hârtie scrisă dinainte că se aflase cu un pas înaintea istoriei. Scandalul post factum al profețiilor așa-zis „împlinite” este unul dintre evenimentele ce se repetă cu o regularitate stranie în viața de zi cu zi. Multe dintre religii s-au încadrat într-o categorie puțin mai deosebită: o lectură minuțioasă și mai ales inventivă a scrierilor lor sfinte va dovedi, după cum s-a tot spus, că toate aceste întâmplări miraculoase au fost prezise acolo cu claritate.

Alți oameni erau de părere că Mașina reprezenta o mină de aur pentru industria aerospațială mondială, care, de când Acordurile de la Hiroshima intraseră în vigoare, se afla într-un declin îngrijorător. De atunci nu se mai lucra decât foarte rar la dezvoltarea unor noi sisteme de armament strategic. Crearea unor zone locuibile în spațiu se dovedise o afacere tot mai rentabilă, dar ea nu reușea să compenseze dezinteresul pentru stațiile de luptă orbitale dotate cu lasere și pentru alte echipamente militare de apărare strategică luate în calcul de guvernele și administrațiile dinainte. Astfel o parte dintre cei care se temeau pentru siguranța planetei în cazul un care Mașina ar fi fost construită au renunțat cu ușurință la scrupulele lor atunci când și-au dat seama de implicațiile proiectului în domeniul locurilor de muncă, al câștigurilor financiare și mai ales în vederea avansării în funcție.

Câțiva dintre oamenii bine plasați în societate au venit cu argumentul conform căruia nu s-ar fi putut găsi un stimul mai bun și o perspectivă mai strălucită în dezvoltarea ramurilor industriale cu tehnologie cât mai avansată decât amenințarea unei invazii din spațiu. Astfel va trebui create sisteme de apărare, radare de supraveghere de o putere gigantică, poate și unele avanposturi pe Pluton sau pe Norul Oorth. Vizionarii din această categorie nu puteau fi intimidați de nici un discurs referitor la diferențele militare dintre pământeni și extratereștri, oricât de logic le-ar fi argumentat. Ei se întrebau „Chiar dacă nu ne-am putea apăra împotriva lor, n-ați vrea să-i vedem și noi venind odată?”. Aici era vorba de profituri mari și unii oameni simțeau asta. Construiau Mașina, bineînțeles, și era vorba de o mașină ce valora mii de miliarde de dolari; dar, dacă știau cum să joace atuurile pe care le aveau, Mașina urma să fie doar începutul.

În urma realegerii președintelui Lasker (de fapt a președintei Lasker) s-a coagulat o alianță politică neverosimilă, fiindcă alegerile au devenit de fapt un referendum național în problema construirii sau renunțării la construirea Mașinii. Adversarul președintei se folosea de avertismentul cu caii troieni și cu Mașina Apocalipsei, ba chiar prevedea o demoralizare a spiritului creator american în fața străinilor de pe Vega care „deja inventaseră totul”.

Președinta s-a declarat convinsă că tehnologia americană va accepta provocarea și — deși nu a spus-o clar, ci doar a sugerat-o — că de fapt creativitatea americanilor va ajunge în cele din urmă la același nivel cu orice aveau tipii de pe Vega. Astfel fu realeasă cu o majoritate respectabilă, deși în nici un caz nu obținu ceea ce se cheamă o victorie zdrobitoare.

Instrucțiunile în sine fuseseră un factor hotărâtor. Veganii nu lăsaseră loc nici unei ambiguități și explicaseră în detaliu atât limbajul și tehnologia primară folosite în cadrul codului de descifrare și inițiere, cât și tehnica de construire a Mașinii prezentată în Mesajul propriu-zis. Uneori etapele intermediare, care ar fi fost evidente pentru oricine, erau explicate cu detalii plictisitoare. Un exemplu paralel ar fi cel din aritmetica de bază a pământenilor, unde li se explică elevilor că, dacă s- a dovedit că doi ori trei fac șase, atunci și trei ori doi fac tot șase. La fiecare etapă a construcției Mașinii interveneau puncte de control: erbiul produs prin procedeul explicat de vegani trebuia să aibă o puritate de 96 de procente și să nu conțină mai mult de o fracțiune de procent de impuritate din celelalte metale rare. Când se obține componenta 31 și după ce este așezată într-o soluție de acid fluorhidric cu o concentrație de 6 moli, elementele structurale rămase trebuie să arate ca în diagrama din figura alăturată. După asamblarea componentei 408 aplicarea unui câmp magnetic transversal de doi megagauss trebuie să facă rotorul să se învârtească cu un anumit număr de rotații pe secundă înainte de a reveni de la sine în stare de repaus. Dacă vreunul dintre teste nu dădea rezultatele cerute trebuia s-o iei de la capăt și să refaci toată povestea.

După o vreme oamenii ajunseră să se obișnuiască cu testele și cu realizarea componentelor în așa fel, încât să nu mai dea greș.

Procesul era înrudit cu învățarea mecanică. Cea mai mare parte a componentelor erau elaborate în uzine speciale construite din temelii pe baza respectării ad litteram a instrucțiunilor din Mesaj.

Piesele obținute erau o provocare la adresa intelectului uman. Cu toate acestea oamenii au reușit. Chiar și în astfel de situații ajungeau să găsească aplicații practice ale noilor tehnologii. Din când în când se părea că apar și unele perspective promițătoare pentru folosirea lor în tehnologia obișnuită, de exemplu în metalurgie sau în producerea semiconductorilor organici. În unele cazuri veganii furnizaseră câteva tehnici de producție alternative pentru obținerea aceleiași componente sau a uneia echivalente, ca și cum extratereștrii n-ar fi fost siguri care dintre metode ar fi mai ușor de realizat la nivelul tehnologic al Pământului.

După ce s-au construit primele uzine și acestea au ajuns să producă primele prototipuri, îndoielile privind capacitatea umană de a reconstrui tehnologia extraterestră după un Mesaj scris într- un limbaj necunoscut au început să scadă. Era o senzație îmbătătoare, ca atunci când te duci nepregătit la un examen la facultate și descoperi că poți găsi răspunsurile corecte folosindu-te numai de cultura generală și de judecata rațională sau de bunul simț. Ca în toate examenele concepute cu competență, chiar dacă examenul în sine era o experiență educativă și plină de noi cunoștințe. La început au fost testele care trebuia trecute. Erbiul avea puritatea cerută. După ce materialul anorganic a fost îndepărtat prin tratarea cu acid fluorhidric suprastructura schițată în Mesaj a apărut așa cum se cuvenea. Rotorul s-a învârtit la viteza cerută. Criticii ziceau că Mesajul îi flata pe savanți și pe ingineri, făcându-i să nu se lase cu totul prinși de latura tehnologică și să piardă din vedere pericolele ascunse.

Pentru obținerea uneia dintre componente erau specificate niște serii complicate de reacții chimice organice neobișnuite, iar produsul rezultat trebuia introdus într-un amestec mare (cam de capacitatea unui bazin de înot) care conținea formaldehidă și amoniac puternic hidratat. Amestecul s-a umflat și s-a separat în componente specializate, după care a rămas așa, de o complexitate extraordinară, mult mai elaborat decât orice și-ar fi imaginat oamenii că pot realiza sau decât știau ei să producă. Avea o rețea complex ramificată de tuburi delicate, goale pe dinăuntru, prin care se presupunea că urma să circule cine știe ce fluid. Era un produs coloidal, cărnos, de culoare roșie întunecată. Nu se reproducea, nu făcea cópii ale sale, dar era suficient de biologic pentru a băga spaima într-o mulțime de oameni. Au repetat procedeul și au obținut ceva aparent identic. Rămânea un mister cum se ajungea la un produs final mult mai complicat pornind de la niște instrucțiuni care erau relativ simple. Iar acea masă organică stătea grămadă pe platforma unde fusese așezată fără să facă nimic altceva. Cel puțin așa se arăta observațiilor minuțioase ale cercetătorilor. Urma să fie introdusă în interiorul dodecaedrului, exact în zonele de deasupra și dedesubtul spațiului echipajului.

În Statele Unite și în Uniunea Sovietică se începuse construirea unor mașini identice. Ambele națiuni se hotărâseră să le construiască în teritorii destul de izolate și îndepărtate, nu atât pentru a proteja zonele cu densitate mare de populație în cazul în care se dovedea că au de-a face cu o Mașină a Apocalipsei, cât pentru a împiedica accesul ochilor indiscreți, al protestatarilor și al inșilor din mass-media. Statele Unite au început construcția în Wyoming, iar Uniunea Sovietică s-a decis pentru un loc în Caucaz, în Republica Uzbekă. În apropierea respectivelor șantiere de asamblare au fost construite fabrici noi. Acolo unde componentele puteau fi produse prin procedee asemănătoare celor deja existente în diverse ramuri industriale manufacturarea lor era dispersată pe zone foarte mari. Spre exemplu, exista o filială de firmă producătoare din domeniul opticii care făcea și testa componente pe care le trimitea apoi atât în America, cât și în Uniunea Sovietică, dar totodată și în Japonia, unde fiecare piesă era examinată până în cele mai mici detalii pentru a înțelege, atât cât era posibil, modul ei de funcționare. În afară de Hokkaido, nicăieri nu s-au prea obținut succese semnificative.

Apăruse și preocuparea ca nu cumva vreun test la care ar fi fost supusă oricare dintre componente și care nu ar fi fost autorizat de Mesaj să fi ajuns să distrugă cine știe ce simbioză subtilă dintre diversele piese din structura Mașinii atunci când aceasta urma să fie pusă în funcțiune. Una dintre substructurile importante ale mecanismului vegan era formată din trei cochilii sferice exterioare, dispuse concentric și aranjate pe trei axe perpendiculare una pe alta, proiectate să se rotească la viteze foarte mari. În cele trei cochilii sferice trebuia tăiate niște rețele foarte complicate și foarte delicate. S-ar fi putut ca o astfel de cochilie să nu funcționeze ca lumea când va fi asamblată în Mașină dacă oamenii ar fi supus-o la niște rotații în plus într-un test neautorizat de vegani? Iar o cochilie testată mai puțin decât cereau instrucțiunile ar fi funcționat cumva perfect?

Prima companie americană cu care s-a făcut un contract pentru construirea Mașinii a fost Hadden Industries. Sol Hadden a insistat să nu se facă nici un fel de testare neautorizată și nici măcar vreo montare a componentelor altfel decât în ansamblul final și în ordinea cerută în instrucțiuni. El ordonase ca instrucțiunile să fie urmate până la ultimul bit (fiindcă în Mesaj nu existau litere propriu-zise, ci doar biți de informație). Angajaților săi li s-a cerut de fapt să se comporte ca și cum ar fi niște necromanți medievali urmărind în detaliu toate cuvintele unui descântec vrăjitoresc. „Nici să nu vă gândiți să pronunțați vreo silabă în plus!” le-a spus Hadden.

Toate acestea se întâmplau cu doi ani înainte de sosirea noului mileniu. Comportamentul oamenilor se deosebea în funcție de atitudinea lor asupra evenimentului, de perspectiva (calendaristică sau eshatologică) prin care vedeau evoluția lucrurilor. Din cauză că o mulțime de oameni se „retrăseseră” și așteptau luminoși fie a doua venire a lui Iisus, fie Judecata de Apoi, fie pe amândouă o dată, în unele ramuri ale industriei se înregistră o lipsă de muncitori calificați. De aceea până în acel moment disponibilitatea lui Hadden de a-și restructura întreprinderile pentru a îmbunătăți procesul de construcție a Mașinii și de a acorda tot felul de facilități și stimulente materiale firmelor asociate sau filialelor s-a dovedit un factor esențial pentru succesul americanilor.

Dar, fapt surprinzător pentru cei care aveau cunoștință despre concepțiile lui Hadden în legătură cu religia, inventatorul Prednix-ului se „retrăsese” el însuși undeva. Hadden spusese cândva „Milenariștii m-au făcut să devin ateu” și cuvintele sale erau deseori citate. Acum deciziile esențiale erau încă în mâna sa, ori cel puțin așa spuneau subordonații lui, însă comunicarea cu el se făcea printr-o rețea electronică asincronă rapidă. Subordonații îi expediau rapoartele de activitate pe ultima perioadă, cererile pentru autorizații și eventualele întrebări într-o cutie poștală sigilată a unui serviciu de poștă electronică pe teme științifice foarte popular în acea vreme.

Răspunsurile lui urma să sosească într-o altă cutie poștală sigilată cu un cod electronic. Era un mod de comunicare cam ciudat, dar până la urmă se pare că funcționa. Pe măsură ce primele și cele mai dificile etape erau depășite cu succes și Mașina începea practic să capete forma de mașină, a început să se audă tot mai puțin de S.R. Hadden.

Veștile de la el erau tot mai rare, iar responsabilii oficiali din Consorțiul Planetar al Mașinii s-au îngrijorat. Însă după ce au efectuat o vizită prelungită împreună cu domnul Hadden într-un loc rămas necunoscut de către public, respectivii responsabili s-au întors liniștiți. Domiciliul unde își făcea veacul inventatorul american a rămas necunoscut pentru toți ceilalți oameni.

Pentru prima dată de la mijlocul anilor ’50 inventarul armelor strategice de pe glob a scăzut sub 3200 de dispozitive nucleare. Se înregistrau progrese și în discuțiile multilaterale asupra unor etape mai dificile în procesul de dezarmare, adică scăderea numărului armelor strategice până la un minimum numit „de intimidare”. Cu cât erau mai puține arme la una dintre părți, cu atât mai periculoasă devenea păstrarea de cealaltă parte a unui număr, fie și redus, de rachete nucleare. Iar atât timp cât numărul sistemelor de lansare scădea vertiginos (fapt mult mai ușor de verificat), când se realizaseră noi mijloace de supraveghere electronică în vederea respectării tratatului și când se încheiaseră noi acorduri privind autorizarea inspecțiilor la obiectivele militare ale celorlalți, perspectivele unor viitoare reduceri ale armamentului se dovedeau promițătoare. Procesul de dezarmare crease un fel de impuls autogenerat atât în mințile experților, cât și în cele ale oamenilor obișnuiți. Așa cum se întâmplă de obicei în orice cursă a înarmărilor, cele două superputeri se străduiau să se țină una de alta și chiar să o ia înaintea adversarului, dar de data aceasta în reducerea numărului de arme strategice. În termeni militari concreți nici una dintre țările implicate nu renunțase la prea multe, fiindcă fiecare deținea încă suficientă putere nucleară pentru a distruge întreaga civilizație a Pământului.

Totuși în optimismul general cu care era privit viitorul și cu speranța prinzând rădăcini în mentalitatea noii generații, putem spune că acest început fusese deja o realizare majoră. Numărul conflictelor armate de pe glob înregistrate între diverse națiuni scăzuse în fiecare an și mai mult, influențat poate și de sărbătorirea inevitabilă la nivel planetar a Mileniului, atât a celui calendaristic cât și a celui religios. Arhiepiscopul cardinal al orașului Mexico City a denumit această tendință „Pacea Domnului”.

În Wyoming și în Uzbekistan se dezvoltau rapid noi ramuri industriale și apăreau ca din pământ orașe întregi care nu existaseră până atunci.

Cheltuielile au fost suportate în mai mare măsură de către națiunile puternic industrializate, așa cum era și logic, dar costul mediu pe capul unui locuitor de pe Pământ fusese estimat la aproximativ o sută de dolari pe an. Pentru un sfert din populația planetei o sută de dolari însemna o parte destul de mare din venitul anual. Banii cheltuiți pe construcția Mașinii nu aduceau direct nici produse, nici servicii, adică nici un beneficiu palpabil pe termen scurt. Dar prin faptul că stimula dezvoltarea unor noi tehnici proiectul a fost considerat o afacere foarte bună, chiar dacă Mașina n-ar fi ajuns să funcționeze.

Au fost mulți cei cărora li s-a părut că ritmul era prea rapid și care au considerat că fiecare etapă parcursă trebuia înțeleasă înainte de a se trece la următoarea. Ei au argumentat că n-ar fi nimic rău în asta, chiar dacă pentru a construi Mașina ar fi nevoie de câteva generații, fiindcă defalcarea pe câteva decenii a cheltuielilor de dezvoltare a proiectului ar ușura povara economică pe care o suportă planeta prin construirea agregatului vegan. Sfatul era înțelept din mai multe puncte de vedere, dar era și greu de pus în practică. Cum s-ar fi putut să produci și să analizezi numai una dintre componentele Mașinii, lăsându-le pe celelalte patru pe mai târziu? Asta când pe toată planeta cercetători și ingineri din cele mai diverse ramuri și discipline științifice se căzneau să obțină cât mai multă libertate în studierea acelor aspecte ale Mașinii care se suprapuneau cu domeniile în care se specializaseră.

Mai erau și dintre cei care se temeau că, dacă Mașina nu va fi construită repede, nu va mai fi construită niciodată. Președinta Statelor Unite și premierul sovietic își angajaseră popoarele în acest proiect al Mașinii vegane. Dar asta nu reprezenta o garanție în privința succesorilor lor potențiali. De asemenea cei care fuseseră însărcinați cu respectarea proiectului își doreau să-l vadă terminat atât timp cât încă se aflau în posturi de decizie, dar din motive personale ușor de înțeles.

Unii chiar au declarat că transmiterea unui Mesaj pe atât de multe frecvențe, cu atâta putere și atât de mult timp impunea ca o urgență de la sine înțeleasă realizarea celor cerute în Mesajul din stele. Ei nu cereau ca Mașina să fie construită atunci când oamenii sunt pregătiți pentru asta. Ei cereau să fie construită pe loc. Ritmul de lucru s-a accelerat.

Toate subsistemele realizate mai la început se bazau pe tehnologii elementare descrise oricum în prima parte, adică în codul Mesajului. Testele impuse aici fuseseră trecute cu destulă ușurință.

Pe măsură ce se trecea la verificarea unor subsisteme mai complexe și se avansa cu proiectul, apăreau când și când unele eșecuri. Nu erau prea dese, dar erau evidente în cazul ambelor națiuni, deși mult mai frecvent în Uniunea Sovietică. Din cauză că nimeni nu știa cum funcționau componentele respective de obicei era imposibil să se urmeze calea inversă, de la rezultatul testului eșuat la identificarea etapei unde se greșise în procesul de producere a componentei. În unele cazuri aceleași componente au fost realizate în paralel de către doi producători diferiți care concurau în viteza cu care lucrau și în precizia executării comenzii. Dacă până la urmă apăreau două componente și ambele treceau testele cerute în instrucțiuni, fiecare națiune avea tendința să aleagă produsul fabricat pe teritoriul ei. În acest fel Mașinile care se asamblau în cele două țări nu aveau să fie absolut identice.

În cele din urmă cei din Wyoming au ajuns și ziua în care să înceapă integrarea tuturor sistemelor, adică asamblarea componentelor separate într-o Mașină completă. Ar fi trebuit să fie partea cea mai ușoară a întregului proiect. Se părea că totul putea fi terminat într-un an sau doi.

Unii oameni încă mai credeau că punerea în funcțiune a Mașinii va aduce sfârșitul lumii exact așa cum fusese programat: la Millenium.

* * *

Iepurii din Wyoming erau mult mai vicleni. Sau mai blegi. Era greu să-ți dai seama de realitate.

Farurile automobilului Thunderbird prinseseră în lumina lor câte un iepure rătăcit pe marginea drumului, dar numai ocazional. Aparent obiceiul de a se organiza în șiruri de câteva sute exista numai în New Mexico și nu se răspândise printre iepurii din Wyoming. Din alte puncte de vedere Ellie descoperi că situația de aici nu se deosebea prea mult de cea de la Argus. Și aici exista un amplasament științific important înconjurat de zeci de mii de kilometri pătrați de peisaje încântătoare și aproape lipsite de locuitori. De data aceasta nu ea conducea acțiunea și nici măcar nu aparținea echipei. Dar era acolo și muncea în cadrul unuia dintre cele mai mărețe proiecte imaginate vreodată de omenire. Cu siguranță că descoperirea făcută la Argus va fi considerată un moment crucial în istoria umanității, indiferent ce se va întâmpla după ce Mașina va fi pusă în stare de funcționare.

„Exact în momentul în care se simțea nevoia unei forțe suplimentare care să ne unească apare și acest fulger ca din senin”, își zise ea, apoi se corectă: „Nu din senin. Din beznă. De la o distanță de douăzeci și șase de ani lumină, adică de la 230 de trilioane de kilometri”. Într-adevăr îți venea greu să te mai gândești la conștiința ta națională primară de scoțian, de sloven sau de luxemburghez când primeai salutări nediscriminatorii, ca simplu pământean, din partea unei civilizații mai avansate decât noi cu câteva milenii. Diferența dintre țările mai puțin dezvoltate tehnologic de pe Pământ și cele puternic industrializate era cu siguranță mult mai redusă decât diferența dintre acele țări foarte dezvoltate și ființele de pe Vega. Dintr-o dată deosebiri care odinioară păruseră ireconciliabile, cum erau cele rasiale, religioase, naționale, etnice, lingvistice, economice și culturale, au început să pară mult mai puțin importante.

„Suntem oamenii cu toții.” Fraza aceasta se auzea tot mai des. Atunci s-a văzut și faptul semnificativ că, în deceniile anterioare, sentimente și idei asemănătoare fuseseră foarte rar exprimate, mai ales în presă și la radio sau televiziune.

„Împărțim aceeași planetă”, se mai spunea peste tot, „și suntem, în mare, aceeași civilizație unitară.” Era greu de imaginat că extratereștrii ar fi luat în serios o cerere pentru negocieri preferențiale și separate cu fiecare dintre reprezentanții uneia sau alteia dintre facțiunile ideologice existente. Chiar dacă se făcea abstracție de rolul său enigmatic, prin apariția sa Mesajul a reprezentat un mijloc de strângere a legăturilor între oameni. Oricine putea vedea cu ochii lui cum evolua unificarea planetară.

Când aflase că Ellie nu fusese selecționată pentru echipajul Mașinii prima întrebare a mamei sale fusese: „Ai plâns?”. Da, plânsese. Era totuși ceva normal. Bineînțeles că o parte din ea își dorea mult să se afle la bordul mașinăriei. Dar, așa cum îi spusese și mamei ei, Drumlin fusese o alegere de prima mână.

În schimb sovieticii nu luaseră nici o decizie în alegerea omului lor. Nu-l eliminaseră nici pe Arhanghelski, nici pe Lunacearski. Amândoi se „antrenau” pentru misiune, deși era greu să-ți dai seama ce fel de antrenament ar fi potrivit pentru asta înainte de a reuși să înțelegi cât mai clar posibil rosturile Mașinii, lucru pe care nici ei și nici altcineva nu îl reușise. Unii americani i-au acuzat pe sovietici că de fapt urmăreau să obțină doi reprezentanți în echipajul Mașinii, lucru pe care Ellie îl consideră un semn de rea-voință din partea conaționalilor ei. Ea știa că atât Lunacearski, cât și Arhanghelski erau extrem de capabili. Se întreba numai cum vor reuși sovieticii să-l aleagă doar pe unul dintre ei. Lunacearski fusese recent în Statele Unite, dar nu ajunsese până în Wyoming. Stătuse la Washington împreună cu o delegație de înalți demnitari sovietici care veniseră pentru o întâlnire oficială cu secretarul de stat al guvernului american și cu Michael Kitz, recent promovat în funcția de secretar adjunct al Departamentului Apărării. În schimb Arhanghelski se întorsese în Uzbekistan.

Noua metropolă care creștea tot mai tare în Wyoming a primit numele de Machine: orașul Machine din statul Wyoming. Geamănul său din Uniunea Sovietică a primit același nume, dar în rusă: orașul Makina. Fiecare dintre aceste orașe era construit dintr-un complex de locuințe, diverse clădiri destinate serviciilor publice, zone rezidențiale, instituții oficiale, zone comerciale și — în cea mai mare măsură — fabrici și uzine. Unele dintre fabrici, cel puțin dacă le priveai din exterior, nu păreau cine știe ce. Dar la altele puteai să remarci aspectul lor bizar dintr-o singură aruncătură de ochi, căci acolo se înălțau domuri, minarete sau kilometre întregi de rețele de conducte exterioare șerpuind într-un sistem complex și labirintic pe lângă clădiri. Americanii plasaseră în pustietatea din statul Wyoming numai uzinele care fuseseră considerate potențial periculoase, cum erau acele uzine producătoare de componente organice. Produsele tehnologice cerute de vegani și care li se păruseră mai inteligibile oamenilor erau repartizate pe întreg globul.

Centrul acestui roi de ramuri industriale novatoare era Systems Integration Facility, un complex industrial construit în apropierea unui oraș numit odinioară Wagonwheel, tot în statul Wyoming. Aici erau expediate toate componentele produse și testate în alte părți. Adesea Ellie vedea când sosește câte o componentă a Mașinii și-și dădea seama cu uimire că era prima ființă umană care are ocazia să admire piesa finisată, cunoscută de restul omenirii doar din schițele extratereștrilor. Se obișnuise să se repeadă de fiecare dată când sosea o nouă componentă și să asiste la despachetarea ei, inspectând-o cu atenție și cu admirație. Pe măsură ce piesele constitutive ale Mașinii erau depozitate una peste alta, iar subsistemele treceau rând pe rând de testele cerute în instrucțiuni, Ellie simțea cum o învăluie un fel de lumină caldă și blândă. Presupuse că era ceva înrudit cu mândria maternă.

* * *

Ellie, Drumlin și Valerian veniseră pentru o întâlnire de rutină, programată cu mult timp înainte, al cărei scop era să verifice monitorizarea semnalului de pe Vega. Deși era acum cu totul redundantă, supravegherea stelei amintite continua, pentru a nu apărea cine știe ce surprize.

Când sosiră acolo descoperiră că subiectul care se afla pe buzele tuturor era incendierea Babilonului.

Incendiul izbucnise în primele ore ale dimineții, la o oră când locul era probabil bântuit de cei mai nelegiuiți și mai periculoși obișnuiți ai locului. O echipă de asalt, echipată cu mici tunuri mortiere și cu proiectile incendiare, năvălise simultan prin Poarta Enlil și prin Poarta Ishtar, dărâmând zidurile. Ziggurat-ul fusese incendiat până la temelii. Ziarele publicaseră fotografii în care se distingea o mulțime de oameni îmbrăcați sumar și cu tot felul de articole ciudate. Mulțimea se înghesuia la ieșirea din Templul lui Assur. Era remarcabil că nimeni nu fusese ucis, deși se înregistrase un număr mare de răniți.

Ziarul „New York Sun”, care era controlat de Primii Pământeni și avea expus pe frontispiciu un glob pământesc lovit de un fulger, primise un telefon anonim chiar înaintea atacului asupra Babilonului. Cel care dăduse telefonul anunțase că atacul urma să aibă loc în curând. Vorbitorul afirmase plin de zel că era o pedeapsă inspirată de Dumnezeu și că cei care porniseră la atac o făceau în numele decenței și a moralității americanilor, în numele tuturor celor care se săturaseră până peste cap de murdăria și corupția de acolo. Președintele companiei Babylon Inc. dăduse câteva declarații în care deplângea atacul respectiv și condamna o presupusă conspirație criminală împotriva firmei.

În schimb până în acel moment nu se înregistrase nici o reacție din partea lui S.R. Hadden, oriunde ar fi fost el atunci.

Câțiva dintre angajații proiectului, care știau că Ellie îl vizitase odinioară pe Hadden în Babilon, au încercat să-i vadă reacțiile la auzul veștilor. Până și Drumlin era interesat de părerea ei personală asupra subiectului, deși se putea bănui că el însuși vizitase orașul lui Hadden și probabil că nu doar o dată. Oricum era evident că se familiarizase foarte bine cu geografia locului. Ellie cel puțin nu întâmpina nici o dificultate să și-l imagineze pe profesor în chip de vizitiu în Babilon. Deși poate că fostul ei maestru doar citise despre orașul lui Hadden. Toate revistele săptămânale publicaseră hărți fotografice ale acestuia.

În cele din urmă oamenii au revenit la treburile lor. În esență Mesajul continua să fie retransmis pe aceleași frecvențe și benzi de unde radio, în aceleași perioade de timp și cu aceeași modulație de fază și de polarizare. Proiectul Mașinii și codul de descifrare și inițiere al Mesajului se regăseau sub nivelul cu numere prime și cu transmisia Jocurilor Olimpice. Civilizația din sistemul stelei Vega părea a fi foarte decisă să ne atragă atenția.

Sau poate că pur și simplu uitaseră să oprească emițătorul.

Valerian avea o privire pierdută.

— Peter, de ce trebuie să te uiți în tavan când începi să gândești? se auzi vocea lui Drumlin.

Se spunea că de-a lungul ultimilor câțiva ani Drumlin s-ar mai fi îmblânzit, însă — așa cum dovedea și interpelarea de acum — transformarea lui nu era întotdeauna evidentă. Spunea adesea că pentru el era o mare onoare să fie ales de președintele Statelor Unite pentru a reprezenta națiunea americană în fața extratereștrilor.

Apropiaților săi le spusese că presupusa călătorie va fi încoronarea întregii sale vieți. Soția lui Drumlin, mutată și ea temporar în Wyoming și încă exasperant de credincioasă, trebuia să suporte aceleași spectacole cu vechile diapozitive ale soțului, prezentate acum unui public nou, cel al cercetătorilor și tehnicienilor care lucrau la construirea Mașinii. Deoarece așezarea Machine se afla aproape de orașul său natal, Montana, Drumlin mergea din când în când în scurte vizite acasă. O dată Ellie îl dusese cu mașina ei până în Missoula. Pentru prima dată de când se cunoșteau Drumlin reușise să se poarte frumos cu ea timp de mai multe ore consecutiv.

— Sst! replică Valerian. Mă gândesc. Folosesc o tehnică de suprimare a zgomotului. Eu încerc să elimin din câmpul meu vizual tot ce mi-ar putea distrage atenția, iar tu vii și mă bruiezi în spectrul audio. Acum m-ai putea întreba de ce nu mă holbez pur și simplu la o foaie de hârtie albă.

Singura problemă e că foaia de hârtie este prea mică. În câmpul vizual periferic încă se mai pot vedea lucruri și asta m-ar deranja. Dar să lăsăm asta… Uite la ce mă gândeam: De ce ni se mai transmit mesajul lui Hitler și emisiunea aia de la Jocurile Olimpice? Au trecut destui ani. Până acum trebuie să fi ajuns la ei și emisiunea cu încoronarea regelui Marii Britanii. De ce nu ne-au transmis niște prim-planuri cu coroana regală și sceptrul, cu mantia de hermină? Să auzim o voce intonând solemn: „…încoronat azi sub numele de George al VI-lea, prin grația divină rege al Angliei și al Irlandei de Nord, împărat al Indiei…”?

Ellie întrebă: — Ești sigur că în timpul transmisiunii de la încoronare Vega era orientată spre Anglia?

— Da, am verificat asta încă la câteva săptămâni după ce am recepționat transmisiunea de la Jocurile Olimpice. Iar intensitatea transmisiei era mai mare decât la povestea cu Hitler. Sunt sigur că ființele de pe Vega ar fi putut prinde transmisiunea încoronării.

— Te îngrijorează cumva bănuiala că ei nu-și doresc să aflăm tot ce știu despre noi? reveni Ellie.

— Se grăbesc! articulă Valerian.

Din când în când Peter era înclinat să facă tot felul de afirmații profetice.

— Ar fi mai probabil, sugeră Ellie, ca ei să țină să ne reamintească faptul că știu ce-i cu Hitler.

— Asta-i cam același lucru cu ce-am spus eu, replică Valerian.

— În ordine. Ce-ar fi totuși să nu ne mai pierdem vremea hoinărind prin Ţara Fanteziei? se burzului Drumlin.

Nu putea să suporte când oamenii din jurul lui făceau speculații asupra motivațiilor extratereștrilor. Spunea întotdeauna că discuțiile de genul ăsta erau o pierdere de vreme incontestabilă, din moment ce vom afla în curând cum stau lucrurile cu adevărat. Între timp el îndemna pe toată lumea, fără excepție, să se concentreze asupra Mesajului, care avea informații importante, redundante, clar exprimate și excepțional de bine structurate.

— Ia fiți atenți puțin. Un pic de realitate cred că v-ar aduce pe amândoi la normal. De ce n-am merge în zona de asamblare a Mașinii? Cred că acum se ocupă de integrarea sistemelor cu pivoții aceia de erbiu.

Schema geometrică a Mașinii era extrem de simplă. Detaliile însă erau extraordinar de complicate. Cele cinci locuri, fotoliile în care urma să stea echipajul, se aflau în mijlocul mașinăriei, în interiorul dodecaedrului, și anume în locul unde acesta avea cea mai proeminentă convexitate. Nu se vedeaunicăieri instalații pentru hrănire sau spații de dormit, nici alte facilități necesare funcțiilor fiziologice umane, de unde se deducea clar că întreaga călătorie la bordul Mașinii — în cazul în care urma să fie vreo călătorie — nu putea să dureze prea mult. Au existat și alte păreri, care spuneau că sensul simplității construcției era altul: cum că Mașina, o dată pornită, va decola spre un loc de întâlnire cu un vehicul interstelar din spațiu, aflat acum în vecinătatea planetei noastre. Singura obiecție ce se aducea aici era aceea că toate cercetările minuțioase făcute prin radar sau cu sisteme optice de înaltă rezoluție nu au putut descoperi nici o urmă de astfel de navă interstelară. Pe de altă parte era prea puțin probabil ca extratereștrilor să le fi scăpat din vedere faptul că oamenii au niște necesități fiziologice elementare. Dar poate că Mașina nu urma să plece nicăieri. Poate că urma să le facă ceva celor din echipaj. În zona echipajului nu existau nici un fel de instrumente, nu se vedea nimic cu care să fi condus ipotetica astronavă, nici măcar un buton de pornire, ci doar cele cinci scaune dispuse în cerc, astfel încât cei cinci membri ai echipajului să se poată uita unul la altul. În plus se transmisese și o limită superioară stabilită în detaliu pentru greutatea totală a oamenilor de la bord și a lucrurilor pe care și le-ar fi luat cu ei. În practică limitarea era în avantajul invidizilor de statură mică.

Deasupra și dedesubtul zonei echipajului, în partea mai îngustată a dodecaedrului, erau plasate misterioase produse organice cu arhitectura lor complexă și de neînțeles. De-a lungul acestei laturi interioare a dodecaedrului se găsea și locul unde trebuia așezați, aparent la întâmplare, pivoții de erbiu. Apoi în jurul dodecaedrului se găseau cele trei cochilii sferice concentrice, fiecare reprezentând cumva una dintre cele trei dimensiuni fizice. Cochiliile se aflau într-o stare de suspensie magnetică evidentă, sau cel puțin instrucțiunile prevedeau și includerea unui generator de câmp magneti puternic. În fine, spațiul dintre cochiliile sferice și dodecaedru urma să fie un spațiu vidat la presiune înaltă.

Mesajul nu dădea nume nici uneia dintre componentele Mașinii. Erbiul era identificat drept atomul cu șaizeci și opt de protoni și nouăzeci și nouă de neutroni. Feluritele părți componente ale Mașinii erau de asemenea denumite prin cifre: componenta 31, componenta 102… Așa că cele trei cochilii sferice concentrice care urma să se rotească în ansamblul vegan fură denumite benzele. Numele fusese găsit de un inginer ceh care aflase respectivul nume în istoria tehnicii; era vorba de Gustav Benzel, cel care inventase în 1870 caruselul.

Modelul și modul de funcționare a Mașinii rămâneau de neînțeles, impuneau folosirea în construcție a unor tehnologii cu totul noi, dar aparatul era totuși făcut din materie și structura Mașinii putea fi descrisă prin schițe și diagrame, iar forma sa finală a fost vizualizată cu ușurință.

Mai mult, mijloacele de informare de pe toată planeta au publicat schițele tehnice în secțiune și în detaliu, astfel încât oricine voia și avea cunoștințele necesare putea să-și facă o idee cât de cât onorabilă despre proiectul vegan. Lumea trecea printr-o stare de optimism tehnologic netulburat.

Drumlin, Valerian și Arroway trecură prin obișnuitul filtru de identificare (procedură care implica prezentarea acreditărilor și legitimarea, verificarea amprentelor digitale și vocale), după care li se dădu voie să pătrundă în imensa hală de montare a componentelor. Macarale suspendate cu câte trei niveluri așezau pivoții de erbiu în matricea organică. Câteva panouri pentagonale pentru partea exterioară a dodecaedrului stăteau atârnate pe o linie suspendată asemănătoare liniilor de tren.

Sovieticii avuseseră de înfruntat unele probleme, în schimb americanii ajunseseră în stadiul în care toate subsistemele lor trecuseră de verificările cerute și acum structura de ansamblu a Mașinii ieșea la iveală încetul cu încetul. „Toate își găsesc locul unde trebuie”, își spuse Ellie, privind înspre locul unde urma să fie montate benzelele. Când construcția va lua sfârșit un spectator din exterior ar putea asemăna sfera Mașinii cu una dintre acele sfere armilare ale astronomilor renascentiști, reprezentări ale globului pământesc străbătute de inele metalice la ecuator, la tropice și prin alte zone de reper. Ce-ar fi spus oare Johann Kepler să vadă toată această mașinărie?

Parterul halei de asamblare, precum și culoarele circulare plasate la diferite înălțimi în imensa clădire destinată montării Mașinii erau pline cu tehnicieni, oameni de știință, înalți funcționari guvernamentali și reprezentanți ai Consorțiului Planetar al Mașinii. Toți urmăreau curioși activitatea febrilă și neobișnuită ce se desfășura acolo. În timp ce Drumlin și Ellie priveau și ei operațiunile de asamblare Valerian le spuse că președinta începuse să corespondeze regulat cu soția lui, iar aceasta nu voia să-i spună soțului ei nici măcar despre ce își scriau. Îl anunțase că are și ea dreptul la confidențialitatea corespondenței.

Așezarea pivoților de erbiu în pozițiile cerute era aproape încheiată și acum, pentru prima dată, urma să se întreprindă un test important, o verificare a integrării sistemelor. Unii se gândeau că agregatul construit conform cerințelor vegane era un telescop de undă gravitațional. În momentul în care testul era gata să înceapă toți cei prezenți s-au îndepărtat de stâlpii de susținere ai sălii pentru a putea observa mai bine desfășurarea nemaiîntâlnitei acțiuni.

Și dintr-o dată Drumlin se trezi plutind, suspendat în aer. De fapt toate lucrurile din jur își luaseră și ele zborul, ridicându-se smucit de la sol.

Ellie își aduse aminte de uraganul care o luase pe Dorothy din curtea ei și o purtase până în țara lui Oz. Drumlin plutea înclinat pe o parte și se îndrepta spre ea lent, ca într-un film rulat cu încetinitorul. Ţinea brațele întinse în lături și se azvârli cu brutalitate peste ea, aruncând-o la pământ. Femeia se întrebă dacă, după atâția ani de experiență, asta era concepția lui despre un preludiu erotic. Fiindcă, dacă lucrurile stăteau așa, profesorul mai avea multe de învățat.

* * *

Nu s-a aflat niciodată cine a făcut-o. Dintre organizațiile care și-au asumat public responsabilitatea pentru atentat am putea înșira câteva cum ar fi Primii Pământeni, Facțiunea Armatei Roșii, Jihadul Islamic, organizația — în prezent clandestină — numită Fundația de Unificare a Energiei, separatiștii sikh, Calea Luminoasă, khmerii verzi, Renașterea Afgană, aripa radicală a Mamelor Adversare ale Mașinii, Biserica Reunită a Reunificării, Omega Șapte, Milenariștii Apocalipsei (deși în acest caz Billy Jo Rankin a negat orice legătură cu atentatorii și a pretins că toate confesiunile fuseseră implicate de un necredincios, într-o încercare blestemată de a-l discredita pe Dumnezeu), Broederbond Group, El Catorce de Febrero, Armata Secretă a Kuomintag-ului, Liga Sionistă, Partidul Domnului și, în fine, recent renăscutul Front de Eliberare a Symbioniei. Cele mai multe dintre aceste organizații nu dispuneau de mijloacele necesare pentru a pune în practică sabotajul, iar lungimea listei era mai degrabă un avertisment asupra largii răspândiri pe care o căpătase mișcarea de respingere a Mașinii.

Ku Klux Klan-ul, Partidul Nazist American, Partidul Național-Socialist Democratic și alte câteva organizații cu concepții asemănătoare s-au abținut și nu și-au declinat responsabilitatea pentru acțiunea teroristă din Machine. O minoritate cu influență mare în rândurile membrilor acestor partide extremiste credea că Mesajul fusese transmis chiar de Hitler. După una dintre variantele cunoscute, spiritul lui plecase de pe Pământ în mai 1945, folosindu-se de o realizare a tehnologiei germane în domeniul rachetelor, iar în anii care au trecut de atunci naziștii ar fi reușit să avanseze foarte mult în domeniu.

Câteva luni mai târziu președinta declarase: „Nu știu unde urma să plece Mașina veganilor, dar dacă trebuia să ajungă într-un loc măcar pe jumătate atât de păcătos pe cât este planeta asta, atunci oricum nici nu merita să facem călătoria”.

După cum a arătat reconstituirea făcută de comisia de anchetă, unul dintre pivoții de erbiu fusese despicat în două de o explozie. Cele două fragmente în formă de cutie de medicamente s-au prăbușit înspre podea de la o înălțime de douăzeci de metri și în același timp au fost propulsate în lateral cu o viteză considerabilă. Unul dintre pereții de susținere din interiorul halei fusese izbit zdravăn și se prăbușise sub impact. Unsprezece oameni au fost uciși și patruzeci și opt au fost răniți. Un număr de componente importante ale Mașinii au fost iremediabil distruse. Mai mult, de vreme ce în seturile de teste prezentate în Mesaj nu exista nici o încercare de acest gen, s-ar fi putut ca explozia să fi distrus și alte piese ale Mașinii, care păreau neafectate. Atunci când habar nu ai despre modul de funcționare a mașinăriei trebuie măcar să fii foarte grijuliu când o construiești.

În ciuda supraabundenței de organizații care aproape că implorau să li se acorde atenție, în Statele Unite bănuielile în legătură cu atentatul s- au concentrat imediat asupra a două dintre puținele grupuri care nu-și asumaseră responsabilitatea: extratereștrii și rușii. Discuțiile despre Mașina Apocalipsei au ajuns din nou la ordinea zilei. Erau destui cei care explicau că extratereștrii programaseră Mașina în așa fel încât să explodeze atunci când este montată și să provoace o catastrofă, dar că — din fericire — oamenii fuseseră neglijenți la montarea ei și astfel numai o mică parte din încărcătură sau poate doar declanșatorul Mașinii Apocalipsei explodase.

Aceștia îndemnau la stoparea construirii mașinăriei până nu era prea târziu și cereau ca toate părțile componente salvate din explozie să fie îngropate în mine de sare aflate la mare depărtare unele de altele.

Însă comisia de anchetă a găsit dovezi suficiente pentru a arăta că Dezastrul Mașinii — cum fusese numit atentatul — avea o origine mai degrabă pământeană. Pivoții aveau în interior o cavitate elipsoidală centrală al cărei scop rămânea necunoscut. Peretele interior al cavității era tapetat cu o rețea complicată de fire foarte subțiri de gadoliniu. Această cavitate fusese umplută cu un exploziv plastic și cu un ceas declanșator, materiale care nu se aflau în inventarul componentelor transmis de Mesaj. Locul unde fusese realizat pivotul, unde se tapetase cavitatea și se testase și sigilase produsul final cerut era o fabrică din Terre Haute, Indiana, care aparținea firmei Hadden Cybernetics. Rețeaua fină de gadoliniu era prea complicată pentru a fi realizată manual. Se impunea folosirea unor servomecanisme robotizate care cereau la rândul lor construirea unei fabrici destul de mari și de complexe. Cheltuielile de construcție pentru această fabrică fuseseră suportate integral de Hadden Cybernetics, dar pe de altă parte produsele care se realizau aici mai aveau și alte aplicații, de data aceasta profitabile pentru firmă.

Ceilalți trei pivoți de erbiu produși în același lot fuseseră verificați și nu conțineaunici urmă de plastic exploziv. La verificare echipele speciale ale sovieticilor și japonezilor efectuaseră un set de testări delicate de la distanță înainte de a îndrăzni să despice în două respectivii pivoți. Era clar că, puțin înainte de finalizarea pivotului ce urma să explodeze, cineva intervenise în linia de producție și umpluse cu grijă cavitatea de erbiu cu încărcătura explozivă la care atașase ceasul programat precis. O dată ce ieșise pe poarta fabricii pivotul incriminat, laolaltă cu alții din diverse serii de producție, fusese transportat la Wyoming cu un tren special și sub pază înarmată. Programarea precisă a exploziei și caracterul atentatului sugerau că autorul fusese cineva implicat serios în construcția mașinii, cineva dintr-o funcție de răspundere din interiorul programului guvernamental.

Totuși cercetările nu au avansat prea mult.

Printre oamenii care ar fi avut ocazia să comită sabotajul (fiindcă era mai greu să verifici cine avea mijloacele necesare sau motivele de a o face) se includeau câteva zeci de persoane: tehnicieni, ingineri, controlori de calitate, inspectori care sigilau componentele înainte de a le preda. Cei care eșuau la testele cu detectorul de minciuni aveau niște alibiuri de fier. Nici unul dintre suspecți nu scăpase măcar o aluzie, nu făcuse nici o mărturisire involuntară în vreunul dintre momentele de relaxare petrecute în vreun bar din vecinătate. Nici unul nu a început să cheltuiască mai mult decât îi permiteau veniturile regulate și nici unul nu a cedat la interogatoriu. În ciuda a ceea ce părea a fi eforturi viguroase ale departamentelor de păstrare a ordinii și legalității, misterul a rămas nerezolvat.

Cei care credeau că sovieticii ar fi responsabili pentru sabotaj spuneau că motivul rușilor era foarte clar: voiau să-i împiedice pe americani să fie primii care puneau Mașina în funcțiune. Rușii dețineau mijloacele tehnice necesare pentru realizarea bombei cu declanșare întârziată și, bineînțeles, aveau cunoștințe detaliate asupra tehnicilor cerute pentru construirea Mașinii, ba chiar dobândiseră suficientă experiență practică pe ambele maluri ale Pacificului. Imediat după producerea dezastrului Anatoli Goldmann, unul dintre foștii studenți ai lui Lunacearski și care era acum legătura sovieticilor din Wyoming, sunase de urgență la Moscova și le spusese să-și demonteze toți pivoții pe care îi făcuseră. La prima vedere această conversație (care fusese, ca de obicei, supravegheată de Agenția pentru Securitate Națională) părea să demonstreze că rușii nu erau implicați în atentat, dar s-au găsit destui care să argumenteze că telefonul fusese doar o farsă menită să adoarmă bănuielile americanilor sau că lui Goldmann nu i se spusese dinainte că urma să aibă loc un atentat. Opinia care îi făcea responsabili pe sovietici era susținută mai ales de cei nemulțumiți de ultimele acorduri de pace și de semnele reconcilierii dintre cele două superputeri nucleare. Cum era și normal, Moscova s-a revoltat la auzul unei astfel de bănuieli.

În realitate sovieticii întâmpinau mult mai multe probleme decât se făcuse public în procesul de construire a Mașinii lor. Folosindu-se de Mesajul descifrat, ministrul Industriei Grele realizase progrese considerabile în extracția de minereu, în metalurgie, în producția de mașini— unelte și în alte domenii de acest gen. Însă noile elemente de microelectronică și cibernetică erau mult mai dificil de aplicat, așa că majoritatea componentelor din această categorie necesare Mașinii sovieticilor erau produse sub contract altundeva, în Europa sau în Japonia. Pentru industria internă a sovieticilor o problemă și mai greu de rezolvat s-a dovedit a fi chimia organică, unde cele mai multe dintre tehnicile de producție aparțineau domeniului biologiei moleculare.

Genetica sovietică avusese de suportat o lovitură care era cât pe ce să-i fie fatală atunci când Stalin a decis că genetica mendeliană modernă era incompatibilă ideologic cu linia partidului. Asta se întâmpla prin anii ’30. Stalin a dat atunci un decret prin care instituia drept corectă din punct de vedere ideologic genetica excentrică a unui agricultor foarte versat din punct de vedere politic. Respectivul agricultor — politician se nume aTrofim Lâsenko. Două generații de studenți sovietici talentați n-au învățat nimic din bazele științei eredității. Iar acum, după șaizeci de ani, sovieticii erau cu mult în urma altor țări în studiul biologiei moleculare și al ingineriei genetice, iar descoperirile importante făcute de savanții sovietici în aceste domenii puteau fi numărate pe degetele de la o mână. Ceva similar era cât pe ce să se întâmple și în Statele Unite, unde din motive de ordin teologic se încercase eliminarea lecțiilor despre evoluționism, adică ideea centrală a biologiei moderne, din programele școlilor de stat. Încercarea, din fericire, eșuase, căci problema fusese tratată fără menajamente. O interpretare de tip fundamentalist a Bibliei era considerată în ochii opiniei publice ca neconformă cu procesul evoluționist. A fost un mare noroc al americanilor că fundamentaliștii din Statele Unite nu aveau atâta putere de decizie câtă avea Stalin în Uniunea Sovietică.

Raportul Serviciului de Apărare Națională, care fusese pregătit pentru președinta statului și se referea la sabotajul din Machine, se încheia cu concluzia că nu exista nici o dovadă a implicării sovieticilor în sabotaj. Era mai logic ca aceștia să aibă motive serioase pentru a sprijini Statele Unite în încercarea lor de a definitiva Mașina, din moment ce aveau și ei, ca și americanii, un membru ale chipajului ales din rândurile lor.

Directorul serviciului de contrainformații al statului explicase: — Dacă tehnologia ta se situează la nivelul Trei, iar adversarul tău te-a depășit și se află la nivelul Patru, atunci e normal să te bucuri când te trezești dintr-o dată că ți se oferă tehnologie aparținând nivelului Cincisprezece. Mai ales când este dovedit că atât tu, cât și adversarul aveți acces în mod egal la tehnologia respectivă și dispuneți amândoi de resursele potrivite.

Prea puțini dintre înalții demnitari ai guvernului american crezuseră că sovieticii ar fi răspunzători de acea explozie, iar președinta o spusese public nu numai o dată. Însă e greu să înveți un cal bătrân să meargă în buiestru.

Obiceiurile vechi se pierd cel mai greu.

— Nici un grup de trăsniți, oricât de bine organizat ar fi el, nu va abate omenirea de la acest țel istoric! declarase președinta.

Cu toate acestea, în realitate acum devenise mult mai dificil să se realizeze un consens la nivel național. Sabotajul făcuse să renască toate vechile obiecții care fuseseră în vogă cu câtva timp în urmă, indiferent dacă ele erau justificate sau le lipsea și cea mai mică fărâmă de logică. Numai credința că sovieticii vor reuși să definitiveze Mașina lor îi făcea pe americani să-și continue propriul proiect.

* * *

Soția lui Drumlin ar fi vrut ca funeraliile soțului ei să se desfășoare în cadrul restrâns al familiei, dar și aici, ca în multe alte situații din viață, bunele sale intenții au fost zădărnicite.

Fizicieni, navigatori amatori, deltaplanoriști, înalți demnitari din guvern, fanatici ai scufundărilor marine, radioastronomi, parașutiști, scafandri, comunitatea mondială SETI, toți voiau să participe la înmormântare. O vreme s-au gândit că slujba de înmormântare ar trebui să se țină la catedrala Sf.

Ioan Botezătorul din New York City, fiindcă era singura biserică din țară care avea capacitatea necesară. Cel puțin aici soția lui Drumlin înregistră o mică victorie, izbutind să țină ceremonia religioasă în aer liber, în orașul natal al profesorului, Missoula din Montana. Autoritățile au acceptat ideea deoarece Missoula simplifica problemele de pază și protecție necesare.

Cu toate că Valerian nu fusese grav rănit, medicii săi l-au sfătuit să nu se ducă la funeraliile lui Drumlin. În ciuda opiniei lor, Peter a ținut una dintre cuvântările elogioase și funebre stând într- un scaun cu rotile. Valerian a spus că talentul special al lui Drumlin fusese acela de a ști ce întrebare trebuie pusă. A mai amintit că acesta abordase problema comunicării cu civilizațiile extraterestre cu mult scepticism, fiindcă scepticismul stă la baza adevăratei științe. După ce a devenit clar că omenirea primea un Mesaj nimeni nu s-a dovedit mai devotat descifrării lui și mai plin de inventivitate în abordarea straniului text.

Secretarul adjunct al Departamentului Apărării, Michael Kitz, reprezentantul președintei Statelor Unite, a accentuat calitățile personale ale lui Drumlin: căldura sa sufletească, interesul pentru problemele și sentimentele celorlalți oameni, inteligența sa și remarcabilele sale calități atletice.

Dacă acel tragic și mișelesc atentat n-ar fi avut loc, Drumlin ar fi intrat în istorie ca primul american care a vizitat vreodată o altă stea.

Ellie îi spusese lui der Heer că ea n-o să țină nici un fel de discurs. Și nici n-o să dea interviuri pentru presă. Poate câteva fotografii… Cu asta era de acord, înțelegea importanța câtorva fotografii.

Dar nu avea încredere în ea însăși, se temea că n-o să spună ceea ce se cuvine. De ani în șir servise drept un fel de purtător de cuvânt calificat pentru SETI, pentru Argus, apoi pentru Mesaj și pentru Mașină. De data asta era cu totul altceva. Îi trebuia și ei ceva timp ca să-și revină, să poată trece peste toate cele întâmplate.

Din cât putuse să-și dea seama, Drumlin murise salvându-i viața ei. El văzuse explozia mai înainte ca alții să o audă, apucase să deducă într- un fel că bolovanul de erbiu de câteva sute de kilograme se îndrepta în cădere asupra lor și, cu reflexele sale rapide și antrenate, se azvârlise asupra lui Ellie și o împinsese în spatele unui stâlp de susținere.

Ellie îi spusese lui der Heer varianta ei, la fel de posibilă, asupra morții lui Drumlin. Der Heer îi replicase sec: — Probabil că Drumlin plonjase ca să-și salveze pielea, iar tu pur și simplu te-ai nimerit în drumul lui.

Remarca lui Ken era ușor nesimțită și Ellie se întrebă dacă el chiar intenționase să fie nepoliticos.

După aceea, simțind nemulțumirea ei, der Heer continuase în același ton, spunând că Drumlin fusese pur și simplu aruncat în ea de explozia erbiului care se prăvălise pe podeaua halei unde se strânseseră atâția spectatori.

Dar Ellie era sigură că judecase corect. Ea văzuse cum se desfășuraseră lucrurile. Drumlin fusese preocupat să-i salveze viața. Și o făcuse.

Dacă trecea cu vederea câteva zgârieturi superficiale, ea scăpase fără nici o rană. Valerian, care fusese cu adevărat protejat de stâlpii de susținere, se alesese cu amândouă picioarele rupte din cauza prăbușirii unui perete. În schimb ea avusese mai mult noroc decât ar fi crezut. Nici măcar nu leșinase.

De îndată ce a priceput ce se întâmplase acolo, primul ei gând nu a fost la bătrânul profesor David Drumlin, care zăcea strivit oribil chiar sub ochii ei; nu fusese deloc uimită când înțelesese că Drumlin se sacrificase pentru a-i salva ei viața; nu se gândise nici la poticnirea întregului proiect al Mașinii vegane. Nu, deloc. Primul ei gând, limpede precum cristalul, fusese „Acum pot pleca, trebuie să mă trimită pe mine fiindcă nu mai e nimeni altcineva și deci o să plec, eu, eu o să plec!”.

După o clipă reușise să se controleze. Își dădu seama de ce făcuse. Dar era deja prea târziu.

Rămăsese șocată de cât de interesată putea să fie și ce egoism demn de dispreț ieșise la iveală din ascunzișurile sufletului ei în acel moment de criză.

Nu conta că Drumlin păruse să aibă defecte asemănătoare. Ellie era îngrozită la gândul că se descoperise, fie și pentru un moment, așa cum nu se știa, așa de… decisă, preocupată, calculând cursurile viitoare ale evenimentelor și uitând de orice altceva cu excepția ei. Ce ura cel mai mult era lipsa totală de cunoștință față de ego-ul ascuns în ea. Ego-ul ei tăinuit nu-și făcea nici un reproș, nu se milostivea nici de un câine și își urma drumul neabătut. Era imperfect și bolnav. Știa că i-ar fi imposibil să-l smulgă din rădăcini, să nu mai lase nici o urmă din el. Trebuia să și-l înfrângă cu răbdare, să discute rațional, să-i distragă atenția și chiar să-l amenințe.

Când echipele de investigații au sosit la locul exploziei Ellie era lipsită de orice chef și nu voia să vorbească. Zisese doar: — Mă tem că nu vă pot spune prea multe. Noi trei mergeam alături înspre zona de lucruși dintr-o dată s-a produs explozia. Totul a început să plutească prin aer. Îmi pare rău că nu vă pot ajuta mai mult. Aș vrea s-o fac.

După aceea le-a dat de înțeles și colegilor săi, fără a lăsa loc vreunui dubiu, că nu avea chef să vorbească despre accident. S-a închis în apartamentul ei și a stat acolo izolată atât de mult timp, încât ceilalți au trimis o echipă de cercetare să vadă ce se întâmplă cu ea. Ellie încerca să-și reamintească fiecare moment și fiecare detaliu al incidentului. Se străduia să refacă discuția pe care o purtaseră înainte de a pătrunde în spațiul rezervat vizitatorilor, să-și amintească ce vorbise cu Drumlin când îl dusese cu mașina ei în Missoula, voia să refacă imaginea lui Drumlin așa cum îi apăruse prima dată, când îl întâlnise atunci, la începutul carierei sale științifice. Încetul cu încetul descoperi că exista ceva în ea care își dorise ca Drumlin să moară, asta chiar dinainte ca ei doi să se înfrunte pentru locul americanilor din echipajul Mașinii. Îl urâse pentru că o ignorase în favoarea altor studenți din grupa lor, îl urâse pentru că se opusese proiectului Argus și pentru ceea ce îi spusese atunci, demult, imediat după ce vizionaseră filmul cu Hitler refăcut după Mesajul de pe Vega. Încă de atunci își dorise ca el să moară. Iar acum el era mort. Urmând un anumit raționament — pe care ea însăți îl recunoscu imediat ca fiind întortocheat și absurd — s-ar fi putut crede răspunzătoare de moartea lui.

Oare Drumlin ar fi ajuns să pățească așa ceva dacă n-ar fi fost ea? Cu siguranță, își spuse femeia. Altcineva tot ar fi descoperit Mesajul și Drumlin s-ar fi implicat imediat. Să zicem. Dar nu cumva ea fusese cea care, poate prin propria ei neglijență științifică, îl provocase și îl făcuse să se implice și mai mult în proiectul Mașinii? Pas cu pas, Ellie trecu în revistă toate variantele posibile.

Cu cât posibilitățile la care se gândea erau mai neplăcute, cu atât Ellie le analiza cu mai multă încăpățânare, fiindcă era sigură că acolo se ascundea ceva. Se gândi la bărbați, la bărbații pe care îi admirase dintr-un motiv sau altul. Drumlin.

Valerian. Der Heer. Hadden… Joss. Jesse…

Staughton?…Tatăl ei.

— Doctor Arroway?

Ellie îi fu cumva recunoscătoare celei care o smulsese din gândurile ei nu prea vesele. Își ridică ochii. În fața ei se afla o femeie blondă și zdravănă la vreo patruzeci de ani, îmbrăcată într-o rochie albastră cu imprimeu. Chipul său i se părea cunoscut de undeva. Pe ecusonul de identificare din material textil aplicat în dreptul pieptului ei generos se putea citi: „H. Bork, Göteborg”.

— Doctor Arroway, îmi pare rău pentru dumneavoastră… pentru pierderea suferită de noi.

David mi-a vorbit despre dumneata.

Bineînțeles! Era legendara Helga Bork, partenera de scufundări submarine a lui Drumlin, pe care o văzuse în atâtea spectacole cu diapozitive care o plictisiseră când era studentă. Pentru prima dată se întrebă mirată cine făcuse acele fotografii.

Oare invitau câte un fotograf care să-i însoțească în rendez-vous-urile lor subacvatice?

— MI-a spus că erați foarte apropiați.

„Ce vrea să spună femeia asta? Oare Drumlin a îndrăznit să-i sugereze…?” Ochii i se umplură de lacrimi.

— Îmi pare rău, doctor Bork. Nu mă simt prea bine zilele astea, articulă ea.

Apoi se grăbi să iasă, cu capul adâncit în piept.

La funeraliile lui Drumlin veniseră mulți dintre cei pe care Ellie ar fi vrut să-i întâlnească: Vaygay, Arhanghelski, Goțridze, Baruda, Yu, Xi, Devi. Și Abonnema Eda, despre care se vorbea tot mai mult. Fiindcă dacă națiunile aveau vreo importanță, își zise ea, și dacă Mașina va fi realizată vreodată de către omenire, atunci Abonnema ar fi trebuit să fie al cincilea membru al echipajului. Dar rezistența sa la prezența altor oameni era distrusă și deocamdată știa că n-ar fi putut suporta întâlnirile lungi. În primul rând nu mai avea încredere în puterea ei de a conversa. Cât din cele pe care le-ar spune ar fi în folosul proiectului și cât ar vorbi pentru a-și satisface nevoile ei? Ceilalți erau buni la suflet și înțelegători. La urma urmei ea fusese persoana cea mai apropiată de Drumlin atunci când pivotul de erbiu îl izbise și-l terciuise pe podea.

Capitolul 16

Străbunii ozonului

„Dumnezeul pe care îl recunoaște știința trebuie să fie un Dumnezeu numai al legilor universale, un Dumnezeu care face lucrurile deodată, nu unul câte unul. El nu își poate adapta acțiunile după interesele indivizilor.”

William James — Diversitatea experienței religioase, 1902

Dacă te afli la câteva sute de kilometri altitudine, Pământul umple jumătate din cerul vizibil, iar fâșia de albastru care se întinde de la Mindanao până la Bombay și pe care ochiul tău o cuprinde dintr-o singură privire îți poate frânge inima de atâta frumusețe. „Acolo e acasă”, te gândești. „Acasă. Acolo este lumea mea. E locul din care am plecat, locul de unde vin. Toți cei pe care-i cunosc, toți cei de care am auzit vreodată au crescut acolo jos, sub acel albastru neîntrerupt și vrăjit.” Plutești înspre est dintr-un orizont în altul, dinspre un răsărit înspre celălalt, înconjurând întreaga planetă într-o oră și jumătate. După o vreme atungi s-o cunoști atât de bine, ajungi să-i analizezi particularitățile și anomaliile. Poți vedea atât de multe cu ochiul liber! În curând vei avea din nou sub ochi Florida. Oare furtuna tropicală pe care ai văzut-o data trecută, rotația trecută, furtuna care se rostogolea și gonea deasupra Mării Caraibelor o fi ajuns la Fort Lauderdale? Oare vara aceasta va lipsi zăpada de pe vreunul dintre munții Kush ai hindușilor? Simți nevoia să admiri recifele albastre-verzui din Marea Coralilor. Atunci o privire la banchiza de ghețuri din vestul Antarcticii și te întrebi dacă prăbușirea ei ar putea într-adevăr să inunde toate orașele de coastă de pe planetă.

Totuși la lumina zilei este greu să distingi vreun semn al prezenței umane. În schimb noaptea, exceptând aurora boreală, tot ce se vede se datorează activității oamenilor care zumzăie și luminează de-a lungul și de-a latul planetei Pământ. Acea brazdă de lumină este partea estică a Americii de Nord, întinzându-se neîntreruptă de la Boston până la Washington și formând practic un megalopolis, chiar dacă teoretic nu este numit așa. Mai încolo se vede flacăra deschisă a gazului natural din Libia. Luminile orbitoare ale flotei de pescuit creveți se deplasează înspre sudul Mării Chinei, E flota japoneză a micilor pescari, care își urmează cursul neabătut. La fiecare rotație în jurul Pământului îți spune alte și alte povești. Poți vedea o erupție vulcanică în Kamciatka, o furtună de nisip pornită din Sahara și care se apropie de Brazilia, vremea rece și lipsită de anotimpuri din Noua Zeelandă. Începi să te îngrijorezi pentru planeta ta, începe să îți pese și să-i dorești binele.

Granițele naționale sunt la fel de invizibile ca și meridianele de longitudine sau ca și Tropicul Racului și cel al Capricornului. Granițele sunt arbitrare. Planeta însă este reală.

Din aceste motive zborul spațial este subversiv.

Cei mai mulți oameni, dacă sunt destul de norocoși ca să ajungă la o plimbare pe orbita Pământului, ajung să aibă gânduri similare după numai un pic de meditație asupra lucrurilor. Națiunile care au dezvoltat zborurile spațiale au făcut-o cu atât avânt în primul rând din motive naționaliste, de aceea este o mică ironie faptul că aproape toți cei care ajungeau în spațiu recepționau o imagine surprinzătoare cu o perspectivă transnațională.

Vedeau Pământul ca pe o singură lume.

Nu era greu să-ți imaginezi că va veni o vreme când ceea ce va conta va fi loialitatea față de această planetă albastră sau poate chiar față de roiul de planete înghesuindu-se în jurul unei stele galbene și mărunte din apropierea lor, o stea pe care odinioară oamenii, fiindcă nu știau că fiecare stea este un soare, au răsplătit-o cu articolul hotărât: SoareLE. Abia de curând, de când tot mai mulți oameni ajungeau în spațiu, rămâneau acolo perioade mai mari de timp și își îngăduiau un pic de răgaz pentru meditație, abia din aceste momente a început să se facă simțită forța unei perspective planetare, globale. S-a dovedit mai apoi că un număr destul de însemnat dintre cei care se plimbaseră pe o orbită mai joasă în jurul planetei au ajuns să aibă o influență destul de mare pe Pământ.

Mai pe la începuturi, înainte ca oamenii să ajungă în spațiul cosmic, au trimis acolo sus câteva animale. Amibe, musculițe de oțet, șobolani, câini, maimuțe, toate aceste făpturi au devenit veterani încercați ai zborului cosmic. Pe măsură ce au devenit posibile zboruri de durată mai mare s-a descoperit ceva cu totul neașteptat. Fenomenul nu avea efect asupra microorganismelor și avea un efect foarte redus asupra musculițelor de oțet. În schimb se părea că în cazul mamiferelor expunerea la spații cu gravitație zero mărea durata de viață a creaturilor. Cu 10 sau chiar 20 de procente. Dacă oamenii ar trăi într-un câmp zero g, atunci corpul lor ar cheltui mult mai puțină energie luptându-se cu forța de gravitație, celulele umane s-ar oxida mai încet și oamenii ar trăi mai mult. Unii dintre medicii specialiști au declarat că efectul amintit ar putea să fie mult mai accentuat în cazul oamenilor comparativ cu cel al șobolanilor. În aer se simțea un parfum foarte slab de nemurire.

Proporția apariției cancerului era mai scăzută cu 80 de procente la animalele de pe orbită comparativ cu un grup de control aflat pe Pământ.

Leucemia și carcinoamele limfatice scădeau chiar cu 90 de procente. Existau și unele dovezi, poate nu întru totul semnificative din punct de vedere statistic, care arătau că rata diminuării spontane a afecțiunilor neoplasmice era mult mai ridicată în spațiile cu gravitație zero. Cu cincizeci de ani în urmă chimistul german Otto Warburg avansase ipoteza după care oxidarea celulelor stă la originea multor cazuri de cancer. Dintr-o dată consumul mai redus de oxigen din celule în condițiile lipsei de greutate păru o posibilitate foarte tentantă.

Indivizi care cu câteva decenii în urmă ar fi pornit într-un pelerinaj spre Mexic pentru a se curăța de păcate vociferau acum pentru a obține un bilet în spațiul cosmic. Numai că prețul unui bilet era exorbitant. Fie că era un medicament curativ sau doar unul preventiv, zborul spațial nu era pentru toată lumea.

Deodată sume de bani de care până atunci nu se mai pomenise deveniră disponibile pentru investiții în stații orbitale civile. Până la sfârșitul celui de al doilea mileniu existau deja câteva hoteluri rudimentare de refacere plasate la câteva sute de kilometri în spațiu. Pe lângă prețul extraordinar de mare mai apăru, cum era de bănuit, și un alt dezavantaj serios: deteriorarea progresivă a sistemului vascular și a celui osos, inevitabilă în lipsa gravitației, făcea imposibilă pentru oricine revenirea la câmpul gravitațional de pe suprafața planetei. Însă pentru câțiva dintre magnații mai în vârstă problema nu se dovedi un impediment prea important. În schimbul unui deceniu de viață în plus erau bucuroși să se retragă la cer și în cele din urmă să moară acolo sus.

Erau destul de mulți cei care se temeau că asemenea investiții erau o imprudență și că urma să afecteze bogăția limitată a planetei. Ei spuneau că lumea era prea plină de nevoi urgente și de plângeri justificate ale celor săraci și lipsiți de putere și că nu era cazul să cheltuim sume imense pentru a-i cocoloși pe cei bogați și puternici. După părerea lor era o nesăbuință să i se permită unei clase elitiste să emigreze în spațiu, în timp ce masele de oameni obișnuiți vor rămâne lipite de Pământ, iar planeta va deveni în cele din urmă o lume părăsită ai cărei stăpâni vor fi absenți pentru totdeauna. Aceeași situație era considerată de alții drept un fel de dar dumnezeiesc: marii proprietari ai planetei o vor părăsi, plecând în cârduri, și după aceea vor ajunge acolo sus, unde nu vor putea face atât rău cât le stătea în putere să facă aici jos.

Aproape nimeni nu reușise să anticipeze principalul beneficiu al situației nou-apărute, adică transferul unei perspective globale vii de la idealiștii lipsiți de mijloace de pe Pământ la cei care puteau face cel mai mult bine. După câțiva ani printre cei care trăiau pe orbita planetei aproape că nu mai rămăsese nici un naționalist. Mai mult decât atât, confruntarea nucleară planetară le punea probleme serioase celor care tindeau spre nemurire.

Pe orbită se aflau industriași japonezi, magnați ai companiilor maritime grecești, prinți ai coroanei din Arabia Saudită, un fost președinte american, un fost secretar general al partidului comunist sovietic, un baron al contrabandei chineze și un lider al traficului cu heroină, actualmente retras din afaceri. În Occident, dacă facem abstracție de câteva invitații cu scopuri publicitare, funcționa un singur criteriu pentru a obține rezidența pe orbita Pământului: trebuia să fii în stare să plătești.

Locuințele sovieticilor erau oarecum diferite. Ele se numeau „stații de studiu spațiale”, iar fostul secretar general al PCUS se afla acolo, chipurile, pentru „cercetări gerontologice”. Totuși pe ansamblu masele de oameni nu erau nemulțumite, fiindcă își imaginau că într-o zi vor ajunge și ei acolo sus.

Cei care locuiau pe orbita Pământului înclinau să fie circumspecți, grijulii și tăcuți. Familiile și angajații lor aveau calități personale asemănătoare.

Aceștia se aflau în centrul interesului, manifestat cu discreție de alți indivizi bogați și puternici care se mai aflau încă pe Pământ. Nu făceau nici un fel de declarații publice, dar ideile lor se insinuau treptat în gândirea liderilor politici și militari de pe tot globul pământesc. Neîntrerupta reducere și demontare a armelor nucleare de către cele cinci puteri nucleare ale lumii era o decizie pe care o sprijineau și venerabilii de pe orbită. Cu discreție, ei au susținut și construirea Mașinii vegane, deoarece au văzut în ea o posibilitate de a uni lumea. Din când în când organizațiile naționaliste mai scriau câte ceva despre o vastă conspirație ce se crease pe orbita planetei, conspirație formată din boșorogi ramoliți și caritabili care își vindeau cu naivitate patriile unde crescuseră.

Apăruseră pamflete despre care se pretindea că ar fi stenograme ale unei întâlniri de la bordul stației „Methuselah” și la care se spunea că ar fi participat reprezentanți ai tuturor celorlalte stații orbitale particulare. În acest scop respectivele stații s-ar fi apropiat, cică, de „Methuselah”. A apărut în curând și o listă cu „direcții de acțiune” astfel calculate încât să stârnească spaima în inimile celor mai indiferenți cetățeni. „Timesweek” a declarat că pamfletul era o înșelăciune lipsită de logică și l-a numit „Protocoalele Străbunilor Ozonului”.

* * *

În zilele care au trecut repede în așteptarea plecării Ellie a încercat să își petreacă ceva din timpul său liber pe Cocoa Beach, mai ales după răsăritul soarelui. Închiriase un apartament cu o vedere splendidă spre plajă și spre largul Oceanului Atlantic. Îi plăcea să își aducă la ea bucăți de pâine și se amuza aruncându-le la pescăruși. Păsările erau destul de bune acrobate și de multe ori prindeau din zbor bucățile de pâine.

Ellie calculase că din această perspectivă pescărușii obțineau o medie comparabilă cu cea realizată de un jucător de cricket care prindea mingile. În unele momente grupuri de câte douăzeci sau treizeci de pescăruși se ridicau în aer și pluteau la doar un metru sau doi deasupra capului ei. Băteau din aripi cu putere ca să se mențină în același loc, iar ciocurile le stăteau larg deschise, încordate, anticipând apariția miraculoasă a hranei. Se strecurau unul peste altul într-o mișcare aparent haotică, dar femeia remarcă uimită că efectul de ansamblu era al unui model identic, neschimbat. În ziua aceea Ellie o luă înapoi spre apartament și, pe drumul de întoarcere, observă pe jos o frunză de palmier micuță și — în felul ei umil — perfectă. Frunza zăcea la marginea plajei, dar femeia o ridică din nisip și o duse în apartament. Acolo o curăță cu grijă de firele de nisip lipite de ea, netezind-o cu degetele.

Hadden o invitase nu de mult să-l viziteze la casa lui departe de casă, în castelul său din spațiu, pe care îl numise „Methuselah”. Din pricina dorinței lui Hadden de a sta departe de ochii lumii, Ellie nu avu voie să pomenească nimănui despre invitație, cu excepția funcționarilor guvernamentali care erau oricum informați despre situație.

Adevărul era că deocamdată nu știau prea mulți cum că Sol Hadden își cumpărase o locuință pe orbită și se retrăsese în spațiu. Toți inșii care lucrau la guvern și pe care îi întrebase cum să reacționeze la invitație au fost de părere că ar trebui să se ducă. Sfatul lui der Heer fusese clar: — O schimbare de aer ți-ar prinde tare bine! îi spusese el.

Și președinta își exprimase acordul în legătură cu vizita amintită, mai ales fiindcă la următoarea navetă spațială care urma să fie lansată în spațiu, bătrâna STS „Intrepid”, unul dintre locuri se eliberase în ultimul moment. De obicei transportul până la casele de odihnă de pe orbită era realizat cu aeronave comerciale. În ultima vreme un număr destul de mare de vehicule spațiale catapultate treceau prin testele finale pentru a obține autorizarea. Totuși calul de bătaie al tuturor activităților militare sau civile pe care le desfășurau în spațiu Statele Unite ale Americii rămăsese tot vechea flotă de navete spațiale.

Unul dintre piloții-astronauți îi explicase: — Nu-i mare lucru aici. Când ne vârâm ’napoi în atmosferă ne zgoară o grămadă de pene și dup-aia le lipim iar la loc înainte să plecăm din nou.

Nu existau nici un fel de cerințe fizice specifice pentru un astfel de zbor. Singurul lucru care se cerea era să fii sănătos și să nu suferi de nici o boală gravă în momentul plecării. Zborurile comerciale plecau de obicei încărcate și reveneau de pe orbită cu magaziile goale. În schimb zborurile cu navete spațiale aveau locuri pline atât la plecare, cât și la întoarcere. Cu o săptămână înainte, la ultimul zbor al lui „Intrepid”, naveta se întâlnise în zborul ei cu stația „Methuselah” și o abordase pentru a lua doi pasageri care se întorceau pe Pământ. Ellie îi cunoștea după nume: unul dintre ei era proiectant de sisteme de propulsie, iar celălalt se specializase în criobiologie.

Femeia se întrebă ce-or fi căutat pe „Methuselah”.

— O să vezi, continuă pilotul cu explicațiile, e ca și cum am cădea dintr-un copac. Aproape nimeni n-a găsit c-ar fi neplăcut și la cei mai mulți tipi le-a plăcut la nebunie.

I-a plăcut și ei. Stând înghesuită înăuntrul navetei, laolaltă cu pilotul, doi specialiști în misiuni spațiale, un cadru militar cu buzele strânse și un funcționar al Serviciului de Venituri Interne, Ellie simți cum se desprinde lin de podea și apoi trăi bucuria primei sale experiențe în gravitație zero, mult mai lungă decât atunci când lua liftul cu frânare accelerată în World Trade Center, faimoasa clădire new-yorkeză. După ce făcură o rotație și jumătate în jurul planetei se întâlniră cu stația „Methuselah”. Peste două zile transportorul comercial „Narnia” urma s-o preia pe Ellie și s-o ducă înapoi pe Pământ.

Castelul, pe care Hadden insista să-l numească astfel, se rotea încet în jurul axei, făcând o rotație completă la aproximativ nouăzeci de minute. Astfel stația era întotdeauna îndreptată spre Pământ cu aceeași parte, în timp ce cealaltă rămânea întunecată. Datorită străduinței lui Hadden stația oferea prin peretele orientat către planetă o panoramă magnifică asupra globului albastru. Nu era un ecran de televizor, ci o fereastră transparentă, un hublou adevărat. Fotonii pe care îi vedea femeia fuseseră reflectați pe culmile înzăpezite ale Anzilor doar cu o fracțiune de secundă mai înainte. În afară de marginile ferestrei, unde gradul de înclinație a stratului gros de polimer era mai accentuat, nicăieri nu se observa vreo distorsiune evidentă a imaginii. Mulți dintre oamenii pe care îi cunoștea Ellie, chiar și dintre aceia care se considerau a fi credincioși, considerau că sentimentul de venerație era ceva stânjenitor. „Totuși”, gândi ea, „ar trebui să fii de lemn ca să stai în fața acestui hublou și să nu simți așa ceva. Poate ar fi bine să trimitem aici poeți tineri și compozitori încă activi, artiști și producători de filme, dar și oameni profund religioși, dintre aceia care nu au ajuns supuși cu totul sectarismelor birocratice. O experiență de genul ăsta ar putea fi transmisă astfel cu mare ușurință oricărui individ obișnuit de pe planetă. Ce păcat că nimeni nu s-a gândit serios să încerce ceva măcar comparabil!” Sentimentul care o învăluia era asemănător… numinosului.

* * *

— Te obișnuiești cu asta, îi spuse Hadden. Dar nu te plictisești niciodată. Din când în când simți cum te cuprinde vederația.

La fel de abstinent ca și odinioară, bărbatul sugea liniștit dintr-o cutie de cola dietetică.Ellie refuză să accepte ceva mai tare, zicându-și că pe orbită adaosul comercial la etanol trebuie să fi fost foarte mare.

— Bineînțeles că-ți lipsesc destule lucruri, continuă Hadden. Ţi-e dor de câte ceva, de plimbările lungi, de înotul în apa oceanului, de vechii prieteni care îți pică în vizită neanunțați. Dar oricum lucrurile astea nu însemnau cine știe ce.

Și, după cum vezi, prietenii tot mai pot să creacă într-o vizită pe la mine.

— Cu un preț imens, răspunse ea.

— Pe vecinul meu de alături, un japonez numit Yamagishi, îl vizitează o femeie. În a doua marți din fiecare lună, fie că plouă sau ninge, ea apare la locuința lui. O să ți-l prezint mai târziu și pe el. E un tip strașnic. A fost criminal de război. Gradul 1, dar numai acuzat, înțelegi? N-a fost condamnat niciodată.

— Totuși care-i farmecul? întrebă Ellie. Nu ești printre cei care cred că vine sfârșitul lumii. Atunci ce cauți aici sus?

— Îmi place perspectiva pe care o am. Și mai există și niște chichițe juridice care mă avantajează.

Femeia îl privi intrigată.

— Vezi tu, o persoană aflată în poziția în care sunt eu, cu invenții noi și cu noi ramuri industriale în dezvoltare, se află întotdeauna la limita legalității și e oricând în pericol să încalce nu știu ce reglementări. Toate se întâmplă de obicei pentru că vechile legi n-au ajuns să fie adaptate la noua tehnologie. Din cauza asta ajungi să-ți pierzi o groază de timp prin judecăți, procese și contestații.

În cele din urmă ți se reduce eficiența. În timp ce tot ce vezi aici…

Hadden gesticulă larg, cuprinzând parcă laolaltă Castelul și Pământul între mâini.

— …tot ce vezi aici nu aparține nici unui stat.

Acest Castel îmi aparține mie, lui Yamagishi și altor câțiva prieteni de-ai noștri. Niciodată nu va fi considerat ilegal să fiu alimentat cu mâncare și cu alte bunuri materiale necesare. Totuși, pentru a fi cu totul siguri, folosim sisteme ecologice închise.

De fapt acum le punem la punct. Și nu există nici un acord de extrădare între Castelul nostru și vreunul dintre statele de pe planetă. Pentru mine e mult mai… eficient să stau aici, pe orbită.

Bărbatul se opri o clipă și o privi pe Ellie în ochi. Reluă apoi, pe un ton serios: — N-aș vrea să crezi că am făcut ceva cu adevărat ilegal. Numai că atunci când te ocupi cu atât de multe chestii inteligente e mai bine să te asiguri dinainte. De exemplu, știi că sunt o mulțime de indivizi care cred cu adevărat că eu sunt cel care a sabotat Mașina, cu toate că am cheltuit o cantitate ridicol de mare din averea mea tocmai încercând s-o construiesc? Despre Babilon și ceea ce i-au făcut sunt sigur că ai auzit. Echipa de anchetatori de la compania unde sunt asigurat crede că și la Babilon și la Terre Haute au acționat aceiași oameni. Nu înțeleg de ce. S-ar părea că am o mulțime de dușmani. Nici asta nu pot s-o pricep.

Eu cred că am făcut destul de mult bine oamenilor.

Oricum, dacă le pun la socoteală pe toate, pentru mine e mai bine să stau aici, pe orbită…

Urmă un nou moment de tăcere pe care îl întrerupse tot Hadden: — Ei, de fapt eu voiam să-ți vorbesc despre Mașină. A fost îngrozitor! Mă gândesc la catastrofa aceea cu pivotul de erbiu din Wyoming. Îmi pare tare rău de Drumlin. Vorbesc serios. Era un tip dat dracului. Zdravăn și hotărât. Și pentru tine trebuie să fi fost un șoc teribil. Sigur nu vrei ceva de băut?

Dar Ellie se mulțumi să privească în continuare Pământul și să-l asculte pe bărbatul micuț care o invitase la el.

— Dacă eu nu sunt descurajat de accidentul ăla cu Mașina, continuă el, nu văd de ce ar trebui să fii tu. Probabil te îngrijorează ideea teribilă că nu va mai exista niciodată o Mașină americană din cauză că sunt prea mulți oameni care își doreau și încă își mai doresc să eșuăm. Și președinta este îngrijorată din aceleași motive. Mai sunt și toate fabricile pe care le-am construit, fiindcă acolo nu s- au montat linii de producție obișnuite. Nu produceau decât componentele specifice și va fi foarte costisitor să înlocuim părțile distruse. Dar în primul rând te gândești că toată povestea a fost o greșeală încă de la început. Îți zici că s-ar putea să ne fi comportat prostește fiindcă am vrut s-o facem atât de repede. Și chiar dacă tu nu gândești exact așa, să știi că președinta o face. Dar știi că, dacă nu am fi făcut-o repede, s-ar fi putut să n-o mai facem niciodată? Pe mine asta mă îngrijora. Pe lângă asta ar mai fi ceva: eu unul cred că invitația nu va rămâne valabilă pentru totdeauna.

— E ciudat să te aud spunând așa ceva. Exact despre asta discutam eu cu Drumlin și cu Valerian cu puțin înaintea accidentului. A sabotajului, se corectă Ellie. Continuă-ți ideea, te rog.

— Vezi tu, inșii credincioși, adică cei mai mulți dintre noi, cred că planeta noastră este într-adevăr un experiment. Aici ajung până la urmă ideile și credințele lor. Dintre toți zeii pe care îi au întotdeauna există unul care își bagă nasul peste tot, trebăluiește, repară, se distrează cu nevestele neguțătorilor, dă niște legi sau ține niște predici pe munți, îți ordonă să-ți mutilezi copiii, le spune oamenilor ce cuvinte au voie să pronunțe și ce cuvinte sunt interzise, îi face pe oameni să se simtă vinovați fiindcă se distrează laolaltă și tot felul de lucruri din astea. De ce n-ar putea toți zeii ăștia la fel de bine să ne lase în pace? Toate intervențiile lor sugerează de fapt incompetența. Dacă Dumnezeu ar fi vrut ca soția lui Lot să nu se uite în urmă, atunci de ce n-a făcut-o atât de supusă încât să asculte fără crâcnire ceea ce-i spusese bărbatul ei? Sau dacă nu l-ar fi făcut pe Lot atât de papă-lapte, atunci poate că ea ar fi fost mult mai supusă unui soț autoritar. Dacă Dumnezeu este atotputernic și atoateștiutor, atunci de ce n-a făcut de la început universul cum trebuia, în așa fel încât acesta să evolueze după dorințele Sale divine? De ce trebuie tot timpul să se plângă și să facă reparații? Nu, crede-mă, nu există decât un singur lucru care reiese clar din Biblie: Dumnezeul biblic este un constructor neîndemânatic. Nu se pricepe la proiecte și se pricepe și mai puțin la executarea lor. Dacă ar fi avut vreun concurent ar fi dat faliment imediat.

Hadden își încheie expozeul concluzionând: — Din cauza asta eu nu pot să cred că noi suntem un experiment. S-ar putea ca universul să fie împănat cu planete experimentale, locuri special amenajate în care zeii-ucenici să fie nevoiți să-și dovedească aptitudinile. Ce păcat că Rankin și cu Joss nu s-au născut pe o astfel de lume!

Arătă iar cu un gest larg spre hublou: — Dar pe această planetă nu există nici un fel de microintervenție. Zeii nu se nimeresc să vină la noi și să repare lucrurile atunci când noi facem treabă de mântuială. Numai să arunci o privire peste istoria omenirii și-ți dai imediat seama că am fost de capul nostru.

— Până acum, replică Ellie. Deus ex machina?

La asta te gândești? Îți închipui cimva că în cele din urmă zeii s-au milostivit de noi și ne-au trimis Mașina?

— Mai degrabă la ceva gen „Machina ex deo” sau cum o suna asta mai bine în latină. Nu, eu nu cred că omenirea este un experiment. Cred că noi suntem singurii care ne supraveghem, că stăm pe o planetă care nu interesează pe nimeni altcineva, într-un loc în care nimeni, niciodată, nu s-a deranjat să intervină. Suntem o lume-etalon care se sălbăticește. Vezi, asta se întâmplă dacă ei nu au chef să intervină. Pământul este de fapt un obiect de studiu practic pentru zeii-ucenici. Li se spune la școală: „Dacă o să dai chix, atunci o să faci o lume asemenea Pământului”. Și atunci bineînțeles că ar fi o pierdere importantă să lași să se distrugă o lume atât de folositoare. De aceea din când în când mai trec pe la noi, pentru orice eventualitate. S-ar putea ca la fiecare vizită să-i aducă după ei și pe zeii-ucenici care au dat greș.

Ultima dată când au venit să ne verifice noi tocmai ne distram prin savane, încercând să întrecem în fugă antilopele. „Bun, lucrurile merg de minune”, au zis ei. „Tipii ăștia n-o să ne dea nici o bătaie de cap. O să mai trecem pe-aici peste vreo zece milioane de ani. Totuși, ca să fim cu totul siguri, supravegheați-i pe frecvențele radio.” După care într-o zi se trezesc cu o alarmă. Un mesaj dinspre Pământ. „Cum? Deja au ajuns să aibă televiziune?

Haideți să vedem cu ce se mai ocupă.” Văd stadionul olimpic. Drapelele naționale. Pasărea de pradă. Pe Adolf Hitler. Mii de oameni care îl aclamă. „O-ho-hoo!” zic ei. Fiindcă ei recunosc semnalele de avertisment. Mai repede ca fulgerul, sar să ne spună: „Măi băieți, lăsați-o baltă! Voi aveți acolo o lume extraordinar de folositoare. Cam dezorganizată, dar funcțională. Ia mai bine construiți Mașina asta și lăsați-vă de prostii!” De data aceasta le pasă de noi. Sunt îngrijorați. Își dau seama că suntem pe o pantă descendentă.

Părerea lor este că trebuie să ne grăbim pentru a remedia situația. Iar asta este și părerea mea.

Trebuie să construim Mașina.

Ellie se gândi ce-ar fi spus Drumlin dacă ar fi auzit astfel de argumente. Știa cum gândea fostul ei profesor. Cu toate că multe dintre cele spuse de Hadden erau concordante cu propria ei opinie, era sătulă de asemenea speculații pline de încredere și ademenitoare legate de ceea ce ar fi intenționat de fapt ființele de pe Vega. Voia ca proiectul să continue, ca Mașina să fie construită până la capăt și pusă în funcțiune, voia să vadă cum începe o nouă etapă în istoria omenirii. Încă nu avea încredere în propriile ei motivații și scopuri, încă era prudentă, cu toate că fusese menționată ca unul dintre potențialii membri ai echipajului Mașinii. Dacă aceasta va fi vreodată definitivată.

Astfel amânările ce interveneau în definitivarea construcției aveau un scop care îi puteau folosi și ei. Îi puneau la dispoziție timpul necesar pentru a se răfui cu ea însăși.

— O să luăm cina cu Yamagishi. O să-ți placă, să vezi. Numai că ne facem destule griji în legătură cu el. Se încăpățânează să păstreze presiunea parțială a oxigenului la un nivel foarte scăzut în timpul nopții.

— Ce mai înseamnă și asta?

— Cum să-ți explic… cu cât există mai puțin oxigen în aer, cu atât omul trăiește mai mult. Cel puțin așa ne-au explicat medicii. Așa că noi avem grijă cu toții să ne verificăm cantitatea de oxigen din aerul existent în camerele de aici. În timpul zilei nu prea poți să scazi oxigenul la mai puțin de douăzeci de procente, fiindcă ajungi să amețești. În schimb noaptea, când oricum dormi, poți să reduci presiunea parțială a oxigenului. Totuși și aici există un pericol. Dacă nu calculezi bine, o reduci prea mult. Yamagishi a ajuns zilele trecute s-o reducă până la paisprezece procente, fiindcă vrea să trăiască veșnic. Rezultatul? Omul nu mai este lucid până la ora de prânz.

— Toată viața mea eu am petrecut-o așa, la douăzeci de procente de oxigen, râse Ellie.

— Acum Yamagishi face niște experiențe cu medicamente nootropice. Speră că astea o să-i facă să dispară starea de amețeală și leșinurile. Știi, cam același efect pe care-l are piracetamul. Sigur este că medicamentele de tipul ăsta îmbunătățesc memoria. Nu știu dacă te fac cu adevărat mai deștept decât erai, dar așa spun toți. Așa că Yamagishi înghite acum îngrozitor de multe nootropice, iar noaptea nu respiră suficient oxigen.

— Așadar tipul e cam țicnit?

— Ţicnit? Greu de zis. Nu cunosc prea mulți criminali de război de gradul 1 și ajunși la 92 de ani.

— Vezi, de aceea orice experiment trebuie ținut sub control, îi replică Ellie.

Hadden zâmbi.

* * *

Chiar și la vârsta sa înaintată, Yamagishi își păstrase acea ținută dreaptă și impunătoare pe care o dobândise de-a lungul îndelungatei sale cariere în Armata Imperială. Era un omuleț mic de statură, complet chel, cu o mustață albă aproape neobservabilă și cu o expresie blândă pe chip.

— Mă aflu aici din cauza șoldurilor, le explică el.

Știu povestea cu cancerele și cu durata vieții. Dar eu sunt aici din cauza șoldurilor. La vârsta mea oasele se rup cu mare ușurință. Baronul Tsykyma a murit fiindcă a căzut din pat pe propriul lui tatami. Jumătate de metru, atât a căzut. Jumătate de metru. Și i s-au rupt oasele. La zero g șoldurile nu se mai rup.

Părea foarte logic.

Se făcuseră câteva compromisuri gastronomice, însă cina a fost de un rafinament surprinzător.

Fusese creată o întreagă tehnică, special pentru servirea mesei în condițiile lipsei de greutate.

Ustensilele pentru servit aveau folii protectoare, paharele de vin aveau capace și paie. Mâncărurile de genul alunelor sau fulgilor de porumb erau interzise.

Yamagishi îi servi femeii caviarul. Era unul dintre puținele feluri de mâncare occidentală care costă mai mult decât transportul lui de pe Pământ.

El îi explicase că un kilogram de caviar cumpărat pe planetă era mai scump decât cheltuielile de expediție a kilogramului respectiv până pe orbită.

Ellie se gândi că oamenii aveau cu adevărat noroc fiindcă exista coeziunea icrelor din caviar. Încercă să-și imagineze miile de icre separate, fiecare în cădere liberă, independentă, înghesuindu-se și plutind pe coridoarele acestui lăcaș de odihnă orbital. Apoi își aminti dintr-o dată că și mama ei se afla într-o casă de odihnă, dar într-una cu câteva stele mai modestă decât cea pe care o vizita ea acum. „De fapt”, își zise ea, „dacă m-aș orienta după Marile Lacuri, care sunt vizibile în acest moment de aici, de pe orbită, aș putea să mă uit cu multă atenție prin hublou și să stabilesc exact locul unde se află mama.” O cuprinse un sentiment de vinovăție. Era în stare să-și piardă două zile stând la taclale cu niște miliardari cunoscuți drept „băieți răi” și retrași pe orbita Pământului, dar nu găsea nici un sfert de oră liber ca să-i dea un telefon mamei ei? Își promise solemn că de data asta o să o sune imediat ce o să aterizeze la Cocoa Beach. Se gândi că o convorbire de pe orbita planetei ar fi fost totuși o noutate prea năucitoare pentru cetățenii pensionari de la casa de odihnă din Janesville, Wisconsin.

Yamagishi îi întrerupse șirul gândurilor pentru a o informa că el era cel mai în vârstă bărbat din spațiul cosmic. Cel mai în vârstă om care ajunsese vreodată în spațiu. Până și fostul vicepremier chinez era mai tânăr decât el. Apoi își dădu jos haina, își suflecă mâneca dreaptă de la cămașă, își încordă bicepșii și îi ceru să-i pipăie mușchii. După puțin timp începu să povestească despre acțiunile de caritate la care contribuise din plin, dând o mulțime de detalii și relatând cu vioiciune și pasiune toate aceste activități merituoase.

Ellie încercă să mențină un nivel politicos de conversație.

— E foarte multă tihnă și liniște aici, pe orbită.

Probabil că vă bucurați de retragerea dumneavoastră din activitate.

Această remarcă afabilă îi fusese adresată lui Yamagishi, dar cel care răspunse fu Hadden:

— Locul nu este cu totul lipsit de activitate.

Câteodată intervine câte o criză și atunci trebuie să ne mișcăm repede.

— Explozii solare, foarte dăunătoare, se oferi Yamagishi. Te fac steril.

— Mda, zise Hadden, dacă telescopul detectează vreo furtună solară mai puternică, din acel moment mai avem cam trei zile până când particulele de sarcină ajung să lovească în Castel.

În astfel de momente locuitorii stabili ai Castelului, cum suntem noi, Yamagishi-san și cu mine, mergem în adăpostul contra furtunilor solare. Un loc foarte spartan, foarte mic. Dar este suficient de bine protejat în exterior încât să ne apere cât de cât de radiații. Se simte o diferență. Bineînțeles că mai sunt și unele radiații secundare. Problema cea mai mare este că, dacă se întâmplă așa ceva, toți cei aflați temporar aici, ca și vizitatorii, trebuie să plece înainte de a trece perioada aceea de trei zile.

O astfel de situație poate pune la grea încercare flota comercială. Uneori trebuie să-i chemăm pe cei de la NASA sau pe sovietici ca să-i salveze pe oameni. Nici nu ți-ar veni să crezi pe cine dăm afară în timpul furtunilor solare: mafioți, șefi ai serviciilor secrete, femei și bărbați fermecători…

— De ce am impresia că sexul este unul dintre cele mai cerute produse de import de pe planetă?

întrebă femeia, după o scurtă ezitare.

— Ooo, bineînțeles că este. Sigur. Și din o mulțime de motive. Gândește-te la clientelă, la amplasarea stațiilor. Dar principalul motiv este gravitația zero. La zero g ești în stare să faci la optzeci de ani lucruri pe care nu le-ai fi crezut posibile la douăzeci. Ar trebui să-ți faci și tu o vacanță aici, la noi. Împreună cu prietenul tău, normal. Poți să o consideri ca pe o invitație concretă.

— Nouăzeci, spuse Yamagishi.

— Scuzați-mă, n-am înțeles.

— Ești în stare să faci la nouăzeci de ani lucruri la care nici n-ai fi visat la douăzeci. Asta vrea să spună Yamagishi-san. Și de aceea toată lumea vrea să vină aici.

Când ajunseră la cafea, Hadden reveni la subiectul care-l interesa: Mașina.

— Yamagishi-san și cu mine suntem parteneri de afaceri cu alți câțiva inși, zise el. El este președinte de onoare al consiliului de administrație de la Yamagishi Industries. După cum știi, firma aceasta este cel mai important colaborator în domeniul testării componentelor Mașinii, care se desfășoară la Hokkaido. Acum încearcă să-ți imaginezi problema noastră. O să-ți dau un exemplu, ca să fiu mai clar. Există trei cochilii sferice de mari dimensiuni, introduse una în alta.

Cochiliile sunt fabricate dintr-un aliaj de niobiu, au niște șanțuri și modele speciale tăiate în ele și sunt proiectate evident pentru a se roti în vid cu o viteză foarte mare și în trei direcții ortogonale. Li s- a dat numele de benzele. Știi și tu toate astea, sunt convins. Dar ce se întâmplă dacă ne apucăm să construim un model la aceeași scară a celor trei benzele și le rotim cu o viteză foarte mare? Ce se întâmplă atunci? Toți fizicienii cu reputație cred că n-o să se întâmple nimic. Numai că, bineînțeles, nimeni nu a făcut un astfel de experiment. Adică exact experimentul ăsta. Deci de fapt nimeni nu știe cum stau lucrurile. Să presupunem că atunci când punem Mașina în funcțiune se va întâmpla ceva. Acel „ceva” depinde de viteza de rotire a sferelor? Sau depinde de compoziția benzelelor?

Poate că ceea ce contează este modelul șanțurilor săpate în ele. Sau poate că este vorba de dimensiunea exactă a lor, Deci noi ne apucăm să construim toate piesele respective, după care le verificăm. Și modelele cerute în Mesaj și copiile identice ale lor. Ambele. Noi am vrea să rotim la viteză mare versiunea noastră după benzelele mari, pe cele care copiază celelalte componente ale celor două Mașini. Presupunem că nu se întâmplă nimic. După aceea să ne gândim că vrem să adăugăm și alte componente suplimentare ale Mașinii. Am continua să le atașăm acolo, una câte una, făcând un fel de integrare a sistemelor mai puțin pretențioasă, dar treptată. Și apoi poate că va sosi un moment când vom atașa una dintre piese, nu ultima, ci doar una dintre ultimele. Iar Mașina va face ceva care ne va lăsa pe toți muți de uimire. De fapt ceea ce urmărim noi este să ne dăm seama cum funcționează Mașina. Înțelegi unde vreau să ajung?

— Vrei să-mi spui că voi montați în Japonia o copie identică a Mașinii, o copie de care nu știe nimeni?

— Ei, nu-i chiar un secret. Noi verificăm componentele individuale ale Mașinii. Nimeni nu ne-a spus că n-avem voie să le verificăm altfel decât una câte una. Așa că iată ce propunem noi, Yamagishi-san și cu mine: noi o să modificăm programarea experimentelor din Hokkaido. O să facem acum testul final de integrare a sistemelor pe ansamblul lor, iar dacă nu iese nimic, atunci o să facem după aceea și testarea componentelor bucată cu bucată. Oricum banii pentru asta au fost deja alocați. Ne-am gândit că vor mai trece multe luni sau poate chiar ani până când americanii să ajungă iar în stadiul la care ajunseseră. Și asta după eforturi pe care acum nu știu dacă mai au chef să le facă. Cât despre ruși, noi credem că n-o vor putea face nici măcar în câțiva ani. Unica posibilitate este Japonia. Nu trebuie să luăm imediat o astfel de decizie importantă cum este activarea Mașinii fără întârziere. Noi doar testăm componentele.

— Și voi doi puteți să luați o astfel de hotărâre pe cont propriu?

— Oho, așa ceva abia acoperă o mică parte din ceea ce se numește „sfera responsabilităților” afectate nouă. Noi credem că în maximum șase luni am putea ajunge în stadiul în care era Mașina din Wyoming. Bineînțeles că de data asta va trebui să avem mult mai multă grijă la sabotaje. Dar dacă toate componentele o să fie în ordine, atunci eu mă gândesc că și Mașina o să fie în ordine. Hokkaido este un loc în care-i cam greu să pătrunzi. Apoi, când totul va fi controlat și pregătit, o să-i putem întreba pe cei de la Consorțiul Planetar al Mașinii dacă n-ar vrea să facă o încercare. Și dacă echipajul va fi dornic s-o facă, pun pariu că și Consorțiul va merge pe aceeași idee. Ce părere ai, Yamagishi-san?

Yamagishi nu auzise întrebarea. Fredona încetișor „Free-Fall” și se delecta de unul singur.

„Free-Fall” era unul dintre ultimele succese de top și subiectul cântecului era cum să cedezi ispitelor de pe orbita Pământului. Versurile erau pline de detalii, pline de vioiciune, dar japonezul nu știa toate cuvintele, după cum explică el însuși când Hadden își repetă întrebarea.

Imperturbabil, Hadden continuă: — Ar mai fi ceva. Unele dintre componente o să fie rotite sau scuturate sau altceva asemănător.

Dar în orice caz va fi obligatoriu ca fiecare dintre ele să treacă de testele cerute în instrucțiuni. Nu m-am gândit în nici un caz că asta ar putea să te sperie și să te facă să renunți. Adică eu, personal, nu cred asta.

— Personal? Adică de ce ai crede că am fost aleasă? În primul rând nimeni nu m-a întrebat nimic și apoi mai există un număr de factori care au intervenit recent.

— Ascultă-mă, probabilitatea ca acel Comitet de Selecție a Echipajului să-ți ceară să pleci este foarte ridicată, iar președinta va fi cu totul de acord. Și încă va fi încântată. Haide, rânji Hadden, doar nu vrei să-ți petreci toată viața în cârje?

Marea Nordului și Peninsula Scandinavă erau acoperite de nori, iar Canalul Mânecii se întrezărea printr-o țesătură dantelată și aproape transparentă de ceață.

— Da, tu mergi! zise și Yamagishi.

Japonezul se ridicase în picioare și-și ținea mâinile pe lângă corp. Avea o alură demnă și ceremonioasă. Făcu o plecăciune adâncă în fața femeii și-i spuse: — Vorbind în numele celor douăzeci și două de milioane de angajați ai corporației pe care o dețin, terbuie să vă spun că a fost o adevărată încântare să vă cunosc.

* * *

Retrasă în micul dormitor pe care i-l oferiseră cei doi, Ellie avu un somn agitat, trezindu-se din când în când. Patul din nișa îngustă care închipuia dormitorul era agățat superficial între doi pereți astfel încât să nu se proiecteze singură peste vreun obstacol în eventualitatea că s-ar fi zbătut în somn, uitând — cum era de bănuit — că se află într-un spațiu cu gravitație zero. Se trezi și observă că toți ceilalți nu păreau să fi renunțat încă la somn, așa că porni spre imensul hublou al stației orbitale, căutându-și singură niște prize de susținere și deplasându-se greoi, asemenea unui alpinist. În cele din urmă reuși. Își concentră privirea prin geam la planeta-mamă ce se zărea „jos”. Stația tocmai trecea prin partea învăluită de noapte a Pământului. Globul se vedea întunecat și negru, cu excepția unor petice și punctulețe de lumină care dovedeau încercările curajoase ale ființelor umane de a înfrunta opacitatea lumii lor în perioada în care emisfera planetei era lipsită de strălucirea soarelui. După vreo douăzeci de minute, pe când jos soarele tocmai răsărea, Ellie se hotărâ ca, în cazul în care va fi întrebată, să accepte cooptarea ei în echipaj.

Hadden apăru brusc în spatele ei și o făcu să tresară puțin.

— E o priveliște minunată, recunosc! zise el. Mi- am petrecut deja destui ani aici și tot mi se pare că arată superb. Dar nu te deranjează că în jurul tău, învelindu-te ca pe un plod, se află o construcție spațială? Vezi, asta ar fi o experiență pe care încă n-a încercat-o nimeni. Să stai într-un costum spațial, iar în apropierea ta să nu fie nici o navă spațială, nimic de care să atârni. Poate că Soarele îți stă în spate și ești înconjurat de stele din toate părțile. Poate că sub tine se vede Pământul. Ori poate vreo altă planetă. Cumva îmi imaginez și eu cam cum ar fi Saturn. Gândește-te, ești acolo, plutești prin spațiul cosmic ca și cum ai fi cu adevărat una cu universul. Costumele spațiale de acum au suficiente rezerve ca să-ți ajungă pentru câteva ore bune. Nava spațială care te-a aruncat în spațiu ar putea să fi plecat de mult. Poate că te vei ciocni de ea peste o oră, când o să te ia înapoi. Sau poate că nu. Cel mai bine ar fi dacă nava nu s-ar mai întoarce. Ar fi ultimele tale ore de viață. Le-ai petrece înconjurat din toate părțile de spațiu, de stele și de alte lumi. Dacă ai suferi de o boală incurabilă sau dacă ai vrea să-ți ispășești păcatele într-un mod cu totul excepțional ce soluție ai alege ca să-ți încununezi sfârșitul vieții?

— Vorbești serios? Nu cumva te gândești să introduci pe piață această… metodă?

— Ei nu, e încă prea devreme să vorbim de lansarea pe piață. Poate că nu e cel mai precis mod de definire a ideii. Hai să zicem numai că îmi pun la punct niște studii asupra fezabilității.

Ellie se hotărâ să nu-i spună lui Hadden la ce hotărâre ajunsese în sinea ei, dar nici el n-o întrebă nimic despre asta. Puțin mai târziu, când „Narnia” se apropie de punctul de întâlnire cu „Methuselah” și începu manevrele de andocare, Hadden o luă deoparte pe cercetătoare.

— Tocmai îți spusesem că Yamagishi este cea mai în vârstă persoană de pe orbită, zise el. Ei bine, dacă e să luăm în calcul toți inșii care stau permanent aici, adică nu ne gândim la personalul de întreținere, la ceilalți angajați, la cosmonauți sau la animatoare, atunci eu sunt cel mai tânăr bărbat de-aici. Bineînțeles că sunt direct interesat în aflarea răspunsului la problema ce i-a adus pe cei mai mulți pe orbită, dar să știi că există cu adevărat o posibilitate acceptată și de medici: ca gravitația zero să mă păstreze în viață pentru câteva secole. După cum vezi, m-am implicat într- un experiment legat de nemurire.

Ellie bănuia că asta fusese doar introducerea.

Și într-adevăr Hadden reluă: — Știi, nu am pomenit de ideea cu nemurirea ca să mă laud. Nu, am amintit de ea dintr-un motiv practic. Dacă până și noi reușim să ne imaginăm niște metode de prelungire a duratei vieții umane, gândește-te la ce rezultate trebuie să fi ajuns creaturile acelea de pe Vega. Probabil că ei sunt cu adevărat nemuritori sau cel puțin pe-aproape. Eu unul sunt o ființă practică și în ultimul timp m-am gândit mult la nemurire. Cred că am meditat la subiectul ăsta mai mult timp și cu mai multă seriozitate decât orice alt om de pe Pământ. Și-ți pot spune un singur lucru legat de nemurire și de care sunt sigur: ființele nemuritoare sunt foarte precaute. Nu lasă niciodată lucrurile la voia întâmplării. Au investit prea multe eforturi în încercarea lor de a deveni nemuritori. Nu știu cum arată ființele acelea, nu-mi pot imagina nici ce vor de la noi, dar dacă ajungi vreodată față în față cu ele ține minte singurul sfat practic pe care ți-l pot da: orice lucru care ție ți s-ar părea floare la ureche, sigur și lipsit de pericole, lor le va crea impresia unui risc inacceptabil. Dacă vei ajunge acolo sus și vor începe cine știe ce negocieri, nu uita ce ți-am spus eu acum!

Capitolul 17

Visul furnicilor

„Vorbirea umană este asemenea unei oale sparte pe fundul căreia batem cu palmele, născocind ritmuri sălbatice care fac urșii să danseze în timp ce noi visăm să creăm melodii ce vor îmblânzi stelele.”

Gustave Flaubert — Doamna Bovary, 1857

„Teologia populară… este o adunătură masivă de inconsecvențe provenite din ignoranță… Zeii există din cauză că natura însăși a imprimat în mințile oamenilor ideea existenței lor.”

Cicero — De Natura Deorum, I, 16

Ellie se afla în toiul pregătirilor de plecare. Își împacheta hârtiile și notițele, își ordona benzile magnetice, printre bagaje se strecura o frunză de palmier care urma să fie și ea transportată în Japonia cu restul lucrurilor, și chiar în acele momente femeia privi vestea cum că mama ei suferise o hemoragie cerebrală. Aproape imediat după aceea curierul de la Argus îi aduse o scrisoare de la John Staughton. Scrisoarea începea direct, fără nici un fel de introducere politicoasă: „Am discutat adesea cu mama ta despre defectele și despre greșelile tale. Conversația pe acest subiect era întotdeauna dificilă. Atunci când îți luam apărarea (și, cu toate că n-o să-ți vină să crezi, o făceam adesea) mama ta îmi zicea că mă prosteai cu prea multă ușurință și că în fața ta eram moale ca o cârpă. Atunci când te criticam îmi spunea să nu-mi bag nasul în treburi care nu mă privesc.

Totuși am vrut să știi că dezinteersul tău față de ea și faptul că nu te-ai arătat dornică s-o mai vizitezi de când a început povestea cu Vega a fost pentru ea o sursă de neîncetată durere. Le spunea tot timpul vecinilor și tovarășilor ei de la azilul ăla jalnic unde tu ai insistat să se instaleze că o vei vizita cât de curând. Le-a spus asta an după an.

„În curând.” Își făcea planuri despre cum o să se afișeze prin toate colțurile azilului împreună cu faimoasa ei fiică, se gândea în ce ordine să-ți facă cunoștință cu toată liota aceea de boșorogi.

Probabil că nu ai fi dorit să auzi așa ceva și ți-o spun cu părere de rău. Dar este în interesul tău.

Dintre toate relele ce au rănit-o în viață comportamentul fiicei ei i s-a părut cea mai groaznică lovitură, mai dureroasă chiar decât moartea tatălui tău. S-ar putea ca acum să fi ajuns ditamai celebritatea. Holograma ta poate fi văzută în toate colțurile lumii și tu te bați pe burtă cu politicienii și alte chestii asemănătoare. Dar ca ființă umană n-ai mai învățat nimic de când erai în liceu…”

Ellie începu să rupă scrisoarea și plicul în bucăți mici, în timp ce ochii îi șiroiau de lacrimi.

Degetele i se poticniră peste o bucată mai dură de hârtie aflată înăuntrul plicului, o hologramă parțială creată dintr-o fotografie bidimensională veche printr-o tehnică de extrapolare aplicată pe computer. Rezultatul era mulțumitor: privitorul avea o impresie vagă, dar suficient de convingătoare, că reușește să vadă dincolo de marginile și colțurile fotografiei. Fotografia respectivă era una pe care Ellie n-o mai văzuse niciodată. În ea apărea mama ei pe când era încă destul de tânără și arăta drăguț. Femeia zâmbea și-și ținea brațul cu nonșalanță în jurul umerilor unui bărbat, tatăl lui Ellie, care afișa neglijent o figură nerasă de cel mult o zi. Amândoi păreau fericiți și radioși. Într-un acces de senzații amestecate care includea remușcare, vinovăție, furie la adresa lui Staughton și un pic de autocompătimire, Ellie cântări în minte realitatea incontestabilă: nu-l va mai vedea niciodată pe nici unul dintre oamenii din fotografie.

* * *

Mama ei stătea în pat, imobilă. Expresia feței ei era ciudat de detașată, căci acolo nu se puteau citi nici bucuria și nici regretele, ci mai degrabă… un soi de așteptare. Singura mișcare pe care o făcea din când în când era să clipească din ochi. Nu știa nimeni dacă era sau nu în stare să audă ori să înțeleagă ceea ce îi spunea fiica ei. Ellie se gândi la codurile de comunicare folosite în asemenea situații. Îi fu ciudă pe ea, dar nu se putea stăpâni să n-o facă. Dacă clipeai o dată spuneai „da”. Dacă clipeai de două ori spuneai „nu”. Sau ar fi putut să o cupleze la un encefalograf cu un ecran cu raze catodice pe care să-l poată vedea și bătrâna, iar apoi s-o învețe cum să-și moduleze undele beta.

Numai că în fața ei nu se afla constelația Alpha Lyrae, ci mama ei, și nu fusese chemată pentru vreun alt algoritm de decriptare, ci din dragoste.

Ellie o luă pe mama sa de mână, i-o ținu strâns într-a ei și îi vorbi ore în șir. Sporovăi vrute și nevrute despre ea și mama ei și tatăl ei care murise, despre zilele din copilărie. Își aminti de momentele în care, fiind abia un țânc, se strecura printre cearșafurile proaspăt spălate și era săltată în sus până aproape de cer. Vorbi și despre John Staughton. Își ceru iertare pentru o mulțime de lucruri. Plânse puțin.

Apoi remarcă pe neașteptate că părul bătrânei era încâlcit. Căută o perie de păr și începu să i-l aranjeze. În timp ce făcea asta se uita cu atenție la chipul ridat al mamei pentru ca să descopere că era asemenea chipului ei. Ochii mamei erau adânci și umezi și aveau o privire fixă de parcă, deși bolnava mai clipea din când în când, s-ar fi aflat deja undeva departe.

— Știu cine sunt, îi șopti Ellie cu tandrețe.

Mama ei își mișcă încet capul, o mișcare aproape imperceptibilă dintr-o parte în alta, dar nu ca și cum ar fi refuzat ceva, ci dând impresia că îi părea rău după toți acești ani în care ea și fiica sa se îndepărtaseră, se înstrăinaseră una de alta. Ellie strânse încetișor mâna bolnavei și i se păru că simte la rândul ei o ușoară apăsare din partea bătrânei.

I se spusese că viața mamei sale nu era în pericol. Medicii i-au promis că o vor suna imediat la biroul ei din Wyoming dacă va interveni vreo schimbare în starea bolnavei. Părerea lor era că în câteva zile vor putea să-i facă ieșirea din spital și s- o trimită înapoi la casa de odihnă, unde condițiile erau adecvate și bătrâna va putea beneficia de toate îngrijirile necesare. O asigurară pe Ellie că așa stăteau lucrurile cu adevărat și că n-avea de ce să se îngrijoreze.

Staughton părea îngrijorat și Ellie remarcase la el o profunzime a sentimentelor față de mama ei pe care n-o bănuise niciodată. Află mai apoi că ea îl suna deseori la telefon și că vorbeau destul de mult.

* * *

Pe holul auster, îmbrăcat în marmură, se afla o statuie adevărată, nu o hologramă oarecare.

Statuia părea puțin nelalocul ei și reprezenta o femeie goală sculptată în stilul lui Praxiteles.

Urcară într-un lift Otis-Hitachi unde Ellie observă că a doua limbă folosită pe tăblițe nu era limbajul orbilor, braille, cum ar fi fost normal, ci engleza.

Ieșind din lift, femeia fu condusă într-o cameră imensă, cam de dimensiunile unui hambar, în care oamenii stăteau îngrămădiți în jurul unor procesoare de cuvinte, un fel de traductori automați, Principiul era relativ simplu: se putea imprima un cuvânt în Hiragana, alfabetul fonetic japonez de cincizeci și una de litere, iar pe ecran apărea ideograma chinezească corespunzătoare în alfabetul Kanji. Existau sute de mii de asemenea ideograme sau caractere depozitate în memoriile computerelor, deși pentru a citi un ziar nu erau necesare de obicei decât trei sau patru mii de semne. Din cauză că existau mai multe caractere cu sensuri cu totul diferite, dar exprimate prin același cuvânt rostit, toate posibilele traduceri ale acestor cuvinte din Kanji în japoneză erau imprimate în memorie într-o ordine statistică.

Procesorul de cuvinte avea o subrutină contextuală în care toate caracterele potențiale erau ordonate ierarhic după estimarea sensului intenționat în text, estimare făcută tot de computer. Rareori apărea vreo greșeală. Procesorul acesta realiza acum o revoluție comunicațională nu foarte apreciată de tradiționaliști, într-un limbaj care până de curând nu avusese nici măcar o formă tipărită.

Ajunși în sala de conferințe s-au așezat pe niște scaune joase — o concesie clară făcută gusturilor occidentale —, în fața unor măsuțe la fel de joase și lăcuite. Li s-a oferit ceai. Dincolo de fereastră Ellie putea să vadă o panoramă a orașului Tokio.

Privind îndelung la imaginea orașului, Ellie își spuse că își pierdea totuși cam prea mult timp în fața ferestrelor. Ziarul pe care-l văzuse mai înainte se numea „Asahi Shimbun”, adică „Știrile de la Soare-Răsare”, iar Ellie fusese surprinsă să vadă că unul dintre jurnaliștii specializați pe domeniul politic era o femeie, caz rar după standardele presei americane și ale celei sovietice. Dar Japonia se angajaze într-o acțiune concertată de reevaluare a rolului femeilor în societate. Privilegiile tradiționale ale masculilor dispăreau încetul cu încetul într-un fel de luptă neoficială în care bărbații cedau redută după redută. Numai ieri președintele unei firme numite Nanoelectronics i se plânsese că nu mai găseai în tot orașul Tokio vreo „fetiță” care să aibă habar cum se leagă un obi. La fel cum se întâmplase și în cazul papioanelor prinse cu capse, un simulacru de obi ușor de produs în serie reușise să acapareze piața. Femeile japoneze aveau lucruri mai bune de făcut decât să își piardă jumătate de oră în fiecare zi împăturind și făcând pliuri după vechiul obicei. Reporterița respectivă era îmbrăcată într-un costum sobru, de om de afaceri, iar tivul fustei îi ajungea până peste genunchi.

Pentru a asigura protecția zonei la amplasamentul Hokkaido Machine nu era permis accesul oamenilor din presă. Pentru a suplini acest neajuns membrii echipajului sau demnitarii responsabili cu proiectul Mașinii programau întotdeauna când soseau în insula mare din Honshu o serie de interviuri și conferințe de presă la care erau chemați atât corespondenți de știri din Japonia, cât și reporteri din străinătate. Așa cum se întâmplă întotdeauna, întrebările erau previzibile. Reporterii de pe întreaga planetă abordau într-un mod aproape identic problema Mașinii vegane, dacă facem abstracție de câteva idiosincrazii personale care apăreau când și când la unii dintre oamenii de presă. Ellie știa cam ce fel de întrebări urma să audă ea. Era oare mulțumită de faptul că, după „dezamăgirile” celelalte, americană și sovietică, în Japonia se construia o altă Mașină? Se simțea cumva izolată în insula nordică din Hokkaido? Era îngrijorată că piesele componente ale Mașinii folosite în Hokkaido fuseseră testate fără a respecta cu strictețe instrucțiunile din Mesaj?

Înainte de 1945 această zonă a orașului aparținuse Marinei Imperiale a Japoniei și, într- adevăr, în imediata sa apropiere Ellie remarcă acoperișul Observatorului Marinei cu cele două domuri argintate care adăosteau telescoape folosite și acum pentru verificarea orei exacte și pentru alte scopuri calendaristice. Domurile luceau în bătaia soarelui de amiază.

De ce Mașina conținea un dodecaedru și trei cochilii sferice numite benzele? Da, reporterii înțelegeau că ea n-are de unde să știe. Dar ce credea despre asta? Ellie le explică pe un ton calm că în astfel de situații ar fi o prostie să-ți face o părere după ureche în absența oricăror dovezi.

Reporterii insistară, iar ea făcu un panegiric al virtuților toleranței în fața ambiguității. Dar dacă exista un pericol real, nu ar fi posibil să trimită roboți în locul oamenilor, așa cum recomandaseră specialiștii în domeniul inteligenței artificiale din Japonia? Există anumite obiecte personale pe care și-ar dori să și le ia cu ea în Mașină? Care ar fi acelea? Câteva fotografii din albumul de familie?

Microcomputere? Un briceag elvețian?

Ellie observă două siluete care apărură pe acoperișul observatorului din vecinătate, strecurându-se printr-un chepeng. Chipurile le erau ascunse de niște căști cu vizoare de sârmă împletită. Erau înveșmântați în niște armuri gri- albăstrui cu fustanele, de tipul celor din Japonia medievală. Fluturând niște bâte de lemn mai mari decât ei, cei doi se așezară unul în fața celuilalt, făcură câte o plecăciune ceremonioasă, încremeniră o clipă, cât să-ți ții răsuflarea, după care în următoarea jumătate de oră se porniră cu bâtele unul asupra altuia, burdușindu-se sau parând loviturile adversarului. Femeia începu să le răspundă reporterilor pe un ton bombastic, pronunțând cuvintele mai rar decât de obicei. De fapt era captivată de spectacolul pe care îl urmărea pe fereastră și pe care nimeni altcineva nu părea să-l fi remarcat. Cele două bâte trebuie să fi fost grele, fiindcă ceremoniala luptă se desfășura lent, ca și cum combatanții ar fi fost niște războinici plasați pe fundul unui ocean.

Iar întrebările continuau. Îi cunoscuse pe dr.

Lunacearski și pe dr. Sukhavati cu mult timp înainte de a recepționa Mesajul? Dar pe dr. Eda? Și pe dl Xi? Ce părere avea despre ei și despre realizările lor? Cât de bine se înțelegeau cei cinci împreună? Adevărul era că Ellie încă se minuna în sinea ei cum de ajunsese să fie selectată într-un grup atât de distins.

Care erau opiniile ei în legătură cu calitatea componentelor japoneze? Ce le putea spune despre întâlnirea pe care o avuseseră Cei Cinci cu împăratul Akihito? Discuțiile pe care le purtaseră cu conducătorii mișcărilor religioase budiste și shintoiste făceau parte dintr-un efort de ansamblu din cadrul Proiectului Mașinii, având ca scop o cât mai bună cunoaștere a personalităților religioase ale lumii înainte de a pune în funcțiune Mașina și, probabil, înainte de a pleca? Sau fusese doar un gest de curtoazie față de gazdele lor din Japonia?

Credea cumva că mecanismul vegan ar putea fi un fel de cal troian sau o Mașină a Apocalipsei? Ellie se strădui ca răspunsurile să fie politicoase, succinte și lipsite de contradicții. Funcționarul angajat de la serviciul de relații publice al Proiectului Mașinii era evident mulțumit de atitudinea ei.

Conferința de presă se încheie brusc. Reporterii îi urară succes prin intermediul editorului coordonator al conferinței. Le urară succes și colegilor ei. Sperau cu toții să mai aibă ocazia să o intervieveze atunci când se va întoarce. Își doreau ca după aceea să o mai întâlnească în timpul vizitelor sale în Japonia, vizite pe care le sperau cât mai dese.

Gazdele îi zâmbiră și se înclinară ceremonios.

Între timp luptătorii în fustanele de pe acoperișul observatorului se retrăseseră prin același chepeng.

Ellie văzu cum oamenii din corpul de pază care o protejau stăteau cu ochii în patru în pragul sălii de conferințe care acum se deschisese. În timp ce-și făcea drum spre ieșire o întrebă pe reporterița japoneză despre făpturile acelea ieșite parcă din Japonia medievală.

— A, da! răspunse femeia. Sunt astronomii de la paza de coastă. În fiecare zi, la ora prânzului, fac exerciții de Kendo. Ai putea să-ți potrivești ceasul după apariția lor.

* * *

Xi se născuse în timpul Marșului cel Lung și era încă tânăr când luase parte la revoluția chineză, luptând cu Kuomintag-ul. A fost apoi trimis în Coreea, ca ofițer de contrainformații, ajungând în cele din urmă într-o funcție de importanță națională ca însărcinat cu tehnologia strategică a chinezilor. Totuși în timpul Revoluției Culturale a fost ostracizat în public și a fost condamnat la domiciliu forțat în interiorul granițelor țării. Mai târziu a fost reabilitat cu oarecare pompă.

Ceea ce în ochii responsabililor cu Revoluția Culturală reprezentase unul dintre marile delicte ale lui Xi fusese admirația acestuia pentru câteva dintre anticele virtuți confucianiste și în special pentru un fragment din „Marea Învățătură” pe care de secole fiecare chinez cu o oarecare spoială de educație îl știa pe de rost. Sun Iat Sen spusese că propria sa mișcare naționalist-revoluționară de la începutul secolului al douăzecilea se baza pe acest fragment:

„Când voiau să impună modele de virtute exemplară pe întreg cuprinsul Regatului lor, cei din vechime își puneau în ordine lucrurile în propriile lor domenii. Dorindu-și să pună în ordine domeniile care le aparțineau, mai întâi își educau propriile lor familii. Pentru a-și putea educa propriile lor familii, mai întâi se instruiau pe ei înșiși. Pentru a se educa pe ei înșiși, mai întâi își purificau sufletele. Pentru a-și purifica sufletele, mai înainte ei căutau să aibă gândurile curate.

Pentru a avea gândurile curate, încercau mai înainte de toate să-și dezvolte la maximum cunoștințele despre lume. O astfel de dezvoltare a cunoașterii se găsește în studierea lucrurilor.” Astfel Xi era de părere că dezvoltarea cunoașterii umane era esențială pentru bunăstarea Chinei. Dar Gărzile Roșii nu gândeau la fel.

În timpul Revoluției Culturale Xi fusese trimis ca muncitor la o gospodărie colectivă foarte săracă din provincia Ningxia, o regiune aflată în apropierea Marelui Zid și cu o bogată tradiție musulmană. Aici, în timp ce se străduia să are un pământ neroditor, a descoperit un coif de bronz cu ornamente migăloase aparținând dinastiei Han.

Când și-a recăpătat locul în conducerea statului și- a îndreptat atenția de la armele strategice la arheologie. Revoluția Culturală încercase să rupă o tradiție culturală chineză neîntreruptă și veche de cinci mii de ani. Reacția lui Xi a fost de a ajuta la clădirea unor arcuri spre trecutul național. Și-a dedicat tot mai mult timp și interes săpăturilor arheologice din orașul funerar subteran Xian.

Acolo se făcuse acea măreață descoperire a unei armate de soldați din lut ars, armată aparținând împăratului după care își luase numele chiar statul China. Numele său oficial fusese Qin Shi Huangdi, însă trecând prin inconstanțele transliterației a devenit Ch’in, nume sub care este recunoscut de majoritatea statelor din lumea occidentală. În secolul al treilea î.Hr. Qin a unificat țara, a construit Marele Zid și a decretat cu milostenie ca după moartea sa membrii anturajului imperial, compus din soldați, servitori și nobili, să fie înlocuiți în morminte cu modele identice ale acestora, făcute însă din lut ars. Astfel el a renunțat la o tradiție mai veche care cerea ca membrii anturajului împăratului să fie îngropați de vii laolaltă cu corpul său. Armata soldaților de lut era formată din 7500 de oameni, ceea ce abia dacă însemna o divizie. Fiecare soldat avea trăsăturile feței distincte față de ceilalți. Un observator avizat își putea da seama că erau reprezentați oameni de pe întreg cuprinsul Chinei. Împăratul reușise să sudeze multele provincii separate și adeseori dușmănoase, făcând din ele o singură țară. Un mormânt aflat în vecinătate conținea trupul aproape perfect conervat al Marchizei de Tai, un titlu de funcționar minor de la curtea imperială.

Tehnica folosită la conservarea corpurilor era în mod evident superioară celei folosite în Egiptul antic. Aici puteai distinge cu claritate chiar trăsăturile severe ale Marchizei, poate rafinate de deceniile în care muștruluise servitorii de la curte.

Qin simplificase scrierea, organizase sistemul juridic, impusese legi, construise drumuri, definitivase Marele Zid și unificase țara. De asemenea confiscase și armele. Deși fusese acuzat că îi masacrase pe cărturarii care îi criticaseră deciziile politice și că le arsese cărțile din cauză că unele cunoștințe puteau crea tulburări în rândurile populației, el susținuse cu tărie că nu făcuse altceva decât să elimine corupția ce se înstăpânise în țară și că instituise pacea și ordinea. Asta i-a reamintit lui Xi de Revoluția Culturală. Își imagină cum trebuie să fi fost reconcilierea acestor înclinații contradictorii în sufletul unei singure ființe. Aroganța lui Qin atinsese proporții cu adevărat înspăimântătoare. Pentru a pedepsi un munte care îl jignise, el poruncise ca acel munte să fie curățat de întreaga vegetație și să fie vopsit cu totul în roșu, culoarea purtată de infractorii condamnați. Qin fusese un împărat măreț, dar și nebun. Ar fi putut totuși să unifice o adunătură de popoare diferite și chiar inamice dacă n-ar fi fost puțin nebun? Xi îi spusese lui Ellie, râzând, că trebuia să fii nebun numai să încerci așa ceva.

Tot mai fascinat de domeniu, Xi reuși să obțină acordul pentru săpături arheologice de anvergură în orașul Xian. Cu timpul deveni convins că însuși împăratul Qin zăcea pe undeva în așteptare, perfect conservat, în vreo groapă așezată nu prea departe de armata de lut ars dezgropată de arheologi. Conform documentelor vechi, pe undeva prin apropiere, sub o movilă uriașă, trebuia să se găsească îngropată și o machetă detaliată a statului China în anul 210 î.Hr., în care erau reprezentate cu minuțiozitate fiecare templu și pagodă existente. Se mai spunea că râurile erau făcute din mercur și că joaca miniaturală a împăratului plutea veșnic pe apele domeniului lui subpământean. Când se descoperi că pământul din orașul Xian era contaminat cu mercur, agitația lui Xi spori vizibil.

Xi mai dezgropase o relatare contemporană acelor ani în care era descris un dom imens comandat de împărat pentru a acoperi miniaturalul ținut. Se spunea acolo că ținutul respectiv fusese numit, asemenea celui real, Imperiul Celest. Deoarece chineza scrisă nu se modificase prea mult în ultimii 2200 de ani, Xi fusese capabil să citească relatarea istorică fără a apela la vreun expert lingvist. O citise el însuși. Un cronicar din timpul împăratului Qin i se adresa direct lui Xi. Multe nopți după aceea Xi adormea în timp ce încerca să vizualizeze măreața Cale a Laptelui care înconjura bolta cerească din mormântul împăratului și noaptea scânteind de cometele care se iveau când trecea pe acolo, pentru a-i cinsti memoria.

Căutarea mormântului lui Qin și a machetei universului comandată de acesta a fost preocuparea care l-a acaparat pe Xi tot deceniul care trecuse. Nu descoperise încă nimic, dar cercetările lui captivaseră imaginația întregii Chine. Despre el se spunea: „În China sunt două miliarde de oameni, dar există un singur Xi”, iar în cadrul unei națiuni care renunța cu mare greutate la restricțiile impuse individului în fața comunității, Xi dădea senzația că exercită o influență constructivă.

Era clar că împăratul Qin fusese obsedat de nemurire. Omul care dăduse numele celei mai numeroase populații de pe planetă, omul care construise ceea ce pe atunci era cea mai mare construcție de pe glob se temea — și asta nu era greu de dedus — să nu fie uitat. De aceea a impus să fie construite și mai multe clădiri monumentale, a conservat sau a reprodus trupurile și chipurile curtenilor săi pentru a fi păstrate de-a lungul veacurilor, și-a clădit propria machetă a lumii și mormântul încă de negăsit și, în fine, a trimis neîncetat expediții pe Marea Chinei pentru a găsi elixirul vieții. Ori de câte ori organiza o nouă expediție se plângea cu amărăciune de cheltuielile la care era obligat. Fiecare dintre aceste misiuni de explorare implica zeci de jonci care porneau pe mări cu echipaje totalizând vreo 3000 de bărbați și femei. Expedițiile nu se întorceau niciodată, iar soarta lor rămânea necunoscută. Fabuloasa apă a nemuririi nu putea fi găsită.

La nici cincizeci de ani după aceea în Japonia au apărut dintr-o dată culturile de orez în pământuri umede și tehnica prelucrării fierului, descoperiri care au modificat profund economia japoneză și au creat o clasă de aristocrați războinici. Xi era de părere că și numele pe care îl dădeau japonezii Japoniei reflecta cu claritate originea chinezească a culturii japoneze: Ţara Soarelui-Răsare. Unde ar trebui să stai pentru ca să vezi soarele răsărind deasupra Japoniei? Era întrebarea favorită a lui Xi. Răspunsul era clar: până și numele cotidianului pe care Ellie tocmai îl vizitase era, după părerea lui Xi, o denumire evocatoare a vieții și vremurilor împăratului Qin.

Ellie se gândi că, dacă te apucai să faci o comparație, Alexandru cel Mare părea un biet școlar bătăios pe lângă împăratul Qin. Sau ceva de genul ăsta.

Dacă împăratul Qin fusese obsedat de nemurire, Xi era obsedat de Qin. Ellie îi povesti cum decursese vizita ei pe orbita planetei, la reședința lui Sol Hadden, și căzură amândoi de acord că, dacă împăratul Qin ar fi trăit în anii de declin ai secolului al douăzecilea, locul lui ar fi fost cu siguranță pe orbită. Apoi ea i-l prezentă pe Xi lui Hadden prin videofon și-i lăsă să discute singuri. Engleza excelentă pe care o vorbea venerabilul chinez devenise și mai performantă datorită recentei sale implicări în transferul Coloniei Regale a Hong Kong-ului de sub jurisdicția britanică sub cea a Republicii Populare Chineze.

Când stația „Methuselah” apuse cei doi încă mai discutau și de aceea fură nevoiți să continue folosindu-se de rețelele de sateliți de comunicație aflați pe orbita geosincronă. Probabil că Hadden și Xi se înțelegeau de minune. La puțin timp după încheierea dialogului Hadden ceru ca punerea în funcțiune a Mașinii să fie programată în așa fel, încât în momentul respectiv el și stația lui să se afle deasupra zonei de lansare. El spuse că, atunci când va veni vremea, voia să își poată fixa telescopul asupra Japoniei, spre Hokkaido.

* * *

În timp ce se îndreptau spre locul de întâlnire cu starețul cu care urma să ia masa, Ellie întrebă: — Budiștii cred sau nu în Dumnezeu?

Vaygay îi replică cu un umor sec:

— Din câte știu eu, ei cred că Dumnezeul lor este atât de mare, încât nici nu are nevoie să existe.

În timp ce mașina accelera pe drumul de țară ce ducea spre locul întâlnirii, discutau despre Utsumi, starețul celei mai vechi mănăstiri zen budiste din Japonia. Acum câțiva ani, la o ceremonie care marca cincizeci de ani de la distrugerea Hiroshimei, Utsumi ținuse un discurs care atrăsese atenția întregii omeniri. Starețul era la curent cu viața politică a Japoniei și servea adeseori ca un fel de consilier spiritual al partidului politic aflat la putere, dar își petrecea cea mai mare parte a timpului cu activitățile de la mănăstire, în rugăciune și alte preocupări cucernice.

Sukhavati aminti în trecere: — Și tatăl lui a fost tot stareț al unei mănăstiri budiste.

Ellie înălță din sprâncene.

— Nu te uita așa de mirată. Aveau voie să se căsătorească, la fel ca și preoții ortodocși ruși. Nu-i așa, Vaygay?

— Asta se întâmpla înainte de a mă naște eu, răspunse cel întrebat, cu un aer ușor confuz.

Restaurantul era așezat într-o pădurice de bambuși și se numea Ungetsu, adică „Luna Înnourată”. Vizitatorii observară că într-adevăr un nor acoperea fața lunii pe cerul întunecat al înserării. Gazdele lor japoneze aranjaseră lucrurile în așa fel, încât acolo să nu mai fie nici un alt oaspete. Ellie și tovarășii ei își descălțară pantofii și, lipăind cu picioarele în ciorapi, intrară într-o sufragerie micuță care dădea spre un crâng de bambus.

Starețul era ras complet pe cap și purta pe el o tunică neagră cu argintiu. Îi salută într-o engleză conversațională perfectă. Mai târziu Xi le spuse colegilor săi că și chineza pe care o vorbea călugărul era la fel de corectă. Împrejurimile erau liniștite, iar conversația se derula cu ușurință și degajare. Fiecare fel de mâncare era o micuță operă de artă, o nestemată comestibilă. Ellie înțelese de ce noul spirit gastronomic își avea originile în tradiția culinară japoneză. Dacă obiceiul locului i- ar fi cerut să mănânce totul legată la ochi ea ar fi fost mulțumită. Dacă în loc de asta delicatesele ar fi fost aduse numai pentru a fi admirate și nu ar fi avut voie să le mănânce niciodată, tot ar fi fost mulțumită. Dar să admiri și să mănânci în același timp i se părea a fi un dar al cerului.

Ellie se așezase vizavi de stareț și îl avea alături pe Lunacearski. Ceilalți se interesau de specia sau cel puțin de țara din care provenea una sau alta dintre bucățelele din meniu. Între sushi și nucile de gingko conversația se orientă, după cum era de așteptat, înspre misiunea celor cinci.

— Dar de ce comunicăm? întrebă starețul zen budist.

— Pentru a se face schimb de informații, îi răspunse Lunacearski, care părea să-și îndrepte toate eforturile înspre lupta sa cu recalcitrantele bețigașe pe care le primise drept tacâmuri.

— Dar de ce ne dorim să facem schimb de informații?

— Pentru că ne alimentăm cu informație.

Informațiile sunt necesare pentru a supraviețui.

Fără informații murim.

Lunacearski își dedicase atenția unei nuci de gingko care îi aluneca dintre bețigașe ori de câte ori încerca s-o ridice până la nivelul gurii. În cele din urmă rusul își plecă mai jos capul pentru a se întâlni cu bețigașele la jumătatea drumului.

Abatele își continuă ideea: — Părerea mea este că oamenii comunică fie din iubire, fie din milă.

Apoi apucă una dintre nucile de gingko din fața sa cu degetele și i-o plasă direct în gură.

— Atunci dumneavoastră credeți că Mașina este o unealtă a milei? întrebă Ellie. Credeți că nu există nici un risc?

Ca și cum ar fi răspuns, abatele continuă imperturbabil: — Eu pot comunica și cu o floare. Pot vorbi cu o piatră. Voi n-o să aveți nici o problemă când va trebui să înțelegeți ființele — sper că am ales cuvântul potrivit —, făpturile acelea din altă lume.

— Sunt perfect pregătit să vă cred când spuneți că o piatră poate comunica cu dumneavoastră, zise Lunacearski, mestecând nuca de gingko.

Până la urmă urmase exemplul abatelui și apucase fructul cu mâna.

— Dar mă întreb totuși cum comunicați dumneavoastră cu o piatră, continuă el. Lumea este plină de confuzie. Cum vă puteți da seama că nu vă amăgiți de unul singur?

— A, faimosul scepticism științific!

Pe chipul starețului răsări un zâmbet pe care Ellie îl aprecie drept absolut victorios. Era un zâmbet inocent, aproape de copil.

— Pentru ca să comunici cu o piatră trebuie să devii mult mai puțin… preocupat. Nu ai voie să te gândești atât de mult, nu-ți poți permite să vorbești atât de mult. Când eu zic că am comunicat cu o piatră nu mă refer la cuvinte.

Creștinii spun că „la început a fost Cuvântul”. Dar eu vorbesc despre un fel de comunicare mult mai profundă și cu mult înainte de asta.

— Numai în Cartea lui Ioan se pomenește despre Cuvânt, comentă Ellie și i se păru că tonul ei fusese puțin pedant chiar în clipa în care rostise cuvintele. Cărțile scrise anterior celei a lui Ioan nu pomenesc nimic despre așa ceva. Este de fapt un adaos târziu sub influența filosofiei grecești. La ce fel de comunicare preverbală vă referiți dumneavoastră?

— Întrebarea dumitale este făcută din cuvinte.

Dumneata îmi ceri să folosesc iarăși cuvintele pentru a descrie ceva ce nu are nimic de-a face cu vorbele. Totuși o să încerc. Există o povestire japoneză intitulată „Visul furnicilor”. Povestea se petrece în Regatul Furnicilor. Este o poveste lungă și n-o să v-o spun acum pe toată. Dar cheia, înțelesul întregii povești este următorul: pentru a înțelege limba în care vorbesc furnicile trebuie să devii tu însuți o furnică.

— Limbajul furnicilor este în realitate un limbaj chimic, interveni Lunacearski, privindu-l pe stareț cu insistență direct în ochi. Furnicile lasă pe terenul pe unde trec niște urme moleculare specifice care indică drumul pe care trebuie să-l urmeze ca să găsească mâncarea. Pentru a înțelege limba furnicilor nu-mi trebuie decât un cromatograf cu gaz sau un spectrometru de masă.

Nu sunt nevoit să devin și eu furnică.

— Probabil că asta e singura metodă pe care o știi pentru a te transforma în furnică, îi replică starețul.

În timp ce vorbea călugărul nu se uita la cineva anume. Așa că întrebarea lui păru a-i viza pe toți: — Ați putea să-mi spuneți de ce oamenii studiază semnele pe care le lasă furnicile?

— După părerea mea, se oferi Ellie, un entomolog ar putea spune că este o plăcere să înțeleagă furnicile și modul de organizare a societății furnicilor. Cercetătorilor le face plăcere să cunoască, să înțeleagă.

— Acesta este doar un alt fel de a spune că ei iubesc furnicile.

Ellie își înăbuși un ușor tremurat. Spuse:

— O fi așa, însă cei care îi finanțează pe entomologi spun cu totul altceva. Ei sunt de părere că aceste cercetări le pot folosi pentru a controla comportamentul furnicilor, pentru a le putea face să părăsească o locuință pe care au invadat-o (asta ca să dau un exemplu concret). Sau pentru a înțelege particularitățile solului pe care vor să-l folosească în agricultură, cu tot cu ecosistemul specific dintr-o anumită zonă. Le-ar putea furniza o soluție mai bună decât folosirea pesticidelor.

Presupun că ați considera că și aici există un fel de iubire pentru furnici, cugetă femeia cu voce tare.

— Dar este și în interesul nostru, o completă Lunacearski. Pesticidele sunt toxice și pentru oameni.

— De ce vorbiți despre pesticide tocmai când ne aflăm la o astfel de cină? le aruncă sec Sukhavati, care stătea pe cealaltă latură a mesei.

— O să visăm altă dată visul furnicilor, spuse starețul cu blândețe, uitându-se direct la Ellie, iar pe chipul lui apăru din nou acel zâmbet perfect, lipsit de orice frământare.

Ajutându-se de niște limbi de pantofi lungi de un metru, invitații se încălțară din nou la ieșirea din restaurant și apoi se îndreptară spre micuța lor caravană de automobile. În tot acest timp proprietara localului și cei care îi serviseră la masă le zâmbeau și făceau plecăciuni ceremonioase.

Ellie și Xi văzură cum starețul intra într-o limuzină împreună cu una dintre gazdele lor japoneze. Xi îi spuse femeii: — L-am întrebat și eu ceva: „Dacă sunteți în stare să comunicați cu pietrele, n-ați putea comunica și cu cei morți?”.

— Și ce ți-a răspuns?

— Mi-a spus că nu-i nici o problemă. Cu morții e ușor. Cel mai greu îi este cu cei vii.

Capitolul 18

Superunificarea

„O mare aspră!

Întinzându-se peste

Sado Calea Lactee.”

Matsuo Basho (1644–1694) — Poem

Poate că Hokkaido fusese aleasă datorită reputației sale nonconformiste. Climatul zonei impunea anumite tehnici de construcție care erau cu totul neconvenționale în comparație cu standardele japoneze, iar insula însăși era considerată lăcașul neamului Ainu, o populație primitivă care era disprețuită și acum de mulți dintre japonezi. Iernile erau la fel de aspre ca și cele din Minnesota sau din Wyoming. Hokkaido ridica anumite probleme legate de transport și aprovizionare, însă era destul de izolată. În cazul unei catastrofe faptul că fizic Hokkaido era separată de celelalte insule japoneze părea o ușurare. Acum însă nu mai era în nici un caz atât de izolată de lume, căci un tunel lung de cincizeci și unu de kilometri o lega de Honshu. Tunelul fusese construit și dat în folosință de curând și era cel mai lung tunel submarin din lume.

Hokkaido părea a fi un loc suficient de sigur pentru testarea individuală a componentelor Mașinii. Cu toate acestea s-au auzit unele voci care își exprimau îngrijorarea în legătură cu asamblarea Mașinii pe această insulă. Era o regiune în care se înregistrau periodic erupții vulcanice puternice, unele de dată recentă, iar munții care înconjurau amplasamentul proiectului prezentau dovezi suficient de îngrijorătoare. Unul dintre munți creștea cam cu un metru pe zi. Până și sovieticii și- au făcut cunoscute temerile legate de această alegere, deoarece insula Sahalin, care le aparținea, se afla la doar patruzeci și trei de kilometri depărtare de Hokkaido, dincolo de Soya sau strâmtoarea La Perouse. Dar unde merge mia merge și suta; din câte putuseră să-și dea seama oamenii de știință, chiar dacă ar fi construit Mașina pe fața întunecată a Lunii, tot n-ar fi putut fi siguri că aceasta n-ar fi aruncat în aer întreaga suprafață a Pământului atunci când ar fi fost pusă în funcțiune. Factorul esențial în prevenirea sau acceptarea pericolelor era decizia construirii Mașinii; dacă se hotărâseră s-o construiască, atunci unde se construia întreaga mașinărie devenea o chestiune cu totul secundară.

Pe la începutul lunii iulie Mașina începuse să capete din nou forma cerută. În Statele Unite activitatea încă se împleticea din cauza controverselor politice sau religioase, iar Mașina ce se construia în Uniunea Sovietică avea într-adevăr niște probleme tehnice serioase. Însă aici, în Japonia, într-o uzină mult mai modestă decât cea din Wyoming, pivoții fuseseră deja montați și se încheiase și construcția dodecaedrului, deși nici una dintre realizări nu fusese făcută publică. De altfel vechii discipoli pitagoreici afirmaseră odinioară că însăși existența dodecaedrului, pe care ei îl descoperiseră pentru prima dată, constituia un secret, iar pedepsele pentru divulgarea unui astfel de secret erau foarte severe.

Deci ar fi fost potrivit ca, după 2600 de ani și la o jumătate de glob distanță de vechii discipoli ai lui Pitagora, secretul dodecaedrului să fie cunoscut doar de câțiva aleși.

Conducătorul Proiectului din Japonia dăduse un ordin conform căruia toată lumea urma să-și ia câteva zile de odihnă. Cel mai apropiat oraș destul de mare pentru a putea fi numit astfel era Obihiro, o așezare drăguță plasată la confluența râurilor Yubetsu și Tokachi. Unii dintre angajați plecară să schieze pe pârtiile unde zăpada nu se topise încă, pe muntele Asahi. Alții s-au dus să facă zăgazuri provizorii la izvoarele termale din apropiere, folosindu-se de bolovani grei și încălzindu-se în apele îmbibate de rămășițele descompuse ale unor elemente radioactive create cu miliarde de ani în urmă din explozia vreunei supernove. Destul de mulți dintre angajații Proiectului au mers la cursele dim Bamba, unde niște cai de tracțiune masivi trăgeau după ei sănii încărcate cu greutăți de-a lungul unor benzi paralele de pământ bătătorit. Dar echipa celor Cinci își dorea o sărbătorire adevărată a evenimentului și zbură cu un elicopter la Sapporo, cel mai mare oraș al insulei Hokkaido, aflat la mai puțin de două sute de kilometri distanță.

Se dovediră destul de norocoși, fiindcă ajunseră exact în perioada festivalului Tanabata. Pericolele care i-ar fi putut amenința erau considerate destul de reduse deoarece nu cei cinci oameni, ci Mașina era mult mai importantă, chiar esențială pentru reușita proiectului. În afară de studierea temeinică a Mesajului, a construcției Mașinii și a instrumentelor miniaturizate pe care urma să le ia cu ei, membrii echipajului nu fuseseră supuși nici unui program de pregătire special. Ellie se gândi că, într-o lume rațională, ei ar fi fost ușor de înlocuit, cu toate că impedimentele politice pe care le implica selectarea altor cinci persoane care să fie acceptate de întreg Consorțiul Planetar al Mașinii erau considerabile.

Xi și Vaygay spuseseră că trebuia „să rezolve niște afaceri” pe care nu le puteau discuta decât la un pahar de saké. Astfel Ellie, Devi Sukhavati și cu Abonnema Eda se treziră conduși de către gazdele lor japoneze de-a lungul uneia dintre străzile care dădeau înspre Odori Promenade. Trecură pe lângă standuri unde erau expuse modele complicate de serpentine din hârtie viu colorată, lanterne tot din hârtie, desene și picturi de frunze, broaște țestoase, căpcăuni. Văzură o reprezentație atractivă de păpuși cu un bărbat și o femeie îmbrăcați în costume medievale. Între două clădiri înalte fusese întinsă o bucată uriașă și groasă de pânză de in, pânză pe care cineva pictase un păun plin de viață și țanțoș în penajul său multicolor.

Ellie aruncă o privire la însoțitorii săi. Eda se îmbrăcase în roba lui lungă până la călcâie, brodată cu măiestrie, iar pe cap purta o bonetă înaltă și tare. Sukhavati își pusese pe ea un alt sari uluitor de frumos. Americanca decise că se simțea minunat în compania lor. Până acum Mașina construită în Japonia trecuse de toate verificările cerute și se căzuse de acord asupra unui echipaj care era reprezentativ — deși nu întru totul — pentru populația planetei și care în plus includea niște indivizi integri, neinfluențați de căutătorii oficiali de noduri în papură ale celor cinci națiuni de care aparțineau. Într-un fel sau altul fiecare dintre cei cinci era un rebel.

Eda era un exemplu bun. Iată-l: marele fizician, cel care descoperise un principiu numit de el „superunificare”, o teorie elegantă în care erau incluse toate cazurile speciale ale fizicii, toată varietatea de teorii pornind de la gravitație și ajungând până la quarci. Era o realizare comparabilă cu cele ale lui Isaac Newton și Albert Einstein, iar Eda fusese deseori comparat cu amândoi. Se născuse într-o familie musulmană din Nigeria. Faptul în sine nu era ceva neobișnuit, numai că Eda era unul dintre adepții unei facțiuni islamice neortodoxe numite Ahmadiyah, facțiune care se înrudea teologic cu sufismul. După seara petrecută cu starețul Utsumi, Eda le explicase că sufiștii erau pentru Islam ceea ce era Zen pentru budiști. Ahmadiyah proclamase necesitatea unui „jihad al stiloului, nu al sabiei”.

În ciuda comportamentului său liniștit și cu adevărat pașnic, Eda era un adversar înfocat al conceptului mai convențional numit de musulmani „jihad”, adică „războiul sfânt”. În locul acestui război religios Eda milita pentru un schimb de idei liber și cât mai bine dezvoltat. Dintr-o astfel de perspectivă pentru mulți dintre islamiștii conservatori Eda reprezenta un element stânjenitor, de aceea unele dintre statele islamice s-au opus serios ca fizicianul nigerian să fie ales ca membru în echipajul Mașinii. De altfel nici n-au fost singurii. Un negru laureat al premiului Nobel și despre care se zicea uneori că ar fi cea mai inteligentă persoană de pe planetă se dovedea prea mult pentru cei care își ascundeau rasismul de dragul noilor schimbări benefice produse în societate. Acum patru ani, când Eda îl vizitase pe Tyrone Free în închisoare, negrii americani reacționaseră imediat, afișându-și cu mândrie calitatea rasei. Tot atunci Eda devenise un model de urmat, un ideal pentru tinerii afroamericani.

Faimosul fizician reușise să scoată la iveală ce era mai rău la rasiști și ce era mai bun la toți ceilalți oameni de pe planetă.

Odinioară îi spusese lui Ellie: — Timpul pe care mi-l ocup cu fizica este pentru mine un lux. Pe lume există o mulțime de inși care ar putea face același lucru ca și mine dacă ar avea aceleași posibilități. Însă dacă ești obligat să umbli pe străzi ca să cauți de mâncare, atunci nu vei avea destul timp pentru fizică. Obligația mea este să fac tot ce pot ca să îmbunătățesc condițiile de viață ale cercetătorilor tineri din țara mea.

În timp ce în Nigeria devenea încetul cu încetul un erou național, vorbea tot mai mult despre corupție, despre dobândirea pe cale necinstită a unor drepturi, funcții, averi, despre importanța cinstei și a integrității în cercetarea științifică, dar și peste tot globul, despre marea și puternica națiune care ar putea fi Nigeria. Spunea că Nigeria avea cam aceeași populație ca și Statele Unite din anii ’20. Era o țară bogată în resurse naturale și multele culturi existente acolo reprezentau o forță.

Eda argumenta cu seriozitate, spunând că, dacă Nigeria ar reuși să-și rezolve problemele, ar putea să devină un far călăuzitor pentru tot restul omenirii. În timp ce în toate celelalte domenii care îl interesau căuta liniștea și singurătatea, în problemele legate de țara sa se manifesta în public.

Mulți dintre bărbații și femeile din Nigeria, fie că erau musulmani, creștini sau animiști, tineri sau mai puțin tineri, îi luau în serios viziunea glorioasă.

Dintre trăsăturile de caracter ale lui Eda poate că cea mai impresionantă era modestia sa. Rareori îl auzeai exprimându-și părerile. La cele mai directe întrebări răspundea laconic, la obiect. Nu puteai să-ți dai seama de profunzimea gândirii sale decât dacă îi citeai scrierile sau, uneori, și după felul cum vorbea, dar asta numai după ce ajungeai să-l cunoști suficient de bine. În miezul tuturor speculațiilor legate de Mesaj și de Mașină, despre ce s-ar putea întâmpla după ce complicatul agregat vegan va fi pus în funcțiune, Eda se oferise cu un singur comentariu care suna cam astfel: „Povestea spune că în Mozambic maimuțele nu vorbesc fiindcă știu că, dacă vor scoate un singur cuvințel, o să vine vreun om care să le ia și să le pună să muncească”.

Într-un echipaj atât de volubil era destul de straniu să apară și cineva așa de taciturn cum era Eda. Asemenea multor altora, Eda era extraordinar de atent chiar și în expresiile sale cele mai obișnuite. Își numea adesea versiunea primară asupra teoriei superunificării, o versiune mai simplistă și numai parțial reușită, o „eroare de prostănac”. Nigerianul avea peste treizeci de ani și era năucitor de atractiv. În această ultimă privință Ellie și Devi ajunseseră să cadă de acord după o discuție între patru ochi asupra calităților fizicianului. Ellie aflase și că bărbatul era căsătorit, avea o singură nevastă și era fericit cu ea. În acel moment soția și copiii lui Eda se aflau în Lagos, capitala Nigeriei.

O estradă din bețe de bambus care fusese amplasată special pentru astfel de ocazii fusese pavoazată și împodobită cu ghirlande, ba chiar se sufoca sub povara miilor de benzi de hârtie colorată. Printre cei care îmbogățeau ciudatul frunziș cu noi și noi culori se observau în special foarte mulți tineri și tinere. De altfel festivalul Tanabata este unic în japonia pentru modul său de a celebra dragostea. Pe toate șirurile de panouri cu desene simbolice, cât și în reprezentațiile ce se țineau pe scene improvizate în aer liber, erau prezentate personajele poveștii originare, care se referea la două stele. Celd două stele se îndrăgostiseră una de alta, însă erau despărțite de Calea Lactee. Cei doi îndrăgostiți au reușit să găsească o metodă pentru a se întâlni, dar numai o dată pe an, în cea de-a șaptea zi a celei de-a șaptea luni după calendarul lunar, și asta cu condiția ca în acea zi să nu plouă. Ellie aruncă o privire la albastrul cristalin al cerului de munte și le ură noroc îndrăgostiților din poveste. Iar legenda continuă în zecile ei de reprezentații. Tânărul-astru era, după tradiție, un fel de cowboy japonez și era reprezentat de steaua pitică A7 din constelația Altair. Tânăra-stea era o țesătoare și era reprezentată de Vega. Lui Eliie i se păru cam ciudat că steaua Vega era o figură centrală a unui festival japonez cu numai câteva luni înainte de a pune în funcțiune Mașina vegană construită aici.

Dar mai știa și că, dacă studiai cu atenție suficiente culturi tradiționale, aveai să găsești destule legende interesante despre multe dintre stelele vizibile de pe cer, dacă nu despre toate.

Legenda era de fapt de origine chineză și la ea făcuse aluzie Xi cu câțiva ani în urmă, atunci când Ellie îl auzise la prima întâlnire în plen a Consorțiului Planetar al Mesajului, întâlnire ținută la Paris.

În cele mai multe dintre orașele mari ale Japoniei festivalul Tanabata era pe cale să dispară.

Căsătoriile aranjate de familie încetaseră să mai reprezinte regula și astfel suferințele îndrăgostiților despărțiți nu mai atingeau cu atâta putere corzile sufletului, așa cum o făcuseră odinioară. Totuși în câteva locuri cum erau Sapporo, Sendai și alte câteva orașe festivalul devenea tot mai popular cu fiecare an ce trecea. În Sapporo mai ales festivalul avea un caracter special, mai incitant și mai contrariant, tocmai datorită opiniei încă destul de răspândite după care toate căsătoriile între japonezi și ainu reprezentau o încălcare gravă a normelor societății. Pe insulă mai subzista încă o întreagă rețea domestică de detectivi particulari care, în schimbul unei taxe, erau gata să investigheze originea, rudele și strămoșii posibililor candidați la căsătoria cu fiii sau fiicele celor interesați. O origine ainu era considerată și acum de mulți părinți drept un motiv serios pentru un refuz fără comentarii. La aflarea unor astfel de detalii cea mai revoltată a fost Devi, care își aminti cât suferise ea împreună cu soțul ei, cu mulți ani înainte, dar din aceleași motive. Fără îndoială că și Eda știa o poveste sau două în același spirit, însă el preferă să tacă.

Pentru oamenii care la ora actuală aveau doar rareori ocazia să vadă în realitate cele două stele, Altair și Vega, festivalul Tanabata din orașul Sendai de pe insula Honshu era acum atracția principală a țării și putea fi urmărită la postul național de televiziune. Ellie se întrebă dacă cei de pe Vega ar fi în stare să transmită Pământului același Mesaj și în continuare, la infinit. Oricum Mașina beneficia de o atenție considerabilă în cadrul comentariului televizat care însoțea transmisiunea din acel an de la festivalul Tanabata. Interesul acordat se datora în parte și faptului că Mașina se construise și se definitivase în Japonia. Pe de altă parte Cei Cinci, cum erau deseori numiți membrii echipajului, nu fuseseră invitați să apară la televiziunea japoneză, iar prezența lor aici, în Sapporo, cu ocazia festivalului Tanabata, nu era ceva de care să știe prea mulți.

Chiar și așa fură recunoscuți cu ușurință pe când se plimbau pe stradă. Reveniră toți trei pe Obori Promenande în acompaniamentul unor aplauze răzlețe și politicoase produse de trecători. Mulți dintre ei se și înclinau în fața lor. Un difuzor plasat în fața unui magazin de muzică izbucni pe neașteptate, lansând în aer o melodie rock’n’roll pe care Ellie o recunoscu imediat: era „Vreau să ricoșez din tine”, o piesă cântată de grupul de negri White Noise. În lumina apusului se profila un câine bătrân, cu ochii urduroși, care se apropia de ei încet, dând din coadă cu un aer trist.

Comentatorii japonezi vorbeau despre Machindo, Calea Mașinii, o perspectivă comună și tot mai probabilă în care Pământul era considerat o singură planetă unită, iar toți oamenii beneficiau de șanse și drepturi egale la viitorul ei. Ceva asemănător fusese proclamat de unele religii, dar niciodată de toate. Credincioșii aparținând acelor religii nu acceptau — cum era și de înțeles — ca o astfel de pătrundere în esența umanității să fie atribuită unei Mașini a extratereștrilor. Ellie se gândi că, dacă acceptarea unei noi imagini asupra locului nostru în univers poate fi considerată drept o convertire religioasă, atunci Pământul era invadat de o revoluție teologică. Până și milenariștii din America și din Europa fuseseră influențați de Machindo. Dar, se mai întrebă femeia, dacă Mașina nu va funcționa, iar Mesajul va dispărea, atunci cât timp va dura această nouă perspectivă?

Fiindcă, își continuă ea raționamentul, chiar dacă am fi făcut unele greșeli când am descifrat planul de construcție a Mașinii, chiar dacă n-am fi priceput niciodată nimic în plus despre vegani, Mesajul demonstrează oricum fără nici o umbră de îndoială că în univers mai există și alte ființe raționale și că ele sunt cu mult mai avansate decât noi. Ellie își spuse că asta ar trebui să fie suficient pentru a păstra unitatea planetei, fie și numai pentru o vreme. Apoi îl întrebă pe Eda dacă avusese vreodată vreo experiență religioasă care să-l influențeze.

— Da, spuse el.

— Când?

Uneori trebuia să-l încurajezi să vorbească.

— Atunci când am dat prima dată de Euclid. Și când am înțeles pentru prima oară legea gravitației a lui Newton. Și la ecuațiile lui Maxwell, și la teoria relativității generalizate. Și în timpul când lucram la teoria superunificării. Am fost destul de norocos să beneficiez de mai multe experiențe religioase.

— Nu, îi replică Ellie. Știi ce vreau să spun. În afară de știință.

— Niciodată, îi răspunse el imediat. Niciodată în afara științei.

Eda îi povestise câte ceva despre religia de care aparținea prin naștere. Zicea că nu se simțea legat de toate dogmele și riturile acesteia, dar era mulțumit că nu-l stânjenea. De altfel, după opinia lui, o astfel de religie ar fi putut face mult bine. Era o sectă relativ nouă, contemporană cu Știința Creștină și cu Martorii lui Iehova, întemeiată în punjab de către Mirza Ghulam Ahmad. Ellie află că și Devi știa câte ceva despre Ahmadiyah și-i caracterizase drept o sectă care făcea convertiri și- și căuta prozeliți. Originile religiei lui Eda se regăseau în ideile eshatologice. Ahmad pretinsese că este Mahdi, persoana sfântă pe care musulmanii o așteptau să apară la sfârșitul lumii.

El susținea și că ar fi Hristos revenit pe Pământ, o încarnare a lui Krishna și în același timp un „buruz”, adică o nouă apariție a lui Mohammed. La ora actuală milenarismul creștin influențase religia Ahmadiyah, astfel că revenirea lui Ahmad era dată drept iminentă de câțiva dintre credincioșii sectei sale. Se considera că anul 2008, când se comemora centenarul morții lui Ahmad, era o dată favorabilă pentru Ultima Întoarcere a lui în chip de Mahdi. Râvna mesianică de care fusese cuprinsă planeta, deși se disipa, pe ansamblu dădea impresia că se extinde în continuare, și Ellie îi mărturisi lui Devi că era îngrijorată de înclinațiile iraționale ale speciei umane.

— La un festival al dragostei, îi răspunse indianca, nu ar trebui să fii atât de pesimistă.

* * *

În Sapporo avusese loc o abundentă cădere de zăpadă, astfel că obiceiul locului de a face sculpturi din gheață și din zăpadă care să reprezinte animale și personaje mitologice fusese puțin decalat. Cineva sculptase cu meticulozitate un imens dodecaedru care era prezentat în mod regulat la știrile de seară, ca un fel de semn de recunoaștere. După zilele călduroase și nepotrivite anotimpului care interveniră pe neașteptate sculptorii în gheață puteau fi văzuți cum solidificau gheața, o ciopleau sau o finisau, încercând să repare distrugerile provocate de soare.

De acum se auzeau tot mai multe voci care își manifestau spaima că Mașina, o dată pusă în funcțiune, ar putea declanșa într-un fel sau altul o apocalipsă planetară. Responsabilii Proiectului Mașina ripostau oferind maselor largi garanții că nu se va întâmpla nimic, asigurau plini de încredere guvernele că situația era sub control și luară hotărârea ca data punerii în funcțiune a Mașinii să rămână secretă. Unii oameni de știință au propus ca activarea să aibă loc la 17 noiembrie, seara, când se preconiza a avea loc cea mai spectaculoasă ploaie de meteoriți a secolului.

Spuneau că ar fi fost un fel de simbol de bun augur. Însă Valerian a ripostat, zicând că, dacă Mașina urma să se lanseze în spațiu, părăsind Pământul în acele momente, atunci ar fi fost nevoită să zboare printr-un nor de fragmente cosmice care n-ar face altceva decât să creeze un risc suplimentar și inutil. Așa că data activării fu amânată cu câteva săptămâni, până la sfârșitul ultimei luni din anul o mie nouă sute și ceva.

Măcar că această dată nu era cu adevărat cea a intrării în Mileniul Trei, ci cu un an mai înainte, cei care nu se deranjau să priceapă convențiile calendaristice sau cei are își doreau să sărbătorească trecerea în noul mileniu de două ori consecutiv la sfârșiturile lunilor decembrie plănuiră cu toții petreceri și serbări de dimensiuni impresionante.

Extratereștrii menționaseră cu o minuțiozitate ce friza pedanteria masa fiecărei componente a mașinăriei lor și masa totală admisă, cu toate că nu aveau de unde să știe cât va cântări fiecare membru al echipajului. Nu rămăsese decât foarte puțin loc pentru echipamentul tehnic de producție terestră. Cu câțiva ani înainte acest fapt fusese folosit ca argument pentru constituirea unui echipaj format numai din femei, deoarece într-o asemenea situație cantitatea de echipament admisă ar fi fost mai mare. Până la urmă ideea a fost respinsă și categorisită drept frivolă.

Nu exista loc nici pentru costume spațiale. Cei Cinci nu puteau decât să spere că veganii își vor aminti tendința accentuată a pământenilor de a respira oxigen. Din cauză că nu aveau practic nici un fel de dotare tehnică proprie, porneau spre o destinație necunoscută și urma să se ciocnească de niște diferențe culturale imense, era clar că membrii echipajului porneau într-o misiune care implica riscuri imense. În mass-media se discuta adeseori despre asta, dar Cei Cinci între ei n-o făceau niciodată.

Echipajului i s-a oferit o diversitate de aparate: aparate de filmat miniaturale, spectrometre de dimensiuni reduse, supercomputere supraconductibile, biblioteci pe microfilme. Avea și totodată n-avea rost. La bordul Mașinii nu existau instalații amenajate nici pentru dormit sau gătit, nici pentru spălat sau alte nevoi umane. Membrii echipajului urma să-și ia cu ei doar un minimum de provizii, iar o mare parte din ele aveau să fie înghesuite în buzunarele salopetelor. Devi trebuia să aibă la ea o trusă medicală de strictă necesitate.

În ceea ce o privea, Ellie își zise că n-avea de ce să poarte după ea mai mult decât o periuță de dinți și poate un schimb de lenjerie. Era convinsă că, dacă extratereștrii o puteau duce pe Vega într-un scaun, atunci cu siguranță vor fi capabili să le ofere și cele necesare unui trai comod. Le-a spus și responsabililor Proiectului că, dacă va avea nevoie de un aparat de filmat, o să le ceară pur și simplu veganilor să-i facă rost de unul.

Exista o opinie răspândită și care se referea cu destulă seriozitate la un aspect aparent neimportant: Cei Cinci ar trebui să plece dezbrăcați. Se spunea că, atât timp cât în instrucțiuni nu fuseseră menționate articolele de îmbrăcăminte, ele nici n-ar trebui folosite, fiindcă ar fi posibil să perturbe în vreun fel buna funcționare a Mașinii. Ellie și Devi, asemenea multor altor inși, s-au amuzat mult pe această temă și au arătat că nu exista nici un fel de indicație împotriva îmbrăcăminții, care ținea de un obicei uman larg răspândit și de altfel evident în transmisiunea de la Jocurile Olimpice din Berlin.

Xi și Vaygay au protestat gălăgios, declarând că veganii știau că oamenii poartă îmbrăcăminte.

Singurele restricții impuse se refereau la greutatea totală. Revoltați, cei doi întrebară dacă n-ar trebui cumva să-și extragă și dinții implantați sau să-și lase acasă ochii de sticlă. Imaginea concretă născocită de ei se răspândi repede și echipajul ieși victorios, într-o oarecare măsură și datorită unor țări care ezitau să fie asociate cu un proiect care să atingă tocmai la final o culme a indecenței și caraghioslâcului. Polemica însă stârni un val ușor de umor frust atât în rândul presei și al tehnicienilor de la Proiect, cât și printre membrii echipajului. Lunacearski mai făcuse o remarcă acidă: — Dacă vreți să o luăm așa, în Mesaj nici nu se specifică exact cine trebuie să plece. Nu ni se spune că acolo trebuie neapărat să stea oameni.

Poate că pentru vegani cinci cimpanzei ar fi la fel de satisfăcători ca și noi.

Lui Ellie i se spusese că până și o singură fotografie bidimensională a unei mașini extraterestre ar fi de o valoare inestimabilă. Și atunci cât ar valora o fotografie în care să apară chiar extratereștrii? N-ar vrea ea să se răzgândească și să ia totuși un aparat de filmat sau chiar de fotografiat în Mașină? Dar der Heer, care se afla deja în Hokkaido împreună cu o delegație numeroasă de americani, îi spuse să fie serioasă. Miza era prea mare pentru ca să… Sfatul fu întrerupt însă de Ellie, care îi aruncă o privire atât de rece, încât der Heer nu mai reuși să-și încheie propoziția. În mintea ei, femeia ghicise deja ce voia să-i spună Ken: riscurile erau prea mari pentru ca ea să-și permită să se poarte copilărește.

Era uimitor (și Ellie nu contenea să se minuneze): Ken se comporta ca și cum, după toate câte se întâmplaseră între ei doi, el ar fi fost cel ofensat.

Simțind nevoia unei confesiuni, femeia i se destăinui lui Devi. Indianca nu se arătă cu totul de partea sa. Zicea că der Heer i se păruse „foarte drăguț”. Până la urmă Ellie acceptă să ia cu ea o cameră video ultraminiaturizată.

Pe lista cerută de responsabilii proiectului, la secțiunea „Efecte personale”, Ellie trecu: „Frunză, palmier; 0.811 kilograme”. Der Heer fu trimis să discute cu ea.

— Știi că la trei sferturi de kilogram ai putea să iei cu tine un sistem de fotografiere în infraroșu splendid. De ce ții să duci acolo o ramură de copac? întrebă el.

— O frunză! preciză Ellie. Știu că ai crescut în New York, dar trebuie să știi ce-i ăla un palmier.

Găsești toate explicațiile în „Ivanhoe”. Nu l-ai citit când erai în liceu? În vremea cruciadelor pelerinii care se întorceau din lunga lor călătorie în Ţara Sfântă aduceau cu ei o frunză de palmier pentru a le arăta oamenilor că au fost într-adevăr acolo. Eu o iau cu mine ca să-mi păstrez optimismul. Nu-mi pasă cât de avansați sunt cei de pe Vega. Pământul este Ţara mea Sfântă. Le voi duce o frunză de la noi pentru a le arăta de unde vin.

Der Heer nu mai zise nimic, dar scutură din cap nemulțumit. Când îi explică motivele ei și lui Vaygay, rusul îi răspunse: — Asta o înțeleg și eu foarte bine.

Ellie își aminti de grijile pe care și le făcea Vaygay și de povestea pe care i-o spusese pe când erau la Paris. O impresionase mai ales imaginea acelei calești trimise în satul cel nevoiaș. În acel moment își dădu seama că frunza de palmier mai avea pentru ea și o altă semnificație. Avea nevoie de ceva care să-i aducă aminte de Pământ. Se temea că o să fie tentată să nu se mai întoarcă.

* * *

Cu o zi înainte ca Mașina să fie pusă în funcțiune Ellie primi un pachețel care fusese transmis prin comisionari, din mână în mână, de la apartamentul în care stătuse cât fusese în Wyoming, și care trecuse peste ocean prin intermediul unui curier. Nu exista nici o adresă de retur, iar în interior nu se zărea nici un bilețel sau semnătură care să-i deconspire expeditorul.

Pachetul conținea un lanț de aur cu medalion.

Dacă te gândeai bine, putea fi folosit și ca pendul.

Pe ambele părți ale medalionului era gravată o inscripție cu litere foarte mărunte, dar ușor de citit. Ellie citi una dintre fețele medalionului: „Hera, regină superbă, cu rochiile ei aurite, L-a supus pe Argus ale cărui priviri furioase cuprind întreaga lume”.

Pe reversul medalionului textul era mai lung, dar în proză: „Acesta este răspunsul pe care l-au dat apărătorii Spartei în fața comandantului armatei romane: ”Dacă ești zeu, atunci nu-i vei lovi pe cei care nu ți-au făcut niciodată vreun rău. Dacă ești bărbat, înaintează și vei găsi destui bărbați pe măsura ta”. Și femei”.

Știa cine îi trimisese pachetul.

* * *

În ziua următoare, Ziua Pornirii, se făcu un sondaj de opinie printre conducătorii echipelor din cadrul proiectului. Întrebarea se referea la ce credeau ei că avea să se întâmple cu Mașina. Mulți erau de părere că nu se va întâmpla nimic, deoarece Mașina nu va funcționa. Un număr mai redus de persoane credea că Cei Cinci vor ajunge cumva în sistemul stelei Vega, și încă foarte repede, neexcluzând totuși și varianta contrarie.

Alții au sugerat tot felul de alte variante: că Mașina ar fi un vehicul pentru explorarea sistemului solar, că de fapt ar reprezenta cea mai costisitoare farsă izbutită din istorie, că era o sală de clasă sau poate o mașină a timpului, dacă nu cumva o cabină telefonică galactică. Unul dintre cercetători scrisese: „În scaune se vor materializa încetul cu încetul cinci înlocuitori hidoși, cu niște solzi verzi și cu dinți foarte ascuțiți”. Dintre toate răspunsurile acesta fusese cel mai apropiat de scenariul calului troian de care se pomenise atât.

Și mai era cineva, o singură persoană, care scrisese scurt „Mașina Apocalipsei”.

A avut loc și un fel de ceremonie. S-au ținut discursuri, s-au servit mâncăruri și băutură.

Oamenii se îmbrățișau unul pe altul. Unii plângeau înăbușit. Numai o parte dintre cei prezenți își afișau deschis scepticismul. Îți puteai da seama că, orice s-ar fi întâmplat în momentul pornirii (sau, poate, al Lansării), reacția celor din jur va fi cutremurător de puternică. Pe multe fețe se puteau distinge semne de bucurie și speranță.

Ellie apucase să sune la casa de odihnă unde se afla mama ei și își luase rămas bun de la ea.

Rostea cuvintele într-o galenă telefonică din Hokkaido și în Wisconsin se auzeau aceleași sunete. Dar nu se auzi nici un răspuns. Asistenta care avea grijă de bătrână îi spuse că abia acum mama ei își vindeca unele dintre funcțiile motrice din partea afectată de paralizie temporară. Dar în curând, o asigură ea, bătrâna va putea să articuleze câteva cuvinte. Pe la sfârșitul convorbirii Ellie simți încetul cu încetul cum i se ia o piatră de pe inimă. Se liniștise aproape cu totul.

Tehnicienii japonezi aveau în jurul capetelor niște benzi de pânză care le acopereau frunțile și care se numeau „Hachimaki”. Hachimaki se purtau, după cum spunea tradiția, în momentele în care individul trebuia să se pregătească pentru un efort mental, fizic sau spiritual deosebit și în special în luptă. Pe banderolele tehnicienilor era imprimată o reprezentare convențională a globului pământesc. Nici o națiune nu deținea vreun rol proeminent.

Nu se făcuse nici prea mult caz de discursurile patriotice. Din câte putu Ellie să-și dea seama, nimeni nu a fost îndemnat să se adune strâns în jurul drapelului țării sale. Conducătorii de state și de guverne au trimis scurte cuvântări înregistrate pe benzi video. Americanca era de părere că discursul președintei sale fusese unul deosebit de reușit.

„Aceasta nu este o cuvântare și nici un rămas bun”, începuse președinta. „Fiecare dintre voi face călătoria în numele a un miliard de suflete. Voi reprezentați toate popoarele de pe cuprinsul planetei. Dacă se va întâmpla să fiți transportați altundeva, atunci țineți ochii larg deschiși pentru noi toți. Nu mă refer doar la știință, ci la tot ce ați putea învăța. Voi reprezentați întreaga specie umană, cu trecutul, cu prezentul și cu viitorul ei.

Orice s-ar întâmpla, voi v-ați câștigat un loc sigur în istorie. Voi sunteți eroii planetei noastre. Să vorbiți în numele nostru, al tuturor. Să fiți înțelepți. Și.. să vă întoarceți.” Câteva ore mai târziu Cei Cinci intrară în interiorul Mașinii pentru prima oară. Se strecurară unul câte unul printr-o ecluză. În acel moment luminile interioare instalate în niște orificii adânci, deloc impunătoare, se aprinseră. Chiar și după ce Mașina fusese construită și asamblată până la ultima piesă, chiar și în ziua în care toate verificările se încheiaseră cu bine, conducătorii proiectului se temuseră să-i lase pe Cei Cinci să-și încerce locurile înainte de a veni momentul potrivit. Unii dintre angajați se temeau ca nu cumva simpla așezare pe scaun să pună Mașina în funcțiune, chiar dacă benzelele erau nemișcate.

Dar acum iată că se aflau toți cinci înăuntru și deocamdată nu se întâmplase nimic extraordinar.

Era pentru prima dată când Ellie se putu rezema de spătarul scrobit și capitonat cu material plastic al fotoliului, întinzându-se totuși cu oarecare prudență. Și-ar fi dorit ca scaunele să fi fost învelite în creton. Husele de creton ar fi fost perfecte pentru astfel de scaune. Deși până și asta era o problemă de mândrie națională, după cum își dădu ea seama după un moment de reflecție.

Plasticul părea mult mai modern, mai științific și mai serios.

Din cauză că se știa de obiceiurile de fumător neglijent ale lui Vaygay, se dăduse ordin ca la bordul Mașinii să nu existe nici un fum de țigară.

La auzul interdicției Lunacearski proferase blesteme și ocări foarte colorate și cursive în zece limbi ale Pământului. El intră înăuntrul Mașinii în coada celorlalți, terminându-și pe drum ultima țigară Lucky Strike. Când se așeză lângă Ellie se simți că respirația bărbatului era puțin greoaie, având un ușor hârâit tabagic. Fiindcă în proiectul extras din Mesaj nu existau nici un fel de centuri de siguranță, nici la bordul Mașinii japoneze nu exista vreuna. Cu toate acestea unii dintre angajații proiectului afirmaseră că era o nebunie să omită așa ceva.

* * *

„Mașina pleacă undeva”, își zise Ellie. Era doar un vehicul, un mijloc de transport, o deschidere spre altundeva… sau spre altcândva. Era un tren de marfă care se clătina și vâjâia în noapte. Dacă te cățărai la bordul lui te putea duce departe de înăbușitoarele târguri provinciale ale copilăriei.

Puteai ajunge la marile orașe de cristal. Era o descoperire și o cale de scăpare, era un sfârșit al singurătății. Fiecare întârziere administrativă, fiecare amânare a construcției, fiecare dispută legată de cea mai potrivită interpretare a vreunui subparagraf al instrucțiunilor o azvârlise în brațele disperării. Nu gloria era țelul urmărit de ea… nu era principalul lucru, în orice caz… ci un fel de eliberare.

Drogul ei era minunea, miracolul. Era dependentă de miracole. În mintea ei Ellie se închipuia în mii de ipostaze: era un reprezentant al unui trib primitiv, care stătea cu gura căscată în fața adevăratei Porți a lui Ishtar din Babilonul antic; era Dorothy în clipa în care zărea pentru prima dată turlele arcuite ale Orașului de Smarald din Ţara lui Oz; era un băiețaș din cele mai sordide cartiere ale Brooklynului, aruncat direct în Coridorul Națiunilor de la Târgul Mondial din 1939, cu Trylonul și Perisfera ademenindu-l de la distanță; era Pocahontas navigând în susul estuarului Tamisei și văzând Londra care i se întindea înaintea ochilor de la un orizont la celălalt.

Inima ei cânta de bucuria așteptării. Era sigură că avea să descopere ce alte lucruri sunt posibile, ce a putut realiza o altă specie inteligentă, alte ființe, creaturi mărețe care aproape sigur călătoriseră printre aștrii universului pe vremea când strămoșii omului încă se mai săltau de pe o creangă pe alta în micile luciri de lumină solară care se strecurau prin acoperământul verde al pădurii.

Drumlin o caracterizase drept o romantică incurabilă, așa cum mai făcuseră mulți alți oameni pe care îi cunoscuse de-a lungul anilor, iar Ellie își dădu seama că se mira din nou, ca și în alte dăți, de ce o astfel de trăsătură era considerată de majoritatea indivizilor drept un handicap de care trebuia să te rușinezi. În decursul vieții sale romantismul îi fusese un stimul puternic și în același timp un izvor de plăceri. Avocat și practicant al romantismului, iată că ea plecase să-l vadă pe Vrăjitorul din Oz.

* * *

Prin radio se transmise un raport asupra situației. Din cât se putuse observa cu mulțimea de instrumente care fuseseră amplasate în exteriorul Mașinii, nu existau nici un fel de defecțiuni evidente ale acesteia. Principalul interes al cercetătorilor era să vadă modul în care se va crea vidul dintre benzele și din jurul acestora.

Mașina avea, se pare, un sistem de o eficiență extraordinară care pompa afară tot aerul din zona benzelelor și reuși să creeze cel mai complet spațiu vid realizat vreodată pe Pământ. Ellie mai verifică o dată modul de ambalare a microcamerei video pe care o primise și netezi cu palma frunza de palmier. În exteriorul dodecaedrului se aprinseră niște lumini puternice. Două dintre cochiliile sferice se învârteau acum cu o viteză pe care Mesajul o denumise „viteza critică”. Cei care le priveau din afară nu mai distingeau decât o nebuloasă, o pată rotitoare. Într-un minut și al treilea benzel urma să atingă acea viteză critică. În jur se creă o sercină electrică extrem de puternică.

Când toate cele trei cochilii sferice cu axele lor perpendiculare una pe cealaltă vor ajunge la aceeași viteză numită „critică”, atunci Mașina va fi pusă în funcțiune. Sau cel puțin așa se spunea în Mesaj.

Ellie îi privi pe colegii săi. Chipul lui Xi arăta o hotărâre aprigă, cel al lui Lunacearski, un calm deliberat, Sukhavati deschisese ochii larg, iar Eda afișa numai o atitudine de concentrare tăcută. Devi se uită spre Ellie, îi prinse privirea și zâmbi.

Ellie își dori să fi avut un copil. A fost ultimul ei gând înainte ca pereții să licărească și să devină transparenți, înainte de a avea impresia că Pământul se deschisese și o înghițea.

Partea a III-a

GALAXIA

„Astfel mă preumblu prin munții fără de margini

Și știu că există speranță

Pentru Acela pe care

Tu l-ai plămădit din țărână

Ca să se însoțească cu lucrurile veșnice.”

Din Manuscrisele de la Marea Moartă

Capitolul 19

Infinitul pur

„…urcând spre paradis Pe scara uimirii.”

Ralph Waldo Emerson — Merlin, în Poeme, 1847

„Este posibil ca pentru o ființă infinit superioară întreg universul să nu fie mai mare decât o câmpie unde distanța dintre o planetă și alta să fie cât porii dintr-un grăunte de nisip și spațiile dintre un sistem stelar și alt sistem stelar să nu fie mai mari decât spațiile dintre un grăunte și grăuntele alăturat.”

Samuel Taylor Coleridge — Omniania

Cădeau. Panourile pentagonale ale dodecaedrului deveniseră transparente. La fel tavanul și podeaua. Ellie reuși să distingă deasupra și dedesubtul ei dantelăria de organosilicat și pivoții de erbiu implantați în corpul Mașinii. Pivoții păreau să se miște rapid. Parcă vibrau sau se agitau cu vioiciune. Iar cele trei benzele dispăruseră. Dodecaedrul se prăbușea, gonind parcă în josul unui tunel lung și întunecat, un tunel abia atât de larg cât să permită trecerea vehiculului în care se aflau cei cinci pământeni.

Accelerația era de aproximativ un g. Drept urmare Ellie, care se afla cu fața în direcția de mers (sau mei degrabă de prăbușire) era împinsă în spate și strivită de spătarul scaunului, în timp ce Devi, care stătea în fața ei, se înclinase în față, stând puțin aplecată din mijloc. Poate că ar fi trebuit totuși să pună niște centuri de siguranță.

Era greu să reziste gândului fantezist că se scufundaseră în scoarța planetei și săltau în jos spre miezul de fier topit al acesteia. Sau poate că drumul lor ducea direct la… Ellie se strădui să-și imagineze că această călătorie ar putea fi un fel de traversare cu feribotul lumii moderne peste miticul fluviu Styx, deși varianta fantastică născută din imaginația și lecturile femeii era una mai greu de acceptat.

Pereții tunelului pe care îl traversau aveau o anumită structură după care, trecând pe lângă ei, puteau deduce viteza cu care se deplasau.

Modelele ce se observau pe marginile pereților erau pestrițe și neregulate, cu marginile moi și rotunjite.

Nici unul nu avea o formă bine definită. Pereții nu erau remarcabili după felul cum arătau, ci numai pentru rolul lor. Doar era știut că la câteva sute de kilometri sub scoarța planetei toate rocile trebuia să strălucească roșiatic din cauza temperaturii ridicate. Iar aici nu se vedea nici urmă de strălucire. Nici o echipă de diavoli mărunți nu dirija circulația și nici nu se vedeau nicăieri dulapuri pline cu borcane de marmeladă. Astfel aveau o dovadă, oricât de fragilă ar fi fost ea, că nu se îndreptau înspre adâncurile propriei lor planete.

Din când în când unul sau altul dintre colțurile ascuțite ale dodecaedrului se freca de peretele tunelului, răzuind și jupuind fragmente dintr-un material necunoscut. Din astfel de ciocniri dodecaedrul părea să iasă neatins și în curând în urma lor se întinse un nor destul de gros de particule fine care îi urma credincios. De fiecare dată când dodecaedrul atingea zidul Ellie simțea un fel de vălurire, ca și cum ceva moale se retrăsese ușor pentru a mai reduce din forța impactului. Lumina din interiorul Mașinii, galbenă și discretă, se împrăștia difuz și uniform peste capetele lor. Câteodată tunelul făcea câte o curbă lină și dodecaedrul era nevoit să urmeze curbura, virând cu eleganță. Din câte putea să vadă Ellie, până în acel moment nici un alt obiect nu se îndrepta înspre ei, venind din direcția opusă. La asemenea viteze până și o ciocnire cu o vrăbiuță ar fi avut ca rezultat o explozie devastatoare. Nu era cazul. Dar dacă nu făceau altceva decât să cadă și iar să cadă și iar să cadă, într-o prăbușire nesfârșită în adâncurile unui puț fără fund?

Gândul acesta o făcea pe Ellie să simtă o stare permanentă de spaimă fizică, materializată într-un fel de gol vibrându-i în stomac. Chiar dacă ar fi fost așa… Femeia nu îndrăzni să se gândească mai departe.

„O gaură neagră”, își zise brusc. „E o gaură neagră. Mă prăbușesc, am trecut de limita gravitațională, de granița unei găuri negre care m-a prins și-o să ne poarte într-o cădere infinită și îngrozitoare, fără capăt, fără speranță. Sau poate că nici nu suntem într-o gaură neagră. Poate că mă îndrept spre infinitul pur. Așa îl numesc fizicienii: infinitul pur, un punct în apropierea căruia cauzalitatea poate fi încălcată, efectele pot fi anterioare cauzelor, timpul poate să curgă invers, iar probabilitatea de supraviețuire este atât de redusă, încât nici nu merită luată în calcul. Cu atât mai puțin speranța de a-ți rememora experiența trăită în acest straniu loc infinit.” Scotocindu-și memoria în căutarea cunoștințelor acumulate cu mulți ani în urmă, Ellie își aminti că în cazul unei găuri negre aflate în rotație nu exista un simplu punct de acest gen, ci un spațiu circular sau poate mult mai complex pe care nu-l puteau evita nicidecum. Găurile negre erau nemiloase.

Forțele de atracție gravitațională dezlănțuite acolo erau atât de mari, încât, dacă făceai imprudența de a te lăsa prins de una, puteai fi torsionat și alungit până să ajungi la forma unui fir subțire ca o ață. Și în același timp ai fi fost strivit din părțile laterale.

Din fericire nu simțea nimic asemănător. Privind prin suprafața gri-transparentă care reprezenta acum tavanul sau prin podeaua cu structură identică, femeia vedea tot felul de mișcări agitate.

Într-o activitate neîntreruptă, matricea organosilicică se destrăma de la sine în unele zone și se extindea în altele, iar pivoții de siliciu înlănțuiți în șiruri simetrice, încastrați în matricea pulsândă, se învârteau și se rostogoleau nebunește. Tot ce se afla în interiorul dodecaedrului, inclusiv ea și tovarășii ei de călătorie, arăta destul de banal. Poate că imaginea era totuși incitantă, dar deocamdată nu se transformaseră în fire lungi și subțiri de materie.

Ellie era conștientă că gândurile îi erau doar de circumstanță, ca să-ți treacă timpul mai repede.

Fizica găurilor negre nu era specialitatea ei. Totuși încă nu putea pricepe ce legătură avea experiența lor cu găurile negre, dacă avea vreuna. Găurile negre erau fie primordiale, adică apăruseră o dată cu nașterea universului, fie se iviseră într-o perioadă mai târzie din colapsul unei stele mult mai mari decât era Soarele. După aceea forța de gravitație trebuia să fie atât de puternică, încât, făcând abstracție de efectele secundare, nici măcar lumina nu putea să scape din ghearele ei. Numai câmpul gravitațional ar mai fi rezistat, asta fără nici o îndoială. De aici venea numele de „gaură” și de aceea i se adăugase și adjectivul „neagră”. Dar veganii nu făcuseră să explodeze nici o stea și nici nu era ușor de imaginat vreo metodă prin care să fi capturat o gaură neagră primordială. De altfel nimeni nu știa unde s-ar putea ascunde cea mai apropiată gaură neagră de genul acesta. Oamenii doar construiseră Mașina și puseseră în mișcare benzelele rotitoare.

Femeia aruncă o privire spre Eda, care lucra ceva pe un computer miniatural. De fiecare dată când dodecaedrul — sau dodecul, cum se apucase să-l alinte — se ferca de un zid, simțea și în același timp auzea un zgomot surd și grav care i se transmitea prin toate oasele. De aceea, când i se adresă fizicianului, ridică puțin vocea pentru a se face auzită.

— Tu înțelegi ceva din ce se întâmplă? întrebă ea.

— Deloc! strigă el în semn de răspuns. Aproape că pot dovedi imposibilitatea unui astfel de fenomen. Ai auzit cumva de coordonatele Boyer- Lindquist?

— Nu, îmi pare rău.

— Nu-i nimic. O să-ți explic eu mai târziu.

Ellie se simți mai bine auzind că Eda credea într-un posibil „mai târziu”.

Simți decelerația înainte de a vedea cum încetinesc, ca și cum ar fi trecut de o pantă abruptă pe care ar fi coborât nebunește într-un trenuleț gen „montagne russe” și acum s-ar fi oprit brusc la capătul pantei descendente și ar fi început să urce încetișor pe șinele trenulețului, abordând o pantă mult mai blândă. Cu puțin înainte de a simți decelerația observase că în tunel se distingea un șir complicat de ghemotoace și urzeli stranii. Nu remarcă în schimb vreo modificare evidentă nici în nuanța și nici în intensitatea luminii din jur. Ellie puse mâna pe camera video, reglă obiectivul pentru filmare la distanță și privi prin el drept înainte, cât de departe putu. Nu izbutea să distingă decât cotitura următoare din întortocheatul lor drum. Văzută prin lentilele aparatului, care mărea imaginea, structura zidului părea foarte complicată și lipsită de orice regularitate. Pentru o clipă femeia avu impresia că încurcatele urzeli luminau slab din interior.

Dodecaedrul își încetinise mișcarea și acum părea că se târăște. Nu se zărea nici urmă de capăt al tunelului. Ellie se întrebă dacă exista vreunul, indiferent de direcția în care mergeau. Ar fi fost posibil ca proiectanții extratereștri să fi greșit ceva.

Poate că Mașina nu fusese bine construită și avusese un mic defect. Poate ceea ce în Hokkaido păruse un defect de producție semnificativ să le fi semnat de fapt condamnarea la pieire, atât lor, cât și misiunii care îi adusese aici, în… indiferent ce loc o fi acesta. Aruncând o privire la norul de particule fine care îi urmărea și din când în când le-o mai lua înainte, femeia își închipui că poate Mașina se izbise de pereți puțin prea des și pierduse din impulsul inițial mai mult decât calculaseră proiectanții ei că ar fi fost admisibil pentru ca aparatul să reziste. Deja spațiul rămas liber între dodec și peretele tunelului devenise teribil de îngust. Mai exista și o altă posibilitate pe care și-o imagină femeia: să ajungă să se blocheze zdravăn între pereții tunelului, într-o lume a nimănui, părăsită și uitată, și să lâncezească aici toți șase până în clipa când li se va termina oxigenul. Era posibil ca veganii să se fi chinuit atât cu toate detaliile Mesajului și ale Mașinii, dar să fi uitat că oamenii au nevoie de aer ca să respire? Nu și-au dat seama de asta nici când i-au văzut pe toți naziștii aceia urlând?

Vaygay și Eda se afundaseră în arcanele tainice ale fizicii gravitaționale: twistorii, renormalizarea transmițătorilor slabi, vectorii pseudo-temporali Killing, invarianța măsurărilor non-abeliene, recentrarea geodezică, manifestările gravitației în spațiul cu unsprezece dimensiuni Kaluza-Klein și, bineînțeles, teoria originală și inovatoare a lui Eda asupra superunificării. Oricine i-ar fi privit fie și numai pentru o clipă și-ar fi dat seama că cei doi fizicieni nu vor ajunge prea curând la o explicație clară. Ellie bănuia că abia după vreo câteva ore colegii ei vor reuși să facă unele progrese. Teoria superunificării includea practic toate nivelurile și toate aspectele fizicii cunoscute pe Pământ. Era greu de crezut că acest… tunel nu era și el un fel de soluție a ecuațiilor de câmp Eda, soluție până azi nedescoperită.

Vaygay întrebă: — A văzut cineva vreo zonă de infinit pur?

— Nu știu cum arată așa ceva, îi replică Devi.

— Scuză-mă. De fapt probabil că n-ar fi chiar „pur”. N-ați simțit nici unul vreo inversiune a cauzalității sau altceva straniu, ceva cu adevărat aiurea? Poate ceva în modul cum gândiți, vreo chestie amintind de niște ouă dintr-o omletă, care se separă, formând din nou albușuri și gălbenușuri…?

Devi își îngustă privirea, uitându-se tăios spre Vaygay.

— E-n ordine! interveni Ellie cu repeziciune, gândindu-se că Vaygay este cu siguranță puțin agitat. Astea sunt întrebările obișnuite atunci când e vorba de găuri negre. Chiar dacă toate sună cam țicnit.

— Nu, răspunse atunci Devi, rar și apăsat. N-am văzut și n-am simțit nimic aiurea. Cu excepția întrebării în sine.

O secundă mai apoi se înveseli totuși și zise: — De fapt a fost o excursie minunată.

Erau cu toții de aceeași părere. Vaygay părea în extaz.

— Aceasta este o variantă foarte dură a cenzurii cosmice, spuse el. Punctele de infinit pur sunt invizibile chiar și în interiorul găurilor negre.

— Nu luați totul de bun, adăugă Eda. Vaygay glumește. Din momentul în care ai pătruns în sfera de atracție a unei găuri negre, nu mai ai nici o șansă de salvare.

În ciuda asigurărilor date de Ellie, Devi încă îi mai privea neîncrezătoare atât pe Vaygay, cât și pe Eda. Fizicienii se simt obligați să inventeze cuvinte și fraze pentru concepte mult deosebite de experiența cotidiană. Le stă în obicei să evite neologismele pure și să folosească altele care să amintească, fie și vag, de vreun loc comun analog teoriilor lor sofisticate. Și mai aveau o soluție alternativă: să dea ecuațiilor sau descoperirilor făcute numele unuia sau altuia dintre ei. Asta o făceau destul de des. Și după aceea, dacă nu îți dădeai seama că oamenii ăștia vorbeau despre fizică, începeai să-ți faci probleme în legătură cu ei.

Ellie se ridică pentru a traversa spațiul până la Devi, dar exact în clipa aceea Xi scoase un strigăt care îi făcu să tresară. Pereții tunelului începuseră să unduiască, strângându-se asupra dodecaedrului și apoi împingându-l înainte.

Înaintarea Mașinii continua într-un ritm regulat stabilit de acele mișcări ondulatorii. De fiecare dată când dodecaedrul încetinea și era gata să se oprească, pereții se strângeau și-l mai împingeau o dată în față. Americanca simți cum i se face ușor greață din cauza unei astfel de deplasări. Avea un fel de rău de Mașină. În unele locuri deplasarea devenea foarte chinuită, pereții se contractau și-i împingeau din greu, valuri de contracții și dilatări făceau tunelul să pulseze ritmic. În alte locuri, în special când ajungeau pe porțiuni în linie dreaptă, dodecaedrul aluneca destul de ușor.

Privind în fața ei pe canalul îngust al tunelului Ellie observă undeva departe o lucire slabă de lumină care devenea încetul cu încetul tot mai puternică. O strălucire albăstruie începu să se scurgă înăuntrul dodecaedrului, Putea să o vadă cum făcea să scânteieze cilindrii negri de erbiu, care acum arătau aproape imobili. Contrastul dintre lumina slabă și blândă din interiorul Mașinii, lumină care rămăsese constantă pe tot parcursul călătoriei, și șuvoiul luminos care se vedea în fața lor era izbitor, cu toate că întregul periplu nu durase mai mult de zece sau cincisprezece minute. Acum se îndreptau cu iuțeală spre acea năvală de lumină, gonind prin tunel cu viteza tunetului și apoi țâșnind afară, undeva într-un loc din spațiul cunoscut. În fața lor, surprinzător de aproape, se afla un imens soare albăstrui, iar Ellie știu din prima clipă că era steaua Vega.

* * *

Ellie nu îndrăznea să se uite direct la steaua albăstruie prin obiectivul aparatului, fixat pe distanță focală mare. Ar fi fost un gest nesăbuit chiar și în cazul Soarelui, care era o stea mai rece și mai puțin strălucitoare. Așa că scoase o bucată de hârtie albă, o puse în așa fel încât să fie în planul focal al obiectivului și abia după aceea luă câteva imagini ale strălucitoarei stele. Reuși să distingă două grupuri de pete solare mari și ceea ce i se păru a fi un fel de umbră de ceva în materia din zona inelului. Apoi puse jos aparatul de filmat, întinse brațul în față cu palma îndreptată în sus pentru a acoperi discul stelei Vega și fu recompensată de imaginea unei coroane solare întinse și extrem de luminoase care mai înainte fusese invizibilă, deoarece o eclipsa lumina orbitoare degajată de stea.

Ţinând în continuare palma întinsă în față, se uită cu atenție la inelul de asteroizi care înconjura steaua. Încă de la recepționarea Mesajului cu numerele prime natura sistemului solar vegan fusese un subiect care stârnise dezbateri înfocate pe toată întinderea planetei. Ellie speră în sinea ei că nu va face cine știe ce greșeli de manevrare, căci acționa în numele întregii comunități astronomice de pe Pământ. Apoi se apucă să înregistreze, fixînd camera video la diverse distanțe focale și folosindu- se de mai multe viteze de filmare. Mașina îi scosese din tunel pe undeva prin zona inelului, într-un spațiu circumstelar lipsit de asteroizi. Inelul de asteroizi era extraordinar de subțire în comparație cu giganticele sale dimensiuni pe laterale. Ellie putu să distingă în cadrul diverselor inele niște diferențe de culoare slabe, dar gradate. Nu se distingeau însă deosebiri între particulele individuale ce formau ansamblul inelar. Dacă ar fi fost cu totul identice inelelor lui Saturn, atunci o particulă cu diametrul de câțiva metri ar fi fost un gigant. Poate că inelele vegane erau toate formate din grăunțe de praf, din fărâmături de stânci și din cioburi de gheață.

Femeia se întoarse și privi în urmă ca să vadă locul pe unde ieșiseră. Văzu o zonă neagră, circulară, o întunecime rotundă, mai neagră decât catifeaua și chiar mai neagră decât cerul nopții.

Eclipsa o zonă din sistemul inelar al Vegăi, zonă care de altfel era foarte ușor de văzut atunci când nu era acoperită de această apariție sumbră.

Holbându-se cu mai multă atenție prin lentile și apropiind și mai mult imaginea, Ellie avu impresia că exact din centrul acelei întunecimi țâșnesc când și când raze palide de lumină. Putea fi radiația Hawking? Nu, se contrazise ea, fiindcă lungimea de undă ar fi trebuit să fie mult mai mare. Poate că era lumina venită de pe Pământ și care ncă mai gonea de-a lungul tubului, ajungând în capătul acesta? La celălalt capăt se afla Hokkaido.

Planetele. Unde erau planetele? Trecu în revistă tot planul inelelor, folosindu-se de obiectivul fixat la distanță focală mare și uitându-se după planete înlănțuite sau cel puțin după domiciliul ființelor care transmiseseră Mesajul. De fiecare dată când dădea peste un gol în inelele de asteroizi căuta cu privirea o lume călăuzitoare a cărei influență gravitațională să fi creat acele cărări limpezi prin norii de praf din inelele de asteroizi. Și niciodată nu reuși să găsească nimic.

— N-ai reușit să dai de nici o planetă? o întrebă Xi.

— Nici urmă, răspunse ea. Sunt câteva comete prin apropiere. Le pot vedea cozile. Dar nu văd nimic care să semene măcar cu o planetă. Cred că aici se află câteva mii de inele distincte și, din câte pot eu să-mi dau seama, toate sunt formate din același gen de fragmente mărunte. S-ar părea că gaura neagră a creat un gol imens în interiorul inelelor. De aceea suntem și noi aici și orbităm lent în jurul stelei Vega. Sistemul Vegăi e foarte tânăr, nu are decât câteva sute de milioane de ani, și sunt unii astronomi care cred că e prea devreme pentru ca aici să se fi format vreo planetă. Însă atunci de unde ne-a venit acea transmisiune?

— Poate că nu suntem lângă Vega, se oferi Vaygay cu un răspuns. Poate că doar semnalul radio pe care l-am captat venea de pe Vega, dar tunelul ne-a adus într-un alt sistem solar.

— S-ar putea, dar nu e o coincidență stranie că acest alt sistem solar are cam aceeași nuanță de căldură ca și Vega? Fiindcă poți vedea de aici că e albăstruie. Și pe deasupra are și un sistem de asteroizi asemănător. Este adevărat că nu pot verifica și constelațiile care ne înconjoară, din cauza luminozității stelei. Dar tot sunt gata să pariez cu tine zece contra unu că steaua de lângă noi este Vega.

— Și atunci unde sunt ei? întrebă Devi.

Xi, care avea o vedere extrem de ageră, se uită în sus, prin matricea organosilicică, dincolo de panourile pentagonale și transparente ale Mașinii, observând cu atenție cerul din zona îndepărtată de deasupra planului inelelor. Nu scoase nici o vorbă, iar Ellie își îndreptă și ea privirea într-acolo. Iar acolo exista ceva, într-adevăr se afla ceva care lucea în lumina stelei și care avea o mărime unghiulară apreciabilă. ellie privi prin obiectivul focalizat pentru distanțe mari. Reuși să distingă un fel de poliedru gigantic, de formă neregulată, cu fiecare dintre fațete acoperită cu… cu un fel de cerc? Un disc? O farfurie? Sau mai degrabă un fel de castron?

— Uite, Qiaomu, ia ăsta și privește pe aici, exact în direcția aceea. Spune-ne și nouă ce vezi.

— Da, văd… văd. Sunt niște radiotelescoape, tovarășele alor noastre. Sunt câteva mii, din câte îmi dau eu seama, și fiecare este orientat într-o altă direcție. Nu este o lume. E doar un mecanism.

Fiecare dintre ei luă aparatul de filmat și se uită la rându-i prin obiectiv. Ellie își stăpâni nerăbdarea, deși abia aștepta să se mai uite și ea o dată. Principiul fundamental al unui radiotelescop era mai mult sau mai puțin explicat de fizica undelor radio, dar femeia descoperi că este dezamăgită fiindcă o civilizație care era în stare să creeze sau cel puțin să utilizeze găuri negre pentru un fel de călătorie hiperrelativistă se mai folosea încă de radiotelescoape ușor de recunoscut după formă, indiferent de cât de masive erau ele. Asta dădea impresia unui anacronism al veganilor sau mai degrabă a lipsei lor de imaginație. Înțelese ce avantajoasă fusese plasarea telescoapelor pe orbita polară în jurul stelei, fiindcă acolo — cu excepția a două momente la fiecare mișcare de revoluție — mecanismul era ferit de ciocnirile cu fragmente din inelul de asteroizi. Dar radiotelescoapele care erau orientate în toate direcțiile bolții stelare, mii de radiotelescoape fixate pe direcții diferite, sugerau un proiect cuprinzător de supraveghere a cerului, ceva ce amintea de un Argus pus pe fapte mari. O mulțime incalculabilă de posibile lumi locuite era supravegheată de acești ochi care urmăreau transmisiunile de televiziune, radarele militare și poate tot felul de transmisiuni radiofonice primitive de care pământenii habar nu aveau. Ellie se întrebă dacă instalația aceasta nimerea adesea peste semnale de la lumi locuite sau Pământul era prima lor reușită după vreun milion de ani de observații. Nicăieri nu se vedea nici urmă de vreun comitet de primire a oaspeților pământeni. Oare o delegație sosită din provincie era chiar atât de neînsemnată încât nimeni să nu fi fost însărcinat fie și să bifeze undeva sosirea lor?

Când camera de filmat îi fu înapoiată, Ellie verifică cu foarte mare atenție focalizarea, distanța focală și timpul de expunere. Își dorea să facă înregistrări cât mai bune și mai rezistente în timp, pentru a le dovedi celor de la Fundația Națională pentru Știință cât de serioasă era o activitate precum radioastronomia și ce minuțiozitate presupunea ea. Și-ar fi dorit să găsească o metodă prin care să calculeze mărimea acelei lumi poliedrice. Telescoapele o acopereau asemenea unor scoici lipite de trupul unei balene. În esență un radiotelescop plasat în gravitație zero putea avea orice dimensiune. Ellie știa că, după ce imaginile vor fi developate, se va putea calcula mărimea unghiulară, care putea fi de câteva minute, dar mărimea lineară, adică adevăratele dimensiuni ale construcției, era imposibil de stabilit atât timp cât nu știau la ce distanță se află ei de obiectul respectiv. Oricum își dădea seama că era ceva imens.

— Dacă aici nu sunt nici un fel de lumi locuibile, se auzi deodată vocea lui Xi, atunci nu sunt nici vegani. Aici nu locuiește nimeni. Vega e doar un corp de gardă, un loc în care patrula de graniță vine să-și încălzească mâinile înghețate. Iar acele radiotelescoape, continue el, privind în sus, acele radiotelescoape sunt turnurile de pază ale Marelui Zid. Dacă ești stăvilit de limita de viteză, de viteza luminii, atunci e greu să păstrezi unitatea unui imperiu galactic. Ordoni unei garnizoane să înăbușe o revoltă undeva. Abia peste zece ani afli ce s-a întâmplat cu ei. Nu-i bine. E prea lent. Așa că le dai autonomie și libertate de decizie comandanților de garnizoană. Iar atunci nu mai ai un imperiu. Dar acestea, accentuă el și arătă cu mâna spre pata întunecată care se îndepărta, acoperind cerul în urma lor, acestea sunt drumurile imperiale. Persoa a avut așa ceva. Și Roma le-a avut. Și China. Iar în cazul acesta nu mai depinzi de viteza luminii, nu mai ești îngrădit de ea. Dacă ai drumuri poți să păstrezi unitatea unui imperiu.

Însă Eda, deși dus pe gânduri, clătină nemulțumit din cap. Îl deranja ceva legat de fizică.

Gaura neagră, dacă era într-adevăr așa ceva, putea fi văzută acum orbitând în jurul stelei Vega pe un coridor larg și cu totul lipsit de fragmente cosmice. Atât inelele interioare, cât și cele exterioare se retrăgeau din calea ei, lăsându-i un spațiu larg de manevră. Pata respectivă era inimaginabil de neagră, mai neagră decât orice altceva, mai neagră decât hăurile iadului.

În timp ce lua câteva imagini panoramice în secvențe scurte ale inelului de resturi cosmice din fața ei, Ellie se întrebă dacă toate aceste fragmente vor forma vreodată un sistem planetar independent, dacă particulele de aici se vor ciocni, se vor alipi una alteia, devenind tot mai masive, până când vor apărea condensări gravitaționale și în cele din urmă se vor crea, din toată mulțimea de asteroizi mărunți din zonă, doar câteva corpuri planetare mari care se vor roti în jurul stelei.

Lucrurile erau destul de asemănătoare cu imaginea pe care o aveau astronomii despre formarea planetelor din jurul Soarelui nostru, care s-ar fi petrecut acum cinci sute de milioane de ani.

Acum reuși să distingă ici și colo câteva neomogenități în structura inelelor, locuri unde se zărea câte o umflătură și în care avea impresia că fragmentele de stâncă și gheață crescuseră laolaltă.

Deplasarea găurii negre în jurul Vegăi produsese un freamăt vizibil în fâșiile de asteroizi imediat alăturate. Și dodecaedrul producea un astfel de freamăt, dar indiscutabil mult mai modest. Femeia ar fi vrut să știe dacă aceste perturbații gravitaționale accidentale, aceste rarefieri și condensări ce se propagau acum tot mai mult, vor avea vreo consecință pe termen lung și dacă vor schimba cumva structura viitoarei formări a planetelor. Dacă ar fi așa, atunci însăși existența unei planete la câteva miliarde de ani în viitor s-ar putea datora exact prezenței aici a găurii negre și a Mașinii… prin urmare și datorită Mesajului, deci și datorită proiectului Argus. Știa că privește această posibilitate dintr-o perspectivă mult prea personală. La urma urmei dacă ea n-ar fi existat s- ar fi găsit vreun alt radioastronom care, mai devreme sau mai târziu, ar fi recepționat cu siguranță Mesajul. Atunci Mașina ar fi fost pusă în funcțiune într-un alt moment și dodecul și-ar fi croit drum până aici într-o altă zi din istoria Pământului. Totuși nu era exclus ca vreo viitoare planetă din acest viitor sistem stelar să-și datoreze existența prezenței ei. Pe de altă parte, tot ea era aceea care retezase dreptul la existență al vreunei alte lumi care s-ar fi format aici în cazul în care Ellie n-ar fi existat. Legea compensației. Ideea era oarecum împovărătoare, fiindcă nu era plăcut să simți că de acțiunile tale nevinovate depinde soarta unor lumi necunoscute și încă nenăscute.

Încercă să mai ia o imagine panoramică, pornind din interiorul dodecaedrului și apoi orientând camera spre exterior, spre panourile pentagonale, transparente, trecând apoi spre acel spațiu gol din inelele de asteroizi, spațiu în care se roteau ei împreună cu gaura neagră. Urmări golul acesta delimitat de două inele de culoare albăstruie, deplasând camera tot mai departe.

Deasupra capetelor lor se zărea ceva puțin cam ciudat, ceva asemănător unei arcade ce se boltea în următorul inel interior.

— Qiaomu, spuse ea, întinzându-i chinezului aparatul. Uită-te în direcția aceea și spune-mi ce vezi.

— Unde?

Ellie îi arătă din nou direcția. După o clipă Xi găsi ceea ce căuta. Femeia își dădu seama după gura de aer pe care o trase discret în piept bătrânul. Era un gest aparent insignifiant, dar de fapt destul de semnificativ.

— Încă o gaură neagră, rosti Xi. Una mult mai mare.

* * *

Cădeau din nou. De data aceasta tunelul era mult mai încăpător și se părea că scoteau un timp mai bun.

— Asta-i tot?

Ellie își dădu seama că striga la Devi, dar nu putu să se abțină și continuă: — Asta-i! Ne-au adus pe Vega ca să se laude cu găurile lor negre! Ne oferă o imagine a radiotelescoapelor lor de la o mie de kilometri depărtare! Ne petrecem zece minute pe Vega și după aceea ne aruncă într-o altă gaură neagră ca să ne expedieze înapoi pe Pământ! Pentru asta am cheltuit noi trei mii de miliarde de dolari?

— Poate că asta este ceva în plus față de scopul lor, interveni Lunacearski. Poate că singurul lor scop real a fost de a face legătura cu Pământul.

Ellie își imagină niște săpături nocturne pe sub porțile Troiei.

Eda își întinse mâinile înspre ei cu toate degetele rășchirate, făcând un gest de liniștire.

— Stați să vedem, zise el. Acum suntem într-un cu totul alt tunel. De ce credeți că duce înapoi, spre Pământ?

— Nu se presupunea că ar trebui să ajungem pe Vega? întrebă Devi.

— Metoda experimentală. Stați mai întâi să vedem unde o să fim aruncați de data aceasta.

În tunelul acesta se frecau mai rar de pereți și simțeau mai puține unduiri ale Mașinii. Eda și Vaygay discutau aprins asupra unei diagrame spațio-temporale pe care o trasaseră pe coordonatele Kruskal-Szekeres. Ellie habar nu avea despre ce era vorba în dialogul celor doi. Etapa decelerației, partea aceea a călătoriei în care simțeau că parcă urcă un deal, era totuși buimăcitoare.

De data aceasta lumina ce se zărea la capătul tunelului era portocalie. Ieșiră din el cu o viteză considerabilă și se văzură ajunși într-un sistem stelar binar de contact, cu doi sori care se atingeau. Straturile dinspre suprafața unei stele roșii gigantice și parcă umflate, o stea de o vârstă apreciabilă, dădeau impresia că se revarsă în fotosfera unei alte stele, micuțe, zdravene și de culoare galbenă, o stea nu foarte bătrână, destul de asemănătoare Soarelui. Zona de contact dintre cele două stele era strălucitoare, iradiind lumină.

Ellie se uită să vadă inele de asteroizi sau planete sau poate radioobservatoare orbitând în jurul sistemului dublu, dar nu văzu nimic de genul acesta. „Asta nu înseamnă totuși prea mult”, își spuse ea. „Sistemul ar putea să aibă un număr bunicel de planete proprii, iar eu să nu le pot vedea din cauza acestui aparat drăguț.” Ca și în celălalt sistem stelar, proiectă imaginea stelei duble pe o foaie de hârtie albă și fotografie imaginea, fixînd aparatul pe o distanță focală mică.

Din cauză că aici nu existau inele sau centuri de asteroizi, lumina din acest sistem stelar era mai puțin difuză decât în cel al stelei Vega. Privind prin obiectiv într-un unghi larg reuși să determine, deși nu fără puțin efort, o constelație care semăna suficient de bine cu Ursa Mare. Dar nu reuși să recunoască și celelalte constelații din jur. Din moment ce toate stelele strălucitoare din constelația Ursei Mari sunt la câteva sute de ani- lumină de Pământ, Ellie trase concluzia că saltul pe care îl făcuseră nu fusese decât de câțiva ani- lumină. Îi spuse și lui Eda la ce concluzie ajunsese, întrebându-l ce părere avea el.

— Care-i părerea mea? Părerea mea este că ne aflăm într-un metrou.

— Metrou?

Femeia își aminti senzația de cădere în adâncurile Infernului pe care o simțise pentru câteva momente, imediat după ce Mașina fusese pusă în funcțiune.

— Da, un metrou. Un tren rapid subteran. Iar toate acestea sunt stații. Opriri. Și Vega și sistemul ăsta stelar și altele asemenea lor. Pasagerii urcă și coboară la fiecare oprire. Aici se schimbă trenurile.

Spunând asta, Eda arătă cu un gest scurt spre sistemul stelar dublu, iar femeia remarcă mâinile sale care păreau că aruncă două umbre, una pe fond galben și cealaltă pe fond roșu, de parcă… și asta era singura imagine care îi apăru în minte…

de parcă ar fi fost într-o discotecă.

— Dar noi, continuă Eda, noi nu putem coborâ.

Noi suntem într-un tren cu ușile sigilate. Ne îndreptăm spre stația terminus, adică spre capătul de linie.

Drumlin numise speculațiile de acest gen jocuri din Ţara Fanteziei. Iar acum Ellie îl vedea pentru prima dată pe Eda cedând unei asemenea ispite.

* * *

Din tot grupul lor, așa-numit Cei Cinci, Ellie era singura în poziția de astronom observator, chiar dacă specializarea ei nu ținea exact de domeniul opticii. Iar ea simțea că era datoare să culeagă cât mai multe informații era omenește posibil, atât în călătoriile lor prin tunele, cât și în continuumul spațio-temporal cu patru dimensiuni, cel obișnuit, în care pătrundeau periodic cu Mașina. Presupusa gaură neagră din care ieșeau periodic era întotdeauna pe o orbită în jurul unei stele sau a vreunui sistem stelar multiplu.

Întotdeauna existau două astfel de găuri negre, ambele împărțind aceeași orbită. Una era cea din care erau împinși în afara tunelului, în spațiul obișnuit, iar cealaltă era cea în care cădeau din nou. Nu văzuse două sisteme stelare care să semene, nici măcar vag, unul cu altul. Nici unul nu semăna cu sistemul nostru solar. Toate furnizau informații astronomice relevante și instructive, dar în nici unul dintre ele nu se găsea nimic care să semene cu un artefact, vreun al doilea dodecaedru sau vreun gigantic proiect de inginerie spațială prin care o lume să fie descompusă în bucăți și apoi reasamblată în ceea ce Xi numea „un mecanism”.

De data aceasta ieșiseră din tunel în apropierea unei stele care își schimba vizibil strălucirea, lucru pe care Ellie îl observă din cauza reglajelor diferite pe care le necesita aparatul ei de filmat la distanța focală și la timpul de expunere. Poate că era vorba de una dintre stelele RR din constelația Lirei, fiindcă în apropiere se afla un sistem stelar cvintuplu, după care urma o pitică maronie ce lumina slab în bezna cosmică. Unele stele se distingeau izolate în spațiul deschis, altele erau înlănțuite în câte o nebuloasă, iar altele erau înconjurate de nori moleculari luminoși.

Își reaminti neclar o reclamă: „Ăsta este un extras din contul dumneavoastră din paradis”. Din contul ei din paradis nu se luase nimic. În ciuda unui efort conștient de a-și păstra calmul profesional, sufletul i se umplu de o bucurie năvalnică la vederea unei asemenea bogății de stele. Speră în sinea ei că fiecare dintre acești sori era un acasă pentru o ființă sau alta. Sau, dacă nu, va fi așa într-o zi.

Totuși după al patrulea salt începu să-și facă griji. În timp subiectiv, dar și după ceasul de mână pe care îl luase cu ea, se pare că trecuse aproximativ o oră de când „părăsiseră” Hokkaido.

Dacă urma să dureze mult, atunci oamenii de la bordul Mașinii vor începe să simtă lipsa confortului și a facilităților tipice pământenilor. Probabil că existau aspecte ale fiziologiei umane care nu puteau fi descoperite nici după o supraveghere atentă și minuțioasă a programelor de televiziune, chiar dacă observatorii aparțineau unei civilizații foarte avansate.

Și apoi, se mai întrebă Ellie, dacă extratereștrii erau atât de deștepți, atunci de ce îi puseseră pe pământeni să facă atât de multe salturi prin cosmos? În ordine, poate că săritura de pe Pământ fusese făcută cu un echipament rudimentar pentru că numai primitivii se deplasau pe o singură direcție în tunel. Dar după ce ajunseseră la Vega?

De ce n-au putut sări direct în locul acela în care trebuia să îi ducă dodecul, oricare ar fi fost acel loc?

De fiecare dată când ieșeau rostogolindu-se dintr-un tunel Ellie aștepta cu nerăbdare. Oare ce minunății mai aveau pentru ei în rafturi? Totul îi dădea impresia unui parc de distracții de mare anvergură și și-l imagină în acel moment pe Hadden holbându-se prin periscopul lui înspre Hokkaido în momentul în care Mașina fusese pusă în funcțiune.

Oricât de multe ar fi fost minunatele priveliști oferite de autorii Mesajului și oricât de mult o bucura senzația de autoritate atotstăpânitoare asupra subiectului ori de câte ori le explica unele aspecte ale evoluției stelare celorlalți tovarăși ai săi, totuși după un timp începu să se simtă dezamăgită. Trebui să muncească o vreme pentru a-și da seama de cauzele dezamăgirii, dar le găsi repede: extratereștrii se făleau. Era ceva necuviincios și dizgrațios. Scotea la iveală un anumit defect de caracter.

În timp ce erau absorbiți într-un alt tunel și plonjau în el, remarcând că era și mai larg și mai întortocheat decât celelalte, Lunacearski îi ceru lui Eda să-și dea cu părerea asupra unei probleme: de ce stațiile de metrou erau plasate în niște sisteme stelare atât de lipsite de perspective.

— De ce nu în jurul unei singure stele, o stea tânără și zdravănă, lipsită de asteroizi? întrebă el.

— Pentru că, începu Eda, adăugând apoi repede: Bineînțeles că e doar o opinie, așa cum mi- ai cerut. Presupun că toate sistemele de tipul pomenit de tine sunt locuite…

— Și nu vor ca turiștii să-i sperie pe băștinași, replică Sukhavati.

Eda zâmbi și zise: — Sau invers.

— Dar asta ai vrut să spui, nu-i așa? Că există un fel de etică a noninterferenței cu planetele neevoluate. Ei știu că din când în când unii dintre băștinașii primitivi ar putea ajunge să se folosească de metrou…

— Probabil că ei sunt destul de siguri în privința acestor făpturi primitive, îi continuă Ellie ideea.

Dar nu pot fi absolut siguri. La urma urmei primitivii sunt primitivi. Așa că hai să-i lăsăm să călătorească doar cu metrourile care trec prin mahalale, prin fundături. Constructorii ăștia trebuie să fie o gașcă foarte precaută. Dar în cazul acesta de ce ne-au trimis un tren personal și nu un expres?

— Bănuiesc că le e mult prea greu să construiască un tunel pentru expres, spuse Xi, care avea la activ mulți ani de experiență în săpături.

Ellie se gândi la tunelul Honshu-Hokkaido, care avea cu totul cincizeci și unu de kilometri în lungime și care era una dintre mândriile constructorilor civili de pe Pământ.

Deja câteva dintre curbe deveniseră destul de strânse. Ellie își aminti dintr-o dată de mașina ei Thunderbird și apoi fu convinsă că o să i se facă rău. Decise să lupte împotriva greții cât o țin puterile, căci dodecaedrul nu fusese utilat cu pungi pentru răul de avion.

Brusc se treziră parcurgând drumul în linie dreaptă și apoi cerul se umplu de stele. În orice parte s-ar fi uitat erau stele, și nu măruntele luminițe împrăștiate pe cerul Pământului, adică cele câteva mii de stele care puteau fi văzute și numite de orice observator uman care le-ar fi privit cu ochiul liber. Nu, era o multitudine imensă.

Aveai impresia că multe dintre ele se ating de cel mai apropiat vecin stelar. Ellie văzu că era înconjurată din toate părțile de stele având nuanțe de galben, de albastru sau de roșu, dar mai ales de roșu. Cerul ardea de lumina aștrilor mai apropiați.

Femeia reuși să observe un nor imens, spiralat, de praf stelar, un disc masiv care părea să se scurgă într-o gaură neagră de o mărime înfricoșătoare din care izbucneau scânteieri de radiații luminoase asemenea fulgerelor viguroase zărite pe cer în nopțile de vară. Dacă, așa cum bănuia ea, se aflau în inima galaxiei, atunci locul trebuie că era scăldat în radiații sincrotronice. În sinea ei spera că extratereștrii își vor aminti cât de fragili erau oamenii.

Iar în câmpul său vizual, înotând prin spațiu în timp ce dodecul se rotea, văzu… o minune, un miracol, o splendoare. Nici nu apucară să-și dea seama când au ajuns la ea. Umplea jumătate de cer și acum zburau deasupra ei. La suprafața acelei creații minunate erau sute sau poate mii de intrări iluminate, fiecare dintre ele având o formă diferită de a celorlalte. Multe dintre ele erau poligonale sau circulare ori aveau secțiune eliptică, iar unele își întindeau în afară niște apendice sau o serie de cercuri parțial suprapuse în afara centrului intrării. Ellie își dădu seama că vedea niște porturi, niște dane de acostare, mii de astfel de dane diferite, unele dintre ele de doar câțiva metri, iar altele cu un diametru de câțiva kilometri sau chiar mai mari. Ajunse la concluzia că fiecare dintre ele era pe măsura unei mașinării interstelare asemenea celei în care se găseau ei.

Creaturile mai mari și cu mașini mult mai spațioase beneficiau de căi de acces mai impozante. Creaturile mărunte, cum erau oamenii, aveau dane micuțe. Era o rânduială democratică, care nu făcea nici cea mai mică aluzie la vreo civilizație privilegiată în mod special. Diversitatea acestor zone portuare sugera puține diferențe sociale între feluritele civilizații, dar pe de altă parte implica o șocantă diversitate de ființe și de civilizații. „Acum e vorba de Gara Centrală” își zise Ellie.

Viziunea unei galaxii populate, a unui univers fremătând de viață și de inteligență o făcu să simtă o poftă de a striga de bucurie.

Se apropiau de una dintre danele de ancorare, luminată în galben, care — din câte văzu Ellie — avea exact forma dodecaedrului în care mai călătoreau ei. Uitându-se la o zonă de acostare alăturată femeia putu să vadă ceva cam de dimensiunea dodecaedrului și cu o formă asemănătoare unei stele de mare, care se insinua cu delicatețe într-o poartă după tiparul ei. Aruncă niște priviri scurte în sus și în jos, la stânga și la dreapta, și remarcă curbura aproape imperceptibilă a acestei gări centrale situate, după supozițiile ei, în chiar centrul Căii Lactee. Ce reabilitare pentru specia umană: să fie invitată în cele din urmă aici! „Putem spera”, își spuse Ellie, „putem să sperăm!” — Ei bine, nu-i chiar Bridgeport, spuse cu voce tare, în timp ce manevrele de acostare se încheiară într-o liniște perfectă.

Capitolul 20

Gara Centrală

„Toate lucrurile sunt artificiale, pentru că natura este creația lui Dumnezeu.”

Thomas Browne — Despre vise, în Religio Medici, 1642

„Îngerii au nevoie de un trup fals, nu pentru ei înșiși, ci din pricina noastră.”

Thomas Aquinas — Summa Theologica, I, 51, 2

„…Diavolul are puterea

Să-și ia un chip plăcut…”

William Shakespeare — Hamlet, II, 2, 628

Ecluza fusese proiectată în așa fel, încât permitea ieșirea unei singure persoane o dată.

Când se puseseră probleme legate de prioritatea accesului și se discutase ce națiune va fi reprezentată prima pe o planetă dintr-un alt sistem stelar, Cei Cinci au dat din mâini a lehamite și le- au spus responsabililor proiectului că aceasta nu era o misiune de genul ăla. Au evitat cu încăpățânare să discute problema și între ei.

Atât intrarea exterioară, cât și cea interioară se deschiseră simultan, fără nici un fel de comandă din partea oamenilor dinăuntru. Se părea că zona în care ajunseseră în interiorul Gării Centrale era umplută cu oxigen în proporțiile și la presiunea corespunzătoare.

— Ei bine, cine vrea să iasă primul? începu Devi.

Ţinând în mână camera video, Ellie așteptă răbdătoare să-i vină rândul, dar apoi hotărâ că atunci când va pune piciorul pe solul acestei noi lumi trebuie să aibă la ea și frunza de palmier. Pe când se întoarse ca să și-o recupereze, auzi un țipăt de plăcere venind din exterior. Probabil era Vaygay. Ellie se repezi și ea în lumina strălucitoare a soarelui străin. Pragul exterior al ieșirii era acoperit cu nisip. Devi se bălăcea în apa adâncă până la glezne și împroșca jucăușă în direcția lui Xi. Eda zâmbea larg și degajat.

Se aflau pe o plajă. Valurile acopereau leneș nisipul. Cerul albastru era brăzdat de câțiva nori cumulus care se mișcau lent. Puțin mai departe de malul apei se afla un pâlc de palmieri dispuși neregulat. Pe cer se vedea un soare. Unul singur.

Galben. „Exact ca al nostru”, își spuse Ellie. În aer plutea un parfum slab, de scorțișoară și parcă de cuișoare. Așa trebuia să arate o plajă din Zanzibar.

Deci călătoriseră prin spațiu vreo 30.000 de ani-lumină ca să se plimbe pe o plajă. Ellie se gândi că putea ieși și mai rău. Sufla un vânt plăcut și în spatele lor se iscă un micuț vârtej de nisip.

Toate acestea reprezentau doar o imitație minuțios realizată a unui loc de pe Pământ, o reconstrucție făcută pe baza unor date aduse de o expediție de cercetare de rutină care avusese loc cu câteva milioane de ani în urmă? Sau toți cinci trecuseră prin fiorii acestei călătorii istorice doar pentru a-și dezvolta cunoștințele de astronomie descriptivă, iar acum vor fi fost aruncați fără prea multe politețuri într-un colțișor relaxant de pe Pământ?

Când se întoarse, femeia remarcă imediat că dodecaedrul dispăruse. Își lăsaseră la bordul lui supercomputerul lor supraconductibil, mica bibliotecă informativă, precum și alte câteva dintre instrumentele pe care le aveau cu ei. Pentru câteva minute se simțiră îngrijorați. Dar la urma urmei erau cu toții teferi și sănătoși. Supraviețuiseră unei călătorii despre care merita să povestești oricui.

Vaygay aruncă o privire la frunza pe care Ellie se luptase s-o aducă până aici, apoi privi la cârdul de palmieri care se înșirau pe plajă și izbucni în râs.

— Castraveți pentru grădinar, comentă Devi.

Însă frunza ei era altfel. Poate că cei de aici aveau niște specii de palmieri diferite. Sau poate că această varietate locală fusese produsă de un meseriaș neatent. Ellie privi oceanul și nu se putu abține să nu se gândească la imaginea primei colonizări a solului planetei ei, colonizare care se petrecuse cu aproximativ 400 de milioane de ani în urmă. Oriunde s-ar fi aflat acum, în Oceanul Indian sau în centrul galaxiei, ei cinci reușiseră ceva nemaiîntâlnit până acum. Ce-i drept itinerarul și punctele de destinație nu depinseseră cu nimic de voința lor. Totuși traversaseră oceanul cosmic interstelar și inițiaseră ceea ce va însemna cu certitudine o epocă nouă în istoria omenirii. Ellie se simțea foarte mândră.

Xi își dădu jos bocancii și își suflecă până la genunchi pantalonii costumului — salopetă încărcat de însemne și decorații, un costum de expediție de prost gust pe care guvernele pământene hotărâseră că trebuie să-l poarte toți cinci. Apoi porni agale prin valurile calme ale apei. Devi se retrase în spatele unui palmier și își scoase de undeva sari- ul. Îl îmbrăcă și apăru astfel înveșmântată, cu costumul expediției împăturit frumos pe braț.

Imaginea îi aminti lui Ellie de un film cu Dorothy Lamour. Eda își îmbrăcă și el veșmântul său caracteristic cu care se făcuse cunoscut pe tot globul ca o figură emblematică a Africii. Ellie îi înregistră pe bandă în câteva secvențe scurte. Își spuse că, atunci când vor ajunge acasă, imaginile acestea vor părea scoase dintr-o înregistrare de familie. Dar porni să-i însoțească pe Xi și pe Vaygay în plimbarea lor prin apa puțin adâncă a malului. Apa era destul de caldă, era o după- amiază plăcută și, dacă puneau la socoteală toate câte se petrecuseră, era o schimbare binevenită față de iarna din Hokkaido, de care se despărțiseră cu doar o oră în urmă.

— Toată lumea a adus ceva simbolic aici, rosti Vaygay. Toți, cu excepția mea.

— Ce vrei să spui?

— Sukhavati și Eda și-au adus costumele lor naționale. Iar Xi a adus un bob de orez.

Într-adevăr Xi avea un grăunte de orez într-o punguliță de plastic pe care o ținea între degetul mare și arătătorul mâinii drepte.

— Tu ai frunza aia de palmier, continuă Vaygay.

Doar eu n-am adus nici un simbol, nici un memento al Pământului. Eu sunt singurul materialist adevărat din tot grupul și tot ce am luat cu mine se află în mintea mea.

Ellie își ținuse la gât medalionul primit înainte de plecare, ascunzându-i sub costumul — salopetă.

Acum însă slăbi strânsoarea gulerului, descheie nasturele de sub guler și scoase deasupra medalionul. Vaygay o observă și ea i-l întinse pentru ca să citească textul.

— Cred că e din Plutarh, zise rusul după un moment de gândire. Au fost îndrăznețe vorbele spartanilor aceia. Dar amintește-ți că romanii au câștigat bătălia.

Din tonul de admonestare pe care îl luase Vaygay Ellie avu impresia că acesta credea că medalionul îi fusese dăruit de der Heer. O bucură dezaprobarea tacită la adresa lui Ken, dezaprobare justificată fără îndoială de evenimente, dar și grija statornică pe care i-o arăta fizicianul. Se apropie de el și-l apucă de braț.

— Aș face moarte de om pentru o țigară, spuse el cu amabilitate și îi strânse mâna zdravăn, apropiind-o de el.

* * *

Se așezaseră toți cinci pe marginea unui ochi de apă micuț, alimentat din când în când de valuri.

Zgomotul acestora, micile valuri spărgându-se de țărm, îi amintea femeii de proiectul Argus și de anii pe care și-i petrecuse ascultând zgomotul de fond al universului. Soarele trecuse deja binișor dincolo de zenit, parcă depășind oceanul. Un crab trecu repede pe lângă ei, mișcându-se cu abilitate și deplasându-se lateral. Ochii i se mișcau frenetic pe lujerele unde erau plasați. Pentru o vreme nucile de cocos, crabii și proviziile de mâncare limitate pe care le aveau prin buzunarele salopetelor le puteau asigura un trai confortabil. Iar pe plajă nu se zăreau alte urme de picioare în afară de ale lor.

— Noi credem că ei au făcut aproape toată treaba, spuse Vaygay, explicându-le celorlalți la ce concluzii ajunseseră el cu Eda în legătură cu întâmplările prin care trecuseră. Din punctul lor de vedere proiectul Mașina nu trebuia să facă altceva decât să creeze o încrețitură cât de mică în continuumul spațio-temporal, astfel încât ei să aibă ceva de care să-și agațe tunelul. În toată aglomerația aceea de geometrii tridimensionale trebuie să fi fost foarte greu să detecteze o cută atât de măruntă în spațiu-timp. Și cu atât mai greu le-o fi fost să se agațe de ea.

— Ce spui tu acolo? Adică au schimbat geometria spațiului?

— Da. Noi spunem de obicei că, din perspectiva topologiei, spațiul este un sistem de legături non- simple. Știu că lui Abonnema n-o să-i placă analogia mea, dar imaginați-vă că există o suprafață bidimensională, lumea deșteaptă, care este legată printr-un sistem labirintic de canale de o altă suprafață bidimensională, care este lumea tâmpiților. Singura cale prin care poți să ajungi într-o perioadă de timp acceptabilă din lumea deșteaptă în lumea tâmpiților este prin acele canale. Și acum gândiți-vă că oamenii din lumea deșteaptă coboară un tub din acesta cu un cârlig agățat la capăt. Astfel vor crea un tunel între cele două suprafețe plane, asta în cazul în care se dovedește că tâmpiții cooperează la proiect și creează o încrețitură micuță pe suprafața lor, astfel încât cârligul acela să se agațe imediat.

— Adică tipii cei deștepți transmit un mesaj radio în care le spun prostănacilor cum să facă o încrețitură. Bine, dar dacă sunt cu adevărat într-o lume bidimensională, atunci cum ar putea ăia să facă o încrețitură pe suprafața lumii lor?

Vaygay spuse într-o doară: — Prin acumularea unei mari cantități de materie într-un singur loc.

— Dar noi n-am făcut așa ceva!

— Știu, știu asta! Dar au făcut-o cumva benzelele.

— Vedeți voi, începu Eda să le explice cu calm, dacă tunelele ar fi găuri negre, ar interveni o mulțime de contradicții. Există un tunel interior în soluția exactă pe care a dat-o Kerr ecuațiilor de câmp Einstein, dar e unul instabil. Cea mai mică perturbație ar bloca acest tunel interior și l-ar converti într-o zonă fizică de infinit pur prin care n- ar mai putea trece nimic. Eu am încercat să-mi închipui o civilizație superioară care ar reuși să țină sub control structura internă a unei stele prăbușite în ea însăși astfel încât să păstreze stabilitatea tuneluuli interior. Dar asta e ceva foarte greu de realizat. Civilizația respectivă ar fi obligată să stabilizeze permanent un asemenea tunel și să-l țină sub supraveghere veșnică, fără întrerupere. Ar fi cu atât mai greu atunci când prin el ar cădea ceva atât de mare precum un dodecaedru ca al nostru.

— Chiar dacă Abonnema ar descoperi o nouă metodă de a ține tunelul deschis, interveni Vaygay, tot ar mai exista multe alte dificultăți. Prea multe.

Găurile negre se umplu mai repede de probleme decât de materie. În primul rând există forțele de atracție. Fluxul gravitațional. Într-un câmp gravitațional asemenea celui dintr-o gaură neagră ar fi trebuit să fim făcuți bucăți. Ne-am fi întins și subțiat precum oamenii din picturile lui El Greco sau din sculpturile italianului ăla… cum îi zice oare?

Se întoarse spre Ellie ca pentru a-i cere ajutor.

— Giacometti, îi spuse era. Era elvețian.

— Da, ca la Giacometti. Mai sunt și alte probleme: dacă măsurăm după timpul Pământului, ne-ar trebui o perioadă de timp infinită pentru a traversa o gaură neagră și nu ne-am mai putea întoarce niciodată pe Pământ. Niciodată! Poate că așa ceva s-a și întâmplat. Poate că n-o să ne mai vedem casa niciodată. Apoi în jurul unui punct de infinit pur ar trebui să fie niște radiații infernale.

Este vorba de instabilitatea cuanto-mecanică…

— În fine, îi luă vorba din gură Eda, un tunel de tipul celui propus de Kerr ar duce la niște încălcări grotești ale cauzalității. E de-ajuns o modificare măruntă a traiectoriei înăuntrul tunelului și ne-am putea trezi la celălalt capăt, ieșind într-un moment foarte îndepărtat în trecutul universului, oricât de îndepărtat vreți să vă duceți cu imaginația: chiar — să zicem — la o nanosecundă după Big Bang. Ar fi un univers extrem de dezorganizat.

— Ia ascultați, băieți! interveni Ellie. Eu nu sunt specialistă în teoria relativității generalizată. Dar n- am văzut cu toții niște găuri negre? N-am căzut prin ele? N-am ieșit în spațiu tot din ele? Poate că un pic de observație practică valorează mai mult decât o tonă de teorii.

— Știu, știu, rosti Vaygay cu o voce blândă și epuizată. Trebuie să fie altceva. Cunoștințele noastre de fizică nu pot fi atât de limitate. Nu-i așa?

Ultima întrebare i-o adresase, pe un ton oarecum rugător, lui Eda. Acesta îi răspunse doar atât: — O gaură neagră naturală nu poate fi un tunel.

Asemenea găuri negre au în centrele lor zone de infinit pur care nu pot fi depășite.

Folosindu-se de un sextant improvizat și de ceasurile lor de mână, cei cinci pământeni calculară mișcarea unghiulară a soarelui care apunea. Era de 360 de grade în douăzeci și patru de ore, după standardul Pământului. Înainte ca soarele să apună se apucară să demonteze camera video a lui Ellie și se folosiră de lentile pentru a aprinde un foc. Ellie își ținu grijulie frunza de palmier la ea, de teamă ca nu cumva vreunul dintre tovarășii ei s-o arunce din neglijență în foc.

Xi se dovedi un expert în a face focul. Îl poziționă în direcția vântului și păstră flacăra mică.

Încetul cu încetul cerul se acoperi de stele.

Erau toate acolo, toate constelațiile familiare de pe Pământ. Ellie se oferi să rămână de veghe pentru o vreme și să aibă grijă de foc în timp ce ceilalți dorm. Își dorea să vadă cum răsare steaua Lira.

După câteva ore o zări. Noaptea era extraordinar de clară și Vega strălucea neclintită și scânteietoare. Din mișcarea aparentă a grupelor de aștri de-a lungul bolții cerești, după constelațiile emisferei sudice pe care reuși să le distingă și din imaginea Ursei Mari, care se zărea aproape de orizontul nordic, Ellie deduse că se aflau în zona tropicală. Înainte de a ațipi, își zise că, dacă toate acestea erau o simplă simulare, atunci îi așteptau o mulțime de greutăți.

* * *

Avu un vis scurt și ciudat. Se făcea că ei cinci înotau undeva sub apă, goi și nestingheriți de goliciunea lor, ba adăstând leneș lângă vreun colț de coral singuratic, ba alunecând printre crăpături care erau imediat acoperite de ierburile de mare ce pluteau sub apă. Deodată se ridică la suprafață. Pe lângă ea trecu o navă în formă de dodecaedru, care plutea puțin deasupra apei. Pereții navei erau transparenți, astfel că apucă să vadă înăuntru niște oameni îmbrăcați în saronguri și togi, care conversau liniștiți și citeau ziare. Apoi se scufundă înapoi în apă. Acolo unde era casa ei.

Deși visul părea să dureze o bună bucată de vreme, nici unul dintre ei cinci nu arăta să aibă vreo problemă cu lipsa de oxigen. Toți inspirau și expirau apă. Nu simțeau nici un fel de apăsare, fiindcă într-adevăr înotau precum peștii. Vaygay chiar semăna puțin cu un pește carnivor, ceva gen bibanul-de-mare. Ellie presupuse că apa trebuie să fi fost grozav de oxigenată. În mijlocul visului își aminti de un șoarece pe care îl văzuse odată într- un laborator de anatomie. Șoarecele era perfect mulțumit că se afla într-un borcan cu apă oxigenată și chiar, plin de speranță, vâslea cu piciorușele din față prin lichidul incolor. Coada vermiformă îi unduia în spate. Încercă să-și amintească de cât oxigen era nevoie, ce concentrație avea apa, dar era un efort prea mare.

Își spuse că în ultima vreme gândea din ce în ce mai puțin. „Dar e în ordine. Serios, nu-i nici o problemă!” decise ea.

Și ceilalți aveau acum forme asemănătoare peștilor. Aripioarele lui Devi erau translucide. Era ceva interesant, deși greu de explicat, ceva cu un vag aer senzual. Ellie speră ca visul să continue, ca să poată să găsească vreo soluție. Însă chiar întrebarea la care voia să găsească răspunsul îi scăpa printre degete. „Oh”, își zise ea, „am ajuns să respirăm apă caldă. Ce-o să le mai treacă prin cap după asta?”

* * *

Ellie se trezi cu o senzație de dezorientare atât de acută, încât aproape că o apucă amețeala. Unde se afla? În Wisconsin, în Puerto Rico, în New Mexico, Wyoming sau Hokkaido? Sau poate în strâmtoarea Malacca? Apoi își aminti. Ţinând cont de cei 30.000 de ani-lumină care o despărțeau de Pământ, nu era prea sigură în ce loc din Calea Lactee se găsea acum. Își zise că probabil bătuse recordul mondial al tuturor timpurilor la dezorientare și izbucni în râs, în ciuda migrenei care o cuprinsese. Devi, care dormea alături, se mișcă agitată. Din cauza adăpostului creat pe panta înclinată a plajei soarele încă nu ajunsese până la ea. Ziua trecută plecaseră cu toții într-o recunoaștere cale de vreun kilometru și nu găsiseră nici o urmă de așezare umană sau neumană. Ellie stătea întinsă pe un val de nisip.

Devi, care abia se trezea, dormise cu capul sprijinit pe costumul — salopetă făcut sul.

— Nu ești de părere că o civilizație care are nevoie de perne și așternuturi moi are în ea ceva putregăios? o întrebă Ellie. Cei care noaptea își odihnesc capetele în juguri de lemn, ăia sunt adevărații meseriași.

Devi râse și îi ură o dimineață bună.

Apoi auziră niște strigăte venind din susul plajei. Cei trei bărbați le făceau semne cu mâna și le chemau agitați. Ellie și Devi se ridicară și li se alăturară tovarășilor lor.

Pe nisip se afla o ușă ridicată. Ușa stătea țeapănă, era din lemn lambrisat și avea o clanță de alamă. Sau cel puțin arăta ca alama. Avea două balamale de metal vopsite în negru și părea fixată de doi ușori, un prag de sus și unul de jos. Nu avea nici o plăcuță cu numele inexistentului proprietar. Nu ar fi fost cu nimic deosebită. Pe Pământ.

— Acum du-te în spatele ei, îi zise Vaygay.

Privită din spate, ușa nu se găsea acolo. Nici nu exista. Îi putu vedea pe Eda, pe Vaygay, pe Xi, pe Devi — care stătea puțin mai departe — și bancul neîntrerupt de nisip care se întindea între ea și tovarășii ei. Se dădu puțin într-o parte, simțind cum călcâiele i se umezesc de la spuma valurilor ce ajungeau până la mal, apoi privi dintr-o dungă.

Reuși să distingă o singură linie verticală, suțire cât o lamă de brici și întunecată. Nu îndrăzni să o atingă. Întorcându-se din nou în spatele ușii, fu mulțumită să observe că în aerul din spatele ei nu se vedeau nici un fel de umbre sau reflecții ale sale. Apoi păși înainte, trecând prin ușă.

— Bravo, râse Eda.

Ellie se întoarse și se trezi în fața ușii închise.

— Voi ce vedeți? întrebă ea.

— O femeie drăguță plimbându-se printr-o ușă închisă și groasă de doi centimetri.

În ciuda lipsei de țigări, Vaygay părea să se simtă foarte bine.

— Ați încercat să deschideți ușa? întrebă ea.

— Nu încă, o informă Xi.

Ellie păși din nou prin ușă, admirând năluca aceea atât de pământeană.

— Seamănă cu o creație de-ale lui… ăla… Cum îl cheamă pe francezul acela suprarealist? întrebă Vaygay.

— Rene Magritte, răspunse Ellie. Era belgian.

— Din câte înțeleg, am căzut cu toții de acord că aici nu este Pământul, avansă Devi o idee, arătând cu un gest larg oceanul, plaja și cerul de deasupra lor.

— Numai dacă nu cumva am ajuns în Golful Persic cu trei mii de ani în urmă și în toată povestea sunt amestecați djini, râse Ellie.

— Nu te impresionează grija cu care a fost proiectat fiecare detaliu?

— În ordine, îi răspunse Ellie, inșii sunt foarte buni. Sunt de acord cu asta. Dar care-i câștigul lor? La ce folosește toată înscenarea? De ce să se chinuie atâta cu creația asta atât de detaliată?

— Poate că pur și simplu simt plăcerea de a face lucrurile exact cum se cuvine.

— Sau poate că doar se fălesc.

Devi își continuă ideea: — Nu-mi dau seama de unde știu atât de bine cum sunt ușile la noi. Gândiți-vă în câte feluri diferite poate fi construită o ușă. De unde puteau să știe?

— Poate de la programele TV, răspunse Ellie.

Vega a recepționat semnale cu programele televiziunilor de pe Pământ până la cele din… ia să vedem… până la cele din 1974. Este clar că sunt în stare să trimită aici toate imaginile interesante prin tehnica lor de transmisie instantanee. Presupun că între anii 1936 și 1974 au apărut o mulțime de uși în programele de televiziune. Bun, continuă ea ca și cum n-ar fi schimbat subiectul discuției, ce credeți că s-ar putea întâmpla dacă am deschide ușa și i-am trece pragul?

— Dacă ne aflăm aici pentru o verificare, atunci probabil dincolo de ușă ne așteaptă Testul, presupuse Xi. Poate că fiecare dintre noi va avea parte de câte un test, al lui.

El se simțea pregătit. Ellie își dorea să fie și ea la fel.

Umbrele celor mai apropiați palmieri cădeau deja pe nisipul plajei. Oamenii se priviră fără să scoată o vorbă. Toți ceilalți patru păreau nerăbdători să deschidă ușa și să treacă dincolo.

Ea era singura care simțea un fel de… nesiguranță.

Șovăială. Îl întrebă pe Eda dacă n-ar vrea să treacă el primul. Se gândea că e mai bine să înceapă cu dreptul. Cu unul din cei mai buni dintre ei.

Eda își scoase tichia, făcu o reverență scurtă, dar ceremonioasă, se întoarse cu spatele la ei și se apropie de ușă. Ellie se repezi la nigerian și îl sărută pe amândoi obrajii. Îl îmbrățișară și ceilalți.

El se întoarse iar, deschise ușa, intră și dispăru în aerul rarefiat, făcând un pas mare cu piciorul, care îi dispăru primul. Ultima îi dispăru mâna rămasă în urma corpului. Ușa larg deschisă dădea impresia că acel spațiu era doar o continuare a plajei și a oceanului vălurind în urma sa. Apoi se închise brusc. Ellie se repezi în spatele ei, dar nu mai văzu nici o urmă din Eda.

Următorul tercu Xi. Ellie își dădu deodată seama că erau cu toții extraordonar de docili, onorând instantaneu orice invitație anonimă ce le era făcută. Oamenii… „Făpturile astea ne-ar fi putut spune unde au de gând să ne ducă”, își zise ea, „și ne-ar fi putut explica pentru ce să facem toate astea. Ar fi putut include în Mesaj câteva indicații sau informații orientative. Sau ne-ar fi putut oferi informațiile după ce Mașina a fost pusă în funcțiune. Nu-i deranja cu nimic să ne spună că vom acosta pe un simulacru de plajă copiat după cele de pe Pământ. Nici nu se întâmpla ceva dacă ne pomeneau despre ușă. E adevărat că, oricât de avansați ar fi, extratereștrii s-ar putea să nu înțeleagă perfect engleza. La urma urmei singurul educator le fusese televiziunea. Iar cunoștințele lor de rusă, hindu, tanil sau hausa erau probabil și mai rudimentare. Dar ei inventaseră limbajul introdus în cheia de decriptare a Mesajului. De ce nu se foloseau de el? Voiau să-și păstreze avantajul surprizei?

Vaygay o surprinse fixînd cu privirea ușa închisă și o întrebă dacă voia să fie următoarea.

— Mulțumesc, Vaygay. Mă gândeam. Știu că sună puțin nebunește. Dar tocmai m-a izbit o idee: de ce a trebuit să sărim prin orice inel ne-au întins ei? Ce s-ar întâmpla dacă n-am face ceea ce ne cer?

— Ellie, ești atât de americancă! Pentru mine toate astea sunt ca acasă. Sunt obișnuit să fac ceea ce-mi propun autoritățile, mai ales când nu am de ales.

Spunând acestea, rusul zâmbi și se răsuci șmecher pe călcâie, trecând dincolo.

— Nu înghiți orice rahat dacă vine de la-mpărat, îi aruncă ea în urmă.

Un pescăruș țipă scurt undeva sus, deasupra capetelor lor. Vaygay lăsase ușa larg deschisă.

Dincolo de ea se vedea tot plaja.

— Te simți bine? o întrebă Devi.

— Mă simt perfect. Crede-mă, vreau doar să fiu o clipă singură. Vin după voi.

— Vorbesc serios, insistă Devi. Te întreb ca medic. Chiar te simți bine?

— M-am trezit cu o durere de cap și am impresia că am avut niște vise foarte bizare. Nu m-am spălat pe dinți și nici nu mi-am băut cafeaua de dimineață, cum fac de obicei. Nu m-aș supăra nici dacă aș putea citi ziarul de dimineață. În afară de astea, zău că mă simt perfect…

— Ei, atunci pare a fi în ordine. Și eu am o ușoară migrenă, din aceleași motive. Ai grijă de tine, Ellie. Ţine minte totul, ca să poți fi în stare să-mi povestești și mie… când ne întâlnim din nou.

— Așa o să fac, promise Ellie.

Se sărutară și își urară una alteia succes. Devi păși peste prag și dispăru. Ușa se închise în urma ei. O clipă mai târziu Ellie avu impresia că simte un ușor parfum de curry.

Se spălă pe dinți cu apă sărată. Întotdeauna avusese niște apucături clare de mofturoasă.

Făceau parte din firea ei. Luă un mic dejun cu lapte din nucă de cocos. Curăță cu grijă praful și nisipul care se strânseseră pe suprafețele exterioare ale minicamerei video și făcu aceeași operațiune cu micuțul ei arsenal de videocasete pe care înregistrase toate acele minunății. Își spălă în apa oceanului frunza de palmier, așa cum făcuse cu ea și în ziua când o găsise pe Cocoa Beach, puțin înainte de a porni spre stația „Methuselah”.

Aerul dimineții deja se încălzise. Ellie se hotărâ să facă o baie și să înoate puțin. Își împături cu grijă hainele deasupra frunzei de palmier și se aruncă plină de curaj în valurile oceanului. Își spuse că orice altceva era posibil, dar în nici un caz niște extratereștri care să fie stârniți la vederea unei femei goale, chiar dacă e una care se ține încă bine. Încercă să-și imagineze un microbiolog pe care vederea unui parameci surprins în flagrant delict în procesul de mitoză l-ar incita la crime pasionale.

Se răsuci și începu să plutească alene pe spate, urcând și coborând calm pe coasta valurilor liniștite. Ritmul ei lent de deplasare se sincroniza cu sosirea succesivă a crestelor înspumate. Încercă acum să își închipuie mii de astfel de… încăperi, lumi simulate sau orice altceva vor fi fiind, fiecare dintre ele reprezentând o copie meticulos realizată a celor mai frumoase locuri de pe planeta natală a cuiva. Mii de asemenea lumi, fiecare dintre ele cu un cer deasupra, cu schimbări de vreme, cu oceane, pământ, stânci, alte roci și chiar cu forme de viață indigenă imposibil de deosebit de originale.

Părea o extravaganță, dar pe de altă parte sugera că rezultatul era unul mulțumitor. Și îi interesa.

Oricare ar fi posibilitățile cuiva, nu se apucă să construiască un peisaj de asemenea dimensiuni pentru cinci specimene venite de pe o lume condamnată.

Cu toate acestea… imaginea extratereștrilor— paznici într-o grădină zoologică la nivel cosmic devenise un clișeu destul de banalizat. Ce-ar fi dacă această gară gigantică, cu mulțimea ei de zone de acostare și cu toate facilitățile ce o alcătuiau, ar fi într-adevăr o grădină zoologică?

Ellie își închipui imediat o creatură cu cap de melc și cu un glas ca de câine, lătrând zgomotos: „Admirați animale exotice în mediul lor natural!”.

Turiștii puteau veni aici din toate colțurile galaxiei, în special în timpul vacanțelor de vară. Iar atunci când are loc vreo verificare, vreun test, angajații mută animalele în alte cuști, îi îndepărtează pe turiști, curăță plaja de urmele de picioare sau labe și îi lasă pe aborigenii proaspăt sosiți să se odihnească o zi sau două, să se relaxeze o vreme înainte de a începe să parcurgă testele necesare.

Sau poate că acesta era modul lor de a organiza grădinile zoologice. Femeia își aminti de animalele din grădinile zoologice de pe Pământ, despre care se spunea că sunt foarte greu de crescut în captivitate și că în cuștile care le erau afectate se înmulțeau greu și aveau dereglări comportamentale. Cuprinsă de un sentiment de stânjeneală la gândul că ar putea fi supravegheată și acum, făcu o tumbă și se afundă sub apă. Dădu din mâini cu putere, îndreptându-se spre malul apei, și, pentru a doua oară în ultimele douăzeci și patru de ore, își dori să fi avut un copil.

Nu se zărea nimeni prin preajmă și nici o pânză de corabie nu apăru la orizont. Pe plajă se plimbau agale câțiva pescăruși care păreau să caute crabi.

Ellie ar fi vrut să-și fi adus cu ea niște pâine ca să-i hrănească. După ce se uscă își puse hainele pe ea și studie din nou misterioasa ușă. Ușa părea să aștepte răbdătoare, dar ea șovăia în continuare să intre. De fapt era mai mult decât șovăială. Poate chiar un fel de spaimă.

Se depărtă, cu ochii ațintiți la ușa de lemn.

Apoi se așeză sub un palmier, cu genunchii adunați sub bărbie, și se uită de-a lungul plajei nisipoase, întinse, de culoare alb-gălbuie.

După o vreme se ridică și se dezmorți puțin.

Ţinând într-o mână aparatul de filmat și frunza de palmier, se apropie de ușă și apăsă pe clanță. Ușa se deschise cu ușurință. Prin deschizătura ei Ellie putea să vadă valurile cu coamele lor albe de spumă ce năvăleau ritmic spre țărm. Mai împinse o dată de ușă și aceasta se deschise larg fără nici un fel de scârțâit. Plaja părea că se uită la ea, calmă și indiferentă. Femeia clătină din cap și se întoarse sub copacul unde stătuse până atunci, revenind la poziția ei gânditoare.

* * *

Se întrebă ce s-o fi întâmplat cu ceilalți. Se aflau cumva în vreo clădire îndepărtată, afectată testelor pentru străini, și completau cu febrilitate chestionare de întrebări cu soluții alternative? Sau poate că dădeau examene orale? Cine erau însă examinatorii? Simți din nou cum sufletul îi e cuprins de îngrijorare. O altă făptură inteligentă care a evoluat pe cine știe ce lume îndepărtată în niște condiții cu totul diferite de cele de pe Pământ și care a trecut printr-o serie de mutații genetice accidentale cu totul diferite față de oameni, o astfel de ființă nu ar semăna nici pe departe cu nimeni și nimic din ce știa ea. Nici măcar imaginația n-o putea ajuta. Dacă ajunseseră într-o stație de testare, atunci aici trebuia să existe niște responsabili examinatori, iar acești examinatori și conducători ai stației de testare trebuia să fie complet non-umani, înfiorător de diferiți de noi.

Știa că în adâncurile ei era ceva care o făcea să se simtă deranjată — sau chiar mai rău — când vedea insecte, șerpi sau cârtițe cu botul lucios. Era una dintre persoanele cuprinse de un ușor tremurat — sau, ca să spunem adevărul adevărat, de un frison de scârbă — ori de câte ori avea în față o ființă umană cu un cât de mărunt handicap fizic sau cu malformații. Schilozii, copiii suferind de sindromul Down, chiar și simptomele de parkinsonism îi provocau un sentiment de dezgust și o dorință acută să fugă de acolo, în ciuda judecății limpezi, raționale. De obicei fusese în stare să-și stăpânească frica, deși nu era sigură cu totul de asta. Se întreba dacă nu jignise vreodată pe cineva fără să-și dea seama. Nu era un lucru la care să-i placă să se gândească prea mult: își dădea seama imediat de stânjeneala ce o cuprindea și încerca să schimbe subiectul.

De data aceasta însă se temea că nu va fi în stare nici măcar să se confrunte și cu atât mai puțin să se înfrunte de la egal la egal, în numele speciei umane, cu o creatură extraterestră. Nimeni nu se gândise să îi selecteze pe cei cinci membri ai expediției în funcție de acest criteriu. Nimeni nu făcuse nici cel mai mic efort să afle dacă vreunul dintre ei se temea de șoareci, de pitici sau de marțieni. Comitetele de selecție scăpaseră pur și simplu din vedere problema, iar Ellie se miră cum de nu le trecuse prin minte la momentul respectiv, fiindcă acum părea un impediment destul de evident.

Făcuseră o greșeală când o trimiseseră pe ea.

S-ar putea să fie pusă în situația de a sta față în față cu vreun examinator galactic cu părul plin de șerpi, și atunci s-ar autoelimina, s-ar face de rușine, ori poate chiar mai rău, ar modifica calificativul oferit speciei umane în oricare dintre testele misterioase care le-ar fi putut fi aplicate. Ar transforma un calificativ de „admis” în „respins”.

Se uită din nou lung, cu teamă și în același timp cu neastâmpăr, la enigmatică ușă al cărei prag de jos ajunsese acum sub apă. Era ora fluxului. Apele se înălțau.

Pe marginea apei, la câteva sute de metri de ea, se vedea o siluetă. Mai întâi crezu că era Vaygay.

Poate că ieșise mai devreme din sala de examen și se întorsese să-i spună veștile îmbucurătoare. Dar femeia observă că, oricine ar fi fost acela, nu purta costumul — salopetă impus în cadrul proiectului Mașina. În plus părea să fie cineva mai tânăr și mai voinic. Întinse mâna spre obiectivul camerei de filmat, apoi — din cine știe ce motiv — ezită. Se ridică și își puse mâna streașină la ochi pentru a se feri de lumina soarelui. Pentru o clipă avu impresia că… Dar era cu totul imposibil. Nu puteau s-o ia prin surprindere cu atâta nerușinare.

Totuși nu reuși să se abțină. Se repezi în goană înspre el pe nisipul aspru de pe malul oceanului și părul ei lung îi flutură în urmă ca un drapel în vânt. Arăta așa cum îl văzuse în ultima fotografie pe care o primise: tânăr, voinic și fericit. Barba îi crescuse puțin, ca și cum nu se bărbierise în ziua aceea. O barbă de o zi. Ellie zbură în brațele lui, suspinând.

— Bună, Presh, îi spuse el, mângâind-o cu palma mâinii drepte pe ceafă.

Era vocea lui. Și-o aminti într-o clipită. Și mirosul, și mersul, și râsul erau așa cum și le amintea de demult. Felul în care barba lui aspră îi înțepa obrajii. Toate se amestecau și îi zdruncinau încrederea în ea însăși. Simți cum un fel de gigantică ușă tăinuită, de piatră, se deschide încetișor și primele raze de lumină pătrund într-un mormânt străvechi, aproape uitat.

Femeia înghiți în sec și încercă să își revină, să se stăpânească. Însă niște valuri de suferință aparent inepuizabile izbucniră din adâncurile sufletului ei și Ellie izbucni din nou în plâns. El stătea răbdător alături de ea, făcând-o să se simtă mai sigură, privind-o la fel cum o făcuse, din câte își amintea acum, atunci când se plasase la capătul de jos al scării din casă și o privise în timpul primei ei expediții solitare pe treptele imense. Își dorise să îl mai vadă o dată, fusese dorința ei cea mai aprinsă, dar până acum își înăbușise acest sentiment, încercase să și-l smulgă din ea fiindcă era atât de evident că lucrul acesta nu mai era posibil. Acum plângea pentru toți anii care trecuseră, toți anii care îi despărțeau.

În copilărie și în tinerețe visase de nenumărate ori că s-ar putea întoarce odată la ea și i-ar spune că moartea lui fusese o greșeală. Era un om cu adevărat minunat. Ar fi săltat-o iarăși în brațele lui. Numai că Ellie plătise pentru toate aceste scurte răgazuri de fericire cu atâtea alte momente când se dezmeticea dureros de acut și se vedea într-o lume în care el nu mai exista. Se bucurase de visele ei în ciuda tuturor suferințelor pe care le aducea trezirea și plătise de fiecare dată exorbitantul preț al acesteia, în fiecare dimineață în care era nevoită să descopere pierderea suferită și să treacă prin aceleași chinuri sufletești, iar și iar. Acele momente fantomatice erau tot ce îi mai rămăsese din el.

Iar acum el era aici, nu ca fantomă sau imagine de vis, ci în carne și oase. Sau ceva asemănător. O chemase din stelele îndepărtate și ea venise.

Îl strânse în brațe din toate puterile. Știa că nu era decât un truc, o reconstrucție, un simulacru, dar era un simulacru perfect, fără cusur. îl ținu câteva clipe de umeri, depărtându-se la lungimea brațelor și scrutându-l cu privirea. Era perfect. Ca și cum cu mulți ani în urmă tatăl ei murise și se înălțase la ceruri pentru ca în cele din urmă, prin această procedură neortodoxă, ea să ajungă să îl întâlnească din nou. Ellie suspină greu și-l luă iarăși în brațe.

Îi mai trebui un minut ca să se reculeagă. Se gândi că, dacă l-ar fi avut în față pe Ken, atunci ar fi putut cel puțin să se joace cu iceea că un alt dodecaedru, poate chiar Mașina sovieticilor, în cele din urmă reparată, ar fi putut face pe urmele lor aceeași călătorie de la Pământ spre inima galaxiei.

Dar o astfel de eventualitate nu era în nici un caz posibilă în cazul apariției de față. Rămășițele tatălui lui Ellie se descompuneau într-un cimitir de pe malul unui lac.

* * *

Ellie se șterse la ochi, plângând și râzând în același timp.

— Dar cui îi datorez această apariție? întrebă ea.

Roboticii sau hipnozei?

— Crezi că sunt un artefact sau un vis? Ţi-ai putea pune aceeași întrebare în cazul oricui altcuiva.

— Până și în ziua de astăzi nu trece nici o săptămână în care să nu mă gândesc că aș da orice, adică orice stă în puterile mele, numai să mai pot să-mi petrec câteva minute împreună cu tata…

— Ei bine, iată-mă! zise el vesel, ridicând mâinile și întorcându-se pe jumătate pentru ca Ellie să se poată asigura că și spatele lui se afla acolo, zdravăn și real.

Dar el era atât de tânăr! Era cu siguranță mai tânăr decât ea. Nu avea decât treizeci și șase de ani atunci când murise.

Poate că acesta era felul lor de a mai liniști spaimele. Dacă era așa, atunci creaturile acelea erau foarte… socotite. Îl conduse să-i arate restrânsul ei domeniu tropical. Ţinându-l cu mâna pe după talie, își zise că cel puțin îl simțea, fără nici o urmă de îndoială, destul de concret, de material. Dacă sub pielea lui existau ceva angrenaje sau circuite integrate, erau foarte bine mascate.

— Deci ce mai facem? întrebă ea.

Întrebarea era destul de ambiguă, așa că adăugă: — Vreau să zic…

— Știu ce vrei, răspunse el. Pentru tine au trecut mulți ani de la primirea Mesajului până la sosirea ta aici.

— Faci aprecieri după viteză sau după precizie?

— Nici una, nici alta.

— Vrei să spui că încă n-am terminat testul?

El nu-i răspunse.

— Ei bine, explică-mi odată cum stau lucrurile, spuse ea cu o ușoară iritare în glas. Unii dintre noi și-au pierdut mulți ani din viață încercând să descifreze Mesajul și să construiască Mașina. N-ai de gând să-mi spui despre ce este vorba?

— Te-ai făcut o scandalagioaică pe cinste! zise el, ca și cum ar fi fost cu adevărat tatăl ei, ca și cum ar fi comparat ultimele amintiri despre ea cu comportamentul ei încă incomplet relevat din aceste momente.

Apoi îi ciufuli părul cu un gest drăgăstos. Ellie și-l amintea și pe acesta din copilărie. Dar cum de erau în stare făpturile astea de la 30.000 de ani- lumină depărtare de Pământ să știe toate gesturile drăgăstoase ale tatălui ei, gesturi consumate cu multă vreme în urmă în îndepărtatul Wisconsin?

Cum? Și dintr-o dată înțelese.

— Visele, zise ea. Noaptea trecută, când dormeam și visam cu toții, ați pătruns în mințile noastre, așa-i? Ne-ați absorbit toate cunoștințele.

— Am făcut doar niște cópii. Cred că tot ce se afla în capetele voastre în mod obișnuit a rămas acolo. Gândește-te puțin. Și spune-mi dacă îți lipsește ceva.

Bărbatul zâmbi larg și continuă: — Erau atât de multe lucruri despre care programele voastre de televiziune nu pomeneau nimic. O, bineînțeles că ne-am putut da seama cu destulă ușurință de nivelul de dezvoltare tehnologică și am aflat o mulțime de alte informații! Dar mai sunt atât de multe lucruri legate de specia voastră, mult mai mult de atât, lucruri despre care nu puteam afla în mod indirect.

Recunosc că ai dreptul să simți un oarecare grad de încălcare a spațiului tău privat…

— Glumești.

— …dar avem atât de puțin timp.

— Vrei să spui că testul a luat sfârșit? Am răspuns la toate întrebările noaptea trecută, în timp ce dormeam? Și? Am trecut sau am picat examenul?

— Nu-i chiar așa, răspunse el. Nu-i ca și cum ai trece în clasa a șasea.

Ellie trecuse în clasa a șasea atunci când tatăl ei murise.

— Nu te gândi la noi ca la un fel de șerif interstelar care împușcă orice civilizație rebelă.

Imaginează-ți mai degrabă ceva în genul unui Oficiu de Recensământ Galactic. Noi strângem informații. Știu că, după părerea ta, nimeni n-ar avea nimic de învățat de la voi fiindcă sunteți o civilizație atât de înapoiată din punct de vedere tehnologic. Dar o civilizație are și alte calități.

— Ce fel de calități?

— O, păi este muzica. Apoi dragostea de bine (îmi place expresia asta). Visele. Oamenii se pricep foarte bine să viseze, deși programele de televiziune nu ne-au spus mai nimic despre asta. De-a lungul și de-a latul galaxiei sunt civilizații care fac comerț cu vise.

— Voi administrați un fel de schimb cultural interstelar? Despre asta e vorba până la urmă? Nu vă pasă dacă vreo civilizație acaparatoare și însetată de sânge descoperă zborul interstelar?

— Ţi-am spus că admirăm dragostea de bine.

— Dacă naziștii ar fi reușit să spună stăpânire pe întreaga lume, pe lumea noastră, și după aceea ar fi descoperit zborul spațial interstelar, n-ați fi intervenit?

— Ai fi surprinsă dacă ai afla cât de rar se întâmplă ceva asemănător. Pe termen lung civilizațiile agresive se autodistrug aproape întotdeauna. E ceva ce le stă în fire. Nu pot face altfel. Într-o asemenea situație sarcina noastră este să îi lăsăm în pace. Să ne asigurăm că nimeni nu o să-i stânjenească. Îi lăsăm să-și îndeplinească propriul lor destin.

— Și atunci de ce nu ne-ați lăsat în pace pe noi?

Nu mă plâng de asta, îți dai seama. Sunt doar curioasă să aflu cum funcționează Oficiul ăsta de Recensământ Galactic. Primul lucru pe care l-ați aflat despre noi a fost acea transmisiune cu Hitler.

De ce ați mai luat legătura cu Pământul?

— Recunosc că imaginea creată a fost alarmantă. Ne-am putut da seama că aveți probleme serioase pe cap. Dar muzica voastră ne-a dat de înțeles altceva. Beethoven ne-a spus că puteți spera. Specialitatea noastră sunt cazurile izolate. Ne-am gândit că nu v-ar strica o mână de ajutor. Adevărul este că nu vă putem oferi prea multe. Mă înțelegi, există anumite limite clare impuse de cauzalitate.

După ce spuse acestea se aplecă pe vine, își trecu mâinile prin apa oceanului și apoi se șterse pe pantaloni.

— Noaptea trecută am privit în adâncul minților voastre, reluă el. Ale tuturor. Toți cei cinci ascundeți acolo o groază de lucruri: sentimente, amintiri, instincte, comportamente dobândite, nebunie, vise, iubiri. Iubirea este foarte importantă. Sunteți un amestec interesant.

— Toate astea pe timpul unei singure nopți?

replică Ellie, ironizându-l puțin.

— Trebuia să ne grăbim. Avem un program destul de strict.

— De ce? Trebuie să se întâmple…?

— Nu, numai că, dacă nu prelucrăm cu grijă o situație de cauzalitate logică, atunci ea va evolua de la sine, fără s-o mai putem controla. Și după aceea lucrurile ies aproape întotdeauna mai prost.

Ellie n-avea nici cea mai mică idee despre ce era vorba.

— Să prelucrați o cauzalitate logică. Tatăl meu nu vorbea niciodată în felul ăsta.

— Bineînțeles că o făcea. Nu-ți mai amintești cum vorbea cu tine? Era un om educat și încă de când erai fetiță îți vorbea… îți vorbeam de la egal la egal. Chiar nu ții minte?

Ba își amintea. Își amintea. Se gândi la mama ei și la casa de odihnă în care era ea acum.

— Ce medalion drăguț, zise el, cu acel ton de circumspecție paternă pe care Ellie și-l imagină că l-ar fi putut avea dacă ar fi apucat să o vadă în timpul adolescenței ei. Cine ți l-a dat?

— O, ăsta! exclamă ea, frământând medalionul între degete. De fapt l-am primit de la cineva pe care nu-l cunosc chiar atât de bine. Mi-a pus la încercare credința… El… Dar trebuie să știi deja toată povestea.

El afișă iarăși acel zâmbet larg.

— Vreau să știu care este opinia ta despre noi, spuse sec femeia. Adică ce crezi cu adevărat.

Bărbatul nu ezită nici o clipă: — Bine. Eu cred că este uimitor să văd cât de bine ați reușit să vă descurcați. Abia dacă aveți niște urme de teorie a organizării sociale, dețineți niște sisteme economice extraordinar de primitive, nici un fel de înțelegere a mecanismelor de predicție istorică și știți foarte puține despre voi înșivă. Ţinând cont de viteza cu care se transformă civilizația voastră, este șocant că până acum încă nu v-ați făcut bucăți toată planeta. De aceea nici nu vrem să vă ștergem de pe listă, deocamdată.

Voi, umanii, aveți un talent deosebit în a vă adapta, cel puțin pe termen scurt.

— Asta este problema, nu-i așa?

— Asta e una dintre probleme. O să-ți dai seama că, după o vreme, civilizațiile care au doar o perspectivă pe termen scurt pur și simplu nu se descurcă. Își încheie destinele de la sine.

Ellie voia să-l întrebe care era părerea lui sinceră despre ființele umane. Ce simțea el față de oameni? Curiozitate? Înțelegere? Nici un fel de sentimente, ci doar sarcinile de serviciu de-a lungul unei zile obișnuite? În adâncurile inimii lui — sau orice alt organ intern echivalent pe care îl avea făptura — se gândea la ea așa cum se gândea la… la o furnică? Nu fu însă în stare să-și adune curaj și să pună o astfel de întrebare. Îi era prea frică de răspuns.

Din intonația vocii sale, din nuanțele subtile ale discursului lui, Ellie se strădui să obțină un fel de imagine a celui care stătea aici, cu ea, sub chipul tatălui ei. Avea o cantitate enormă de experiență în relațiile cu oamenii, spre deosebire de supraveghetorii din această Gară Centrală, care abia dacă aveau o zi de experiență la activ. N-ar fi fost oare ea în stare să distingă ceva din adevăratul lor caracter, dincolo de masca asta amabilă și informativă? Nu, nu reușea deloc. După cum o arătau și cuvintele lui, bărbatul acesta nu era, bineînțeles, tatăl ei și nici nu pretindea a fi el. Dar după toate celelalte aspecte părea ciudat de asemănător cu Theodore F. Arroway, 1924–1960, vânzător de articole de menaj și aparate electrice de gospodărie, soț și părinte iubitor. Dacă n-ar fi făcut un efort continuu, dacă voința ei nu ar fi păstrat-o trează, ar fi suspinat pe umărul acestui… acestei cópii. O parte din ea nu înceta să-și dorească să îl întrebe cum mai merge treaba de când a ajuns în paradis. Care erau acum părerile lui despre a doua venire a lui Iisus și despre Înălțarea la Ceruri? Exista ceva special în pregătirile pentru Apocalipsă? În unele culturi ale umanității se spunea că după moarte cei binecuvântați își vor petrece zilele pe culmi de munte sau printre nori, în peșteri sau în oaze feerice, dar Ellie nu reuși să-și amintească nici una în care să se spună că, dacă erai un om foarte, foarte bun, atunci după ce mureai ajungeai pe o plajă însorită.

— Mai avem timp pentru încă vreo câteva întrebări înainte de… ceea ce va trebui să facem după aceea?

— Bineînțeles. Cel puțin pentru una sau două.

— Povestește-mi ceva despre sistemul vostru de transport.

— Pot face mai mult de atât, zise el. Îți pot arăta.

Stai liniștită!

O amibă întunecată se scurse de la zenit, acoperind soarele și întunecând albastrul cerului.

— Asta da șmecherie! bolborosi Ellie.

Sub picioarele ei se simțea aceeași plajă plină de nisip. Își afundă degetele de la picioare în el. Iar deasupra ei… era Cosmosul. Din câte se părea, erau mult deasupra galaxiei Calea Lactee, privind în jos la structura ei spiralată și prăbușindu-se înspre ea cu o viteză absolut inimaginabilă. Tatăl ei sau ființa care îl înlocuia îi explică concret și clar totul, folosindu-se de un limbaj științific cu care Ellie era familiarizată. O plimbă prin imensa structură rotitoare. Îi arătă brațul spiralei Orionului în care se afla încorporat în acea perioadă Soarele Pământului. Mai înăuntrul galaxiei, în ordine descrescătoare și în funcție de semnificația lor mitologică, se aflau constelația Săgetătorului, constelația Norma sau Scutum și brațul de trei kiloparseci al galaxiei.

Pe fundal apăru o rețea de linii drepte, reprezentând sistemul de transport pe care îl foloseau ei. Semăna cu hărțile electronice cu luminițe din metroul parizian. Eda avusese dreptate. Din câte deduse Ellie, fiecare stație era plasată într-un sistem solar cu o gaură neagră dublă de dimensiuni reduse. Știa că aceste găuri negre nu puteau proveni din prăbușiri în sine ale unor stele, adică din evoluția normală a unor sisteme stelare gigantice, fiindcă erau prea mici.

Poate că erau niște găuri negre primordiale, rămase de pe urma Big Bang-ului, capturate de vreo navă stelară inimaginabilă și remorcate până la stația de destinație. Sau poate că erau improvizate, făcute la întâmplare. Ar fi vrut să-și întrebe ghidul despre ele, însă turul continua înspre interiorul galaxiei, șocând-o și mai mult.

Aproape de centrul galaxiei exista un disc strălucitor de hidrogen care se rotea în jurul Căii Lactee. În interiorul lui un inel de nori moleculari gonea înspre exterior, îndreptându-se spre periferia galactică. Bărbatul îi arătă deplasările ordonate ce se petreceau în complexul gigantic de nori moleculari din constelația Săgetătorului, zona B 2, o constelație care fusese timp de decenii zona favorită de vânătoare de molecule organice complexe pentru toți colegii ei radioastronomi de pe Pământ. Mai aproape de centru dădură peste un alt nor molecular gigantic și apoi peste Săgetător, zona vestică A, o sursă radio puternică pe care o remarcase Ellie pe când muncea la Argus.

Și chiar alături de ea, exact în inima galaxiei, înlănțuită într-o îmbrățișare gravitațională pătimașă, se afla o pereche de găuri negre imense.

Fiecare dintre ele avea greutatea a cinci milioane de sori. Râuri de gaz de mărimea unor sisteme stelare se scurgeau în burțile lor nesățioase. Două găuri negre colosale, supergigantice… Ellie medită o clipă la limitele limbilor de pe Pământ… două găuri negre masive care se roteau una în jurul celeilalte în chiar centrul galaxiei. Despre una știau și ei sau cel puțin aveau bănuieli destul de zdravene. Dar două? Nu s-ar fi dovedit a fi de fapt un fel de deplasare Doppler a liniilor spectrale? Își imagină că pe una dintre ele se afla o tăbliță pe care scria „Intrare” și pe cealaltă altă tăbliță, pe care scria „Ieșire”. Deocamdată nu se folosea decât intrarea, ieșirea doar se afla și ea acolo.

Exact acolo era locul unde fusese plasată această gară, Gara Centrală, în centrul galaxiei și la o distanță suficient de mare de găurile negre pentru a fi în siguranță. Cerurile străluceau orbitor din cauza milioanelor de stele tinere din apropiere, însă toate stelele, gazul și praful stelar erau absorbite de gaura neagră de la intrare.

— Duce undeva, nu-i așa? întrebă Ellie.

— Bineînțeles.

— Ai putea să-mi spui unde?

— Sigur. Toate chestiile alea se rostogolesc spre Constelația Lebăda A.

Ellie știa câte ceva despre Lebăda A. Dacă făcea abstracție de rămășițele unei supernove mai apropiate din Cassiopeea, aceasta era cea mai strălucitoare sursă radio captată pe cerul Pământului. Calculase că Lebăda A produce într-o secundă mai multă energie decât producea Soarele în 40.000 de ani. Acea radiosursă se afla la o distanță de șase sute de milioane de ani-lumină, mult dincolo de Calea Lactee, undeva în afara zonei galactice. Ca și în cazul multor altor radiosurse extragalactice, două jeturi de gaz enorme care se deplasau separat aproape cu viteza luminii creau o rețea complexă de unde de șoc Rankine-Hugoniot în pătura subțire de gaz intergalactic, producând în cadrul acestui fenomen o sursă radio asemenea unui far care lumina cu putere aproape întregul univers. Toată materia din această structură enormă, cu o lungime de aproximativ 500.000 de ani-lumină, se revărsa dintr-un punct mărunt, aproape inobservabil, aflat în spațiu exact la jumătatea distanței dintre cele două jeturi.

— Voi produceți Lebăda A?

Își aminti vag una dintre nopțile de vară petrecute în Michigan pe când era mică. Se temuse ca nu cumva să cadă în cer.

— Nu, nu doar noi. Este un fel de proiect comun al mai multor galaxii. De fapt aceasta este ocupația noastră de bază: construcțiile. Numai o… numai câțiva dintre noi se ocupă de civilizațiile nou- apărute.

La fiecare pauză pe care o făcea, Ellie simțea un fel de țiuit în creier, pe undeva prin lobul parietal stâng.

— Există proiecte comune ale mai multor galaxii? întrebă ea. O mulțime de galaxii, fiecare dintre ele cu un fel de Administrație Centrală? Cu sute de miliarde de stele în fiecare galaxie. Și apoi aceste administrații se asociază, cooperează. Și se apucă să trimită milioane de sori în constelația Centaurului… scuze, în Lebăda A. În… Iartă-mă, dar sunt cam buimăcită de dimensiunile proiectului. De ce v-ați apucat să faceți asta?

Pentru ce oare?

— Nu trebuie să te gândești că universul e un fel de junglă. Nu mai este așa de miliarde de ani, îi spuse „tatăl”. Imaginează-ți-l mai degrabă ca pe un spațiu… cultivat.

Ea simți din nou același țiuit în creier.

— Dar cu ce scop? Ce se poate cultiva acolo?

— Motivul principal este ușor de explicat. Numai să nu te lași înfricoșată de scara la care se desfășoară totul. La urma urmei ești astronom.

Problema care se ridică este aceea că universul se află în expansiune și nu există suficientă materiel pentru a-i putea opri expansiunea. După o vreme nu mai apar nici galaxii noi, nici stele noi, nici planete noi sau forme de viață noi. Rămânem tot cu ce-am avut înainte. Totul tinde să decadă. Totul devine plictisitor. Așa că noi am ales Lebăda A pentru a ne verifica o tehnică de producere a ceva nou. L-ai putea numi un experiment de înnoire urbană. Nu este singurul nostru experiment de acest tip. Odată, într-un moment din viitor, am putea încerca să înțărcuim o zonă a universului și să împiedicăm spațiul să devină tot mai lipsit de materie pe măsură ce eonii trec unul după altul.

Asta se face, bineînțeles, prin sporirea densității locale a materiei. Este o muncă cinstită și folositoare.

Ca și administrarea unui magazin cu articole de menaj în Wisconsin.

Dacă Lebăda A se afla la șase sute de milioane de ani-lumină depărtare, atunci astronomii de pe Pământ sau oricare alți astronomi din Calea Lactee care ar fi fost interesați de problemă o vedeau așa cum arăta cu șase sute de milioane de ani în urmă.

Dar ea știa că acum șase sute de milioane de ani pe Pământ abia apăruse viața și nu existau decât câteva creaturi în oceanul planetar, ființe abia mai mari decât un deget. Făpturile acestea erau cu adevărat străvechi.

Acum șase sute de milioane de ani, pe o plajă identică cu aceasta… însă lipsită de crabi, de pescăruși, de palmieri. Încercă să-și imagineze cum cine știe ce planetă microscopică fusese adusă de valuri la țărm și se ținea cu timiditate de solul măturat de ape, în timp ce aceste creaturi erau ocupate cu galactogeneza și cu unele proiecte instructive de inginerie cosmică.

— Voi pompați materie înspre Lebăda A de șase sute de milioane de ani?

— Ei bine, adevărul este că ceea ce ați detectat voi, radioastronomii, sunt doar câteva dintre ultimele noastre verificări ale fezabilității. Acum suntem mult mai avansați cu proiectul.

„Deci la timpul potrivit”, se gândi Ellie, „adică peste alte câteva sute de milioane de ani, vreunul dintre radioastronomii de pe Pământ, dacă va mai exista așa ceva, va detecta un progres simțitor în procesul de reconstruire a universului în jurul Lebedei A.” Sumețindu-se, încercă să se țină tare în fața unor posibile revelații viitoare și își jură că nu îi va lăsa s-o intimideze. Exista o ierarhie a ființelor inteligente la o scară pe care nu și-o imaginase niciodată. Însă și Pământul își avea locul și importanța lui în această structură ierarhică, altfel extratereștrii nu s-ar fi străduit atâta cu ei pe degeaba.

Punctul acela de beznă se deplasă repede înapoi spre zenit și fu înghițit, iar soarele și cerul albastru apărură din nou. Decorul era același: valurile, nisipul, palmierii, ușa á la Magritte, aparatul de filmat miniatural, frunza de palmier pământean și… tatăl ei.

— Inelele și norii aceia interstelari în mișcare din apropierea centrului galaxiei… nu se datorează exploziilor periodice care se petrec în zonă? Nu este cam periculos să plasați aici Gara Centrală?

— Sunt explozii izolate, nu periodice. Se petrec numai la o scară redusă, nici pe departe comparabile cu ceea ce facem noi în Lebăda A. Și sunt ușor de evitat. Știm când apar și de obicei ne ferim din calea lor. Dacă avem de-a face cu una cu adevărat periculoasă, atunci mutăm stația în altă parte pentru o perioadă de timp. Îți dai seama că e o muncă de rutină.

— Bineînțeles. Rutină. Voi ați construit totul?

Vreau să spun, căile de acces, stațiile… Voi împreună cu ceilalți… ingineri din alte galaxii?

— O, nu! N-am construit nimic din toate astea.

— Cred că n-am priceput bine. Fă-mă să înțeleg.

— Lucrurile par să fie la fel peste tot. În cazul nostru, civilizația actuală s-a dezvoltat cu multă vreme în urmă pe mai multe lumi diferite din galaxie. Primii dintre noi au descoperit și perfecționat zborul spațial interstelar și în cele din urmă au nimerit întâmplător peste una dintre stațiile de tranzit. Bineînțeles că nu știam ce sunt.

Nici nu eram siguri că sunt artificiale până când unii dintre noi au avut pentru prima dată curajul să alunece printr-o astfel de trecere.

— Care „noi”? Vrei să spui strămoșii tăi, ai…

rasei tale, ai speciei de care aparții?

— Nu, nu-i chiar așa. Suntem mai multe specii provenite din mai multe lumi. În cele din urmă am descoperit o mulțime de trasee subterane — ca să le zic așa —, de diverse vârste, cu diferite stiluri de decorațiuni, și toate abandonate. Cele mai multe erau încă în stare bună de funcționare. N-a trebuit să facem decât unele mici reparații și îmbunătățiri.

— Și n-ați găsit și alte vestigii istorice? Nici un oraș mort? Nici un fel de relatări asupra celor întâmplate? N-a rămas nici unul dintre constructorii acestor pasaje?

Bărbatul clătină din cap.

— Nici o planetă industrializată și părăsită?

El repetă gestul.

— Deci a existat o civilizație avansată răspândită în întreaga galaxie și ea a dispărut fără să lase vreo urmă, în afara stațiilor acestora?

— În mare lucrurile stau așa cum spui tu. Și situația este identică și în alte galaxii. Acum câteva miliarde de ani au plecat cu toții undeva. N-am nici cea mai vagă idee unde.

— Dar unde ar fi putut să se ducă?

El clătină din cap pentru a treia oară, dar de data aceasta mult mai lent decât înainte.

— Atunci voi nu sunteți…

— Nu, noi suntem doar supraveghetorii, îi răspunse el. Poate că într-o zi ei se vor întoarce.

— Bine, atunci încă una, se rugă ea, ridicând în sus degetul arătător așa cum, probabil, obișnuia să facă atunci când avea doi ani. Încă o întrebare, una singură.

— Fie, îi răspunse el cu îngăduință. Dar nu mai avem decât câteva minute la dispoziție.

Ellie aruncă din nou o privire înspre cadrul ușii de pe plajă și își înăbuși un fior slab care o cuprinse când zări un crab micuț, aproape transparent, mișcându-se pieziș prin fața ei.

* * *

— Aș vrea să știu ceva despre miturile și religiile voastre. Ce vă face pe voi să vă umpleți de respect religios? Ori cei care creează numinosul sunt incapabili să-l simtă?

— Și voi creați numinos. Nu, am înțeles întrebarea ta. Evident că îl simțim și noi. Trebuie să recunoști că unele dintre aceste lucruri sunt greu de explicat și nu le-ai înțelege. Dar o să-ți dau un exemplu legat de ceea ce m-ai întrebat. Nu pretind că este exact ceea ce vrei, dar îți voi oferi o mostră de parfum…

Tăcu pentru o clipă și Ellie simți din nou același țiuit, de data aceasta în lobul occipital stâng. Se distră puțin cu ideea că individul îi scormonea prin neuroni. Poate că îi scăpase ceva din vedere noaptea trecută. Dacă era așa, atunci avea de ce să se bucure. Însemna că nici ei nu erau perfecți.

— …parfum de numinos. Din numinosul nostru.

Se referă la pi, raportul dintre circumferința unui cerc și diametrul lui. Îți este familiar, bineînțeles, și știi de asemenea că nu poți ajunge niciodată la capătul acestui număr. În tot universul nu există nici o făptură, oricât de inteligentă ar fi ea, care să îl poată calcula pe pi până la ultima zecimală, pentru că nu există nici o ultimă zecimală, ci doar un număr infinit de zecimale. Matematicienii noștri s-au străduit să-l calculeze folosindu-se de…

Ea simți din nou țiuitul.

— …nimic din ceea ce se pare că știi… Hai să zicem până la zece miliarde de zecimale. N-o să fii surprinsă dacă o să auzi că alți matematicieni au mers și mai departe. Ei bine, în cele din urmă, să zicem că pe la o zecimală dintr-o poziție de zece la puterea a douăzecea, se întâmplă brusc ceva.

Zecimalele variind la întâmplare dispar și pentru o perioadă de timp incredibil de lungă nu apar decât cifre de unu și zero.

În timp ce vorbea insul trasa alene cu degetul de la picior un cerc pe nisipul plajei. Ellie tăcu o clipă înainte de a-i răspunde.

— Dar acest șir de zero și unu se termină până la urmă? Ne întoarcem iarăși la un șir de zecimale variind întâmplător?

Remarcând un semn slab de încurajare din partea lui, continuă: — Dar numărul acelor zero și unu? Este cumva un produs de numere prime?

— Da, din unsprezece numere prime.

— Vrei să spui că există un mesaj în unsprezece dimensiuni care este ascuns în adâncurile numărului pi? Există ceva în univers care comunică prin… matematică? Dar… dă-mi o mână de ajutor. Îmi vine foarte greu să te înțeleg.

Matematica nu este arbitrară. Vreau să zic că numărul pi trebuie să aibă peste tot aceeași valoare. Cum ai putea să ascunzi un mesaj înăuntrul lui pi? Este un număr produs în nașterea universului.

— Exact.

Ellie se holbă la el.

— Chiar mai mult decât atât, continuă bărbatul.

Hai să presupunem că șirul acesta de zero și unu apare doar în aritmetica zecimală, deși o să recunoști că în orice altă bază aritmetică se petrece ceva ciudat cu el. Hai să mai presupunem că ființele care au făcut pentru prima dată această descoperire aveau zece degete la mâini. Îți dai seama cum sună? Este ca și cum pi ar fi așteptat miliarde de ani apariția unor matematicieni cu zece degete și cu computere ultrarapide. Îți dai seama că Mesajul ne-a fost cumva adresat nouă?

— Dar de fapt asta-i o metaforă, nu-i așa? Nu este vorba chiar de pi și de poziția a zecea la puterea a douăzecea? În realitate tu nu ai zece degete.

— Nu chiar, îi răspunse el și zâmbi iar.

— Și atunci, pentru numele lui Dumnezeu, ce se spune în Mesaj?

Insul tăcu o clipă, își înălță degetul arătător și apoi îl îndreptă spre ușă. Un mic grup de oameni năvălea agitat de dincolo de ea.

* * *

Erau cu toții într-o dispoziție plăcută, ca și cum ar fi fost la o ieșire în natură, la un picnic îndelung planificat și mereu amânat. Eda era însoțit de o tânără năucitor de frumoasă, care purta o fustă și o bluză viu colorate și își ținea părul aranjat în șuvițe subțiri numite „gelé”, o coafură foarte îndrăgită de femeile musulmane din Yorubaland. Se vedea clar că vederea ei îl umplea de fericire. Din fotografiile pe care le văzuse odinioară, Ellie își dădu seama că era soția lui Eda.

Sukhavati își ținea mâna strânsă peste palma unui tânăr cu o figură serioasă, cu ochi mari și expresivi, care era, după toate probabilitățile, Surindar Ghosh, soțul lui Devi, fost student la medicină și mort cu mult timp în urmă. Xi discuta aprins cu un bărbat micuț și viguros care avea o ținută milităroasă, purta niște mustăți lungi, răsucite și pleoștite și era înveșmântat într-o mantie bogat împodobită cu brocarturi și mărgele.

Ellie și-l închipui supraveghind personal construirea modelului funerar după Regatul de Mijloc și dându-le indicații cu voce puternică celor care turneu mercurul.

Vaygay le prezentă o tânără de unsprezece sau doisprezece ani ale cărei plete blonde se unduiau la fiecare pas pe care îl făcea.

— Ea este… mai mult sau mai puțin nepoata mea, Nina. Marea mea Ducesă. Ar fi trebuit să vă fac cunoștință cu ea mai demult, pe când erați în Moscova.

Ellie o îmbrățișă pe fetișcană. Se simți ușurată văzând că Vaygay nu apăruse împreună cu Meera, ecdyziastra. Remarcând tandrețea cu care se purta rusul față de Nina, decise în sinea ei că el plăcea tot mai mult pe fizicianul ăsta trăsnit. Își ținuse ascuns de toți ceilalți acest loc tainic din sufletul lui. Chiar și față de ea, deși se cunoșteau de atâta vreme.

— N-am fost un tată bun pentru mama ei, mărturisi Vaygay. Și în ultima vreme abia dacă am mai apucat s-o văd când și când pe Nina.

Ellie se uită în jur. Supraveghetorii stației creaseră pentru fiecare dintre cei cinci pământeni o ființă care însemna pentru ei iubirea lor cea mai profundă. Poate că o făcuseră doar pentru a distruge barierele de comunicare cu o altă specie, îngrozitor de diferită de ei. Se bucură și ea că nu-l vede pe nici unul dintre tovarășii ei conversând fericit cu o copie identică a lui însuși.

„Ce-ar fi dacă am face asta atunci când ne vom întoarce pe Pământ?” se gândi ea deodată. „Ce s-ar întâmpla dacă, în ciuda tuturor formalităților și deghizărilor la care ne-am obișnuit să ne pretăm, ar trebui să apărem în public cu ființa pe care o iubim cel mai mult?” Își închipui că un astfel de gest ar fi devenit o premisă obligatorie pentru un discurs în public pe Pământ. Ar fi schimbat totul.

În minte îi răsări imaginea unui grup de inși de același sex care înconjurau o persoană singură de sex opus. Sau poate că ar fi apărut lanțuri umane.

Cercuri. Litere desenate de trupuri, H sau Q.

Opturi ondulând lent. Ai putea descoperi dintr-o singură privire iubirile cele mai profunde ale oamenilor, uitându-te doar la geometria corpurilor.

Un fel de relativitate generalizată aplicată în psihologia socială. Dificultățile practice ale unei astfel de organizări ar fi, bineînțeles, considerabile, dar atunci nimeni n-ar mai putea să mintă când va fi vorba de iubire.

Supraveghetorii îi grăbeau, politicoși, dar cu hotărâre. Nu aveau prea mult timp de stat la taclale. Intrarea în ecluza dodecaedrului era acum vizibilă, aproximativ în același loc unde fusese când au ajuns prima dată aici. Din simț al simetriei sau poate din cauza vreunei legi de conservare interdimensională, ușa aceea á la Magritte dispăruse. Fură cu toții prezentați unii altora. Ellie se simți neînchipuit de prost încercând să-i explice împăratului chinez Qin cine fusese tatăl ei. Dar Xi traduse îndatoritor totul, după care cei doi bărbați — simulacre își strânseră mâinile cu solemnitate, ca și cum ar fi fost prima dată când se întâlneau, cu ocazia unui imaginar mic-dejun cu grătar în aer liber. Soția lui Eda era de o frumusețe izbitoare și Surindar Ghosh o studie de jos până sus cu mai multă atenție decât ar fi cerut simpla curiozitate. Lui Devi nu părea să-i pese sau poate că era pur și simplu mulțumită de acuratețea simulacrului.

Ellie o întrebă încet: — Unde ai ajuns după ce ai trecut de pragul ușii?

— Pe Maidenhall Way, numărul 416, îi răspunse Devi.

Ellie o privi neînțelegătoare.

— În Londra, 1973. Cu Surindar.

Spunând asta, indianca arătă cu capul în direcția lui și adăugă: — Înainte ca el să moară.

Ellie se întrebă unde ar fi ajuns ea dacă ar fi trecut pragul ușii de pe plajă. Probabil că în Wisconsin, la sfârșitul anilor ’50. Dar, fiindcă nu se conformase programului, el a fost nevoit să vină aici. Nu o dată făcuse același lucru în Wisconsin.

Și lui Eda i se relatase o istorie despre un mesaj ascuns în profunzimile unui număr sau despre e, baza logaritmilor naturali, ci despre o mulțime de numere despre care ea nici măcar nu auzise. Având o infinitate de numere transcedentale, nici n-or să știe pe care să-l studieze în amănunțime mai întâi atunci când se vor întoarce pe Pământ.

— Tânjeam să stau liniștit și să studiez numerele acelea, îi mărturisi lui Ellie fizicianul nigerian, și am avut senzația că ființele acestea au nevoie de ajutor, de cineva care să le arate vreo metodă de descifrare la care ei n-au ajuns să se gândească. Însă părerea mea este că pentru ei lucrul ăsta e ceva foarte personal și nu-și doresc să-l împărtășească și cu alții. Ca să fiu realist, nici nu cred că suntem destul de deștepți pentru a-i putea ajuta vreun pic.

Supraveghetorii, stăpânii acestei stații, proiectanții și constructorii unor noi galaxii nu reușiseră să înțeleagă un mesaj care le stătea sub nas de una sau chiar două rotații galactice? Era oare mesajul atât de complicat sau ei…?

— E timpul să mergem acasă, îi spuse cu blândețe tatăl ei.

Cuvintele lui îi frânseră inima. Nu voia să plece. Începu să fixeze cu privirea frunza de palmier. Încercă să mai tragă de timp, punând alte întrebări.

— Cum adică „să mergem acasă”? Vrei să spui că o să apărem dintr-o dată pe undeva prin sistemul nostru solar? Cum o să ajungem înapoi pe Pământ?

— O să vezi, îi răspunse el. Va fi interesant de văzut.

Zicând asta, o luă de după mijloc și o conduse înspre intrarea deschisă în dodecaedru.

Era ca și atunci când venea ora de culcare.

Dacă erai ascultător și dacă erai în stare să pui întrebări inteligente, atunci poate că cei mari te lăsau să mai întârzii câteva minute. De obicei metoda reușea, cel puțin pentru câtva timp.

— Pământul este conectat și el acum, nu-i așa?

În amândouă direcțiile. Dacă noi putem pleca direct acasă înseamnă că și voi puteți veni la noi cât ai zice pește. Știi, asta mă face să mă neliniștesc destul de mult. De ce n-ați tăia pur și simplu legătura? Începând de aici.

— Îmi pare rău, Presh, îi răspunse tatăl ei, ca și cum ea ar fi tras de timp cu nerușinare, depășind cu mult ora opt, ora când trebuia să treacă la culcare.

Îi părea rău din cauza orei de culcare sau din cauză că nu putea să decupleze tunelul?

— Cel puțin pentru o vreme va trebui să-l ținem deschis pentru ca să nu aglomerăm circulația, zise el. Dar nu cred că ne vom folosi de el.

Lui Ellie îi plăcea izolarea Pământului față de Vega. Prefera să aibă la dispoziție cincizeci și doi de ani între o potențială comportare inadecvată a pământenilor și sosirea unei expediții de pedepsire.

Legătura prin acea gaură neagră era neliniștitoare.

Ființele acelea puteau veni peste oameni aproape instantaneu. Poate că ar fi aterizat doar în Hokkaido sau poate că puteau ateriza oriunde pe cuprinsul globului. Oricum era deja un pas înspre ceea ce Hadden numise „microintervenție”. Oricât de multe asigurări ar fi oferit, era evident că de acum înainte urmau să supravegheze Pământul cu mult mai multă atenție. Nu vor mai arunca doar o privire în treacăt, o dată la câteva milioane de ani.

Își analiză și mai profund starea de nemulțumire și neliniște. Felul… teologic în care evoluaseră lucrurile. Aici se aflau niște ființe care locuiau în ceruri, ființe cu niște cunoștințe și niște puteri inimaginabil de mari, ființe interesate de supraviețuirea oamenilor și care aveau anumite opinii legate de modul în care ar trebui să se comporte pământenii. Pretindeau că nu își asumă o astfel de responsabilitate, dar era evident că puteau pedepsi și răsplăti, puteau împărți moartea sau viața neajutoraților locuitori ai Pământului. Și atunci, se întrebă Ellie, cu ce sunt ei diferiți de vechile zeități ale oamenilor? Iar răspunsul îi veni imediat: totul depindea de dovezi. Pe casetele video pe care le înregistrase și din informațiile pe care le obținuseră tovarășii ei reieșea în mod clar că existau dovezi irefutabile ale existenței acestei Gări Centrale sau orice ar fi fost construcția care îi adăpostise, că exista un sistem de tranzit prin găurile negre; astfel ar fi avut cinci mărturii independente care se susțineau reciproc și care erau sprijinite de dovezi concrete covârșitoare.

Erau fapte, nu zvonuri sau scamatorii.

Femeia se întoarse spre tatăl ei și aruncă frunza de palmier. El se aplecă fără să scoată o vorbă, o culese și i-o înapoie.

— Ai fost foarte îndatoritor și mi-ai răspuns la toate întrebările, îi zise Ellie. Aș putea să-ți răspuns și eu la vreuna?

— Mulțumesc, dar voi ne-ați dat toate răspunsurile încă de noaptea trecută.

— Asta-i tot? Nici o poruncă? Nici un fel de instrucțiuni pentru provinciali?

— Lucrurile nu merg așa, Presh. De-acum sunteți mari. Sunteți pe picioarele voastre și trebuie să vă descurcați singuri.

Insul își plecă capul, o privi cu acel zâmbet larg și atât de familiar, iar Ellie se aruncă în brațele lui.

Ochii i se umplură din nou de lacrimi. Se îmbrățișară îndelung. În cele din urmă ea simți cum brațele bărbatului își slăbesc cu blândețe strânsoarea, eliberând-o. Era timpul să meargă la culcare. Se gândi că ar putea să înalțe degetul arătător și să încerce să pună încă o întrebare. Dar nu voia să-l dezamăgească.

— La revedere, Presh, spuse el. Transmite-i mamei tale toată dragostea mea.

— Ai grijă de tine, îi replică ea cu glas slab.

Apoi aruncă o ultimă privire la țărmul oceanului din inima galaxiei. Două păsări marine pluteau nemișcate în aer, de parcă ar fi stat pe o coloană de aer ascendentă. Păreau a fi niște păsări ale furtunii. Rămaseră în aer, deși abia dacă catadicseau să bată din aripi. În momentul în care ajunse la intrarea în dodecaedru Ellie se întoarse și îl strigă.

— Ce spune Mesajul vostru? întrebă ea. Cel cu numărul pi.

— Nu știm, îi răspunse el cu tristețe în glas, făcând câțiva pași înspre pământeancă. Poate că e vreun fel de accident statistic. O întâmplare. Încă mai lucrăm la el.

Vântul se înteți brusc, ciufulindu-i din nou părul. Încercând să și-l aranjeze, ea spuse: — Bine, atunci sunați-ne atunci când îi dați de capăt.

Capitolul 21

Cauzalitate

„Ca muștele pentr-un copil zburdalnic, Așa, pe lângă zei, sunt muritorii: Ne nimicesc din joacă.” 1

William Shakespeare — Regele Lear, IV, 1, 36

„Cel ce-i atotputernic de orice să se teamă…”

Pierre Corneille — Cinna, 1640, actul IV, scena 2

Întoarcerea acasă îi adusese în culmea bucuriei. Ţipau și ovaționau copilărește, plini de agitație și veselie. Se cățărau pe scaune. Se îmbrățișau unul pe altul și se băteau prietenește pe spate. Aproape că le dădeau lacrimile. Reușiseră în misiunea lor, ba mai mult decât atât, chiar traversaseră fără probleme toate tunelurile. Dintr-o dată, în mijlocul unei grindini de zgomot de fond, radioul începu să transmită un raport asupra evoluției Mașinii. Se spunea că toate trei benzelele își încetiniseră rotația, iar sarcina electrică pe care o creau se împrăștia. Din comentariu îți puteai da seama că responsabilii proiectului nu aveau nici cea mai vagă idee despre cele întâmplate.

Ellie se întrebă cât timp trecuse pe Pământ.

Aruncă o privire la ceasul ei de mână. Trecuse cel puțin o zi, ceea ce însemna că trebuia să sosească cu bine în anul 2000. Nu era prea rău. „Oho”, își zise ea, „stai să vezi când o să afle ce-o să le spunem!” Mângâie cu un gest de autoliniștire compartimentul în care așezase zecile de microcasete video pe care le înregistrase. Cum se va schimba lumea după ce o să vadă aceste casete!

Spațiul din jurul benzelelor și dintre ele fusese represurizat. Ușile ecluzelor se deschiseră din nou automat. Acum se auzeau apeluri prin radio în care cei de afară se interesau de starea lor de sănătate.

— Suntem cu toții zdraveni! strigă ea în microfon. Lăsați-ne să ieșim. N-o să vă vină să credeți când o să auziți ce ni s-a întâmplat.

Cei Cinci ieșiră fericiți prin micuța ușă a ecluzei, salutându-i cu efuziune pe tovarășii lor care munciseră la construirea și punerea în funcțiune a Mașinii. Tehnicienii japonezi îi salutară și ei, iar responsabilii proiectului năvăliră asupra lor ca o haită.

Devi se întoarse cu calm spre Ellie și-i zise:

— Din câte îmi dau eu seama, toată lumea poartă exact aceleași haine ca și ieri. Uită-te la cravata aceea galbenă și îngrozitoare a lui Valerian.

— Eh, el poartă tot timpul vechitura aia, îi răspunse Ellie. E un cadou de la soția lui.

Ceasul arăta ora 15.20. Mașina fusese pusă în funcțiune în după-amiaza trecută, în jurul orei trei.

Deci fuseseră plecați numai vreo douăzeci și patru de ore. Nici măcar atât…

— Ce zi e astăzi? întrebă ea.

Cei din jur o priviră dezorientați. Ceva nu era în ordine.

— Peter, pentru numele lui Dumnezeu, în ce zi suntem?

— Ce vrei să zici? îi răspunse Valerian. E astăzi.

Vineri, 31 decembrie 1999. Ajunul Anului Nou.

Asta voiai să mă-ntrebi, Ellie? Ellie…? Te simți bine?

Vaygay îi ceru lui Arhanghelski să-l lase să înceapă cu începutul, dar asta numai după ce i se vor înapoia țigările. Responsabilii proiectului și reprezentanții Consorțiului Mașinii se strânseră ciopor în jurul lui. Ellie văzu cum der Heer încerca să-și croiască drum prin mulțime ca să ajungă la ea. Când ajunse destul de aproape ca să poată purta o conversație, femeia îl întrebă: — Din punctul tău de vedere, de aici, cum s-au desfășurat lucrurile?

— Nicicum. Sistemul de producere a vidului a funcționat, benzelele s-au rotit nebunește, au acumulat o sarcină electrică zdravănă, au ajuns la viteza cerută în instrucțiuni, după care tot procesul s-a desfășurat în sens invers. Și gata.

— Cum adică „în sens invers”?

— Adică benzelele și-au încetinit viteza de rotație și sarcina electrică s-a disipat. Sistemul a fost represurizat la presiunea normală, benzelele și-au încetat rotația și voi ați ieșit unul după altul din Mașină. Toată povestea a durat în jur de douăzeci de minute, numai că în perioada în care benzelele se roteau nu am putut lua legătura cu voi. Voi ați simți ceva deosebit?

Ellie râse amuzată.

— Ken, dragule, spuse ea, ce mai poveste am eu pentru tine!

* * *

Personalul proiectului pregătea o petrecere pentru a sărbători Activarea Mașinii și obișnuitul moment de trecere într-un nou an. Ellie și tovarășii ei de călătorie nu au luat parte la ea. Programele de televiziune erau ticsite cu sărbătoriri, parade, expoziții, spectacole de revelion, retrospective, prognoze și discursuri optimiste ținute de conducătorii statelor planetei. Ellie apucă să audă câteva dintre cuvintele starețului Utsumi, care arăta la fel de luminos și fericit ca întotdeauna.

Dar nu avea timp de pierdut cu așa ceva.

Conducerea proiectului ascultase câteva fragmente din peripețiile prin care trecuseră cei cinci expediționari și ajunsese imediat la concluzia că ceva nu funcționase cum trebuia. Cei Cinci s-au trezit asaltați și puși la înghesuială de o mulțime sâcâitoare de înalți funcționari guvernamentali și responsabili ai Proiectului Mașinii, care începuseră o interogare preliminară a lor. Acești înalți funcționari le-au explicat că era totuși mai prudent ca cei cinci să fie interogați separat.

Interogarea lui Ellie asupra întâmplărilor petrecute de-a lungul straniei lor călătorii era condusă de der Heer și de Valerian și se desfășură într-o mică sală de conferințe. Mai erau prezenți și alți funcționari guvernamentali care se implicaseră în proiect, printre care Ellie îl recunoscu pe anatoli Goldmann, fostul student al lui Vaygay. I se spuse că Bobby Bui, care vorbea rusește, îi reprezenta pe americani în interogarea paralelă la care era supus Vaygay.

O ascultară politicoși. Din când în când Peter o încuraja să continue. Dar le era foarte greu să înțeleagă înșiruirea de evenimente. Multe dintre cele pe care le auzeau îi îngrijorau într-o oarecare măsură. Emoția ei nu-i atingea pe ascultători. Le era greu să înțeleagă cum dodecaedrul fusese plecat doar douăzeci de minute și lipsise de fapt o zi întreagă. Întreg arsenalul de instrumente de înregistrare plasat în exteriorul benzelelor înregistrase totul și nu dăduse la iveală nimic ieșit din comun. Valerian îi explicase că tot ce se întâmplase fusese banal: benzelele atinseseră viteza cerută, câteva instrumente al căror scop îi era neclar își deplasaseră puțin echivalentul ácelor indicatoare, după care benzelele își încetiniseră mișcarea, se opriseră, iar ei cinci ieșiseră din Mașină plini de entuziasm și agitație. Valerian nu spusese chiar că ea „bolborosea niște aiureli”, dar Ellie își putu da seama că la așa ceva se gândea.

Toți o tratară cu deferență și femeia înțelese cam ce le trecea prin minte: singurul scop al Mașinii fusese fie acela de a produce o iluzie de douăzeci de minute, o iluzie foarte puternică, fie, poate, de a-i face pe Cei Cinci să înnebunească.

Ellie le prezentă microcasetele video, fiecare dintre ele etichetată cu grijă: „Sistemuld e inele de pe Vega” sau, un alt exemplu, „Instalația radio (?) din sistemul Vega”. Ori „Sistemul stelar cvintuplu”, „Peisajul stelar din centrul galactic”… Mai era una pe care scria simplu „Plaja”. Le introdusese în videocasetofon una după alta, dar nici una nu avea nimic înregistrat pe bandă. Casetele rămăseseră goale. Nu înțelegea unde greșise sau ce nu funcționase. Doar citise cu atenție instrucțiunile de folosire ale sistemului de înregistrare cu microcamera video. Le învățase și apoi se descurcase de minune în câteva testări la care fusese supusă înainte de punerea în funcțiune a Mașinii. Înregistrase chiar și câteva secvențe pentru verificarea distanțelor, înainte de a părăsi sistemul stelar vegan. Mai târziu femeia fu și mai dezamăgită când i se spuse că, dintr-un motiv sau altul, nici instrumentele pe care le luaseră ceilalți patru nu funcționaseră deloc. Peter Valerian ar fi vrut să o creadă. La fel der Heer. Dar, chiar dacă ar fi fost cei mai bine-intenționați oameni de pe lume, tot le era greu să accepte așa ceva. Povestea cu care se întorseseră Cei Cinci era… ei bine, era puțin surprinzătoareș i în plus nu era susținută de nici un fel de dovadă concretă. Pe deasupra nici nu avuseseră suficient timp. Lipsiseră numai douăzeci de minute.

Nu era primirea pe care o aștepta Ellie. Totuși era încrezătoare și spera că lucrurile se vor lămuri în vreun fel. Deocamdată se mulțumea să retrăiască în imaginație toate întâmplările prin care trecuse și își făcea niște însemnări amănunțite. Voia să se asigure că nu o să uite nimic.

* * *

Deși dinspre Kamciatka venea un val de aer extrem de rece, în ziua de Anul Nou, destul de târziu, era încă neobișnuit de cald pentru acea perioadă a anului. În acea zi pe aeroportul internațional de la Sapporo sosi un număr mare de zboruri neprogramate. Noul secretar de stat al Departamentului Apărării, Michael Kitz, sosise în cea mai mare grabă cu o echipă de experți strânși la repezeală și aterizase într-un avion purtând ca însemn inscripția „Statele Unite ale Americii”.

Prezența lor în Japonia a fost confirmată de la Washington numai cu puțin înainte ca vestea să se răspândească în Hokkaido. Concisul comunicat de presă oficial spunea că era vorba de o vizită obișnuită, că nu exista nici un fel de criză sau amenințare și că „la amplasamentul de integrare a sistemelor Mașinii, situat la nord-est de Sapporo, nu se anunțase nimic extraordinar”. În miezul nopții un alt avion, un Tu-120, decolase de pe aeroportul din Moscova avându-i la bordul său, printre alții, pe Stefan Baruda și pe Timofei Gotridze. Era evident că nici unul dintre aceștia nu se bucura prea tare să-și petreacă ziua de Anul Nou departe de familia sa. Însă vremea din Hokkaido le oferi o surpriză plăcută. Era atât de cald, încât sculpturile din Sapporo se topeau, iar dodecaedrul de gheață devenise un micuț ghețar aproape lipsit de formă, cu apa șiroind de-a lungul suprafețelor rotunjite care fuseseră odinioară marginile panourilor pentagonale.

Două zile mai târziu zona fu izbită de o furtună de iarnă crâncenă și întreaga circulație din zona amplasamentului Mașinii, inclusiv cea a vehiculelor pe patru roți cu tracțiune dublă, fu blocată. Unele dintre rețelele radio și de televiziune suferiră întreruperi serioase de transmisie căci, după câte se părea, unul dintre turnurile de retransmisie prin microunde fusese doborât de furtună. Pe toată perioada ultimelor interogatorii ale celor cinci singura legătură cu lumea exterioară rămase telefonul. Și era de presupus că și dodecaedrul, după opinia lui Ellie. Ea chiar fu ispitită să se strecoare la bordul lui, singură, și să pună în mișcare benzelele. Simți o plăcere nebună să-și dezvolte fantezista idee până în cele mai mici detalii, deși în realitate nu exista nici o posibilitate de a verifica dacă Mașina va mai funcționa vreodată, cel puțin de partea aceasta a tunelului.

El îi spusese că nu va funcționa. Totuși ea se lăsă în voia viselor, gândindu-se iarăși la acel țărm de mare sau de ocean. Și la el. Tatăl ei. Orice s-ar fi întâmplat în continuare, știa că o rană profundă din adâncurile sufletului ei fusese vindecată. Parcă putea simți cum se formează cicatricea de dinaintea vindecării complete. „A fost cea mai costisitoare metodă de psihoterapie din istoria omenirii”, își zise ea. „Și asta spune deja multe.”

* * *

Xi și Sukhavati fură chestionați de reprezentanții trimiși de țările lor. Deși Nigeria nu jucase vreun rol prea important nici în recepționarea Mesajului și nici în construirea Mașinii, Eda a acceptat cu destulă ușurință să se supună unui interviu îndelung în fața înalților funcționari nigerieni. Dar interviul lui fu mai degrabă unul superficial în comparație cu interogatoriile la care îi supuseră responsabilii proiectului. Vaygay și Ellie trecură prin niște interogatorii și mai elaborate în fața unor echipe de specialiști de excepție aduși din Uniunea Sovietică și din Statele Unite special cu acest scop. La început în anchetele desfășurate de americani și de sovietici fură excluși reprezentanții altor națiuni, dar după ce Consorțiul Planetar al Mașinii fu supus unui asalt de plângeri din partea celor excluși cele două superputeri se lăsară înduplecate și ședințele fură iarăși multinaționale.

Kitz fusese însărcinat direct cu interogarea lui Ellie și, dacă luăm în considerare puținul timp pe care îl avusese la dispoziție, venise surprinzător de bine pregătit. Când și când Valerian și der Heer mai spuneau câte ceva în apărarea ei și uneori mai puneau câte o întrebare legată de știință. Dar Kitz era conducătorul spectacolului.

Kitz îi explică lui Ellie că abordase relatarea ei dintr-o perspectivă sceptică, dar constructivă, într- o manieră pe care o spera cât mai apropiată de cea științifică tradițională. Avea încredere în ea și era convins că nu îi va răstălmăci întrebările lui clare din cine știe ce imbolduri personale care o puteau anima. Promisese că o s-o trateze cu tot respectul cuvenit și că, de data aceasta, nu va lăsa ca judecata să-i fie influențată de faptul că odinioară se împotrivise proiectului de construire a Mașinii.

Ellie se decise să treacă peste această jalnică minciună fără să riposteze și începu pur și simplu să-și spună povestea.

La început Kitz o ascultă cu atenție, puse din când în când unele întrebări și ceru detalii, ba chiar își ceru scuze de fiecare dată când îi întrerupea firul povestirii. Însă chiar din a doua zi toate aceste manifestări de politețe dispărură subit.

— Deci pe nigerian îl vizitează nevasta, pe indiancă bărbatul ei mort, pe rus frumoasa lui nepoată, pe chinez nu știu ce mare războinic mongol…

— Qin nu era mongol!

— …și, fir-ar al dracului, tu te întâlnești cu iubitul tău părinte decedat care îți spune că el și cu amicii lui sunt ocupați cu reconstruirea universului, fir-ar el al dracului! „Tatăl nostru carele ești în ceruri…” Asta-i mistică pură. E antropologie culturală pură. E Sigmund Freud pur.

Nu-ți dai seama? Nu numai că susții cum că tatăl tău a revenit la viață, dar ai impresia că o să te credem când pretinzi că el a creat universul…

— Interpretezi acum tot ce-am spus cum ai tu chef…

— Haide, fii serioasă, dr. Arroway. Nu ne subaprecia inteligența. N-ai adus de acolo nici cea mai mică dovadă și acum ai pretenția să credem cea mai aiurită poveste pentru fraieri din toate timpurile? Ai fi putut scoate din tine ceva mai bun.

Ești o femeie deșteaptă. Chiar îți închipui c-o să înghițim așa ceva?

Ellie protestă. Valerian o susținu și el, spunând că acest gen de interogatoriu era pur și simplu pierdere de vreme. În tot acel timp Mașina era supusă la niște verificări minuțioase de către fizicienii din cadrul proiectului. Astfel putea fi verificată veridicitatea poveștii ei. Kitz era de acord cu faptul că dovezile concrete erau foarte importante, dar susținu că prin descoperirea caracterului poveștii spuse de Ellie se obținea un mijloc de apreciere a ceea ce se întâmplase cu adevărat.

— Faptul că te-ai întâlnit cu tatăl tău în rai și tot restul poveștii ne arată ceva clar, fiindcă ai fost educată în spiritul unei culturi de tip iudeo- creștin. Practic ești singura dintre Cei Cinci care aparține acestui tip de cultură și astfel ești singura care te-ai întâlnit cu tatăl tău. Povestea ta se potrivește prea bine. Nu este suficient de creativă.

Pentru Ellie era mai rău decât își imaginase.

Simți un moment de panică epistemologică, cum se întâmplă când descoperi că mașina nu ți se mai află pe locul unde ai parcat-o sau când ușa pe care ai încuiat-o seara trecută, înainte de a te culca, este larg deschisă în zori.

— Crezi că am inventat totul?

— Ei bine, îți voi spune ce cred, dr. Arroway.

Odinioară, când eram mult mai tânăr, lucram în biroul procurorului din districtul Cook. Atunci când aveau de gând să pună pe cineva sub acuzație, cei de acolo se interesau de trei aspecte.

Kitz îndreptă spre ei o mână cu trei degete ridicate în sus.

— Avea ocazia s-o facă? Avea mijloacele s-o facă? Avea motiv s-o facă?

— Să facă ce? întrebă Ellie.

Kitz o privi dezgustat.

— Dar ceasurile noastre arată că am lipsit mai mult de o zi, protestă femeia.

— Nu-mi dau seama cum am putut să fiu atât de naiv! exclamă Kitz deodată, lovindu-se cu palma peste frunte. Mi-ai demolat argumentația. Am uitat că nu e posibil să reglezi un ceas cu o zi avans.

— Cum? se miră Ellie. Ce vrei să spui? Asta implică existența unei conspirații! Crezi că Xi a mințit? Că și Eda a mințit? Și…

— Eu cred că ar trebui să ne ocupăm de ceva mult mai important. Știi, Peter, zise el întorcându- se spre Valerian, mă las convins. Ai avut dreptate.

Mâine dimineață o să primim un prim extras din Raportul de Evaluare a Materialelor. Hai să nu ne pierdem vremea cu… povești. Amânăm discuția până atunci.

Der Heer n-a scos nici un cuvânt pe toată durata ședinței din acea după-amiază. Ellie a remarcat cum i-a zâmbit o dată fals și nu s-a putut abține să nu facă o comparație contrastivă și în defavoarea lui Ken cu tatăl ei. De fapt cu zâmbetul acestuia pe plaja din Gara Centrală a extratereștrilor. Dar nu înțelegea cu ce scop îi zâmbea Ken în felul acela. Poate că voia să-i sugereze să-și modifice povestea. Doar Ken știa de amintirile ei dragi din copilărie și știa și cât de mult suferise lipsa tatălui ei. Era clar că se gândea dacă nu cumva în timpul călătoriei Ellie ar fi putut înnebuni. Era de presupus că, prin extensie, și ceilalți puteau fi considerați de către Ken la fel de nebuni. Înnebuniseră cu toții. Isterie în masă.

Iluzie colectivă. Folie a cinq. Da, nebunie în cinci.

* * *

— Iată-l, în sfârșit! spuse Kitz.

Raportul avea cam un centimetru grosime. Kitz îl lăsă să cadă pe masă, împrăștiind câteva creioane aflate acolo.

— Dr. Arroway, probabil că vei dori să te uiți prin el, dar o să-ți fac un scurt rezumat. În ordine?

Ellie dădu din cap aprobator. Auzise niște zvonuri care susțineau că raportul era extrem de favorabil relatării pe care o făcuseră Cei Cinci și spera că astfel se va pune capăt întregii absurdități iscate pe Pământ.

— Aparent dodecaedrul a fost expus la un mediu foarte diferit față de cel la care au fost expuse benzelele și structurile de rezistență, începu Kitz, accentuînd pe primul cuvânt. Aparent el a fost supus unor forțe de tracțiune și de compresie imense. E o minune că obiectul nu s-a făcut bucăți. Deci e o minune că tu și cu ceilalți nu v-ați făcut bucăți o dată cu el. De asemenea s-ar părea că dodecaedrul a trecut printr-un mediu puternic radioactiv, fiindcă există urme slabe de radioactivitate indusă cu un nivel scăzut al radiațiilor, urme de radiații cosmice și așa mai departe. Nimic altceva nu a fost pus în, nici nu a dispărut din Mașină. Vârfurile dodecaedrului nu prezintă nici un semn de erodare sau de zgâriere, deși voi pretindeți că s-au izbit în mod repetat de zidurile acelor tunele. Nu există nici măcar vreo urmă de arsură, care ar fi trebuit să existe dacă ați fi intrat în atmosfera planetei cu o viteză atât de mare.

— Deci toate astea nu confirmă cumva relatarea noastră? întrebă Ellie. Michael, gândește-te puțin.

Forțele de tracțiune și de compresie, forțele de atracție gravitațională! Sunt exact așa cum ar trebui să fie atunci când cineva se prăbușește într- o gaură neagră. Este un lucru cunoscut deja de cei puțin cincizeci de ani. Nu știu de ce n-am simțit și noi influența lor, dar cred că dodecaedrul ne-a protejat în vreun fel. Iar radiațiile acelea puternice provind in interiorul găurii negre și din zona centrului galactic, care este o sursă cunoscută de radiații gamma. Există dovezi concrete independente pentru gaura neagră și dovezi concrete și independente pentru zona centrului galactic. N-am inventat nimic, Michael. Nu înțeleg de ce nu se văd nici un fel de zgârieturi, dar ele depind totuși de interacțiunea dintre un material pe care aproape că nu l-am studiat cu un material care ne este cu totul necunoscut. Nu mă așteptam să existe nici un fel de urme de arsuri sau topire a materialului, deoarece — după părerea mea — nu am revenit pe planetă prin atmosferă. Din câte îmi dau eu seama, aproape toate dovezile concrete confirmă relatarea noastră. Și-atunci care e problema?

— Problema e că voi ăștia sunteți prea deștepți.

Mult prea deștepți. Privește totul din punctul de vedere al unui sceptic. Fă un pas în spate și privește întreg ansamblul poveștii. Un număr de oameni sclipitori, creiere strălucite din diferite țări de pe glob, sunt de părere că lumea noastră se va duce de râpă. Atunci ei pretind că au primit un Mesaj complex de undeva din spațiu.

— Pretind?

— Lasă-mă să continuu. Descifrează Mesajul și anunță că au descoperit niște instrucțiuni de construire a unei Mașini foarte complicate care va costa mii de miliarde de dolari. Lumea se află într- o situație instabilă, toate religiile se agită din cauză că se apropie Mileniul al Treilea și atunci, spre surprinderea tuturor, Mașina este construită. În rândul persoanelor implicate se produc două sau trei mici modificări și apoi în esență aceiași oameni…

— Nu sunt aceiași oameni. În nici un caz! Nici Sukhavati, nici Eda și nici Xi n-au fost…

— Lasă-mă să continuu! Atunci în esență aceiași oameni ajung să ocupe cele cinci locuri din Mașină. Din pricina felului cum este proiectată toată mașinăria, nimeni nu poate să-i vadă sau să ia legătura cu ei după ce aparatul e pus în funcțiune. Deci Mașina este pornită și după o vreme se oprește singură. Din momentul în care este pusă în stare de funcționare o puteți face să se oprească după mai puțin de douăzeci de minute. Bun! Deci după douăzeci de minute aceiași oameni ies din Mașină bine-sănătoși și veseli și vin cu o poveste de rahat despre o călătorie cu o viteză mai mare decât a luminii prin interiorul unor găuri negre, până în centrul galaxiei și înapoi. Acum să presupunem că cineva aude această poveste și este un sceptic obișnuit.

Cere să i se arate dovezi concrete. Fotografii, înregistrări video sau orice alt fel de date. Dar ghici ce se întâmplă? Toate au fost șterse de o manieră convenabilă pentru așa-zișii călători. Au adus ei vreun produs creat de acea civilizație superioară despre care spun că ar exista în centrul galaxiei?

Nu. Ceva notițe? Nu. Vreo inscripție în piatră? Nici.

Animale? Nici asta. Nimic. Singura dovadă concretă este o deteriorare superficială și greu detectabilă provocată Mașinii. Și atunci stai și te întrebi dacă niște inși care erau atât de inteligenți și atât de interesați n-ar fi putut să provoace ei înșiși niște modificări care să pară a fi cauzate de forțe de torsiune și de radiații cosmice, mai ales atunci când au la dispoziție două mii de miliarde de dolari pe care îi pot cheltui ca să fabrice dovezile astea false?

Lui Ellie i se tăie respirația. Încercă să-și amintească când mai pățise așa ceva. Avusese acum ocazia să asculte o reconstrucție a evenimentelor cu totul veninoasă și rău-voitoare și se întreba de ce o astfel de interpretare i se părea atât de atrăgătoare lui Michael Kitz. Își spuse că probabil individul era cu adevărat extenuat.

— Nu cred că cineva o să creadă povestea voastră, continuă el. Aceasta este cea mai elaborată și cea mai costisitoare farsă care a fost imaginată vreodată și care a și funcționat. Tu și cu prietenii tăi încercați s-o trageți pe sfoară pe președinta Statelor Unite și să prostiți poporul american, ca să nu mai vorbim de celelalte guverne și state de pe planetă. Voi chiar credeți că toți ceilalți oameni sunt bătuți în cap.

— Michael, ce spui tu e o nebunie! Zeci de mii de oameni s-au străduit să recepționeze Mesajul, apoi să-l descifreze și să construiască Mașina.

Mesajul se găsește înregistrat pe benzi magnetice, a fost imprimat pe hârtie și pe discuri laser în toate observatoarele de pe glob. Tu îți imaginezi că există o conspirație care îi implică pe toți radioastronomii de pe planetă, toate companiile de construcții aerospațiale și de cibernetică și…

— Nu, nu aveați nevoie de o conspirație atât de ramificată. Nu vă trebuia decât un emițător în spațiu, unul care să dea impresia că emite de pe Vega. O să-ți explic cum m-am gândit eu că ați făcut-o. Ați pregătit Mesajul dinainte și apoi ați găsit pe cineva care avea posibilitatea să-l lanseze în spațiu la bordul emițătorului. Ăsta putea fi strecurat ca un fel de secvență colaterală dintr-o altă misiune spațială, pe undeva pe o orbită care să dea impresia unei deplasări siderale de tipul celei a sistemului vegan. Poate că există chiar mai mulți sateliți. După aceea transmițătorul a fost pus în funcțiune, iar voi stăteați deja pregătiți în observatoarele voastre șmechere, așteptând să recepționați Mesajul, să faceți marea descoperire și să ne explicați nouă, râmelor nătânge, care este conținutul acestui Mesaj extraterestru.

Asta era prea mult chiar și pentru impasibilul der Heer, care stătea cufundat în fotoliu. Se ridică brusc și începu: — Zău, Mike…

Însă Ellie i-o tăie scurt.

— Cea mai mare parte din munca de descifrare a Mesajului nu depindea de mine, zise ea. Au fost implicați o mulțime de inși. În special Drumlin.

După cum știi, la început el a fost un sceptic înrăit. Din momentul în care au început să ne sosească datele Mesajului, Drumlin a fost convins cu totul. Nu ți-a spus niciodată că ar avea vreo îndoială.

— O, da, sărmanul Dave Drumlin. Răposatul Dave Drumlin. Tu l-ai fraierit. Era profesorul pe care nu l-ai înghițit niciodată.

Der Heer se afundă iar, parcă și mai mult, în moliciunea fotoliului, iar Ellie și-l imagină deodată delectându-l pe Kitz cu informații obținute în discuțiile lor din așternut. Se uită la el cu și mai multă atenție. Nu putea fi sigură de asta.

— În timpul descifrării Mesajului nu puteai face tu totul. Trebuia să faci multe altele, mult prea multe. Așa ai scăpat din vedere unele lucruri, ici și colo. Iată-l pe Drumlin îmbătrânind, îngrijorat de faptul că o fostă studentă a lui îl eclipsează și capătă tot mai mult prestigiu. Și deodată își dă seama cum să se implice și el, ba chiar să obțină un rol important. Ai mizat pe narcisismul lui și așa ai reușit să-l agăți. Iar dacă pe parcurs el n-ar fi reușit să descopere metoda de descifrare a Mesajului, l-ai mai fi ajutat și tu. În cel mai rău caz ai fi decojit singură toate straturile ascunse ca pe niște foi de ceapă.

— Crezi că noi am fi în stare să inventăm un astfel de Mesaj? Trebuie să recunosc că este un compliment înfiorător la adresa mea și a lui Vaygay. Pe deasupra este și imposibil. Nu se poate.

Întreabă orice inginer care se pricepe la meseria lui dacă o asemenea Mașină, care face să apară ramuri industriale noi-nouțe și e construită din componente cu totul necunoscute pe Pământ, întreabă-l dacă așa ceva poate fi inventat de o mână de fizicieni și de radioastronomi care ar lucra la ea în timpul lor liber. Când crezi că am avut timp să inventăm un astfel de Mesaj, chiar dacă am fi știut s-o facem? Gândește-te numai câți biți de informație conține! Ne-ar fi trebuit ani de zile!

— Ați avut la dispoziție ani de zile, timpul acela în care Argusul funcționa degeaba. Proiectul era pe cale să fie sistat. Îți amintești că Drumlin forța în direcția asta. Și exact în acel moment voi descoperiți Mesajul. După care nimeni nu mai aduce vorba de închiderea proiectului vostru favorit. Părerea mea este că tu și cu rusul acela chiar ați ticluit toată povestea asta în timpul vostru liber. Ați avut destui ani la dispoziție.

— Asta-i o nebunie, șopti Ellie.

Valerian îl întrerupse pe Kitz. Declară că în perioada respectivă se întâlnea destul de des cu dr.

Arroway. În tot acel timp ea se ocupa efectiv cu cercetarea științifică și obținea rezultate concrete.

Nu ar fi avut niciodată suficient timp pentru a pune la punct o înșelătorie de amploare. Oricât de mult o admira, era convins că atât conceperea Mesajului, cât și a Mașinii erau mult prea mult pentru cunoștințele și capacitatea lui Elleanor Arroway, ba chiar mult prea mult pentru oricine.

Adică oricine de pe Pământ.

Dar Kitz nu se lăsă convins.

— Asta e o apreciere personală, dr. Valerian! zise el. Pe lume sunt o mulțime de oameni și deci o mulțime de opinii. Ţie îți place de dr. Arroway. Te înțeleg. Și mie îmi place de ea. Este de înțeles că ai vrea să o aperi. N-o să ți-o iau în nume de rău. Dar mai există un argument decisiv despre care nu știi nimic. Am de gând să ți-l spun acum.

Michael se aplecă în față, privind-o pe Ellie cu subânțeles. Era evident curios să vadă cum o să reacționeze femeia la ceea ce avea de gând să-i spună.

— Mesajul a încetat să fie transmis în momentul în care am pornit Mașina. Mai exact în momentul în care benzelele au atins viteza critică. În aceeași clipă. Pe tot globul. Fiecare radioobservator care putea supraveghea în mod direct Vega a văzut același lucru. Ne-am abținut să vă pomenim despre asta în timpul interviurilor pe care vi le-am cerut la întoarcere pentru a nu vă distrage atenția.

Dar Mesajul s-a întrerupt la mijlocul cuvântului.

Asta a fost de fapt cea mai mare prostie a voastră.

— Michael, nu știu nimic despre așa ceva. Dar chiar și așa, ce dacă Mesajul s-a întrerupt? Și-a îndeplinit scopul. Am construit Mașina și ea ne-a dus… acolo unde au vrut ei să ne ducă.

— Te-a pus într-o anumită postură, continuă el.

Dintr-o dată Ellie pricepu unde bătea individul.

Nu se aștepta la asta. Michael Kitz susținea că era vorba de o conspirație, dar ea vedea la el nebunia.

Iar dacă Kitz nu era nebun, nu cumva înnebunise ea? Dacă tehnica de care dispun oamenii permite fabricarea unor substanțe care produc halucinații, amăgiri, fantasme, atunci o tehnologie mult mai avansată n-ar putea induce halucinații colective controlate în cel mai mic detaliu? O clipă i se păru că ar fi fost destul de ușor pentru ei.

— Hai să ne imaginăm că suntem în săptămâna care tocmai a trecut, spunea Michael, continuîndu- și argumentația. Undele radio care ajung pe Pământ exact în aceste clipe ar trebui să fi fost expediate de pe Vega acum douăzeci și șase de ani.

Atât le ia ca să traverseze spațiul până să ajungă la noi. Dar, dr. Arroway, acum douăzeci și șase de ani nu exista nici un fel de proiect Argus, iar tu dormeai laolaltă cu o gloată de drogați cu LSD, plângându-te de Vietnam și de Watergate. Voi ăștia sunteți al naibii de deștepți, dar ați uitat de viteza luminii. Nu există nici o posibilitate ca punerea în funcțiune a Mașinii să întrerupă Mesajul mai devreme de douăzeci și șase de ani atât timp cât în spațiul cunoscut nu se poate transmite nici un mesaj cu o viteză mai mare decât cea a luminii. Și știm cu toții că așa ceva este imposibil. Îmi amintesc cum te plângeai chiar tu de Rankin și de Joss și îmi explicai cât sunt de proști fiindcă nu știu că nu se poate călători cu o viteză superioară celei a luminii. Mă surprinde să văd că puteai crede așa ceva: că o să te strecori și noi n-o să băgăm de seamă.

— Michael, ascultă-mă! Totul se poate face în același fel în care noi am putut să ajungem acolo și să ne și întoarcem aproape simultan, în timp real.

De fapt în douăzeci de minute. În jurul unui punct de infinit pur se pot naște acauzalități, cred. Nu sunt expertă în domeniu. Ar trebui să discuți cu Eda sau cu Vaygay.

— Mulțumesc pentru sugestie, mormăi el. Deja am făcut-o.

Ellie se întrebă cum s-o fi descurcat Vaygay într-un interogatoriu la fel de dur în fața vechiului său adversar Arhanghelski sau în fața lui Baruda, individul care propusese să fie distruse toate radiotelescoapele și să fie arse informațiile din Mesaj. Probabil că Michael Kitz se întâlnise cu ei în particular și discutaseră cum ar putea ține sub control această problemă încurcată. Ellie speră în sinea ei ca Vaygay să își fi păstrat calmul și să fi rezistat bine interogatoriului.

— Înțelegi ce vreau să spun, dr. Arroway. Sunt sigur că înțelegi. Dar îți voi mai explica o dată.

Poate de data asta o să-mi poți spune unde greșesc. Acum douăzeci și șase de ani acele unde radio au fost direcționate înspre Pământ. Acum închipuie-ți-le acolo, în spațiu, pe drumul lor între Vega și Pământ. Nimeni nu mai poate prinde undele radio din momentul în care au părăsit Vega. Nimeni nu le mai poate opri. Chiar dacă cel care transmitea ar fi știut instantaneu că Mașina a fost pusă în funcțiune, aflând asta printr-o gaură neagră — dacă asta dorești —, tot ar mai trece douăzeci și șase de ani până când Mesajul n-ar mai sosi pe Pământ. Altfel veganii ăia ai tăi ar fi trebuit să știe cu douăzeci și șase de ani înainte momentul exact în care noi vom pune în funcțiune Mașina.

Cu precizie de câteva secunde. Ar trebui să expediezi un Mesaj înapoi în timp cu douăzeci și șase de ani în urmă pentru ca Mesajul să poată fi întrerupt și ultimele semnale să ajungă la noi în 31 decembrie 1999. Mă urmărești, nu-i așa?

— Da, te urmăresc. Dar aici intri pe un teren total neexplorat. Știi că nu degeaba este numit continuumul spațiu-timp. Dacă ființele acelea sunt în stare să facă tuneluri prin spațiu, atunci presupun că pot face și un fel de tuneluri prin timp. Faptul că noi ne-am întors cu o zi mai devreme — după timpul nostru — arată că ei dețin cunoștințe despre călătoria în timp cel puțin pe o perioadă limitată de timp. Așa că s-ar putea ca ei să fi trimis un mesaj în timp cu douăzeci și șase de ani în urmă și să fi întrerupt transmisia chiar în momentul în care noi am plecat de pe stația lor orbitală. Nu știu.

— Acum îți dai seama cât de convenabil trebuie să fie pentru tine faptul că Mesajul s-a oprit exact în aceste momente. Dacă ar mai fi fost transmis, am fi putut descoperi satelitul ăla micuț al vostru, l-am fi capturat și am fi pus mâna pe banda cu transmisia Mesajului. Ar fi fost proba finală a înșelătoriei voastre. Incontestabilă. Dar nu vă puteați asuma un asemenea risc. Așa că ați redus totul la un fel de bolboroseală cu găuri negre.

Trebuie să fie foarte jenant pentru unii ca voi.

O privi preocupat.

Era un fel de fantezie paranoică în care o adunătură de fapte nevinovate sunt reasamblate într-o conspirație elaborată. În situația dată faptele erau departe de a fi banale și autoritățile aveau toate motivele să caute orice alte explicații posibile.

Însă prezentarea faptelor făcută de către Kitz era atât de bolnăvicioasă, încât Ellie presupuse că ea scotea la iveală imaginea unui ins cu adevărat înfricoșat, terorizat, ba chiar profund afectat. În mintea ei probabilitatea ca totul să fi fost o iluzie colectivă se diminua și mai mult. Ceea ce o neliniștea însă era întreruperea transmisiei Mesajului, asta dacă lucrurile se petercuseră așa cum îi spusese Kitz.

— Uite, dr. Arroway, eu mi-am zis că voi, savanții, aveți și inteligența și motivele necesare ca să ticluiți așa ceva. Dar voi singuri nu ați fi avut toate mijloacele necesare. Dacă cei care au plasat pe orbită acel satelit de care v-ați folosit n-au fost rușii, atunci tot ar mai putea exista încă cel puțin cinci sau șase organizații guvernamentale străine capabile de o astfel de lansare. Am verificat toate posibilitățile de acest gen. Nimeni nu a lansat vreun satelit fără o misiune clară pe orbitele potrivite pentru scopul vostru. Atunci mai rămâneau persoanele particulare capabile de așa ceva. Iar cea mai interesantă posibilitate care ne-a sărit în ochi a fost cea legată de domnul S.R.

Hadden. Îl cunoști cumva?

— Nu fi ridicol, Michael. Am discutat cu tine despre Hadden înainte să îl vizitez pe „Methuselah”.

— Voiam doar să mă asigur că suntem de acord măcar cu ideile de bază. Încearcă să pătrunzi și chestia asta: tu ai ticluit toată povestea împreună cu rusul. L-ai convins pe Hadden să te finanțeze în primele faze ale farsei, adică la proiectarea satelitului, inventarea Mașinii, codarea Mesajului, fabricarea urmelor false de radiații cosmice și toate celelalte. În schimb, o dată ce Proiectul Mașina este pus pe roate, el ajunge să se joace cu ceva în jurul a două mii de miliarde de dolari. Îi place ideea. Din așa ceva ar putea ieși un profit enorm.

În plus, din câte știm despre el, am văzut că îi face plăcere să pună guvernul în încurcătură. În momentul în care te-ai poticnit la decriptarea Mesajului, ca și atunci când nu știai unde se ascunde cheia de decriptare, te-ai dus la el. El ți-a spus unde trebuie să cauți. Asta a fost o altă nesăbuință. Ar fi dat mai bine dacă ai fi reușit să te descurci singură.

— E prea multă nesăbuință, interveni der Heer.

Chiar crezi că cineva care pune în practică o astfel de farsă…

— Ken atitudinea ta mă surprinde! Ai fost foarte credul, știi asta? Îmi dovedești cu precizie de ce Arroway și cu ceilalți inși s-au gândit că ar face mai bine să ceară sfatul lui Hadden. Și să se asigure că noi vom afla că s-a dus să se întâlnească cu el.

Apoi Kitz își concentră din nou atenția asupra femeii. Spuse:

— Dr. Arroway, încearcă să privești lucrurile din punctul de vedere al unui observator imparțial…

Kitz presa în continuare, imagina modele noi și sclipitoare, asamblând faptele de la sine în văzduh, în fața ochilor ei, parcă rescriind ani întregi din viața femeii. Ellie nu-l considerase niciodată prost pe Michael Kitz, dar nici nu își închipuise că ar avea atâta imaginație. Poate că fusese ajutat de cineva. Dar impulsul emoțional al acestei fantasmagorii venea cu siguranță de la Kitz.

Individul deborda de energie, făcea tot felul de gesturi exagerate și scotea tot timpul înflorituri retorice. Asta nu prea făcea parte din slujba lui.

Interogatoriul și strania interpretare pe care o dăduse evenimentelor făcuseră să se nască în el ceva exuberant. După ce se gândi puțin, Ellie bănui că știe despre ce este vorba. Cei Cinci se întorseseră, dar nu aduseseră cu ei nici un fel de tehnici militare cu aplicabilitate imediată și nici un fel de capital politic concret, ci doar o poveste înfiorător de stranie. Iar povestea în sine avea anumite implicații. La ora actuală Kitz răspundea de cel mai distrugător arsenal de pe suprafața planetei, în timp ce acei Supraveghetori construiau galaxii. Kitz era un produs direct al unui șir lung de lideri americani și sovietici care puseseră la punct o strategie de confruntare într-un război nuclear, în timp ce Supraveghetorii erau un amestec de specii diferite provenind de pe planete diferite, dar care colaborau laolaltă într-o armonie perfectă. Ființele acelea reprezentau un reproș prin însăși existența lor. Apoi mai trebuia luată în considerare și posibilitatea ca tunelul să fie activat de la celălalt capăt, lucru pe care nimeni și nimic nu-l putea împiedica. Ei puteau ajunge aici instantaneu. Într-o astfel de situație cum ar fi fost Kitz în stare să apere Statele Unite? Rolul jucat de el în decizia de construire a Mașinii, decizie a cărei istorie concretă părea să fie rescrisă chiar acum, putea fi interpretat de o instanță rău-voitoare drept o părăsire a datoriei, o neglijare a intereselor țării sale. Și ce le-ar fi spus Kitz extratereștrilor despre modul în care a administrat planeta, atât el, cât și predecesorii lui? Chiar dacă din tunel nu vor năvăli niște îngeri răzbunători, oricum lumea se va schimba imediat după ce se va afla adevărul despre expediția Celor Cinci. Dacă se va afla.

Lumea oricum se schimba, chiar și acum, dar atunci s-ar schimba mult mai mult.

Ellie îl privi din nou cu înțelegere. De cel puțin o sută de generații lumea fusese condusă de indivizi mult mai răi decât Kitz. Ghinionul lui era că intrase în jocul pe care îl știa exact atunci când regulile jocului erau pe cale să fie rescrise.

— …chiar dacă ai crede fiecare amănunt din povestea ta, nu ți se pare că extratereștrii ăia v-au tratat prost? își continuă Michael discursul. Au profitat cu nerușinare de sentimentele tale cele mai delicate și mai puternice și ți s-au arătat în chipul tăticului tău iubit. Nu ți-au spus ce treburi învârtesc, au voalat toate înregistrările pe care le-ai făcut, v-au distrus toate datele pe care le-ați strâns și n-au păstrat acolo la ei nici măcar aiureala aia de frunză de palmier. Nu lipsește nimic palpabil, afară de puțină mâncare, și nici nu ni se oferă nimic palpabil, în afară de puțin nisip. Deci în douăzeci de minute ați înfulecat ceva mâncare și v- ați scuturat buzunarele de niște nisip de pe plajă.

V-ați întors cam la o nanosecundă după ce ați plecat, astfel încât pentru orice observator din afară nici măcar nu ați părăsit locul de lansare.

Michael părea decis să-și prelungească discursul.

— Vezi tu, continua el, dacă extratereștrii ar fi vrut să nu vă lase nici o urmă de îndoială că ați călătorit pe undeva, atunci v-ar fi trimis înapoi cu o zi mai târziu, ba chiar cu o săptămână după plecare. Am dreptate? Dacă înăuntrul benzelelor nu s-ar mai fi aflat nimeni cel puțin o bucată de vreme atunci am fi fost sută la sută convinși că sunteți plecați undeva. Iar dacă ar fi vrut să vă ușureze situația aici, atunci n-ar fi întrerupt pur și simplu transmisia Mesajului. Am dreptate? Îți dai seama că asta face o impresie proastă. Ar fi putut să-și dea seama și ei. De ce și-ar fi dorit să faceți acum o impresie proastă? Mai există și alte moduri în care ar fi putut să vă susțină povestea pe care ne-ați servit-o. Ar fi putut să vă dea ceva ca amintire. Ceva care să vă aducă aminte de ei. Ar fi putut să vă lase să veniți înapoi cu filmele acelea.

Atunci nimeni n-ar mai fi susținut că toată istorisirea este doar o farsă inteligentă. Cum îți explici tu faptul că n-au făcut nimic din toate astea? De ce crezi că extratereștrii n-au vrut să confirme veridicitatea spuselor voastre? Ţi-ai pierdut mulți ani din viață încercând să-i găsești.

Nu apreciază nici măcar sacrificiile tale?

Din nou tăcu câteva clipe, pentru a relua imediat: — Ellie, cum de ești atât de sigură că toate câte le-ai povestit s-au întâmplat cu adevărat? Dacă nu este vorba de o farsă — și tu susții că nu e nici o farsă —, atunci n-ar exista posibilitatea să fi fost victima unei iluzii? Știu că o astfel de variantă e dureroasă pentru tine. Totuși, ținând cont de presiunile la care ai fost supusă în ultima vreme, nu cred că ar fi vreo surpriză. Iar în cazul în care singura alternativă este conspirația criminală…?

Poate că vrei să te gândești bine la soluția asta.

Ellie deja se gândise destul de bine.

* * *

În aceeași zi, însă puțin mai târziu, avu o întâlnire cu Kitz. Numai ei doi. Practic i se propusese un târg. Ea nu avea intenția să accepte așa ceva. Însă Kitz luase în considerare și această eventualitate.

— Nu ți-a plăcut de mine încă de la prima noastră întâlnire, spuse Kitz. Dar o să fac abstracție de asta. Am de gând să facem un târg.

Într-adevăr cinstit. Noi am pregătit deja un comunicat de presă în care se spune că Mașina nu a pornit atunci când am încercat s-o punem în funcțiune. După cum e și normal, acum ne străduim să descoperim ce defecțiuni au intervenit.

La toate accidentele care s-au petrecut în Wyoming și în Uzbekistan, nimeni n-o să se îndoiască de cele anunțate. După aceea, peste câteva săptămâni, vom anunța că încă nu am ajuns la nici un rezultat. Am făcut tot ce era omenește posibil. Deja a devenit prea costisitor să mai lucrăm la Mașină.

Probabil că încă nu suntem suficient de inteligenți ca să pricepem cum stau lucrurile. În plus mai există și anumite pericole, nu-i așa? Am știut asta dintotdeauna. Mașina ar putea să arunce în aer ceva. Așa că, punându-le la socoteală pe toate, cea mai bună soluție ar fi să amânăm realizarea Proiectului Mașina, cel puțin pentru o vreme. Nu se poate spune că nu ne-am străduit.

Medită o clipă, apoi continuă: — Bineînțeles că Hadden și cu amicii lui nu ar fi fost de acord, însă din moment ce el ne-a părăsit…

— Nu e decât la trei sute de kilometri deasupra noastră, preciză femeia.

— Cum, n-ai auzit? se miră Kitz. Sol a murit exact în jurul orei când Mașina a fost pusă în funcțiune. E ciudat cum s-au întâmplat lucrurile.

Iartă-mă, ar fi trebuit să-ți spun. Am uitat că tu ai fost… apropiată de el.

Nu știa dacă trebuia să-l creadă pe Kitz.

Hadden nu avea mult peste cincizeci de ani și dăduse impresia unui ins cu o sănătate zdravănă.

Se gândi că o să încerce să se informeze mai târziu despre asta.

— Și în toată povestea asta a ta ce se va întâmpla cu noi? întrebă Ellie.

— Noi? Care noi?

— Noi. Noi cinci. Cei care am urcat la bordul Mașinii despre care pretinzi că n-a funcționat niciodată.

— O, da!… După încă o scurtă perioadă de interogatorii o să fiți lăsați să plecați. Nu cred că vreunul dintre voi va fi atât de tâmpit încât să împrăștie celor din exterior povestea aia aiurită cu cocoșul roșu. Totuși, pentru a fi mai siguri, vom pregăti un set de fișe psihiatrice pentru toți cinci.

Niște profile psihologice. Nimic prea pretențios. Toți ați fost puțin rebeli, v-ați revoltat puțintel împotriva sistemului, indiferent de sistemul în care ați crescut. Nu-i nimic rău în asta. E bine ca oamenii să fie independenți. Noi încurajăm o astfel de atitudine, mai ales la oamenii de știință. Însă presiunea exercitată asupra voastră în ultimii ani a fost extenuantă. Nu chiar distrugătoare, dar oricum extenuantă. Mai ales în cazul lui Lunacearski și al doamnei dr. Arroway. Mai întâi s- au implicat în descoperirea și recepționarea integrală a Mesajului, apoi în descifrarea lui, după care s-au zbătut să convingă guvernele de necesitatea construirii Mașinii. Mai târziu au intervenit probleme cu construirea ei, a fost și un sabotaj de dimensiuni mari, apoi a trebuit să stea într-o Mașină care nu a mai plecat nicăieri, au participat la o activare care n-a activat nimic… A fost greu, foarte greu. Numai muncă și nici un pic de distracție. Și oricum oamenii de știință sunt foarte tensionați. Dacă s-ar întâmpla să o luați puțin razna din cauza eșecului Mașinii, toată lumea va fi înțelegătoare. Compătimitoare. Însă nimeni n-o să vă creadă elucubrațiile. Nimeni.

Dacă o să stați în banca voastră, atunci nu văd nici un motiv să facem publice fișele de care am pomenit. Va fi clar pentru toată lumea că Mașina este încă aici. De îndată ce drumurile se vor deschide o să aducem niște fotografi de la câteva agenții de presă internaționale și o să-i lăsăm s-o fotografieze. O să le arătăm că Mașina nu a plecat nicăieri. Cât despre echipajul ei… normal că echipajul este dezamăgit. Poate chiar puțin descurajat. Deocamdată nici unul dintre ei nu are chef să discute cu reporterii. Nu ți se pare că e un plan bine ticluit? încheie el, zâmbind.

Parcă ar fi vrut ca ea să aprecieze frumusețea schemei pe care o elaborase. Dar femeia nu spuse nimic.

— Nu ți se pare că suntem destul de rezonabili acum, după ce am cheltuit două mii de miliarde de dolari pentru un rahat cât casa? Dr. Arroway, te- am putea scoate din circuit pentru totdeauna. Dar te vom lăsa să pleci. Nu va fi nevoie nici măcar să depui vreo cauțiune. Cred că am fost suficient de domni. La urma urmei e în spiritul noului mileniu.

E Machindo.

Capitolul 22

Ghilgameș

„Fiindcă nu se întoarce niciodată

De-aceea viața e atât de dulce…”

Emily Dickinson, din poemul numărul 1741

În acea perioadă — care, într-un acces de exuberanță, fusese salutată ca vestind zorii unei noi epoci — înmormântarea în spațiu devenise o practică foarte răspândită și extrem de costisitoare.

Afacerea se dovedise rentabilă și era pusă la dispoziția clienților potențiali din întreaga lume, dar avea succes în mod special la cei care, dacă ar fi trăit în alte vremuri, ar fi cerut ca rămășițele lor pământești să fie împrăștiate deasupra ținutului lor natal sau cel puțin deasupra târgușorului în care și-au pornit prima afacere rentabilă. Însă acum oricine putea aranja ca rămășițele lui pământești să navigheze pentru totdeauna în jurul Pământului, să se rotească în spațiul cosmic, veșnic sau cel puțin atât de mult, încât să dea impresia de veșnicie unei lumi cenușii și prozaice.

Nu era necesar decât un codicil scurt care să fie introdus în testament. După aceea — presupunând, bineînțeles, că dispuneai de suma necesară unui trai și unei morți pe măsură — în momentul în care mureai corpul îți era incinerat, cenușa era înghesuită pe o năsălie micuță, ca de jucărie, pe care se imprimau adânc numele, data nașterii și a morții, un scurt epitaf în versuri și simbolul religios pe care îl alegea dinainte clientul (unul dintre cele trei puse la dispoziție de firmă). Apoi respectivul sicriu, laolaltă cu alte câteva sicrie miniaturale identice, era înălțat pe orbită și propulsat la o altitudine intermediară care ocolea cu promptitudine atât coridoarele aglomerate de pe orbita geosincronă a planetei, cât și surprinzătoarea stavilă a atmosferei de pe o orbitră circumterestră prea joasă. În schimb cenușa mortuară a doritorilor de astfel de înmormântare se rotea triumfătoare în jurul planetei natale, în mijlocul centurilor de radiații Van Allen, unde furtunile de protoni făceau ca nici un satelit cu mintea întreagă să nu se încumete s-o traverseze.

Dar cenușii mortuare nu-i pasă de radiații.

La asemenea altitudini Pământul era practic împachetat în trupurile cetățenilor săi de vază, astfel că un vizitator neavizat care ar fi sosit dintr-o lume îndepărtată de noi ar fi putut crede — și pe bună dreptate — că a nimerit din greșeală într-o stranie și întunecată necropolă veche de când universul. Plasarea unui asemenea cimitir într-o zonă destul de periculoasă ar explica și absența vizitelor îndurerate la mormintele celor dragi.

Contemplând o astfel de perspectivă, S.R.

Hadden fusese îngrozit de infimele firimituri de nemurire pe care fuseseră în stare să pună mâna acești iluștri decedați. Toate organele lor interne și externe, creierii, inimile, tot ceea ce îi deosebea de ceilalți, tot ceea ce îi individualiza față de atâția alți oameni era distrus în procesul de cremație.

Hadden își spuse că după cremație de fapt nu mai rămâne nimic din tine. Nu rămân decât niște oase pulverizate, așchii nesemnificative din care până și unei civilizații extrem de avansate i-ar veni foarte greu să reconstruiască ființa ce se folosise de acele resturi. Iar după aceea, pentru a pune capac la toate, coșciugul ăla de jucărie este expediat exact în zona centurilor de radiații Van Allen, acolo unde până și cenușa rămasă din tine se prăjește cu încetinitorul.

Ar fi cu mult mai bine dacă s-ar putea conserva câteva din celulele corpului. Asta era părerea lui Hadden. Celule adevărate, vii, cu structurile de ADN intacte. Bătrânul își imagină o corporație care, în schimbul unei plăți onorabile, ar congela o bucățică din țesutul epitelial al clienților și l-ar plasa pe o orbită superioară, mult deasupra centurilor de radiații Van Allen, poate chiar și mai sus de orbita geosincronă. N-ar trebui să aștepți până la moarte. O poți face acum, cât timp mai ești capabil să te gândești bine la asta. După aceea cel puțin există posibilitatea ca niște extratereștri specializați în biologia moleculară sau poate omologii lor pământeni dintr-un viitor îndepărtat să te reconstruiască, să te cloneze, să te refacă aproape din nimic. Te vei șterge la ochi și te vei întinde cu voluptate, trezit ca dintr-un somn prin anul zece milioane. Ba chiar dacă nu se va face nimic cu rămășițele tale, tot ar mai rămâne vii, existente, o mulțime de cópii ale codului tău genetic personal. În principiu ai fi încă viu. În oricare dintre aceste cazuri s-ar putea spune că vei trăi veșnic.

Dar pe măsură ce Hadden medita tot mai profund la această problemă varianta respectivă i se părea insuficientă, fiindcă o mână de celule jupuite de pe pielea tălpilor nu erau cu adevărat tu, făptura care trăise și simțise. În cel mai bun caz cineva ar fi putut reface forma ta fizică folosindu-se de ele. Dar nici asta nu înseamnă același lucru.

Tot nu ești tu. Dacă ai lua lucrurile cu adevărat în serios, atunci ar trebui să incluzi fotografiile din albumul de familie, o autobiografie detaliată până în cele mai mici amănunte, toate cărțile și benzile care ți-au plăcut vreodată și multe alte lucruri legate de persoana ta, cât mai multe posibil, cum ar fi marca favorită de after-shave sau preferința pentru Coca-Cola dietetică. Știa că gândul ce-l bătea era nemăsurat de egoist și asta îi plăcea la nebunie. La urma urmei epoca în care trăia produsese un delir escatologic susținut. Era normal să se gândească la propriul lui sfârșit, așa cum toți ceilalți urmăreau să vadă decăderea speciei, distrugerea planetei sau masiva înălțare la ceruri a celor aleși.

Nu puteai să te aștepți ca extratereștrii să știe engleză. Dacă ar fi fost ca ei să te refacă, atunci ar fi trebuit să-ți cunoască limba. Deci era necesară și includerea unui soi de traduceri, o problemă la care lui Hadden îi făcea plăcere să lucreze. Era într-un fel aproape inversul a ceea ce făcuse când abordase problema decriptării Mesajului de pe Vega.

Întreaga poveste mai includea și necesitatea unei capsule spațiale respectabile sau cel puțin atât de mari, încât să nu mai fie nevoie să te limitezi la niște amărâte de mostre de țesut. La fel de bine ți-ai putea expedia în spațiu întregul corp.

Dacă ai fi criogenizat imediat după moarte — ca să-i spunem așa —, atunci ar mai apărea și un avantaj suplimentar. În acest caz s-ar putea ca destul de mult din corp să-ți rămână în stare de funcționare, astfel încât oricine te-ar găsi vreodată să poată face mult mai mult decât o simplă reconstruire a ta.

Poate că ar putea chiar să te învie, asta bineînțeles după ce vor repera cauza morții tale și o vor elimina. Cu toate acestea, dacă s-ar mai zăbovi o vreme cu criogenizarea după ce ai intrat în moarte clinică din cauză că — să zicem — rudele tale nu și- au dat încă seama că ești mort, atunci șansele tale de a reveni la viață se diminuau. Așa că Hadden ajunse la concluzia că singura soluție într-adevăr logică era să congelezi pe cineva exact înainte de a muri. Asta ar face ca eventuala resuscitare să fie mult mai probabilă, cu toate că pentru acest serviciu cererile erau probabil limitate. Nu era admis oricine.

Dar de ce să faci asta abia înainte de a muri?

De ce exact pe patul de moarte? Presupunând că cineva ar ști că nu mai are de trăit decât un an sau doi, n-ar fi mai bine pentru el dacă ar fi congelat imediat? Înainte să i se împută carnea. La gândul acesta Hadden stărui mai îndelung. Oftând, își spuse că până și într-o situație de acest gen, indiferent de natura bolii distrugătoare, trupul ar putea fi totuși iremediabil afectat chiar și după reînvierea lui. S-ar putea ca omul să stea congelat timp de o eră geologică și să fie trezit numai ca să moară imediat după aceea din cauza unui melanom sau a vreunei afecțiuni cardiace despre care extratereștrii să nu fi auzit niciodată.

În cele din urmă ajunse la concluzia că nu exista decât o singură punere în aplicare perfectă a ideii sale: cineva sănătos tun trebuia să fie lansat într-o călătorie îndelungată spre stele. O călătorie fără întoarcere. Un avantaj colateral ar fi fost și faptul că acel individ ar fi fost scutit de umilințele la care te expun bolile și bătrânețea. Departe în spațiu, în afara sistemului nostru solar, temperatura medie a corpului urma să scadă la doar câteva grade peste zero absolut. N-ar mai fi necesară nici o criogenizare ulterioară. Insul acela ar beneficia de îngrijire permanentă. Și gratuită.

Raționamentul său îl duse la ultima etapă a dialogului cu sine: din moment ce pentru a ajunge în frigul interstelar erau necesari câțiva ani buni, cel plecat ar putea foarte bine să rămână treaz și să admire spectacolul vieții, lăsându-se congelat numai în momentul în care va părăsi sistemul solar. Pe această cale ar reduce la minimum și riscul dependenței de criogenice.

* * *

Versiunea oficială susținea că Hadden își luase toate măsurile de precauție necesare (și normale) în cazul oricărei probleme neașteptate cu sănătatea. Își făcuse chiar și un tratament preventiv de dezintegrare sonică pentru posibilele pietre la rinichi și la fiere încă dinainte de a pune piciorul în castelul lui din cer. După care a plecat acolo, a făcut un șoc anafilactic și a murit. O albină năvălise bâzâind furioasă dintr-un buchet de frezii trimis pe orbită prin „Narnia” de către un admirator. Dintr-o neglijență de neacceptat, în bogata farmacie de la bordul lui „Methuselah” nu se adusese și antiserul necesar în astfel de cazuri.

Probabil că insecta fusese amorțită de temperatura scăzută din depozitele de mărfuri ale „Narniei”. De fapt ea nu era vinovată cu nimic. Trupul său mărunt și mototolit fusese expediat înapoi pe planetă pentru a fi examinat de entomologii autorizați. Ironia situației în care un miliardar este doborât de o albină nu scăpă atenției publicului, după cum se putu citi în editorialele cotidianelor și se auzi în câteva predici de duminică.

În realitate însă toată povestea fusese o înșelătorie. Nu existase nici o albină, nici o înțepătură și nici un mort. Hadden era în continuare la fel de sănătos. Practic exact atunci când ceasul a bătut ora 12, marcând trecerea în Noul An, și la nouă ore după punerea în funcțiune a Mașinii, niște propulsoare de rachetă au lansat un vehicul auxiliar de dimensiuni apreciabile care se afla la bordul stației „Methuselah”. Vehiculul a atins repede viteza de evadare din sistemul Pământ — Lună. Sol Hadden și-a numit naveta „Ghilgameș„.

Hadden își petrecuse viața acumulând putere și contemplând trecerea timpului. Descoperise că în realitate cu cât ai mai multă putere, cu atât tânjești mai mult. Puterea și timpul erau legate fiindcă toți oamenii sunt egali în fața morții. De aceea regii din antichitate își înălțau monumente pentru ei înșiși. Însă monumentele se ruinează, realizările regilor sunt șterse de timp și chiar numele temuților conducători sunt uitate. Mai presus de toate astea, regii înșiși erau cu toții oale și ulcele. „Nu”, își spuse Hadden, „metoda asta este mai elegantă, mai frumoasă și mai mulțumitoare.” I se părea că descoperise o spărtură în zidul vremii, prin care reușise să se strecoare.

Știa că, dacă și-ar fi făcut publice intențiile, ar fi apărut cu siguranță destule probleme. Dacă Hadden era congelat la o temperatură de patru grade Kelvin și plutea pe undeva la zece miliarde de kilometri de Pământ, care era atunci statutul său juridic exact? Cine va obține controlul asupra corporațiilor sale? Așa că alesese o cale mult mai simplă și mai directă. Într-un codicil scurt dintr-un migălos și cuprinzător testament el le lăsase moștenitorilor și executorilor testamentari o nouă corporație, specializată în construirea motoarelor de rachete și în criogenie, corporație care ulterior urma să fie numită „Immortality, Inc.”. De acum nu mai trebuia să-și bată capul cu asta.

„Ghilgameș„nu fusese dotat cu echipament radio. Hadden nu mai dorea să știe ce se întâmplase cu Cei Cinci. Nu mai avea chef de nici un fel de vești de pe planetă, nu mai voia să audă nimic îmbucurător, nimic din ce l-ar putea face să se întristeze, nimic din agitația zadarnică pe care o cunoscuse prea bine. Voia să aibă numai liniște, gânduri elevate… solitudine. Dacă în următorii câțiva ani ar simți că se petrece ceva neliniștitor, putea să pornească instalația criogenică de pe „Ghilgameș„printr-o simplă întoarcere a unui comutator. Până atunci se putea bucura de o bibliotecă încărcată cu cărțile și filmele lui favorite, cu înregistrări ale muzicii sale favorite, astfel încât nu se va simți singur. De fapt el nu fusese niciodată un tovarăș de discuții prea bun.

Yamagishi se gândise și el să vină aici, dar se răzgândise în ultimul moment. Îi spusese că s-ar simți pierdut fără „delicatesele” lui. Iar „delicatesele” nu avuseseră nici suficiente motive și nici un spațiu adecvat la bordul navei pentru a se decide să pornească într-o astfel de expediție.

Confortul redus oferit de navă, precum și monotonia felurilor de mâncare îi făceau pe mulți să ezite, dar Hadden știa că toată viața lui avusese un vis măreț. Confortul nu mai conta deloc.

În doi ani acest sarcofag zburător urma să cadă în groapa de potențial gravitațional a lui Jupiter, exact în exteriorul centurii de radiații a giganticei planete, de unde va fi aruncat în jurul acesteia și apoi expediat ca din pușcă în spațiul interstelar.

Timp de o zi avea să aibă o priveliște și mai spectaculoasă decât cea de pe hubloul stației „Methuselah”. Urma să vadă norii turbulenți și multicolori ai lui Jupiter, cea mai mare planetă a sistemului. Dacă ar fi fost vorba numai de perspectivă Hadden ar fi optat pentru Saturn și inelele sale. Dar Saturn se afla la cel puțin patru ani depărtare de Pământ și, dacă stătea să le judece pe toate, asta ar fi însemnat să riște prea mult. Atunci când țintești la nemurire trebuie să fii foarte precaut.

Zburând cu această viteză i-ar fi terbuit zece mii de ani ca să călătorească până la cea mai apropiată stea de sistemul solar. Dar când ești congelat la o temperatură de patru grade peste zero absolut ai totuși timp din belșug. Iar Hadden era sigur că într-o zi frumoasă din viitor — chiar dacă asta urma să se petreacă peste un milion de ani — „Ghilgameș„va pătrunde din întâmplare un sistem solar populat de alte ființe inteligente. Sau corabia sa funerară va fi interceptată în bezna dintre stele și niște extratereștri foarte avansați și foarte prevăzători vor lua la bordul navei lor sarcofagul lui Hadden și vor ști ce au de făcut. Până acum nu se mai încercase așa ceva. Nici unul dintre locuitorii Pământului din toate timpurile nu ajunsese nici măcar cu gândul atât de aproape de nemurire. Nici unul.

Convins că pentru el sfârșitul însemna de fapt începutul, Hadden își închise ochii și își încrucișă brațele pe piept, experimentând viitoarea sa postură, în timp ce motoarele porniră din nou, dar de data aceasta pentru mai puțin timp.

Construcția sclipitoare se plasă lin pe traiectorie, începându-și lunga călătorie spre stele.

„Dumnezeu știe ce se va mai întâmpla pe Pământ peste zeci de mii de ani”, se gândi Hadden.

Totuși nu era treaba lui. De fapt nu fusese niciodată. În schimb el urma să adoarmă, să fie criogenizat, păstrat în aceeași condiție fizică, în timp ce sarcofagul lui va goni prin vidul interstelar.

Îi va depăși pe faraoni, îl va întrece pe Alexandru cel Mare și îl va eclipsa pe Qin. Doar el își pusese la punct propria-i înviere din morți.

Capitolul 23

Reprogramarea

„Noi nu ne-am luat după basme meșteșugite cu viclenie… ci am văzut cu ochii noștri.”

A Doua Epistolă a Sf. Apostol Petru, 1; 16

„Privește și-amintește-ți! Privește sus spre cer,

Te uită mai profund în albastrul lui de mare,

Nețărmuritul, vastul popas al rugăciunii.

Vorbește-acum, vorbește în sfânta sa cupolă!

Spuen ce-auzi acolo? Ce îți răspunde cerul?

Nu mai e loc în ceruri; nu-i casa ta acolo.”

Karl Jay Shapiro — Ghid de călătorie pentru exilați

Liniile telefonice fuseseră reparate, drumurile fuseseră curățate și circulația se restabilise la normal, astfel că un grup de reprezentanți ai presei selecționați cu grijă fură invitați să facă un scurt tur prin complexul de clădiri al proiectului. Câțiva reporteri și fotografi au fost duși să vadă cele trei orificii simetrice din interiorul benzelelor, li s-a arătat intrarea în Mașină și chiar li s-a permis accesul în interiorul dodecaedrului. S-au înregistrat și niște comentarii de la fața locului ce urma să fie transmise la televiziune. Reporterii se așezau în scaunele ocupate de Cei Cinci și le descriau spectatorilor eșecul acestei prime încercări curajoase de a pune în funcțiune Mașina.

Ellie și tovarășii ei au fost fotografiați de la distanță pentru a se dovedi că rămăseseră în viață și erau sănătoși, dar deocamdată nimeni nu le-a putut lua vreun interviu. Proiectul Mașina era acum reevaluat, se făcea analiza lui și se luau în calcul posibilități de acțiune în viitor. Tunelul dintre insulele Honshu și Hokkaido fusese redeschis, în schimb trecerea dinspre Pământ spre Vega se închisese. În realitate ultima propoziție nu fusese verificată de nimeni. Ellie se întrebă dacă nu cumva, după ce ei cinci vor părăsi în cele din urmă amplasamentul, cei rămași aici nu vor încerca încă o dată să pună în mișcare benzelele. Era însă convinsă că Acolo li se spusese adevărul: Mașina nu va mai funcționa, iar ființele de pe Pământ nu vor mai avea vreodată acces la tuneluri. Ne-am putea apuca să facem oricâte crestături vrem în continuumul spațiu — timp, fiindcă, atât timp cât nu va fi cineva care să ne agațe de la celălalt capăt al fisurii create, ele nu ne vor folosi la nimic. „Ni s-a oferit doar o imagine”, își spuse ea. „Ni s-a dat voie să aruncăm o privire, după care am fost lăsați să ne descurcăm singuri. Dacă suntem în stare.” În cele din urmă Celor Cinci li s-a permit să discute între ei. Ellie și-a luat rămas bun în mod oficial de la fiecare. A făcut-o în mod sistematic, deși nimeni nu o învinovățea din cauza casetelor goale.

— Imaginile acestea de pe videocasete sunt înregistrate pe bandă, îi aminti Vaygay. E o tehnică ce ține de domeniul magnetismului. În benzele s-a acumulat un câmp de sarcină electrică foarte puternic, iar benzelele erau, bineînțeles, în mișcare. Un câmp electric care variază în timp creează un câmp magnetic. Ecuațiile lui Maxwell.

Mie mi se pare că așa s-au șters și videocasetele tale. Nu ești tu de vină.

Interogatoriul la care fusese supus Vaygay îl buimăcise. Nu fusese acuzat în mod direct, ci mai degrabă i se sugerase că făcea parte dintr-o conspirație antisovietică în care erau implicați oameni de știință din Occident.

— Crede-mă, Ellie, îi spuse el, singura întrebare la care nu s-a răspuns este dacă există viață inteligentă în Politbureau-ul sovietic.

— Sau la Casa Albă, completă ea. Nu-mi vine să cred că președinta o să îi dea voie lui Kitz să scape așa. S-a implicat ea însăși în Proiectul Mașina.

— Planeta noastră e condusă de nebuni.

Amintește-ți ce trebuie să facă toți pentru a ajunge unde sunt. Au o perspectivă atât de îngustă, atât de… limitată. Nu văd mai departe de câțiva ani. Cei mai buni dintre ei abia dacă au o perspectivă asupra câtorva decenii. Cei mai buni. De obicei le pasă numai de perioada în care dețin puterea.

Ellie se gândi la Lebăda A.

— Dar nu sunt siguri că povestea noastră este mincinoasă, continuă Vaygay. Nu o pot dovedi. De aceea trebuie ca noi să-i convingem pe ei. În mințile lor își pun toți întrebarea „Ar putea fi totuși adevărat?”. Câțiva dintre ei chiar ar vrea să fie adevărat. Dar e un adevăr riscant. Ei au nevoie de ceva apropiat de certitudine… Poate le-am putea oferi așa ceva. Am putea reevalua teoria gravitațională. Am putea face alte observații astronomice care să confirme cele spuse de noi, în special pentru zona centrului galactic și pentru Lebăda A. Nu au de gând să oprească cercetările astronomice. De asemenea am putea studia chiar noi dodecaedrul, dacă ni se va da voie. Ellie, crede- mă: le vom schimba mentalitatea.

„E greu s-o faci dacă oamenii ăștia sunt nebuni”, își zise femeia în sinea ei. Dar când vorbi, spuse altceva: — Nu-mi dau seama: cum ar putea guvernul să- i convingă pe oameni că n-a fost decât o înșelătorie?

— Chiar așa? Ia gândește-te ce i-au mai făcut pe oameni să creadă. Ne-au convins că vom fi în siguranță dacă ne vom cheltui toți banii astfel ca orice om de pe Pământ să poată fi ucis instantaneu, dar asta numai când guvernele vor decide că a sosit clipa. Mi-a trecut și mie prin cap că ar fi greu să-i convingi pe oameni de ceva atât de idiot. Dar, Ellie, ei se pricep să-i convingă. Nici nu trebuie să spună altceva decât că Mașina nu a funcționat și că noi am luat-o puțin razna.

— Eu una nu cred că am părea așa de nebuni dacă ne vom spune povestea cu toții, laolaltă. Dar s-ar putea să ai totuși dreptate. Poate că ar fi mai bine dacă am găsi mai întâi niște dovezi clare.

Vaygay, n-o să ți se întâmple nimic atunci când… o să te întorci?

— Ce-mi pot face? M-ar putea exila la Gorki, dar aș supraviețui încercării. La urma urmei m-am bucurat de ziua mea de plajă… Nu, Ellie, serios, o să fie în siguranță. Tu și cu mine avem un tratat de protecție reciprocă. Atât timp cât tu ești în viață ei au nevoie de mine. Și invers, bineînțeles. Dacă povestea noastră se va dovedi adevărată, vor fi bucuroși că au avut un participant sovietic și până la urmă o să se laude cu asta pe la toate colțurile.

În plus se vor interesa de foloasele economice și militare care pot ieși de aici, așa cum fac și ai tăi.

Vaygay se pregătea să-și încheie perorația: — Nu contează ce ne spun ei să facem.

Important este faptul că o să rămânem în viață.

După aceea o să ne răspândim propria noastră poveste, toți cinci, bineînțeles că într-un mod cât mai discret. Mai întâi o s-o spunem doar celor în care avem încredere. Ei vor povesti mai departe, altora. Povestea se va împrăștia. Nu o să existe nici o metodă s-o împiedice să se răspândească. Mai devreme sau mai târziu guvernele va trebui să țină cont de cele ce ni s-au întâmplat nouă în dodecaedru. Până atunci fiecare dintre noi reprezintă o poliță de asigurare pentru tovarășii lui. Ellie, eu unul sunt foarte bucuros că s-a întâmplat ce s-a întâmplat. A fost lucrul cel mai grandios pe care l-am trăit.

Înainte de a pleca cu zborul de noapte spre Moscova Ellie îi spuse: — Sărut-o pe Nina și din partea mea.

* * *

În timpul micului dejun îl întrebă pe Xi dacă era dezamăgit.

— Dezamăgit? se miră chinezul. Am fost acolo — și își înălță ochii spre cer —, ne-am întâlnit cu ei și acum să fiu dezamăgit? Eu sunt orfan din timpul Marșului celui Lung. Am supraviețuit Revoluției Culturale. Timp de șase ani m-am străduit să cultiv cartofi și sfeclă de zahăr la umbra Marelui Zid. Întreaga mea viață mi-am petrecut-o în schimbări de toate felurile. Știu ce este dezamăgirea. Am fost cu toții la un banchet și acum, când ne-am întors în satul nostru înfometat, să fiu dezamăgit că nu ne sărbătoresc întoarcerea?

Asta nu-i dezamăgire. N-am pierdut decât un scandal mărunt. Gândește-te cu atenție la…

raportul dintre forțe.

Xi urma să plece peste scurt timp în China, unde fusese convins să nu facă nici un fel de declarații publice legate de ceea ce se petrecuse la bordul Mașinii. Fusese de acord. După aceea urma să se întoarcă pentru a supraveghea săpăturile arheologice din Xian. Mormântul lui Qin îl aștepta.

Își dorea să vadă cât de mult semăna împăratul real cu simulacrul pe care îl cunoscuse la capătul cel mai îndepărtat al tunelelor.

— Scuză-mă, spuse Ellie după o vreme. Știu că este o impertinență din partea mea, dar faptul că dintre noi toți tu ai fost singurul care s-a întâlnit cu cineva care… De-a lungul vieții tale n-a existat nici o ființă pe care s-o iubești?

Imediat ce spuse asta își dori să-și fi formulat mai bine întrebarea.

— Toți cei pe care i-am iubit mi-au fost luați. Au dispărut, îi spuse el. Am văzut împărații secolului al douăzecilea apărând și dispărând și mi-am dorit să cunosc pe cineva care nu mai poate fi corectat, reabilitat sau eliminat. Nu există prea multe figuri istorice care să nu poată fi șterse din memoria omenirii.

Spunând acestea Xi fixa cu privirea tăblia mesei și se juca neatent cu lingurița de ceai.

— Mi-am dedicat viața revoluției și nu-mi pare deloc rău, continuă el. Dar nu știu mai nimic despre tatăl meu sau despre mama mea. Nu am nici un fel de amintiri despre ei. Mama ta mai trăiește. Pe tatăl tău ți-l amintești bine și l-ai regăsit acolo. Nu uita niciodată cât de norocoasă ești.

* * *

Ellie simți că Devi ascunde în ea o durere pe care n-o mai remarcase niciodată până atunci.

Presupuse că era reacția ei la scepticismul cu care fusese întâmpinată relatarea lor de către direcțiunea proiectului și de către guvernele naționale. Dar Devi dădu din cap cu tristețe.

— Pentru mine nu e prea important dacă ne-au crezut sau nu. Importantă este experiența în sine.

Transformarea, Ellie! Ceea ce ni s-a întâmplat cu adevărat. A fost real. În prima noapte petrecută aici, la Hokkaido, după întoarcere, am visat că experiența noastră a fost de fapt un vis. Știi asta?

Dar nu, n-a fost. N-a fost vis. Și sunt tristă, da.

Tristețea mea e… Știi, acolo sus, când după toți acești ani l-am regăsit pe Surindar, mi-am stins setea și mi-am potolit dorința care mă ardea tot timpul pe Pământ. Era exact așa cum mi-l aminteam, exact așa cum îl visasem. Însă atunci când l-am văzut și mi-am dat seama că este un simulacru perfect am înțeles: dragostea noastră era atât de valoroasă tocmai pentru că fusese smulsă cu greu, pentru că renunțasem la atâtea ca să mă căsătoresc cu el. Nimic mai mult de atât. Tipul era un tâmpit. Să fi stat zece ani cu el, la ora actuală am fi fost divorțați. Poate chiar și după cinci ani…

Eram așa de tânără și de prostănacă!

— Îmi pare rău! zise Ellie. Știu și eu cum este să jelești o iubire pierdută.

— Ellie, îi replică indianca, nu pricepi. Pentru prima dată în viața mea de femeie matură nu îl jelesc pe Surindar. De fapt mă doare inima după familia la care am renunțat de dragul lui.

Sukhavati avea de gând să se întoarcă la Bombay pentru câteva zile și apoi să-și viziteze satul său străvechi din Tamil Nadu.

— În cele din urmă, îi mai zise ea, ne va fi ușor să ne autoconvingem că totul n-a fost decât o iluzie. În fiecare dimineață, când ne vom trezi, experiența prin care am trecut va părea tot mai îndepărtată, tot mai asemănătoare unui vis. Pentru noi ar fi fost mai bine să fi rămas împreună, să ne reamintim și să ne împrospătăm unul altuia amintirile. Ei au înțeles pericolul acesta. De aceea ne-au dus pe un țărm de mare, un loc asemănător cu cele de pe planeta noastră, o realiatte pe care puteam s-o atingem, s-o înțelegem. Nu voi da voie nimănui să-și bată joc de experiența mea.

Amintește-ți, Ellie: s-a întâmplat cu adevărat! N-a fost un vis. Nu uita asta, Ellie!

* * *

Ţinând cont de circumstanțe, Eda era foarte degajat. În curând Ellie înțelese de ce. În timp ce ea și cu Vaygay fuseseră supuși unor interogatorii prelungite, el făcuse calcule.

— Cred că tunelele sunt punți Einstein-Rosen, îi spuse Eda. Teoria relativității generalizată admite o clasă de soluții numite „găuri de vierme”, similare găurilor negre, dar fără nici o legătură în dezvoltarea lor. Găurile de vierme nu pot fi produse de colapsul gravitațional al unei stele, așa cum se întâmplă cu găurile negre. Însă tipul obișnuit de gaură de vierme, o dată ce este produs, se dilată și se contractă în fața oricărui obiect care îi traversează spațiul, exercită niște forțe de flux gravitațional cu efect distrugător și de asemenea necesită o perioadă infinită de timp pentru a ieși din ea, asta din perspectiva unui observator care rămâne în urma ei.

Ellie nu înțelese progresul în cercetare pe care îl aducea ideea nigerianului și îl rugă să fie mai explicit. El îi explică. Problema esențială era să poți ține deschisă gaura de vierme. Eda găsise o clasă de soluții pentru ecuațiile sale de câmp, soluții care sugerau existența unui nou câmp macroscopic, un fel de tensiune care putea fi folosită pentru a împiedica obturarea completă a unei găuri de vierme. O asemenea gaură de vierme nu ridica nici una dintre celelalte dificultăți impuse de găurile negre, fiindcă ar fi avut două căi de acces, presiuni mai reduse ale fluxurilor gravitaționale, perioade de trecere scurte (din perspectiva unui observator exterior) și nu ar fi creat nici un câmp de radiații interior prea puternic, în nici un caz unul distrugător.

— Nu știu dacă tunelul își păstrează stabilitatea când este supus la perturbații slabe, explică el.

Dacă nu și-o păstrează, atunci ei ar trebui să elaboreze un sistem foarte complicat de feed-back pentru a ține sub control și a corecta instabilitățile ce apar. Deocamdată nu sunt încă sigur de toate astea. Dar dacă tunelurile sunt punți Einstein- Rosen, atunci cel puțin vom putea da un răspuns clar când ni se va spune că am avut halucinații.

Eda abia aștepta să se întoarcă în Lagos. Ellie văzu biletul verde al companiei aeriene Nigerian Airlines ițindu-se din buzunarul jachetei fizicianului. El tocmai se întreba dacă va fi în stare să își explice toate noile fenomene fizice de care se ciocniseră în călătoria lor. Dar îi mărturisi femeii cu o oarecare șovăială că se temea că n-o să se ridice la nivelul cerut de o asemenea întreprindere, din cauza a ceea ce el numi vârsta lui prea avansată pentru studiul fizicii teoretice. Eda avea treizeci și opt de ani. Dar mai presus de toate, spunea el, ardea de dorul familiei și abia aștepta să fie iar alături de soția și copiii lui.

Ellie îl îmbrățișă. Îi spuse că era mândră fiindcă avusese ocazia să-l cunoască.

— De ce vorbești la trecut? o întrebă nigerianul.

Cu siguranță că o să mă mai întâlnești. Și, Ellie, adăugă el deodată, ca și cum și-ar fi adus aminte de ceva… n-ai vrea să faci ceva pentru mine? Ţine minte tot ce ni s-a întâmplat. Totul, în cele mai mici detalii. Scrie undeva. Trimite-mi mie tot ce scrii. Experiența noastră reprezintă un set de date experimentale. Unul dintre noi s-ar putea să fi remarcat un aspect pe care ceilalți nu l-au observat, ceva esențial pentru a înțelege cu adevărat tot ce s-a întâmplat. Trimite-mi ceea ce scrii. Le-am cerut și celorlalți să facă la fel.

Eda îi făcu semn cu mâna, își luă servieta sa jupuită și fu condus la mașina de serviciu care îl aștepta.

Ei cinci plecau fiecare la casele lor, în țările lor separate una de alta, iar Ellie avu impresia că propria sa familie se desparte, se separă, se dispersează. Și ea descoperise că experiența prin care trecuse o transformase înlăuntrul ei. Și de ce nu? Un demon fusese alungat. Și exact atunci când se simțea mult mai capabilă de a iubi decât fusese vreodată, tocmai atunci se trezea că a rămas singură.

* * *

Au scos-o din complexul de clădiri al proiectului cu un elicopter. Apoi, pe parcursul lungului zbor spre Washington, Ellie a dormit atât de zdravăn în avionul guvernamental în care o urcaseră, încât a trebuit s-o scuture zdravăn ca să o trezească atunci când s-au urcat la bord oficialitățile de la Casa Albă. Asta s-a petrecut imediat după ce avionul a aterizat cu rapiditate pe un drum izolat din Hickam Field, în Hawaii.

Făcuseră un târg. Ellie se întorcea la Argus, deși în nici un caz nu mai putea fi conducătorul proiectului. Acolo avea permisiunea să studieze orice problemă științifică dorea ea. Dacă voia, avea funcția asigurată acolo toată viața.

— Suntem oameni de înțeles, îi spusese Kitz în cele din urmă, când ajunseseră să accepte compromisul. Revino cu o dovadă concretă și serioasă, cu ceva cu adevărat convingător, și noi vom fi primii care te vor susține când vei face publică dovada respectivă. Vom spune că noi ți-am cerut să păstrezi tăcerea până când am putut fi absolut siguri că ai dreptate. Suntem gata să sprijinim orice fel de cercetări ai de gând să faci, bineînțeles că în limite rezonabile. Dacă am face publică acum povestea voastră, mai întâi va exista un val de entuziasm, dar după aceea scepticii vor începe să bombăne, să caute nod în papură. Te vor ridiculiza pe tine și după aceea, implicit, pe noi.

Mai bine încearcă, dacă poți, să strângi dovezi concrete.

Probabil că președinta fusese cea care îl făcuse pe Kitz să revină asupra hotărârii sale inițiale. Nu era el omul care să se bucure la ideea unui compromis.

În schimb însă ea nu avea voie să pomenească nimic despre cele întâmplate la bordul Mașinii. Cei Cinci se așezaseră în dodecaedru, discutaseră între ei și apoi ieșiseră afară. Dacă sufla cumva o vorbă despre altfel de întâmplări, atunci acea fișă psihiatrică falsă va ajunge până la reprezentanții presei și Ellie va fi concediată, fapt care nu va face plăcere nimănui.

Ellie se întrebă dacă nu încercaseră cumva să-i cumpere tăcerea lui Peter Valerian, lui Vaygay sau lui Abonnema. În lipsa presiunilor exercitate la interogatorii de către echipele celor cinci state din Consorțiul Planetar al Mașinii, nu vedea cum s-ar fi putut păstra secretul pentru totdeauna. Nu era decât o problemă de timp. Prin urmare ea ajunse la concluzia că responsabilii guvernamentali trăgeau de timp.

Fu surprinsă de cât de blânde erau amenințările cu represalii la care fusese supusă.

Dar își dădu seama că, dacă ar fi încălcat înțelegerea, nesupunerea ei nu ar mai fi fost problema lui Kitz. El urma să se retragă din funcție în curând. Peste un an administrația Lasker urma să părăsească birourile după o perioadă de conducere de două mandate, maximul admis de Constituție. Kitz acceptase să devină asociatul unei firme de avocatură din Washington, firmă renumită pentru succesele înregistrate în apărarea clienților săi.

Ellie bănuia că Michael Kitz țintea mai sus. Nu părea îngrijorat de nimic din ceea ce ea pretinsese că se petrecea în centrul galaxiei. În schimb era sigură că ceea ce îl îngrijora cu adevărat era posibilitatea ca tunelul să fie încă deschis spre Pământ, chiar dacă era închis în direcția opusă, de la Pământ. Își zise că instalațiile din Hokkaido vor fi în curând demontate, inginerii și tehnicienii de acolo se vor întoarce la uzinele și la universitățile lor. Ce vor povesti ei despre Mașină? Poate că dodecaedrul va fi expus în Orașul Științei din Tsukuba. Apoi, după un interval decent de timp în care atenția oamenilor va fi atrasă într-o oarecare măsură de alte probleme, s-ar putea ca în amplasamentul proiectului să aibă loc o explozie, poate chiar una nucleară, dacă Kitz va reuși să născocească o explicație plauzibilă a accidentului.

Iar dacă ar avea loc o explozie nucleară, atunci contaminarea radioactivă ar reprezenta un motiv excelent pentru declararea întregii suprafețe drept zonă interzisă. Cel puțin ar izola teritoriul proiectului, ferindu-l de ochii unor observatori curioși, și poate ar reuși să întrerupă și legătura de care își agățaseră tunelul făpturile acelea din spațiu. Dar era posibil ca sensibilitatea japonezilor în privința armelor nucleare să îl oblige pe Kitz să se mulțumească cu explozibili convenționali. Nici măcar o explozie nucleară subterană nu le-ar fi făcut plăcere celor din Tokio. Totul ar putea fi mascat sub pretextul uneia dintre acele serii neîntrerupte de dezastre care se petreceau în minele de cărbune din Hokkaido. Însă Ellie se îndoia că vreo explozie, fie ea nucleară sau convențională, ar putea decupla Pământul de tunel.

Poate că totuși Kitz nu se gândea la nimic de genul ăsta. Poate că îl nedreptățea. La urma urmei și el terbuie să fi fost influențat de Machindo. Și el avea, probabil, o familie, prieteni, oameni pe care îi iubea. Nu se putea să nu se fi prins și de el ceva din spiritul vremii.

* * *

A doua zi președinta o decoră cu Medalia Națională pentru Libertate în cadrul unei ceremonii oficiale desfășurate la Casa Albă. Într-un cămin plasat înăuntrul unui perete de marmură albă ardeau butuci de lemn. Președinta pusese în joc în cadrul Proiectului Mașina o parte zdravănă de capital politic, dar și destul capital obișnuit, motiv pentru care era hotărâtă să facă o figură cât mai bună în ochii națiunii și în fața întregii planete. Se susținea că investițiile făcute în cadrul Proiectului Mașina de către Statele Unite și de către alte state ale planetei aduseseră niște câștiguri bunicele. Noile tehnologii și unele noi ramuri industriale înfloreau și se dovedeau cel puțin la fel de promițătoare pentru oamenii obișnuiți ca și invențiile lui Thomas Edison.

Oamenii aflaseră că nu sunt singuri în univers, că în spațiul cosmic existau ființe inteligente mult mai avansate decât noi. Președinta declară că făpturile acelea ne schimbaseră pentru totdeauna părerea despre noi înșine. Vorbind în numele ei, dar sperând că era în asentimentul celor mai mulți dintre cetățenii Americii, ea era de părere că descoperirea îi întărise credința în Dumnezeu, care acum dovedise că fusese dispus să creeze viață și inteligență pe mai multe planete. Președinta era sigură de asemenea că o astfel de concluzie va fi incontestabil în armonie cu perceptele tuturor religiilor. Însă cel mai mare bine pe care ni-l făcuse Mașina, susținea președinta, era spiritul pe care îl adusese pe Pământ: sporirea încrederii reciproce în cadrul întregii comunități umane, sentimentul că suntem cu toții tovarăși de călătorie porniți într-o expediție riscantă în spațiu și timp, având ca scop o unificare globală a năzuințelor, unificare cunoscută la ora actuală pe tot cuprinsul planetei sub numele de Machindo.

Președinta o prezentă pe Ellie în fața reporterilor și a camerelor de televiziune, vorbi despre perseverența de care dăduse dovadă în decursul a doisprezece ani foarte lungi, despre talentul cu care descoperise Mesajul și se angajase în descifrarea lui, despre curajul de care dăduse dovadă urcându-se la bordul Mașinii. Nimeni nu știuse dinainte ce va face Mașina. Dar Arroway își riscase viața de bună voie. Nu era vina ei că nu se întâmplase nimic atunci când Mașina fusese pusă în funcțiune. Dr. Arroway făcuse tot ce era omenește posibil. Ea merita mulțumirile întregului popor american și ale tuturor oamenilor de pe glob.

Ellie era o ființă cu un caracter extrem de ales. În ciuda reținerilor sale naturale, atunci când fusese nevoie de ea își luase pe umeri povara de a explica lumii caracterul Mesajului și al Mașinii. Mai mult, dovedise într-adevăr o răbdare cu oamenii din presă de care președinta însăși era în special uimită. Dr. Arroway era întru totul o ființă admirabilă. La ora actuală ar trebui să i se dea în sfârșit dreptul să se bucure cu adevărat de puțină intimitate, astfel încât să își poată definitiva cariera științifică. Avuseseră loc conferințe de presă, ședințe științifice, întrevederi cu secretarul Apărării, Michael Kitz, și cu consilierul științific der Heer, iar dr. Arroway participase la toate. Nu se dăduse în lături de la nici o sarcină. Președinta spera că presa va aprecia toate acestea și va respecta dorința doamnei dr. Arroway de a renunța la o nouă conferință de presă. Oricum exista posibilitatea de a face fotografii.

Ellie plecă din Washington fără să afle cât de mult știa președinta din toate cele întâmplate.

* * *

Un avion cu reacție micuț și cochet, aparținând Comandamentului de Transport Aerian Militar Mixt, o duse înapoi și opri pe drum în Janesville, la cererea lui Ellie. Mama ei era îmbrăcată în vechiul ei halat matlasat. Cineva îi fardase puțin obrajii, dându-le mai multă culoare. Ellie își înfundă fața în perna de lângă mama sa. Bătrâna reușise să își recapete capacitatea de vorbire, deși vorbele îi erau cam șovăielnice, și în plus putea să-și folosească brațul drept suficient de bine pentru a o mângâia ușor pe umeri pe fiica ei.

— Mamă, trebuie să-ți spun ceva, șopti Ellie. E ceva măreț. Dar străduiește-te să rămâi liniștită.

N-aș vrea să te supăr. Mamă… L-am văzut pe tata.

L-am văzut! Îți transmite toată iubirea lui.

— Da…, murmură bătrâna, dând din cap afirmativ. A fost ieri aici.

Ellie aflase că John Staughton trecuse cu o zi înainte pe la casa de odihnă de acolo. Își ceruse scuze fiindcă nu putea să se întâlnească și el cu Ellie și explicase că avea extrem de mult de lucru.

Dar era posibil și ca Staughton să nu fi dorit pur și simplu să deranjeze într-un astfel de moment. Cu toate acestea Ellie se trezi spunând cu oarecare iritare: — Nu, nu! Eu vorbeam despre tata!

— Spune-i… spune-i…

Bătrâna pronunța cuvintele cu greutate.

— …rochia de șifon. Să treacă… curățătorie…

când vine acasă… din magazin.

Era evident că în mintea mamei sale tatăl ei încă mai administra acel magazin cu articole de menaj. Dar și în mintea lui Ellie.

* * *

Rețeaua lungă a gardului de protecție se întindea acum inutilă de la un orizont la celălalt, întrerupând întinderea deșertului țepos. Ellie se bucura că se întoarce și că era gata să înceapă un nou program de cercetare, deși la o scară mult mai modestă.

Jack Hibbert fusese numit în funcția de director executiv asupra întregului amplasament al Argusului și Ellie se simți mai ușurată scăpând de povara sarcinilor administrative. Deoarece o dată cu întreruperea semnalului de pe Vega se eliberase atât de mult timp de observare la telescoape, în câteva zeci de subdiscipline de radioastronomie care lâncezeau de mult timp se simțea un aer de progres năvalnic. Tovarășii ei de muncă nu îi făcură nici o aluzie prin care să arate că ar sprijini teoria lui Kitz cu Mesajul-farsă. Se întrebă dacă der Heer sau Valerian le spuseseră ceva despre Mesaj și despre Mașină prietenilor lor de încredere.

Ellie se îndoia că Michael Kitz suflase ceva despre asta în afara cotloanelor din biroul său de la Pentagon, pe care urma să-l elibereze în curând.

Fusese și ea acolo o dată. Un soldat de marină cu un pistol vârât într-un toc de piele și cu mâinile la spate păzea demn portalul, supraveghind zona în caz că vreunul dintre cei care treceau prin labirintul concentric de coridoare ar fi cedat vreunui impuls irațional.

Willie condusese el însuși mașina lui Ellie, vestitul Thunderbird, din Wyoming până aici, așa că o avea la dispoziție. Căzuse de acord să nu iasă din perimetrul complexului Argus, care era destul de întins pentru a face o plimbare obișnuită. Dar se terminase cu peisajele din vestul Texasului, cu gărzile de onoare ale iepurilor, cu excursiile nebunești pe drumuri de munte pe urmele vreunei stele sudice. Era singurul regret pe care i-l stârnea consemnarea ei. Dar de fapt șirurile de iepuri dând onorul nu erau în nici un caz disponibile pe timp de iarnă.

În primele zile grupuri mari de reporteri bântuiră zona, sperând că vor apuca să-i adreseze vreo întrebare, strigând cât mai tare sau străduindu-se să o fotografieze prin lentilele telescopice ale aparatelor lor. Dar Ellie se încăpățână să rămână izolată. Personalul care venise recent la biroul de relații cu publicul acționa cu eficiență, uneori chiar fără milă, reușind să descurajeze orice investigații. La urma urmei chiar președinta ceruse ca dr. Arroway să aibă parte de intimitate. Cu alte cuvinte, să fie lăsată în pace.

Pe măsură ce săptămânile și apoi lunile treceau una după alta batalionul de reporteri se micșoră la dimensiunile unei companii și apoi la cele ale unui pluton. În cele din urmă rămase doar un detașament cu cei mai statornici ziariști. Cei mai mulți veneau de la „Holograma Lumii” și de la alte săptămânale de senzație, unii erau angajați la niște reviste ale milenariștilor și mai era un singur reprezentant de la o publicație numită „Știință și Dumnezeu”. Nimeni nu știa cărei sectă îi aparținea acest individ izolat și nici el nu spuse nimănui.

Când și-au scris articolele, ei au amintit de cei doisprezece ani de muncă stăruitoare, culminând cu clipa triumfului, a descifrării Mesajului, și continuînd cu construirea Mașinii. În momentul în care speranțele omenirii ajunseseră la paroxism totul eșuase, spre regretul întregii lumi. Mașina nu plecase nicăieri. Era normal ca dr. Arroway să fie dezamăgită și poate chiar — speculaseră ei — puțin deprimată.

Mulți editorialiști fuseseră de părere că un moment de răgaz era binevenit. Ritmul noilor descoperiri și nevoia evidentă a unor reevaluări filosofice și religioase de amploare reprezenta o combinație atât de amețitoare, încât se simțea nevoia unei perioade de liniște și de revizuire domoală. Poate că Pământul nu era încă suficient de pregătit pentru un contact cu o civilizație extraterestră. Sociologii și psihopedagogii susțineau că simpla idee a existenței unor inteligențe extraterestre cu mult mai avansate decât noi va fi asimilată cum se cuvine abia în câteva generații. Ei erau de părere că așa ceva era ca un fel de lovitură sub centură la adresa mândriei umane. Deja ni se oferiseră mai multe decât puteam noi apuca. Peste vreo câteva decenii vom înțelege mult mai bine principiile care stau la baza Mașinii. Ne vom da seama de greșeala pe care am făcut-o acum și vom râde gândindu-ne ce lucru banal ne-a scăpat din vedere la prima încercare serioasă de a porni Mașina, în 1999, împiedicând-o să intre în funcțiune.

Unii comentatori religioși susțineau că defectarea Mașinii era o pedeapsă pentru păcatul trufiei, al aroganței umane. Într-un discurs televizat și difuzat în întreaga țară Billy Jo Rankin veni cu ideea că în realitate Mesajul venise direct din Infernul numit Vega, consolidându-și astfel cu fermitate luările de poziție anterioare asupra acestui subiect. El spuse că Mesajul și Mașina erau un Turn Babel al zilelor noastre. Oamenii au încercat prostește și jalnic să ajungă la Tronul lui Dumnezeu. Acum zeci de mii de ani existase un oraș al desfrâului și blasfemiei, oraș numit Babilon, pe care Dumnezeu îl distrusese. În zilele noastre se construise alt oraș purtând același nume, dar și aici cei devotați Domnului și supuși Cuvântului Său îndepliniseră voința Lui. Mesajul și Mașina reprezentau un alt asalt al stricăciunii asupra celor drepți și cu frica lui Dumnezeu. Și de această dată inițiativele diavolești fuseseră împiedicate: în Wyoming printr-un accident inspirat de Dumnezeu și în Rusia necredincioasă prin încâlcirea minților savanților comuniști de către Grația Divină.

Însă, continua Rankin, în ciuda acestor avertismente care arătau voința Domnului, oamenii au încercat să construiască Mașina pentru a treia oară. Domnul le-a dat voie. După aceea, cu blândețe și iscusință, tot El a defectat agregatul, a abătut intenția demonică și a mai dovedit o dată grija și preocuparea Sa pentru odraslele Sale rătăcite și păcătoase, pentru fiii Săi de pe Pământ, fii care — ca să spunem adevărul întreg — s-au dovedit nedemni de mila Lui. Sosise timpul să învățăm din păcatele și din mârșăviile noastre și să ne dăruim iarăși cu toții, pe noi înșine și întreaga planetă, Lui Dumnezeu, asta înainte de sosirea Noului Mileniu, a adevăratului Nou Mileniu, care va începe la 1 ianuarie 2001.

Mașinile trebuia distruse, susținea Rankin.

Trebuia distruse până la ultima, iar piesele lor componente trebuia sfărâmate. Pretenția că oamenii ar putea sta la dreapta Domnului dacă vor construi o mașină în loc să-și curețe de murdărie sufletele lor omenești trebuia smulsă din rădăcină înainte de a fi prea târziu.

Stând în micuțul ei apartament, Ellie îl ascultă o vreme pe Rankin, apoi îi tăie sonorul, opri televizorul și se apucă să-și facă un program de activitate.

Singurele telefoane pe care avea voie să le dea erau la casa de odihnă pentru bătrâni din Janesville, Wisconsin. Toate apelurile care o căutau pe ea erau blocate, cu excepția celor venite din Janesville. Celor care întrebau de ea li se ofereau scuze politicoase. Toate scrisorile pe care le primea de la der Heer, Valerian, de la fosta ei colegă din liceu Becky Ellenbogen, toate erau puse deoparte de Ellie însăși. Nici măcar nu le citea. Mai exista un număr de mesaje transmise prin serviciile de poștă rapidă și apoi prin curier, mesaje venite din Carolina de Sud, de la Palmer Joss.

Fusese mult mai ispitită să le deschidă, dar n-o făcuse. Îi scrisese totuși un bilet în care spunea doar atât: „Drăgă Palmer, nu încă. Ellie”. Apoi îl trimisese fără să scrie adresa expeditorului. Astfel nu avea cum să afle dacă biletul va ajunge la predicator.

Un documentar de televiziune făcut fără consimțământul ei o prezentă ca fiind mult mai retrasă acum decât era odinioară Neil Armstrong sau chiar Greta Garbo. Ellie trecu peste asta cu o indiferență și o bună dispoziție imperturbabile. De altfel era destul de ocupată. Muncea într-adevăr zi și noapte.

Interdicția asupra legăturilor cu lumea din exterior nu se referea și la colaborările pur științifice, astfel că ea și Vaygay organizaseră prin rețeaua de canale de televiziune asincronă un program de cercetare pe termen lung. Printre obiectele astrale ce urma a fi examinate incluseră și zona din vecinătatea Săgetătorului A, din apropierea centrului galactic, dar și gigantica sursă radio extragalactică din Lebăda A. Telescoapele de la Argus fură cuplate într-un fel de lanț sincronizat, o rețea ce includea și telescoapele sovietice din Samarkand. Luată împreună, rețeaua de telescoape sovieto-americană funcționa ca și cum ar fi fost un singur radiotelescop de dimensiunile planetei Pământ. Operând la o lungime de undă de câțiva centimetri, ar fi putut analiza surse de emisie radio la fel de mici cât interiorul sistemului solar, și asta chiar la o depărtare egală cu cea de la Pământ până în centrul galaxiei.

Ellie se temea că totuși rețeaua creată nu era suficient de performantă și că cele două găuri negre ce se roteau una în jurul celeilalte erau cu mult mai mici de atât. Însă știa că un program de supraveghere permanentă ar fi putut scoate la iveală ceva. „Ceea ce ne trebuie cu adevărat”, își zise ea, „este un radiotelescop care să fie lansat de pe o navă spațială pe cealaltă parte a Soarelui și care să lucreze în tandem cu radiotelescoapele de pe Pământ. În acest fel oamenii ar putea beneficia de un telescop performant de dimensiunea orbitei Pământului.” Calculaseră că, având un asemenea telescop, ar fi putut detecta în centrul galaxiei un obiect cosmic de mărimea planetei noastre. Sau de mărimea Gării Centrale.

Ellie își petrecea cea mai mare parte a timpului scriind, modificând programele existente pentru computerul Cray 21 și notându-și o relatare cât putea ea de amănunțită a evenimentelor neobișnuite care fuseseră înghesuite în cele douăzeci de minute de timp pământean, după ce Mașina începuse să funcționeze. Ajunsă la jumătatea relatării, își dădu seama că manuscrisul ei avea caracterul unei scrieri interzise, de samizdat. Se folosea de mașina de scris și de hârtie de indigo. Încuie originalul și două dintre copii în seiful ei, alături de exemplarul îngălbenit din Hotărârea Hadden, o a treia copie o ascunse în spatele unui panou desprins de la tabloul electronic al telescopului 49, după care dădu foc hârtiei de indigo. Indigoul stârni un fum negru și înecăcios. După șase săptămâni terminase reprogramarea activității computerului și, chiar în momentul în care începu să se gândească iar la Palmer Joss, află că acesta se prezentase la intrarea principală a Argusului.

Reușise să ajungă aici cu ajutorul câtorva telefoane din partea unui secretar personal al președintei, secretar pe care, bineînțeles, Joss îl cunoștea de ani buni. Chiar și aici, în zona sud- vestică a Statelor Unite, unde codurile în materie de vestimentație erau mult mai degajate, el era îmbrăcat ca de obicei, cu o haină, o cămașă albă, și purta cravată. Ellie îi dărui frunza ei de palmier, îi mulțumi pentru medalion și, în ciuda avertismentelor lui Kitz de a ține secrete aventurile sale halucinatorii, îi spuse imediat tot ce se întâmplase.

Adoptară amândoi tactica tovarășilor lor sovietici care, ori de câte ori trebuia să spună ceva neortodox din punct de vedere politic, simțeau nevoia urgentă de a face o plimbare înviorătoare.

Doar din când în când bărbatul se oprea și atunci un observator îndepărtat ar fi văzut că el se apleacă spre ea. De fiecare dată Ellie îl lua de braț și apoi își continuau plimbarea.

Joss o asculta cu compătimire, cu o înțelegere cu adevărat pătrunzătoare și fu plin de generozitate, mai ales fiindcă era vorba și de el, un om ale cărui idei erau neapărat zguduite din temelii de relatarea ei… sau cel puțin așa credea Ellie. Asta dacă le acorda cât de puțin credit. După toate ezitările lui Joss Palmer din vremea când Mesajul fusese recepționat pentru prima dată, cel puțin acum femeia avu ocazia să îi arate cum arăta Argusul. El se dovedi sociabil și Ellie își dădu seama că se bucura de prezența lui. Și-ar fi dorit ca atunci când se întâlniseră ultima dată, la Washington, ea să nu fi fost atât de ocupată.

Fără să dea impresia unei premeditări, se cățărară pe îngusta scară exterioară de metal care stătea la baza telescopului 49. Priveliștea celor 130 de telescoape, dintre care cele mai multe se puteau roti pe loc pe propriile lor șine asemenea celor de cale ferată, era unică, de nemaiîntâlnit pe Pământ.

Ajungând la tabloul electronic al telescopului, Ellie desprinse placa incriminată și îi înmână bărbatului un plic voluminos pe care era scris numele lui Joss. Predicatorul îl strecură în buzunarul de la piept, unde formă o umflătură vizibilă.

Ellie îi spuse despre programele comune de observare a Săgetătorului A și a Lebedei A. Îi povesti și despre programul computerului ei.

— Chiar și cu programul Cray se pierde foarte mult timp cu calcularea lui pi la o zecimală de ordinul zece la puterea douăzeci, zise ea. Și nu suntem siguri că ceea ce căutăm se află în pi. Ei ne-au dat cumva de înțeles că nu. Ar putea fi e. Ar putea fi un număr din familia de numere transcedentale despre care i-au pomenit lui Vaygay. Ar putea fi chiar un cu totul alt număr.

Astfel o abordare simplistă, îngustă, de calcul brut, cum ar fi calcularea numerelor transcedentale potrivite, ar putea ține o veșnicie și ar fi pură pierdere de vreme. Însă aici, la Argus, avem niște algoritmi de decriptare foarte perfecționați, proiectați special pentru a găsi modele repetitive în cadrul unui semnal. Ei se ocupă cu selectarea și prezentarea oricăror grupuri de semnale care nu par aleatorii. Așa că eu am rescris programele…

După expresia de pe chipul lui, Ellie bănui că nu fusese suficient de explicită. Atunci făcu o mică divagație: —…dar nu pentru a calcula zecimalele unui număr cum este pi, nici pentru a le imprima și a ni le oferi nouă spre verificare. Nu avem destul timp pentru așa ceva. În loc de asta programul trece în revistă toate zecimalele lui pi și se oprește pentru a le analiza doar atunci când apare un șir neobișnuit de zero și unu. Înțelegi ce vreau să zic? Ceva neaccidental. Accidental mai apar, bineînțeles, grupuri de zero — unu. Zece procente din cifre vor fi zero și alte zece procente vor fi cifre de unu. În medie. Cu cât trecem în revistă mai multe zecimale, cu atât sunt mai lungi șirurile de zero și unu peste care am putea nimeri din întâmplare.

Programul știe ce poate apărea statistic și este atent numai la șirurile neașteptat de lungi de zero și unu. În plus, nu verifică numai în baza zece.

— Nu înțeleg. Dacă analizezi un șir destul de mare de numere alese la întâmplare, nu ajungi până la urmă să obții orice fel de model vrei numai printr-un simplu accident probabilistic?

— Bineînțeles. Dar poți calcula probabilitatea acestui accident. Dacă ajungi foarte repede la un mesaj destul de complex, atunci știi că nu poate fi o întâmplare. Deci în fiecare zi, dimineața devreme, computerul lucrează câteva ore la această problemă. Nu intră în el nici un fel de informații din exterior. Iar până acum nici din lumea lui interioară nu au ieșit nici un fel de informații. El doar trece peste cele mai promițătoare serii de zecimale din pi și urmărește derularea zecimalelor.

Își vede numai de treaba lui. Atât timp cât nu află nimic nici nu comunică nimic decât dacă i se cere.

E cumva un fel de meditație asupra propriului ombilic.

— Numai Dumnezeu știe cât de puțin mă pricep la matematică. Dar ai putea să-mi dai un exemplu?

— Sigur.

Femeia se scotoci în buzunarele salopetei după o bucată de hârtie, dar nu găsi nici una. Se gândi că și-ar putea strecura mâna în buzunarul de la piept al hainei lui Joss, și-ar recupera plicul pe care tocmai i-l dăduse bărbatul și ar putea scrie pe el, dar își dădu seama că se aflau într-un loc prea riscant pentru așa ceva. După o clipă Joss înțelese cum stăteau lucrurile și scoase un carnețel cu foile legate de o spirală metalică.

— Mulțumesc, spuse ea. Deci pi începe așa: 3,1415926… Îți dai seama că zecimalele de aici sunt cu totul neordonate. Bun, cifra unu apare de două ori în primele patru zecimale, dar după ce mergi mai departe o să vezi că media de apariție scade. Fiecare cifră — 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 — apare în proporție de aproape zece la sută din zecimale, asta după ce ai acumulat destule zecimale. Din când în când ajungi la câte un grup de zecimale unde aceeași cifră apare consecutiv de câteva ori, cum ar fi — să zicem — 4444, dar asta nu mai des decât reiese din calculele statistice. Ei, acum să presupunem că treci în revistă cu voioșie zecimală după zecimală și dintr-o dată nu mai dai decât peste cifre de patru. Sute de cifre de patru înșirate una după alta. Ele nu ar putea ascunde vreun mesaj, dar nici n-ar putea apărea printr-o întâmplare norocoasă. Ai putea calcula zecimalele lui pi timp de sute de mii de ani, până la sfârșitul lumii, dar dacă numerele sunt dispuse la întâmplare n-ai ajunge niciodată atât de departe încât să obții o sută de cifre de patru una după alta.

— Este la fel ca atunci când ați reperat Mesajul.

Cu radiotelescoapele acestea.

— Exact. În ambele cazuri căutăm un semnal care apare dintr-o masă de zgomot sau dezordine, adică ceva care să nu fie doar un accident statistic.

— Dar nu-i nevoie să fie neapărat sute de patru, nu-i așa? Bun, și ne-ar putea vorbi?

— Desigur. Imaginează-ți că după o vreme obținem un șir foarte lung numai cu zero și unu.

Atunci am putea detecta acolo o imagine, dacă există vreuna, exact cum am făcut în cazul Mesajului. Mă-nțelegi? Ar putea fi de fapt orice.

— Vrei să zici că ați putea decoda un mesaj ascuns în zecimalele lui pi și că acel mesaj ar putea fi de fapt o predică scrisă cu caractere ebraice?

— Bineînțeles. Cu litere mari, negre, sculptate în piatră.

Joss îi aruncă o privire sarcastică.

— Iartă-mă, Ellie, dar nu ți se pare că ești un pic prea… discretă? La urma urmei nu aparții vreunui ordin de călugărițe buddhiste supuse legământului tăcerii. De ce nu te duci pur și simplu să-ți spui povestea?

— Palmer, aș face-o dacă aș avea dovezi serioase. Aș face totul public. Însă cât timp n-am nici o dovadă oamenii de tipul lui Kitz vor spune că mint. Sau că am halucinații. De aceea manuscrisul acela a ajuns în buzunarul tău. Tu îl vei sigila, vei pune data pe el, îl vei autentifica și apoi o să-l încui într-o casetă de valori dintr-o bancă. Dacă o să pățesc ceva, îl poți face public. Îți dau toate drepturile să te folosești de el cum dorești.

— Și dacă n-o să pățești nimic?

— Dacă nu pățesc nimic? Atunci în clipa când vom găsi ceea ce căutăm manuscrisul ne va confirma relatarea. Dacă vom avea dovada existenței unei găuri negre duble în centrul galaxiei sau a unei construcții artificiale gigantice în Lebăda A sau dăm de un mesaj ascuns în pi, asta — și, spunând „asta”, îl bătu ușurel pe piept — va fi dovada mea. Atunci voi face publică povestea. Între timp ai grijă să nu pierzi manuscrisul.

— Tot nu pricep, mărturisi el. Știm că universul se supune unor legi matematice. Legea gravitației și toate celelalte. Și-atunci care ar fi diferența?

Deci ar exista niște reguli și în zecimalele lui pi. Și ce dacă?

— Nu, nu-i așa! Nu-ți dai seama? Asta ar fi ceva diferit. Nu-i ca și cum ai crea universul pornind de la niște legi matematice care determină structura fizică și chimică a lui. Ăsta e un mesaj. Oricine a fost creatorul universului, a ascuns mesaje în numerele transcedentale, mesaje care urma să fie citite peste cincisprezece miliarde de ani, când în cele din urmă va apărea și viața inteligentă evoluată. Prima dată când ne-am întâlnit te-am criticat și pe tine și pe Rankin fiindcă nu înțelegeați. V-am întrebat: „Dacă Dumnezeu ar fi vrut să știm sigur că există, atunci de ce nu ne-a trimis un mesaj clar?”. Ţi-aduci aminte?

— Chiar foarte bine. Crezi că Dumnezeu este matematician.

— Ceva de genul ăsta. Dacă ceea ce ni s-a spus este adevărat. Dacă nu e cumva doar o căutare în gol. Dacă există un mesaj ascuns și în pi, nu doar într-unul din infinitatea de numere transcedentale existente. Sunt o groază de „dacă” aici.

— Cauți Revelația în aritmetică. Eu unul știu o cale mai bună.

— Palmer, asta e singura cale. Este singurul lucru care îl va convinge pe un sceptic.

Închipuiește-ți că o să găsim ceva. Nu trebuie să fie ceva înfiorător de complicat. Trebuie să fie ceva mai ordonat decât un șir de zecimale din pi care ar putea apărea la întâmplare. Asta e tot ce ne trebuie. După aceea toți matematicienii de pe lume vor putea descoperi exact același model sau mesaj sau orice altceva ar putea fi. Și atunci nu vor mai exista schisme sau sectarism. Fiecare se va apuca să citească aceeași scriptură. Într-o astfel de situație nimeni nu ar mai putea pretinde că miracolul care stă la baza religiei a fost un fel de înșelătorie a unor conjurați, că istoricii de mai târziu au falsificat cronicile vechi sau că totul nu a fost decât un fenomen de isterie în masă, de halucinație colectivă ori chiar o nevoie de un substitut parental pentru perioada maturității.

Oricine ar putea fi credincios.

— Dar nu poți fi sigură că vei găsi ceva. Ai două soluții. Poți să stai ascunsă aici și să faci calcule până îți dai duhul. Sau poți ieși ca să spui lumii întregi ce ai de spus. Mai devreme sau mai târziu va trebui să decizi.

— Eu sper că n-o să trebuiască. Palmer, mai întâi să am dovada concretă, abia după aceea vin anunțurile oficiale. Altfel… Nu vezi cât de neajutorați suntem? Nu vorbesc de mine, dar…

Palmer dădu din cap aproape imperceptibil. Un zâmbet slab i se strecură pe la colțurile buzelor.

Detectase o oarecare ironie în situația dată.

— De ce ești așa de nerăbdător să mă auzi spunându-mi povestea? întrebă Ellie.

Poate că bărbatul o consideră o întrebare retorică. În orice caz nu îi răspunse, iar ea continuă: — Nu ți se pare că s-a petrecut un fel de…

inversare ciudată a situației noastre? Iată-mă, sunt o ființă care a trecut printr-o experiență religioasă profundă pe care n-o poate demonstra. Crede-mă, Palmer, abia dacă pot să-i pătrund sensul. Și iată- te pe tine, scepticul înrăit care încearcă, cu mai mult succes decât am făcut-o eu vreodată, să fie înțelegător cu credula de mine.

— O, nu, Eleanor, zise el. Nu sunt sceptic. Sunt un credincios.

— Chiar ești? Ceea ce am eu de spus este exact povestea cu răsplata după moarte. Pedeapsă și răsplată. Nu e chiar a doua venire a lui Iisus sau Înălțarea la Ceruri, fiindcă nu se spune nimic despre Hristos. O parte din mesajul pe care îl aduc spune că nu ocupăm un rol important în logica universului. Ceea ce mi s-a întâmplat mie ne face să părem cu toții extrem de neînsemnați.

— Așa e. Dar îl face pe Dumnezeu să fie foarte măreț.

Femeia îi aruncă o privire scurtă, apoi continuă: — Știi că, deși Pământul se rotește în jurul Soarelui, puternicii lumii noastre, adică autoritățile religioase și puterile seculare, au susținut odinioară că de fapt Pământul nu se mișcă deloc.

Funcția lor era de a fi puternici. Sau cel puțin de a pretinde că sunt puternici. Iar adevărul îi făcea să se simtă prea insignifianți. Adevărul îi înspăimânta, le submina autoritatea. Așa că l-au interzis. Indivizii aceia au considerat că adevărul este periculos. Ești sigur că înțelegi ce implică faptul că mă crezi?

— Eleanor, eu sunt unul dintre cei care au cercetat. Crede-mă că, după atâția ani, pot să disting adevărul atunci când îl întâlnesc. Orice credință care admiră adevărul, care se străduiește să-L cunoască pe Dumnezeu, trebuie să fie suficient de curajoasă ca să se adapteze universului. Prin asta înțeleg universul real. Toți acei ani-lumină. Toate lumile acelea îndepărtate.

Mă gândesc la întinderea universului tău, la posibilitățile pe care le oferă Creatorului, și mi se taie răsuflarea. Este mult mai bine decât să-L înghesui într-o lume măruntă. Nu mi-a plăcut niciodată ideea Pământului în chip de scăunaș verde pe care Domnul își reazemă picioarele. Era prea liniștitoare. Semăna cu un basm pentru copii sau cu un… cu un anesteziant. Dar universul tău are destul loc și destul timp pentru genul de Dumnezeu în care cred eu. Eu zic că nu mai ai nevoie și de alte dovezi. Deja există suficiente.

Lebăda A și toate celelalte sunt bune doar pentru oamenii de știință. Crezi că-ți va fi greu să-i convingi pe oamenii obișnuiți de adevărul spuselor tale? Eu cred că o s-o faci cât ai zice pește. Nu-i deloc greu. Crezi că povestea ta e prea ciudată, prea stranie. Dar eu am mai auzit-o și înainte. O știu bine. Pun pariu că și tu o știi.

Închise ochii și, după câteva minute, începu să recite: — „Și el visă și în vis i se arătă o scară sprijinită de pământ, iar cu vârful ea atingea cerul; și el privi la îngerii Domnului care se suiau și se scoborau pe ea… Cu adevărat Domnul este în locul acesta și eu n-am știut… Asta nu e alta fără numai Casa lui Dumnezeu și aceasta este poarta raiului.” Palmer se avântase și fusese luat de val, ca și cum ar fi ținut o predică din amvonul unei catedrale uriașe în fața unor mulțimi, așa că atunci când deschise ochii zâmbi ușor autodepreciativ. Porniră înainte de-a lungul unui bulevard larg, străjuit de o parte și de alta de radiotelescoapele argintii care se întindeau spre cer. După un moment Palmer începu să vorbească pe un ton mult mai normal, de conversație: — Povestea ta a fost prezisă. S-a mai întâmplat și înainte. Undeva înlăuntrul tău trebuie să fi fost conștientă de asta. Nici unul dintre amănuntele ei nu se găsește în Cartea Facerii. Bineînțeles că nu.

Nici n-ar putea să fie. Relatarea din Biblie era potrivită pentru timpurile acelea, pentru vremea lui Iacov. La fel cum mărturia ta se potrivește acestor vremuri, vremurilor noastre… Oamenii te vor crede, Eleanor. Milioane de oameni. De pe tot cuprinsul globului. Sunt sigur de asta…

Ellie clătină din cap și mai făcură câțiva pași în tăcere înainte ca el să continue: — Bine, fie! Te înțeleg. Așteaptă atât cât consideri tu de cuviință. Dar dacă există vreo modalitate să te grăbești, fă-o, de dragul meu. Nu mai avem nici un an până la venirea Mileniului.

— Înțeleg și asta. Mai îngăduie-mi vreo câteva luni. Dacă până atunci nu vom afla nimic despre pi, atunci o să mă gândesc serios să fac publice toate cele întâmplate acolo în spațiu. Înainte de întâi ianuarie. Poate că până atunci Eda și cu ceilalți o să vrea să vorbească și ei. În ordine?

Se întoarseră înspre clădirea administrației Argusului fără să mai scoată o vorbă. Stropitorile udau pajiștea sărăcăcioasă. Ellie și Joss săriră peste o băltoacă a cărei apariție în aceste pământuri aride părea stranie și nelalocul ei.

— Ai fost vreodată măritată? o întrebă el.

— Nu, niciodată. Probabil că am fost prea ocupată cu alte treburi.

— Dar îndrăgostită?

Întrebarea fusese pusă direct, pe un ton prozaic.

— De vreo cinci-șase ori, pe jumătate. Dar a fost întotdeauna atât de mult zgomot, zise ea, aruncând o privire la cel mai apropiat telescop.

Semnalul era așa de greu de găsit. Și tu?

— Niciodată, îi răspunse el sec.

După care făcu o pauză și adăugă cu un zâmbet șters: — Dar eu am credința.

Ellie se hotărâ ca deocamdată să nu disece ambiguitatea vorbelor lui Joss, după care porniră amândoi în sus pe scări pentru a examina computerul central de la Argus.

Capitolul 24

Semnătura Creatorului

„Iată, vă dezvălui o taină: nu vom adormi cu toții, dar toți ne vom schimba.”

Epistola Întâi către Corinteni a Sfântului Apostol Pavel, 15; 51

„Universul pare… să fi fost stabilit și aranjat în conformitate cu numărul, prin clarviziunea și înțelepciunea creatorului tuturor lucrurilor, deoarece modelul a fost stabilit, asemenea unei schițe premergătoare, prin dominația numărului preexistent în mintea Domnului creator de lumi.”

Nicomachus din Gerasa — Aritmetica cap. I, paragraf 6, aproximativ 100 d.H.

Ellie se repezi pe scările casei de odihnă și în veranda proaspăt vopsită cu verde, cu intervalele marcate de niște balansoare dispuse regulat și acum goale, îl zări pe John Staughton, care încremenise într-o poziție jalnică, gârbovit și cu brațele atârnându-i țepene pe lângă corp. Strângea în mâna dreaptă o pungă de plastic înăuntrul căreia se puteau distinge o bonetă de baie transparentă, o cutie cu farduri ornată cu flori și doi papuci de casă împodobiți cu pompoane roz.

— S-a stins, zise el când reuși să-și oprească privirea asupra ei. Nu intra, o rugă. Nu te holba la ea. I-ar fi fost groază să știe că o s-o vezi în halul ăsta. Știi cât era de mândră de felul cum arăta.

Oricum ea nu mai e acolo.

Aproape reflex, din cauza unor resentimente îndelung exersate și încă active, Ellie fu ispitită să-i întoarcă spatele și să intre, orice s-ar întâmpla.

Apoi se opri. Chiar și acum era gata să-l sfideze numai așa, din principiu? Și care era principiul exact? Ţinând cont de figura lui răvășită, nu încăpea nici o îndoială asupra autenticității suferinței lui. O iubise pe mama ei. „Poate că a iubit-o mai mult decât mine”, își spuse Ellie și un val de vinovăție o năpădi. Mama ei fusese bolnavă atât de mult timp, încât Ellie testase de nenumărate ori modul în care va reacționa atunci când va veni clipa. Își aminti cât de frumoasă era în fotografia pe care i-o trimisese Staughton și dintr-o dată, în ciuda repetițiilor pe care le făcuse pentru a rezista acestui moment, se trezi răvășită de hohote de plâns.

Surprins de durerea femeii, Staughton se apropie și încercă s-o liniștească. Însă Ellie ridică mâna ca să-l oprească și, cu un efort vizibil, reuși să se stăpânească. Erau doi străini, uniți superficial de un cadavru. Însă ea era cea care greșise atunci când îl învinovățise pe Staughton de moartea tatălui ei și în adâncurile sufletului său era conștientă de greșeală.

— Am ceva pentru tine, zise el, cotrobăind prin punga de plastic. Câteva obiecte din interiorul ei alunecară în sus și în jos, iar Ellie mai remarcă acolo un portofel din imitație de piele și o cutie de plastic pentru păstrarea protezelor dentare. Simți că trebuie să se uite în altă parte. Până la urmă Staughton se ridică și agită un plic îngălbenit de vreme.

Pe plic scria „Pentru Eleanor”. Recunoscând scrisul mamei sale, Ellie făcu un pas înainte, gata să-l apuce. Staughton fu surprins și făcu un pas îndărăt, înălțând plicul în fața obrazului ca și cum ea ar fi avut intenția să îl lovească.

— Așteaptă, zise el. Așteaptă puțin. Știu că noi doi nu ne-am înțeles niciodată. Totuși fă-mi și mie acum pe plac, o singură dată. Nu citi scrisoarea până diseară. Bine?

Durerea îl făcea să pară cu zece ani mai bătrân decât era.

— De ce? întrebă ea.

— Întrebarea ta preferată. Acceptă această unică dorință a mea. Îți cer prea mult?

— Ai dreptate, răspunse Ellie. Nu-mi ceri prea mult. Iartă-mă.

Staughton o privi drept în ochi.

— Nu știu ce ți s-a întâmplat acolo, în Mașină, dar parcă te-ai schimba, încheie el.

— Sper, John. Sper să fie așa.

* * *

Ellie îl sună pe Joss și îl întrebă dacă nu ar vrea să țină el slujba de înmormântare.

— Nu mai trebuie să-ți spun că nu sunt o ființă religioasă, îi zise ea. Dar odinioară mama mea era.

Tu ești singurul om pe care m-am gândit că l-aș dori aici și sunt aproape sigură că tatăl meu vitreg va fi de acord.

Joss o asigură că va sosi cu primul avion.

Stând în camera ei de hotel Ellie își luă un mic dejun matinal, după care își făcu de lucru cu plicul primit, mângâindu-i fiecare cută sau rosătură. Era vechi. Probabil că mama sa îl scrisese cu mulți ani în urmă și îl purtase cu ea peste tot în cine știe ce despărțitură a poșetei, gândindu-se mereu dacă să i-l dea sau nu lui Ellie. Nu părea să fi fost lipit recent și Ellie se întrebă dacă Staughton îl citise și el. O parte din ea ardea de nerăbdare să-l deschidă, în timp ce o altă parte o reținea, de parcă ar fi avut un fel de presimțire. Femeia stătu îndelung afundată în fotoliul învechit, meditând profund și ținându-și genunchii îndoiți până sub bărbie.

Se auzi un sunet de clopoțel și instalația nu foarte silențioasă a telefaxului ei intră în funcțiune.

Era conectată la computerul de la Argus. Deși îi amintea de zile demult trecute, semnalul nu mai avea cum să reprezinte vreo urgență reală. Orice ar fi descoperit computerul, n-ar fi fost obligată să mesajul acela o putea aștepta veșnic.

Ellie examină din nou plicul, însă ecoul clopoțelului o întrerupse. Dacă exista vreun sens în interiorul unui număr transcedental, atunci nu putea fi introdus în geometria universului decât la începutul creației. Noul ei proiect aparținea teologiei experimentale. „Dar la urma urmei toată știința ține de asta”, își zise ea.

Computerul imprimă pe ecranul telefaxului mesajul STAND BY.

Ellie se gândi la tatăl ei… de fapt la fantoșa tatălui ei… la Supraveghetori și la rețeaua lor de tuneluri ce împânzea galaxia. Ei asistaseră și poate că și contribuiseră la nașterea și dezvoltarea vieții pe milioane de planete. Construiau galaxii și izolau sectoare ale universului. Stăpâneau cel puțin un tip limitat de călătorie în timp. Erau un fel de zei ce depășeau închipuirile pioase ale aproape tuturor religiilor sau cel puțin ale religiilor occidentale.

Totuși până și ei aveau limitele lor. Nu ei construiseră tunelurile și nici nu erau în stare să le construiască. Nu ei introduseseră mesaje în numerele transcedentale și nici nu puteau să le citească. Constructorii tunelurilor și cei care i.

Aceștia nu mai locuiau de mult aici. Nu lăsaseră nici o adresă la care să poată fi găsiți. Ellie presupuse că, atunci când plecaseră, cei care în cele din urmă au devenit supraveghetori rămăseseră asemenea copiilor părăsiți. Asemenea ei, da. Asemenea ei.

Se gândi la ipoteza lui Eda, după care tunelurile erau de fapt găuri de vierme distribuite la niște distanțe convenabile în jurul nenumăratelor stele din galaxia noastră și din altele. Ele semănau cu găurile negre, dar aveau proprietăți diferite și proveniență diferită. Nu erau cu adevărat lipsite de masă, fiindcă ea le văzuse cum creaseră unde gravitaționale în inelele de asteroizi orbitând în jurul stelei Vega. Iar prin ele ființe și nave de toate felurile traversau și uneau galaxia.

Găuri de vierme. În jargonul revelator al fizicii teoretice universul era cumva mărul lor în care cineva săpase tunelurile, împânzindu-l cu drumuri de acces care îi împestrițau miezul. Pentru un bacil care locuia la suprafață toate astea reprezentau un miracol. Însă o ființă care ar fi stat în exteriorul mărului ar fi fost mai puțin impresionată. Din punctul ei de vedere tunelurile n-ar fi fost decât o belea în plus. „Dar dacă cei care au construit tunelurile erau viermi”, își zise Ellie, „atunci ce suntem noi?” Computerul de la Argus ajunsese în o făcuse oricine altcineva pe Pământ, fie el om sau mașină, deși nu chiar atât de departe în comparație cu Supraveghetorii. Ellie era convinsă că ar fi fost prea devreme să fi ajuns la mesajul încifrat acolo cu mult timp în urmă, mesajul de care îi pomenise odată Theodore Arroway, pe țărmul unei mări care nu figura în nici un fel de hartă. Poate că era vorba doar de un fel de încălzire, o avanpremieră a viitoarelor minuni ascunse, care să-i încurajeze să continue explorarea, un indiciu concret care să-i facă pe oameni să nu-și piardă speranța. Orice ar fi fost, nu era vorba în nici un caz de mesajul cu care se munceau Supraveghetorii. Poate că existau mesaje simple și mesaje mai complicate, toate încifrate în diverse numere transcedentale, iar computerul de la Argus nimerise peste cel mai simplu. Și asta cu ajutor din afară.

Cât fusese la Gara Centrală Ellie simțise pe pielea ei un fel de umilință, o stare care să-i amintească cât de puține știau în realitate locuitorii Pământului. Acum își zise că s-ar putea să existe nenumărate categorii de creaturi mai avansate decât oamenii, la fel de multe câte specii stau pe scara evoluției între noi și furnici sau chiar între noi și microscopicii viruși. Însă gândul acesta nu o deprimă. În locul unei resemnări rușinate ea simțea mai degrabă că sufletul i se umplea tot mai mult de un înălțător sentiment al miraculosului.

De acum înainte erau atâtea lucruri spre care putea să aspire.

Era ca și cum ar fi trecut din liceu la colegiu, de la un nivel la care totul se obține fără efort la un altul unde era obligată să se străduiască permanent și sistematic pentru a înțelege ceva. În liceu asimila materia predată mult mai repede decât oricare dintre colegii ei. La colegiu descoperise o mulțime de inși mai eficienți decât ea. Simțise același grad de dificultate sporită și același gen de provocare impus de o nouă etapă atunci când fusese admisă la doctorat. Și atunci când devenise astronom profesionist. La fiecare etapă găsise oameni de știință mai pregătiți decât ea, fiecare treaptă fusese mai incitantă decât cea dinainte. „Hai să dăm drumul revelațiilor”, își zise ea, privind la telefax. Era pregătită.

„PROBLEME DE TRANSMISIE. S/N<10. VĂ RUGĂM RĂMÎNEŢI PE RECEPŢIE.”

Ellie era conectată la computerul de la Argus printr-un satelit de telecomunicații prin releu numit „Defcom Alpha”. Probabil că apăruse vreo problemă legată de controlul poziției acestuia sau poate că era vorba de o eroare de programare.

Înainte să-și dea seama ce face, realiză că deja deschisese plicul.

Foaia de hârtie purta antetul „ARROWAY — ARTICOLE DE MENAJ” și, după cum se aștepta, caracterele cu care fusese scris mesajul mamei sale erau cele de la vechea mașină de scris Royal, cea pe care tatăl ei o păstra acasă pentru treburi legate de afaceri, dar și personale. În colțul din dreapta sus era trecută data: „13 iunie 1964”. Pe atunci Ellie avea cincisprezece ani. Tatăl ei n-avea cum să scrie asta, fiindcă trecuseră deja ani buni de la moartea lui. Aruncând o privire în josul paginii, se asigură că era vorba de semnătura elegantă a mamei sale.

„Draga mea Ellie, Acum, după ce am murit, sper că vei avea puterea să mă ierți din toată inima. Știu că am greșit în fața ta și nu numai a ta. Nu aș fi rezistat să știu că — dacă ai fi aflat adevărul — m-ai fi urât toată viața. Din cauza asta n-am avut curajul să-ți spun nimic cât timp am fost în viață. Știu cât de mult l-ai iubit pe Ted Arroway și aș vrea să afli că și eu l-am iubit. Încă îl mai iubesc. Dar nu el este tatăl tău adevărat. Adevăratul tău tată este John Staughton.

Am făcut o greșeală imensă. N-ar fi trebuit s-o fac, știu, am fost prea slabă, dar dacă n-aș fi făcut-o nici tu nu ai fi apărut pe lume, așa că fie-ți milă și iartă- mă. Nu te gândi la mine cu ură. Ted știe. El m-a iertat și am hotărât amândoi să nu-ți spunem niciodată. Dar exact acum mă uit pe geam în curtea din spate și te văd. Stai acolo și mintea îți fuge la stele și la alte lucruri pe care nu le-am putut pricepe niciodată și sunt atât de mândră de tine. Tu pui atât preț pe adevăr, așa că m-am gândit că ar fi cinstit să știi acest adevăr despre tine.

Dacă John mai trăiește, atunci el îți va înmâna această scrisoare. Știu că o s-o facă. E un om mult mai bun decât îl crezi tu, Ellie. Am avut noroc că l- am întâlnit din nou. Poate că îl urăști așa de mult și din cauză că ceva ascuns în tine a descifrat adevărul. Dar adevărul e că îl urăști fiindcă nu este Theodore Arroway. Știu asta.

Mă uit la tine cum stai acolo. N-ai făcut nici o mișcare de când am început să scriu scrisoarea.

Doar stai și te gândești. Sper și mă rog la Dumnezeu să găsești ceea ce cauți, orice ar fi acel lucru. Iartă- mă. N-am fost decât un om.

Cu dragoste, mama.”

Ellie citise scrisoarea dintr-o singură suflare și imediat după aceea se apucă să o recitească.

Simțea că respiră greu. Mâinile i se umeziseră.

Iată, impostorul se dovedise a fi cel veritabil. În aproape toată viața ei își respinsese propriul tată, fără să aibă măcar habar de ceea ce făcea. Ce tărie de caracter trebuie să fi avut omul ăsta care rezistase tuturor izbucnirilor ei adolescentine! Mai ales când ea se revolta și îl ocăra fiindcă nu era tatăl ei și nu avea nici un drept să-i spună ce să facă.

Telefaxul sună din nou, de data asta de două ori. Acum pe ecran apăru invitația de a apăsa pe tasta „Return”. Dar ea nu avea puterea s-o facă.

Faxul n-avea decât să aștepte. Ellie se gândea la tatăl… la Theodore Arroway, la John Staughton și la mama ei. Toți renunțaseră la multe, toți se sacrificaseră pentru ea, iar ea fusese tot timpul mult prea preocupată de ale ei ca să-și dea măcar seama de toate. În acele clipe își dori să-l aibă lângă ea pe Joss Palmer.

Telefaxul mai sună o dată și imprimanta lui se mișcă nesigură, parcă de probă. Ellie programase computerul în așa fel încât să insiste să-i atragă atenția, ba chiar să fie puțin inventiv în încercarea lui de a o găsi în cazul în care ar fi considerat că ocupată cu descâlcirea și reclădirea mitologiei propriei sale vieți. Mama sa trebuie să fi stat la biroul din dormitorul cel mare de la etaj, aruncând din când în când câte o privire pe fereastră în timp ce se gândea cum să-și formuleze o propoziție sau alta, iar privirea ei se fixase pe Ellie cea de cincisprezece ani, neîndemânatică, ranchiunoasă și nesupusă.

Mama ei îi mai oferise un cadou. Datorită acestei scrisori Ellie se întorsese înapoi în timp și se regăsise pe ea, cea de acum o grămadă de ani.

De atunci învățase atât de multe. Și mai avea atât de mult de învățat.

Deasupra mesei pe care stătea gălăgiosul telefax se afla o oglindă. Uitându-se la ea, Ellie văzu o femeie nici tânără, nici bătrână, nici mamă și nici fiică. Făcuseră bine că-i ascunseseră adevărul. Nu era suficient de avansată ca să primească un asemenea mesaj și cu atât mai puțin să-l descifreze. Își petrecuse întreaga viață și își clădise o carieră încercând să intre în contact cu câei mai îndepărtați și mai străini dintre toți străinii, în timp ce în propria ei viață abia dacă intrase în contact cu cineva. Demolase cu îndârjire miturile creaționiste susținute de alții și uitase de minciuna ascunsă în miezul ființei ei. Întreaga ei viață cercetase universul, dar scăpase din vedere cel mai clar mesaj: pentru creaturile mărunte, așa cum suntem noi, nemărginirea poate fi îndurată numai prin iubire.

* * *

Computerul de la Argus s-a dovedit atât de persistent și de inventiv în încercările sale de a o contacta pe Eleanor Arroway, încât aproape că dădea impresia unei nevoi personale urgente de a- și împărtăși cu cineva descoperirea.

Anomalia a apărut cu mai multă claritate în baza aritmetică 11, unde putea fi transcrisă în totalitate numai în cifre de zero și unu. Dacă o comparai cu Mesajul care fusese transmis de pe Vega, putea fi în cel mai bun caz un mesaj simplu, însă semnificația lui statistică era mare. Programul reasamblă cifrele într-un tipar de baleiaj pătrat, cu același număr de cifre pe orizontală și pe verticală.

Primul rând se constituia dintr-un șir neîntrerupt de zerouri, de la stânga la dreapta. În rândul al doilea apărea o singură cifră de unu, exact la mijloc, încadrată la dreapta și la stânga de zerouri.

După alte câteva rânduri se distingea fără urmă de îndoială un arc compus din cifre de unu. Figura geometrică simplă fusese construită cu repeziciune, rând după rând, autoreflexivă și foarte promițătoare. Când apăru ultimul rând al figurii, pe el se văzură iarăși numai zerouri, cu excepția unei singure cifre de unu, plasate în centru.

Următorul rând era format numai din zerouri și făcea parte din rama figurii.

În structurile schimbătoare ale zecimalelor, în profunzimile acestui număr transcedental, se ascundea un cerc perfect a cărui formă era trasată de unități într-un câmp de zerouri.

Universul a fost creat intenționat, asta spunea cercul acela. În orice galaxie s-ar întâmpla să te afli, nu aveai decât să calculezi circumferința acestui cerc, să o împarți la diametrul lui, să calculezi cu suficient de mare precizie și să descoperi un miracol: un alt cerc, trasat la kilometri distanță de prima zecimală. Iar mai încolo trebuie să fie ascunse mesaje și mai consistente. Nu avea importanță cum arăți sau din ce ești făcut, nici locul de unde vii. Atât timp cât locuiai în acest univers și aveai o cât de mică înclinație spre matematică, mai devreme sau mai târziu ajungeai să descoperi mesajul. El se află deja aici. Este înlăuntrul tuturor lucrurilor. Nu trebuie să-ți părăsești planeta ca să-l descoperi. În structura universului și în caracteristicile materiei se ascunde această măreață operă de artă, scrisă mărunt, care este semnătura creatorului. Tronând deasupra oamenilor, a zeilor și a demonilor, asimilându-i pe Supraveghetori și pe constructorii tunelurilor, există o anumită ființă inteligentă care precede universul.

Cercul se închisese.

Ellie găsise ceea ce căuta.

Sfarsit

Content

Sagan Carl Contact

Carl Sagan Contact

Nota autorului

Sumar

Partea I MESAJUL

Capitolul 1 Numerele transcedentale

Capitolul 2 Lumină constantă

Capitolul 3 Zgomotul alb

Capitolul 4 Numerele prime

Capitolul 5 Algoritmul de decriptare

Capitolul 6 Palimpsest

Capitolul 7 Etanolul din W-3

Capitolul 8 Accesare directă

Capitolul 9 Numinosul

Partea a II-a MAȘINA

Capitolul 10 Procesiunea echinocțiilor

Capitolul 11 Consorțiul Planetar al Mesajului

Capitolul 12 Izomerul Delta-Unu

Capitolul 13 Babilon

Capitolul 14 Oscilatorul armonic

Capitolul 15 Pivotul de erbiu

Capitolul 16 Străbunii ozonului

Capitolul 17 Visul furnicilor

Capitolul 18 Superunificarea

Partea a III-a GALAXIA

Capitolul 19 Infinitul pur

Capitolul 20 Gara Centrală

Capitolul 21 Cauzalitate

Capitolul 22 Ghilgameș

Capitolul 23 Reprogramarea

Capitolul 24 Semnătura Creatorului