Iван Карпенко-Карий

Бурлака

Драма в 5 дiях

ДIЄВI ЛЮДЕ

Михайло Михайлович - волосний старшина.

Омельян Григорович -писар.

Сидiр - збiрщик, прибiчник старшини.

Петро

Семен

Д i д односельчане.

Микола

Павло

1-й ЧОЛОВIК

2-й ЧОЛОВIК

3-й ЧОЛОВIК

4-й ЧОЛОВIК

Опанас - бурлака.

Олекса - молодий парубок, його племенник.

Галя - Олексина молода.

Олена - сестра Олекси.

Прiська - жiнка Петрова.

Гершко - жид.

Поштар.

Громадяне, десятники, парубки i дiвчата.

ДIЯ ПЕРША

Волосне правленiє.Стiл. За столом сидять Писар, старшина Гершко.

ЯВА I

Старшина. Хто ж то базiка?

Гершко. Первий - Петро. Вiн каже, що замiсть того, щоб заплатить недоїмку, - я з вами в кумпанiї куповав у мужикiв на громадськi грошi хлi'б будущего урожаю з великою уступкою. Вредний зовсiм чоловiк! I так все розказує, наче вiн там був. Декотрi хазяїни почали забивать йому баки, то вiн чуть не бив Дмитра.

Старшина. Нехай собi чешуть язики! Собака бреше, а вiтер несе. Що то вони щитать нас будуть, чи як? Я їх пощитаю! А холодна нащо? Поки що цiна пiднiметься, продамо хлiб i бички, то й грошi покладем на своє мiсце; от їм i дуля, хоч би й до начальства дiйшло.

Гершко. Аби все було гаразд - ви лучче знаєте.

Старшина. То-то. (Смiється.) Ти не робiй, Гершку. Омельяне Григоровичу, що ви там записались так i не слухаєте, що тут Гершко розказує?

Писар. Тут статистiка зовсiм голову заморочила.

Старшина. Покиньте, пощитаємо свої дiла.

Писар. То їсть, хоч пропади: одно - статистiка, а другое - скопленiє большое отписки.

Старшина. Берiть щоти. Кладiть. Ну, Гершку, кажи.

Гершко. Зараз. Я купив тисячу пуд пшеницi на роз-i; писки. Скидки з пуда двадцять копiйок проти цiни, яка буде восени, та проценту за те, що вперед дав грошi, з кожних утрьох рублiв-мiрка жита або ячменю. Записали?

Писар. Записав.

Гершко. Тепер роздав п'ятсот рублiв тим, що не схотiли хлiба продавать пiд розписки, i кожний хазяїн з трьох iрублiв принiс за процент мiрку пшеницi або двi ячменю, що у кого було. Окрiм того, кожний хазяїн повинен одробить один день за вигоду.

Старшина. Ну, це в роздiл не пiде. Це вже моє щастя, тiлько ж у мене й буде що робить! Цього ви не записуйте в щот!

Писар. А скiлько ж ячменю i пшеницi принесли?

Гершко. Це треба подивиться, я з собою записок не брав.

Писар. Ну то так не дощитаєшся, це настояща статистiка!

Гершко. Найкраще ходiм до мене, ми там удвох i пощитаємось.

Старшина. Ай справдi.

Писар. Ну, а статистiка? Лежатиме?

Гершко. Полеже, хiба так її зараз i схопиш?

Писар. Та вам байдуже, а мене становий знову буде лаять!

Старшина. Пусте дiло. А ти, Гершку, все-таки наслухайся, що там горлата голота базiка, хоч вона i не страш? все ж лучче, коли знаєш. Тепер, слава богу, страшних немає. Був тут у нас митець бунтовать громаду. О, тодi погано, а як Панаса не стало, то хоч дехто i дере горло, але на бо нiчого не тямлять!

Гершко. Що ж то за птиця, той Панас?

Старшина. Не бiйся, його тут нема: вiн десять лiт уже в Криму чабанує, навряд чи й прийде!

Гершко (смiючись). Нехай його там вовки з'їдять, коли вiн страшний.

Писар. Та йди вже - може, хоч горло даси промочити, а то зовсiм засохло. (Склада бумаги.) Ну й надоїла менi та статистiка, ви не повiрите! Через неї i лишню чарку вип'єш.

Виходять.

ЯВА II

Старшина (один). Ехе-хе! Дiла, дiла! Коли-то ти їх покiнчаєш? I усе є, благодарить бога, а ще мало! Що б то задовольниться. Отже нi, така вже пелька людська несита. Другу тисячу доклав, а хлiб та скот продам, то з баришiв закладу третю, i всi грошi громадськi треба здать у казначейство, щоб не скушали. Ще щоб не пiйматься! Хоч i не показуєш виду, що страшно, а на душi якийсь неспокiй раз у раз: ну, як начальство довiдається,що я на громадськi грошi баришую, пропаде багато працi! Наче аж легше, як тiлько подумаєш, що вернеш грошi - i грiхiв нiяких! Поможи боже! Тодi вже не буду зачiпать казенних грошей. Оцей тiлько раз коли б благополучно… А тут ще другий неспокiй! Ну, що ти будеш робить на свiтi божому? Запала в око дiвка, тут є у бiдної вдови - Галею прозивається, - i нудюсь свiтом! Та вже ж стара Марiя не сказилась, щоб не вiддала своєї дочки за мене замiж. Та й дiвчина ж! Чорт її знає, в кого вона игуродилась така хороша! Там така дiвка, що тiлько гляне… А!.. Аж тодi вже буду задовольнений, як висватаю Галю. Послав оце Сидора до старої Марiї - почуємо, що скаже! Не думав уже й жениться, а от розбагатiв - гарної жiнки захотiлось… Хто його зна, коли вже тi дiла покiнчаю… Що ж це Сидора так довго нема? (Загляда у вiкно.) Здається, вiн iде. Аж тремтю: що то вiн скаже?

ЯВА III

Входить Сидiр.

Сидiр. А я думав, що ще застану дома, та заходив до вас.

Старшина. Ну що, бачив?

Сидiр. Та чи ви знаєте, що Параска провiдала якось, що ви сватаєтесь, там репетує - мало не вискочила на хату.

Старшина. А нехай їй бiс, тiй Парасцi, - обридла вже вона менi! Кажи, що Галя, чи согласна?

Сидiр. Та де там вам согласна, не хоче: в нього є вже, каже, Параска.

Старшина. Та що ти менi з Параскою лiзеш у вiчi? Хiба я з нею вiнчаний, чи як? Ти дiло менi кажи.

Сидiр. Не хоче в одну душу: лисий, каже, старий!

Старшина. Тю на її батька! Який же я старий? Адже ж нехай прирiвняє до мене якого парубка, чи справиться зо мною?

Сидiр. Коли ж, бачите, дiвчина вона дуже молода, красива, то де вже їй iти замiж за вас.

Старшина. А чому ж i не йти! Яка ж розумна дiвка не пiде за багатого хазяїна, хоч би й немолодого?

Сидiр. От бачите, а вона каже: яка розумна дiвка пiде, хоч би й за багатого, та за старого.

Старшина. Чи не брешеш ти?

Сидiр. I, єй-богу, правду вам кажу, не хоче: й руками,; й ногами брикається. Мати каже, що вона кохається з Олексою Жупаненком, а примусить її, каже, не маю сили: як не,схоче, каже, то вона й повiситься, я її знаю.

Старшина. То ти так i кажи! Тепер я бачу, через що я й старий, i сякий, i такий. Це друга рiч! Ну, то постривай, я покажу їй Олексу! Постривай… Он що!.. Постривай!.. Еге! Сидоре! Я тебе зробив хазяїном, помагай же менi!

Сидiр. Кажiть, я все зроблю. Менi аби отвiту нiякого.

Старшина. Який там отвiт! Вiзьми ти Олексу зараз пiд арест, у мене конi на тiй недiлi, покраденi, скажи, що на його пада пiдозрiнiє. Галя вiд нього вiдкинеться, як вiд злодiя, а там ми ще помiркуємо з писарем, якщо буде стоять на свойому, чи не можна його в москалi запроторить. Пiсля завтрього якраз прийом в нашому участку. Так, так! А може, ще що видумаю. Iди зараз та гукни Омельяна Григоровича, вiн тут, у Гершка у шинку.

Сидiр виходить.

ЯВА IV

Старшина (один, гука в дверi). Мерщiй писаря зви! От тобi й раз! Хто ждав, щоб дiвчина, гола як бубон, не пiшла за мене замiж? Але я хочу, щоб вона була моєю жiнкою. Хотiв я розбагатiть - розбагатiв; хотiв я почету - маю; тепер хочу красиву молоду жiнку - та й не добуду?! Нi, добуду! Я Олексу того й у Сибiр пошлю, як на те пiде! Все спродам… Нi, це вже лишнє: цiлий вiк наживав, та й збуть? Можна й так обiйтись!.. Старий, каже, дурна, дурна! А грошi, а худоба!! Хотiв би я тепер упирем буть, щоб причарувать її…

ЯВА V

Входить писар.

Писар. Пощитались. Виходить баришiв п'ятсот рублiв. Сотняжка и менi перепаде!

Старшина. Двi! Тiлько зробiть дiло. Омельян Григорович, скажiть менi: чи можемо ми з вами вкупi заправить так, щоб супротивникам нашої волi прийшлося i свербляче, i боляче?

Писар. Як у якому дiлi, а до того ще й як кому, треба знать послiдовательно.

Старшина. Ви вiд мене не обiженi? Еге, нi? То й знайте: помагаєте менi - собi помагаєте.

Писар. Iстина. Я всегда так думав i так поступав, що це ви так збентеженi? Яке там дiло? Мабуть, круте?

Старшина. Многосложне дiло, Омельяне Григоровичу, але як i виграємо, то й могорич буде!..

Писар. Многосложний?

Старшина. Он який!

Писар. Кажiть.

Старшина. Я знаю, що вам багато говорить не треба. Ви зразу мене урозумiєте. Єсть тут дiвчина прехорошая собою - Галя Королiвна. Менi захотiлось її взять за жiнку. Послав сватать, а вона не захотiла.

Писар. Це дiло трудне: В душу не залiзеш i туди її не навернеш, куди сама не схоче.

Старшина. Не те. Слухайте далi. Вона не хоче за мене через одного парубка - Олексу Жупаненка. От цього-то Олекси треба здихаться - i Галя Королiвна моя. Розiбрали?

Писар. Тепер розiбрав. Здихаться? У городi є у нас один чоловiк, Казюкою прозивається, так той тiлько й порадить, як здихаться.

Старшина. Як самi не придумаємо, то й до Казюки вдаримося, - я Казюку й сам добре знаю, не одну справу з ним виграв! А поки що самi помiркуємо. Оце зараз я послав Сидора заарештовать Олексу за те, що буцiмто вiн покрав мої конi на тiм тижнi. Менi здається, що Галя вiд нього вiдцурається, як почує, що вiн злодiй. Та цього мало. Чи не можна його в москалi вiддать? Бо з кiньми справи не виграєм. Ну лишень розкиньте розумом!

Писар. А постривайте, справлюсь, яке його посемейство.

Старшина. Мати-вдова i три сестри.

Писар (шукає по списку). Один син.

Старшина. Мати вийшла замiж та живуть при вiтчимовi.

Писар (ударив по списку). Ой, постойте, - можна.

Старшина. Чи єсть же таке дiло, щоб воно було невозможно? Хiба ми сьогоднiшнi? Ну, кажiть, як?

Писар. Мати, значить, Вербенчиха, дочки при нiй, а Олекса Жупаненко особо остався - одиночка, значить, а одиночки йдуть! Так i по списку показано.

Старшина (цiлує писаря). Голова!

Писар. Постривайте, а як по справцi скажеться…

Старшина. То друга рiч, нехай оказується, а тим часом не буде мiшать.

Писар. Та чи так? А як хто заступиться, як мати пожалується?

Старшина. Куди їй к бiсу жалуваться! Та ми її охолодну запрем на той час, поки приймуть Олексу; а менi би Галя побачила, що Олекса в москалi пiшов, то вона моя.

Писар. Як так, то й так! Значить, пiдженем свою полiзу. Глядiть же: двi сотнi з баришiв i могорич! А тим часом аайте здоровi, я пiду до Гершка, там ще щоти зоставив, треба кiнчать.

Старшина. Я вже знаю, якi то щоти, лучче б ви їх не кiнчали, бо ще рано, може трапиться яке дiло, а як щоти скiнчите, то…

Пиcap. Я свою степень понiмаю! От тiлько статистiка менi в печiнках сидить - та нiчого, не ударим в грязь лицем: таку статистiку пiдведем, що тiлько руками становий розведе. (Виходить.)

ЯВА VI

Старшина (один). От i хороший чоловiк, тiлько торка багато! А голова золота! Ну, здається, дiло iде на лад! Коли б менi тiлько це дiло виграть - годi! Буду в церквi щопразника отаку свiчку ставить!.. О, здається, це Сидiр iде. Так, вiн, i Олекса з ним. Ану, попробую ще ласкаво заспiвать.

ЯВА VII

Сидiр i Олекса.

Сидiр. Так, так, голубчику! Нiчого тут крутить i сюди i туди, у на то свiдки, що ти коней вiддав злодiям!

Олекса Та бога ви побiйтеся, я вам десять свiдкiв подам, що як у старшини коней покрадено, я був аж у Висцi, на весiллi, там i ночував, там i на другий день зостався i тiлько в обiд третього дня приїхав.

Старшина. Та вже як не вертись, а треба буде признаться, бо з города я получив звiстку, що злодiй пiймався i на тебе показав.

Олекса. А щоб вiн катовi на свого батька показав! Не паскудьте ви мене, ви знаєте, що ми були хазяїни i мiй дядько Панас був старшиною, як i ви, а що тепер зубожiли, то це не порок, може, ще й ми хазяїнами будемо. За що ж ви таку бiду накликаєте на мене.

Старшина. Бач, у дядька пiшов! Дуже цiкавий! Гляди, щоб i тобi, як i дядьковi, не втерли носа. Були хазяїни! А тепер твiй дядько - бурлака, чабаном десь служить, а все через те, що розумний дуже.

Олекса. Дай боже всiм такого розуму.

Сидiр. Ти лучче попроси старшину, а то ти все гостро одказуєш.

Старшина. А вийди, Сидоре, в сiни, я з ним побалакаю. То вiн тебе соромиться!

Сидiр виходить.

Чуєш, парубче, я тобi i конi подарую, i дiла нiякого не заведу, i ще дам сто карбованцiв… тiлько вiдсахнись ти вiд Галi Королiвни - я її сватаю! Iди куди в найми, скажи, що кохаєш другу - одкинься вiд неї! Бо як цього не зробиш, то я тебе i в острог посадю, i в москалi вiддам - все одно пропадеш.

Олекса. Так ось воно що! Ви б так i казали: це ви купуєте у мене мою дiвчину? Нi, дядьку, бiдний я, правда, i сто карбованцiв грошi, але я повiсився б на другий день або й зараз, якби взяв у вас сто рублiв для того, щоб розпанахать свою душу, зсушить своє серце разом з чужим серцем! Нi, дядьку, цього не буде! Ви мене не злякаєте тим, що посадите. Посадите - то й випустите. А в москалi пiду, то не по вашiй волi, а так, значить, слiд, тепер усi iдуть. Тiлько менi писав дядько Панас, що я вiльготний…

Старшина. Я тобi покажу вiльготу, коли так! Бач, який завзятий! Я до тебе ласкою, а ти гуком на мене! Е, собачий сину, стривай же, я тебе поки в москалi вiддам, то ще й рiзками випорю, волосним судом. Сидоре! Вiзьми його в холодну, ми з ним завтра розправимося, ач яке зiллячко!

Сидiр. Iди.

Олекса. Грiх вам буде, дядько! Я всiм людям розкажу, за вiщо ви надо мною згнущаєтесь.

Старшина. Посади його та поклич писаря.

Сидiр. Та онде й вiн, i Гершко бiжать сюди обидва.

Сидiр з Олексою виходять.

ЯВА VIII

Старшина (дивиться у вiкно). Диви, й справдi, неначе їх хто в потилицю турлить, - бiжать. Чи не побився, бува, Гершко з писарем?! Ще мало клопiт-розбирай своїх. Ну, вже той Омельян Григорович, з духовних, а не по-духовному поступа…

ЯВА IX

Гершко i писар разом в дверi вскочили i застряли. Гершко виборсався первий, а писар, п'яний, говоре з дверей.

Писар (в дверях). Постой, Гершку, ти не розкажеш, загарчиш тiлько, бо ти захакався, як собака.

Гершко. Не журiться за мене, глядiть, щоб самi не впали!

Старшина. Бачите, Омельяне Григоровичу, а казали, що свою степень понiмаете!

Писар (пiдходе). Всеконечно понiмаю! Ето не ваша, а моя печаль!

Старшина. Що ви там натворили?

Писар. Все як слiд. Постойте, я вам по порядку. Тiлько що я випив послiдню чарку i закусив хваршированою щукою, у нього славна щука…

Старшина. Та кажiть вже: чи ви побились, чи що?

Писар. Боже сохрани! Вот (цiлує жида), значить, мир i любов! А тiлько дело важное єсть. Гершку, повествуй!

Гершко. Пам'ятаєте, як ви сьогодня сказали, що тут у вас був бунтовщик Опанас Бурлака?

Старшина. То бий вас сила божа, якi полохливi! Так же ж був, а тепер чорт його знає, де вiн! Кажiть толком - що там трапилось?

Гершко. Ну, слухайте ж сюда: оцей самий Бурлака сидить у мене в шинку, тiлько що прийшов. Там його обступили люде! Розказують, що Олексу заарештували, чули, як Сидiр гвалтував, що вiн коней ваших покрав; i той Панас сюди збирається. Я затим i прибiг, щоб вам сказать.

Старшина. Та нi, то не вiн! Де йому тут узяться? То тебе лякали.

Гершко. Вiн! Перелякав мене на смерть: ножем ударив по столу - загнав його по саму колодочку.

Писар. Верно, как статистiка!

ЯВА X

Входить Бурлака, в постолах, в свитi, з торбою за плечима i з чабанською гирлигою в руках. Писар присiда бiля столу, жид задом крадеться за дверi i щеза.

Бурлака. Здрастуйте вам. Не пiзнали?

Старшина (стривожений трохи, але не показує виду). Ба нi, пiзнав. Давно прийшов?

Бурлака. Та оце тiлько що ввiйшов в село! Як же ти поживаєш, Михайло? (Iде до нього, хоче почоломкаться.)

Старшина. Ти знай честь, пам'ятай, з ким говориш! Здається, бачиш, що старшина (показує знак), то треба й говорить якось iначе.

Бурлака (трохи одступа назад). Це так товарища стрiчаєш? Ну, вибачайте, господин старшина. А я й чув вiд людей, що ви стали великий, пан, що до вас нi приступу тепер, та i не вiрив, аж воно i справдi так. Вибачайте ще раз.

Старшина. Яке менi дiло до людського пащекування! Всяк повинен знать своє стiйло. Чого тобi треба?

Бурлака. Бачите, я йшов додому спочивать, на старiсть надоїло менi мiж чужими людьми тиняться. Сивiть почав, i нi до кого було голову прихилить! А тут у мене зостався племенник - Олекса Жупаненко, - думав у нього доживать старiсть. Приходжу сьогодня в село, питаю про свого Олексу, а менi й кажуть, що його тiльки що заарештовано. Так я й додому не заходив; розпитав, хто старшина, зараз i сюди - думаю собi: старий приятель Михайло дасть братерську раду. Одначе бачу, що ради не буде. Ну, хоч скажiть менi, будь ласка: за вiщо ж хлопця посаджено пiд арешт?

Старшина. А ти що менi? Начальник, чи як, що я тобi буду розказувать, за вiщо кого в холодну посадю?!

Бурлака. Ба нi! Ви менi начальник, а всякий начальник повинен заступаться за правду i кожному мирянину давать i пораду, i одповiдь на його питання!

Старшина. Та я знаю, що ти дуже розумний, з тобою не збалакаєш! То ти тiлько за цим прийшов? Менi нiколи, iди собi з богом!

Бурлака. Як же це буде? То ви й не скажете, за вiщо мого племенника посадили?

Старшина. Пiшов собi геть! Що ти менi молитву прийшов читать?

Бурлака (пiдходить, старшина одступа). Слухай, Михайло! Я не подивлюсь, що ти старшина, а тiлько не заговориш по-людськи, то виволочу тобою всю хату! Кажи, не дратуй мене: за вiщо взяли парубка? Я не одступлю за порiг, поки не довiдаюсь!

Старшина (оглядається.) Омельян Григорович, де ви?

Писар. Я тут - на мiсцi. (Шука наче чого.) Перо десь упало.

Старшина. Пишiть протокол! Чули, що вiн казав?

Писар (пiдiймається, витрiщив очi i дивиться). Не уро-зумiв!

Бурлака. Шкода, пане-брате, твiй писар тепер тiлько мислiте може писать. Бач, який гарний - мов сова! Ще раз просю тебе, Михайло Михайлович, не дратуй мене, скажи: за вiщо ти арештовав Олексу?

Старшина. Твiй Олекса - злодiй, за то й сидить, чув?

Бурлака. Злодiй?! Брехня! Люде зараз казали менi, що Олекса смирний, роботящий i чесний хлопець! Не шуткуйте цим словом, господин старшина! Все моє щастя в цьому парубковi: вiн мiй племенник, вiн мiй хрещений син, я задля нього тiлько сюди й вернувся. Коли правда, що Олекса злодiй, я вiд нього вiдцураюсь i завтра ж вернусь назад, а коли довiдаюсь, що нi… Глядiть! У Бурлаки та сама душа зосталась i те саме серце б'ється в грудях, котрi дванадцять лiт тому назад водили його скрiзь шукать правди. Я i тепер знайду правду!.. (Виходить.)

Старшина (до писаря). Шукай, шукай! Вiтра в полi… Ну, а ви - хоч викрути: яка тепер з вас порада?

Писар. К вечеру - как стьоклушко!

Завiса.

ДIЯ ДРУГА

Дворище волосного будинку.

ЯВА I

Сидiр i писар.

Сидiр. Ви ще не знаєте Бурлаки, - вiн нiчого не подарує. Бачите, не вспiв у село увiйти, вже й колотить миром, а все через кого? Через дiвку!

Писар. Михайло Михайлович дуже ласий на баб'ячий рiд, нiгде правди дiть!

Сидiр. Наробить йому Галька клопоту! I то ти скажи, на милость божу, заманулось чоловiковi! Хiба мало цiєї поганi?

Писар. Коли ж гарна бiсова дiвчина: оком поведе - й слабого з постелi зведе.

Сидiр. Так засватана ж уже!

Писар. Тим вона ще краща: засватана дiвка вподоби!

Сидiр. Глядiть, щоб не було бiди!

Писар. Пусте дiло, нiякої бiди не буде. Ми на законном основанiї вiддамо Олексу у москалi.

Сидiр. А як же вiн витягне далекий жеребок?

Писар. А доктор нащо? Доктору заплатить, то вiн буде бiльше бракувать, щоб добраться до Олекси.

Сидiр. Хiба! Ну й голова! Сьогодня буде война. Бурлака радив пощитать волость, там така буча вийшла, що страх: однi за Михайла, а другi протiв нього!

Писар. Ти б iшов до шинку, там вже зiбралися, треба могоричить декого. Утремо носа Бурлацi.

Сидiр. Та ми вже радилися з Михайлом Михайловичем. Знаєте, що я вам скажу: єй-богу, страшно iти, ще битимуть. Вчора похвалявся Петро. Що буде, то буде, побачимо, - пiду! (Виходить.)

ЯВА II

Писар. Що воно за чоловiк цей Бурлака? Може, й справдi його послухають i причепляться щитать волость? Та, впрочем, що ж вони зроблять, як не дать їм книг? Одна морока! Пiду, поки сход, може, скiнчу вiдомость про заводи. Ну вже менi ця статистiка обiсiла, аж нудно робиться, як згадаю про неї! Де ж, однiх хворм дванадцять! Шутка сказать! (Виходить.)

ЯВА III

Старшина (один). Сьогодня треба дiло повернуть круто. Як зiб'ю Бурлацi пиху, то знову буду панувать. Держись, Михайло! Коли б менi завтра тiлько Олекси здихаться, а там, поки його вернуть, поки що - то ми Галю висватаємо. Не знаю ж, чи писар у волостi? Вже й на сход збираються. Сьогодня ще й на весiлля треба пiти - просили. Може, там i Галя буде? Пiду безпремiнно - чи не влучу години, щоб побалакать з нею! (Iде у волость.)

ЯВА IV

3-й чоловiк. Я ще малий був тодi, як вiн пiшов з села, то i негаразд його знаю. Скажiть менi, чи його так-таки Бурлакою i прозивають, чи це вiд того, що вiн бурлакував?

Петро. Через те, що бурлакував, через те й Бурлакою звуть. Щоб ти знав, що вiн за чоловiк, то я тобi розкажу. Давно це було, ще за крепацтва, - бодай не верталось! Ми вмiстi з Опанасом пасли валахiв панських, - лiт нам було, може, по п'ятнадцять. Раз надвечiр попасом прийшли ми з валахами до лiска, - ось що за Варчиною балкою, - де не взявся, сучої пари, вовк i задавив двох валахiв. Бiда - битимуть. А Панас такий був, що не доведи боже, якби його вибили - пiдпалив би двiр, сердитий та завзятий! Ото Панас й надумав тiкать на Басарабiю, а ми сиротами були. Пригнали ми валахiв додому, - ввечерi їх не лiчать. Повечеряли, вкрали хлiба та й подались. Де та Бесарабiя - нi вiн, нi я не знаємо! Йшли навпростець, куди Панас вiв. Вiн був цiкавий i чув, що Басарабiя в той бiк, де сонце стоїть в обiдню пору. То так i йшли на сонце. Не стало у нас хлiба, я зовсiм пiдбився, почав плакать i лаяться. Опанас довiв мене до якогось села i сказав: iди, каже, в село i признайся, звiдкiля ти, то тебе назад пошлють, бо не тобi, каже, бурлакувать! Попрощався зо мною та й пiшов. Так Опанас пропадав лiт двадцять, а може, й бiльше. Як же настала воля, вiн i прийшов додому. Розказував, був аж коло Дунаю, а послi попав до якогось нiмця в Крим, там чабанував, та й грамоти добре вивчився.

3-й чоловiк. От чоловiк - свiта побачив!

Петро. Еге! Та й недурно ходив. Скоро прийшов, зараз хазяйство почав заводити, - грошенята були. Тодi ще якраз уставнi грамоти робили, от ми його й вибрали старшиною.

3-й чоловiк. Так вiн i старшиною був? Тепер пам'ятаю, пригадав! Коло його хати раз у раз народ збирався, i вiн їм розказував. Через що ж вiн знову подався бурлакувать? Тодi ж воля вже була.

Пiдходять люди: 1-й i 2-й чоловiки i ще дехто.

Петро. А був у нас посередник, чоловiк нiчого собi, тiлько все грошi позичав, через те i промотався. Один раз причепився до Панаса, щоб той позичив йому з громадських грошей тисячу рублiв. Опанас не дав. Ну, i завелися. Посередник його змiнив i настановив Михайла Михайловича, що й досi хазяйнує, а Михайло зараз i позичив грошей посередниковi, значить. Ото тут i пiшло. Опанас почав правди дошукуваться i таки добився, що губернатор посередника змiнив, але ж i сам, їздючи то сюди, то туди, спустив всi грошi, якi привiз з Криму. Тодi i каже: я свого добився, грошi громадськi вернув i посередника вигнав, а тепер знову пiду зароблять собi грошi. - та й пiшов до прежнього хазяїна в Крим. I оце вже, мабуть, лiт бiльше десятка, як його не було в селi, тiлько iнодi грошi присилав сестрi Горпинi.

1-й чоловiк. Так вiн, мабуть, знову грошей принiс. I я його добре пам'ятаю, вiн же наш сусiда i з покiйним батьком був приятель, то я часто слухав, як вiн, бувало, в недiлю почне розказувать про божественне i про всякi землi. Батько казали, що вiн усю Библiю прочитав.

2-й чоловiк. Як же то вiн ще й досi з ума не зiйшов, бо, кажуть, як Библiю всю прочитаєш,, то безпременно з ума зiйдеш! Я чув, як баба Ярина казала, що Бурлакiв дiд був запорожець i накладав, каже, з чортами. Може, й вiн через те такий тямущий вийшов.

1-й чоловiк. Отак ушквар! Хiба чорти стали б його вчить святому письму?

Всi смiються.

Ну й вигадав!

2-й чоловiк. Чого ти зуби скалиш? Послухав би, що Ярина каже!..

1-й чоловiк. Сидiв' три днi-та й висидiв злиднi!

Смiються.

ЯВАV

Приходить Семен.

Семен. Здрастуйте вам! А хто то висидiв злиднi?

1-й чоловiк. Та тут комедiя: вiн каже, що чорїи вивчили Панаса Бурлаку святому письму. (Регоче.)

2-й чоловiк. Брешеш! (Сердито передразнює.) Ге-ге-ге! Якого бiсового батька смiєшся?

1-й чоловiк. Не кажи нiчого, не подумавши, то й смiяться не будуть.

2-й чоловiк. Тьфу! (Виходить.)

1-й чоловiк. Не дай бог, який гарячий, плюнь у друге мiсце.

Петро. Та годi вже вам! Всi. Ба й справдi, завелися, наче малi дiти! 3-й чоловiк. Он Бурлака iде, i люде з ним.

Петро. Може, хоч трохи приборкає крила нашому Михайловi Михайловичу. I що тiлько вони виробляють, то й сказать не можна.

ЯВА VI

Приходять Опанас, Микола, дiд, Павло i ще люди.

Бурлака. Таке-то, люде добрi, робиться у вас: взяв парубка i нi за вiщо посадив у холодну та й держить. Тепера вiн один син у матерi, а старшина ставить його без вiльготи по списках! Захотiлось йому, бач, молоду Олексину собi висватать, а та йому гарбуза пiднесла, i то вiн так мститься. Вiн вас усiх заставе робить на нього, як ви будете мовчать!

Дiд. Бодай не казать. Роблять, що хотять: Сидiр Кавун та писар орудують всiм. Котрi багатшенькi, тягнуть за ними. От хоч би й з надiлами: хто не мав сили-поприбирали у надiли до себе, а тепер нiяк не вiдтягаємо. Поки дiти були малi, то й я свої надiли вiддав, - аби виплачували; а тепер дiти пiдросли, став требувать назад, - кажуть, нiби я продав, ще й документи якiсь показують.

Бурлака. То це, виходить, пiдлоги.

Дiд. А пiдлоги.

Бурлака. Так чого ж ви дивитеся? Сход має право повертать усi надiли тим, кому вони належать.

Дiд. А так, так!

Бурлака. От сьогоднi виберемо щотчикiв, пощитаємо його. Як я розiбрав дiло, то вiн багато грошей замотав, а ви мовчите, кожний про себе дбає, а за громадське байдуже. А там i до надiлiв доберемось.

Дiд. Та це правда.

Петро. Нi, братцi, не так нам Михайло допiк, щоб i тепер йому мовчать! Аби був чоловiк, щоб шлях показав, то ми його приструнчим! Звiсно, ми люде темнi, а вiн з писарем i робе, що схоче.

Микола. А що ти йому зробиш? Базiкаєш тiлько!

Дiд. Вiн скрiзь руку має, а ми що?

Петро. Одсохне йому та рука, як Опанас вiзьметься.

Микола. Там уже побачимо.

Петро. Та й побачимо! Треба, братцi, тiлько за Панасом тягти, а як пiдемо урозтiч, - нiчого не вийде.

Павло. А хто ж то руку буде тягти? Старшина як вийде, то й ти язика прикусиш.

Микола. Бо й прикусе!

Петро. Аби ти не прикусив, а я не з тих.

Микола. Та то ти смiливий оце зараз, а як у холодну посадять, то не те заспiваєш.

Петро. У холодну! Дзуски! Короткi руки! Хто ж поведе? Хiба ти, може?

Микола. Як звелять, то й я поведу.

Петро. Знаєш, що я тобi скажу?

Микола. А що?

Петро. Та то…

Микола. Кажи ж, що?

Бурлака. Постойте, братцi. За вiщо ви сваритеся? Ви старшину вибрали, ви його й змiнить можете. Тiлько ж як ви будете свариться, то нiчого не вдiєте. Це йому буде ковiнька на руку.

Павло. Хто ж тобi казав, що всi хочуть старшину скинуть.

Сидiр. Як його скинем, то тебе виберем, чи як?

Павло. I ти будеш такий самий.

Бурлака. От бач, уже й знайшлися тi, що з однiї миски сьорбають! Нехай i тебе виберуть, нехай i цей самий буде, але ж подумайте: де вiн того добра набрав? Хiба не чули, що вчора балакали, як старшина на громадськi грошi купує хлiб через жида? Силою хоче вiд парубка дiвчину взять, згнущається над усiма, - це гiрше султана!

3-й чоловiк. Та не гомонiть-бо так голосно, он старшина стоїть у вiкнi, ще почує.

Петро. Нехай слуха, коли вуха має! Вони замотали бiльше двох тисяч оброчних, а з нас шкуру деруть!

3-й чоловiк. Та цитьте, бо почує.

ЯВА VII

Громада стає купками, купками iде i розмова. На однiм мiсцi сцени.

Дiд (балака до тих людей, з котрими виходить). Та вже ти менi що хочеш кажи, а надiли треба повертати тим, що в уставну грамоту записанi!

З гурту. Так це так: сьогодня я не можу оплачувать i вiддам вам надiл, а через яке врем'я знову вертай.

Павло (пiдходить). Дiд через те так кажуть, що їх син покинув надiл та й пiшов з села; менi той надiл накинули, як ще земля була дешева, i я за нього платив лiт сiм, а тепер син вернувся, земля подорожчала - вертай йому надiл!

Дiд. Не тiлько мiй син, багато є таких! Що ж їм, без землi зоставаться, по-твойому, чи що?

Павло. Про мене, нехай їм дають землю, а я надiла не вiддам.

Дiд. Як присудять, то вiддаси!

На другiм мiсцi сцени.

2-й чоловiк (до 3-го, котрий одiйшов вiд Петра i пiдiйшов до 2-го чоловiка). Воно, я тобi скажу, як придивиться гарненько, то виходить Петрова правда. Аби б тiлько Опанас взявся.

3-й чоловiк. Та й я так кажу, тiлько на бiсового батька так репетувать, почує ще, то поки там що, а в холодну запре, от тобi й справа.

4-й чоловiк. Як вовка бояться, то й в лiс не ходить! З гурту. Та ти смiливий щось!

Тi, що слухають, регочуть. На передi кону.

Петро (до 3-го чоловiка). Чого ти боїшся? Ну, почує, так що? Адже ми по закону!

Чоловiк розводить руками i йде до чоловiкiв 1-го, 2-го i 4-го.

Микола (до Петра). Терпiть не можу, як воно розпустить пащеку! Хоч би вiд себе, а то, мабуть, Опанас навчив. Випив та й верзеш.

Петро. Брешеш! Я стiлько ж випив, як i ти! А по-твойому як? Лучче мовчать? Нехай мотають, нехай обдирають - еге?

Микола. А чим же ти докажеш?

Петро. Чим? Як чим? Та тим…

Микола. От бач, що й сам не тямиш, що балакаєш.

Петро. Опанас докаже!

Микола. Що ти менi Опанасом тикаєш! Опанас позавчора тiлько прийшов i вже вiн розумнiший за всiх став.

На ганку показуються старшина з писарем i слухають.

Петро. Бо й розумнiший, де ж тобi до нього! От почуєш, то тодi i язика прикусиш.

Микола. Почуєм!

Петро. Забрали громадськi грошi, поклали у кишенi, а ми мовчи?! Ти, мабуть, подiлився з ними, що мої речi не до душi тобi?

Микола. Я знаю, що ти в холоднiй сьогодня посидиш, i Опанас тобi не поможе.

Петро. Не дiждуть! Вони мошенники, а я нiчого не замотав, та ще й у холодну!

ЯВА VIII

Старшина (з писарем виступаючи вперед). Здрастуйте, з празником будьте здоровi!

Всi затихли i повертаються до волосного будинку. Дехто одказує: "Спасибi! Будьте й ви здоровi!"

Сьогодня, мабуть, сходу не буде, бо багато п'яних. От зараз первого Петра вiзьмiть i посадiть у холодну, йому дуже жарко!

Бурлака (виступаючи вперед). А за вiщо ж то його i в холодну брать?

Старшина. А тобi яке дiло? Ти чого сюда прийшов?

Бурлака. На сход.

Старшина. Яке ти право маєш мiшаться не в своє дiло? Знай свою отару!

Бурлака. Я свою отару знаю, i доглядаю, i обороняю, а ви свою нi за що маєте!

Старшина. Не смiй зо мною так балакать!

Бурлака. Вибачайте, господин старшина, що я вам скажу: i ви не смiєте зо мною так балакать! Хiба це я погане що-небудь кажу. Я питаю вас, за що чоловiка в холодну садовить?

Старшина. А ти що таке? Ти прийшов сюди мене вчить? Ти не маєш права на сходi бути, який ти хазяїн, ти чабан!

Бурлака. Ви не кричiть, бо й я вмiю кричать. Ви не лякайте мене - я ляканий! Я знаю, що вам не хотiлось би мене отут бачить!

Старшина. Нам не треба пройдисвiтiв. Ходив цiлий вiк бiля овець, то й ходи, а на сходi зась!

Бурлака. Михайло Михайлович, глядiть, щоб я вам чого-небудь не сказав!

Старшина. Iди, кажу, звiдсiль!

Бурлака. Наше одно село волость составля, то на сходi всякий хазяїн має право голосу.

Старшина. О! Ти дуже розумний! Грамотiй. Жалуйся на мене, що я тебе вигнав з сходу, а тим часом геть звiдцiля!

Бурлака. Знаєте, що я вам посовiтую: ви всiх їх повиганяйте та вдвох з писарем i рiшайте дiла. А поки вони будуть, буду i я. Я такий же хазяїн, як i вони.

Старшина. Такий, та не такий!..

Бурлака. Через що ж то так? В мене є i хата, i надiл є, i оплати я всi вiддав.

Старшина. I оплати всi вiддав, та й iди тепер, звiдкiля прийшов. От що! (До писаря.) Прочитайте йому той закон, що ви менi показували.

Писар хутко iде в волость.

А тим часом вiзьмiть Петра у холодну, щоб п'яну пащеку не розпускав!

Микола. Ходiм, Петре, я вже бачу, що ти доказав!

Петро. Не гавкай, щоб i ти не завив.

Писар (виносить книгу i дає Бурлацi). Прочитай 71-ю о волосних сходах.

Бурлака (бере книгу i, розгорнувши, вiддає назад). Подивись сам у цю книгу! Мабуть, ви всi дiла рiшаєте по цiй книзi?

Писар (хапа книгу i читає нiби про себе). "Собрание отборных песен." (Нi в тих нi в сих, вертить книгу в руках.) Чи не штука! Оддав дяковi, вмiсто цiєї книги, закон. Одинаковий перепльот!

Старшина. Що це?

Писар (виходить). Статистiка зовсiм голову заморочила.

Старшина (кричить йому вслiд). Давайте цинкуляр!

Бурлака. От бачите, у вас i закона нема при волостi.

Старшина (сердито). Iди звiдцiля, кажу тобi! А то ти договоришся, що я тебе по 38-й!

Бурлака. Нi, не пiду. Вам би хотiлось, щоб i я, як другi, мовчав? Та цього не буде! (До громади.) От, люде добрi, яка рiч: у нас по волосних книгах є грошi, а в наличностi їх нема! Я це докажу! Господин старшина знає, де грошi, та тiлько не хоче, щоб ви знали.

Старшина. Так ти мене злодiєм робиш?

Бурлака. Нi, не я вас роблю злодiєм, ви уже самi зробили себе злодiєм. Зберiть щотчикiв, нехай пощитають волость!

Старшина (до громади). Хто дума, що я злодiй?

Петро (пiднiма руку вгору). Я!

Старшина. Хто сказав "я"? Петро! (Сердито.) Вiзьмiть його у холодну зараз, - вiн п'яний!

Петра тягнуть у холодну, вiн опинається.

Петро. Берiть, берiть, нехай з вас дух вибере!

Бурлака. Люде добрi, за вiщо ж ви чоловiка тягнете? Це ж все одно, що ви себе тягнете! Ну, а як старшина скаже, взять тих, що тягнуть тепер Петра, то другi й тих посадовлять у холодну? Та так, не розбираючи за що будете садовить один одного, поки всi не будете в холоднiй сидiть?!

Петро (кричить). Усiм те буде, усiм! Вiн вас всiх у холодну запре!

Петра силою потягли.

Старшина (до Бурлаки). Що ти людей бунтуєш? (До громади.) Чуєте, чому вiн науча! Посадiть Петра, та й його вiзьмiть, щоб не бунтовав людей!

Чуть голос Петра: -"Всiм те буде, всiм!"

Бурлака. Оцього вже не дiждеш, щоб i мене посадить, я тобi не вiвця! Не думай, що зо всяким можна однаково розправляться! Я й на тебе суд знайду!

Старшина. Мовчать! Не смiй менi тикать!

Бурлака (з запалом). Не заслужуй! Коли з тобою по-чеськи, то и ти не будь тим, що моркву риє! Бач, яка правда! Позабирали грошi громадськi в свої кишенi та й багатiють, а як знайшовся чоловiк, що хоче знать, де тi грошi, так вiн його зараз в холодну. Не любиш правди!

Старшина. От я тебе провчу! (До громади.) Хто смiє щитать мене, хто дума, що я грошi покрав?! (До Бурлаки.) До станового його зараз одiслать. Я тобi покажу, як такi слова говорить на сходi. (До волостi.) Омельяне Григоровичу, iдiть сюди!

З гурту голос

1-й: "Бо таки не мiшало б пощитать";

2-й: "Може, й справдi грошей нема!"

Старшина. Хто там обзивається? Чи не хоче у холодну?

Бурлака. Так їх, так їх, овець! Щоб не балакали! Всiх у холодну, вони один другого посадять!

Старшина. Взять його!

Два чоловiка пiдходять до Бурлаки. З холодної чути голос Петра: "Усiм це буде!"

Бурлака (до чоловiкiв). Пiшли геть, вiвцi! Писар виходить.

Старшина (до писаря). Чого ви там сидите? Тут Панас Зiнченко оскорбленiе менi нанiс! Пишiть протоколi Вiн бунтує громаду… Злодiєм мене робить. Єсть цинкуляр…

Бурлака. Злодiїв нiхто не робить, вони самi привчаються красти.

Старшина. Чуєте, що каже? Зараз його в стан! Нехай коней менi запрягають, я сам поїду. (До громади). Сьогодня сходу не буде! Ху! (Береться за голову). Вiн арештований, не пускайте його. (Виходить у волость, взявшись за голову.)

Писар (чухає потилицю). От тобi i статистiка!

Дехто з громади розходиться.

Бурлака (до писаря). Чого ж стоїш? Пиши бумагу! (До громади). А вам скажу, що як ви не пощитаєте волость, то багато своєї худоби не дощитаєтесь! Ач злодюга, куди поверта! Сходу не буде, бо п'яних багато! Оскорбили його, що пощитать хотять! Не сховаєшся, голубчику, вiд мене! Побачимо, як ти Олексу у москалi вiддаси, я й до справника, i до губернатора доступлюсь. А ви мовчiть, поки вiн поїсть вас всiх! (Iде.)

Старшина (вискакує на гачок i кричить). Що ви його пустили, вiзьмiть його, вiн арештований!

Бурлака (обертається). Чорта пухлого вiзьмеш!

Писар. Неожиданний хвинал!

Завiса.

ДIЯ ТРЕТЯ

Улиця. Вправо волосний будинок - з того боку, де холодна. В холоднiй виламано вiкно. Здалеку чуть весiльну музику.

ЯВА I

Бурлака. Боже мiй, боже! Як то важко жить на свiтi. А через що воно й важко, як не через самих людей. Замiсть того, щоб любить одному другого, як братам слiд, вони один протiв другого ворогують i готовi в ложцi води утопить того, хто стане урiкать їх за неправедне життя! (Мовчить.) От, думав, доживу вiка спокiйно, а тепер приходиться знову воювать! Не можна ж, не можна схиляться перед таким супостатом, як Михайло. До якого страху довiв людей: нiхто не хоче везти мене в город, знаючи, що я поїду жалуваться начальству на старшину! Шукав Петра, може, цей чи не повезе: вiн смiливiщий вiд других; сказали, що пiшов на весiлля. Пiду i я туди. А як i Петро побоїться? Тодi пiшки махну. Треба поспiшать, бо запакують хлопця, - тодi вертать з москалiв труднiще буде. Я ж тобi, Михайло, покажу, як згнущаться! Достав у п'яного Тараса два приговора фальшивих. На обох приговорах померших хазяїнiв записано бiльше, нiж живих. Що там за гомiн? Вiкно виламано у холоднiй! Може, Олекса втiк? Добре б було - i його вiзьму з собою. (Виходить.)

ЯВА II

Старшина, Сидiр i чотири десятники виходять з холодної i оглядають виламане вiкно.

Старшина. От тобi якраз i встерегли Олексу!

Сидiр. Чорти його батька знає, як вiн виламав це вiкно!

Десятник. Здорова, бiсова тiнь, напер, то воно й вилiзло.

Старшина. Ти завжди так глядиш. Аж досадно, їй-богу! Тепер вiн з Бурлакою, певно, уже поїхав в город! От тобi й пропала справа, а!..

Сидiр. Та хто ж його знав, що таке скоїться.

Старшина. Хто знав, хто знав!.. Треба було знать. Ти ж знав, що Петро сидiв у холоднiй, то вже ж вiн розказав Олексi про Бурлаку, а племенник такий, як i дядько, розбишака подухалий, от i втiк! Що ж тепер робить?

Сидip. Та що робить?.. 'А дивiться - он маячить: то ж Бурлака потяг на весiлля!

Старшина (приглядається). Так, вiн. (Так, щоб десятники не чули). А Галя на весiллi?

Сидiр. Там i вона, танцює з парубками; я оце звiдтiля прийшов. Панас їй духу надає, щоб не журилась; вiн усiм розказує, що Олекса не пiде у москалi.

Старшина (зiтхнувши). Ну, то ще побачимо. Поки хвалько нахвалиться, то будько набудеться! I чого ти не заарештував його на сходi? Тепер мудруй.

Сидiр. Еге, чого? Добре вам казать - чого! Хiба ви не знаєте? Вiн так розпалився, що до нього страшно було й приступить.

Старшина. Отож-то бо й бiда, що ти смiливий тiлько, як треба Петра або кого ще смирнiщого взять, а як при-йшлося Бурлаку, то й тпру.

Сидiр. Ну й чудно ви розказуєте! А якби тьопнув кiлком чи каменем по головi? У мене ж дiти є!

Старшина. Мабуть, менi самому треба прийняться за нього, бо ти нiчого не зробиш, тiлько хвалиться умiєш та совiти давать! Розбери дiло: як тiлько ми сьогодня не заарештуємо Бурлаку, то вiн завтра буде у воїнському при-сутствiю, - тодi за Олексу спечемо рака, бо його не приймуть, вiн докаже, що вiльготний. А тiлько вiн вигра цю справу, тодi пиши усе пропало. От тобi одно, а друге - писар совiтує держать його пiд арештом, поки приговора не зробимо вислать Бурлаку зовсiм з села. Тепер вiн не покине нас, поки свого не доб'ється. То й нехай посидить, а приговор, - i гайда! Бач, харпак, волость щитать захотiв, скрiзь йому дiло!

Сидiр. А так, так! Його треба десь дiть, вiн не тiлько щитать волость, а пiдбивав громаду, щоб другого старшину вибрали, я сам чув!

Старшина. Та ти менi не кажи, я його знаю добре, - збiрщиком при ньому був, -як собака на сiнi: сам не їсть i другому не дає. Вредний iрод, а як удариться оце до начальства, то й Казюка не поможе. Казюку, кажуть, чорт пiдкинув його матерi замiсть настоящої дитини, котру баба забула перехрестить, як воно родилось, а дитину взяв до себе; ну, а Бурлака з дiда-прадiда наклада з чортами, то ще хто його зна, котрий переваже.

Сидiр. На бiсового ж батька зачiпали? Зразу треба було з ним замирить. А все через кого? Через дiвку…

Старшина. Сидоре, знай же честь. Тобi тiлько дозволь за стiл, то ти й на стiл… Щоб я, начальник, та дивився в руки Бурлацi, а не дiжде! Який би я тодi був старшина, хто б мене боявся, всi б знали: що Бурлака скаже, так i буде.

Сидiр. Робiть, як знаєте, ви - голова.

Старшина. Отже, слухай сюди: Бурлака на тiм боцi, на весiллi, то вiн неминуче буде йти цiєю вулицею назад.

Сидiр. Я вже догадуюсь: ви хочете тут Панаса злапать? Єй-богу, Михайло Михайловичу, страшно до нього пiдступать, - смертоубiйство буде!

Старшина. Та й дурний же ти, а ще хвалишся розумом!

Сидiр. Ну, то кажiть ви, що придумали, бо, виходить, я не догадуюсь.

Старшина. Вiн пiде спать п'яненький, а ми назирцi за ним та сонного його зв'яжемо - i у холодну, нехай посидить, поки Олексу здамо у москалi; а там - вiдер десять горiлки, побалакаємо з громадою, зробимо приговор i пошлемо Бурлаку подальш вiдцiля, - нехай там волость щита чи, про'мене, хоч i старшиною буде! Тямиш? Де тобi! А ми всяку резолюцiю вже з писарем поклали.

Сидiр. От, голова, так голова! Ну, нехай хто другий муд-рiще пригадає, нехай, мовляли, посидить! Так точно, нехай посидить!

Тим часом десятники залаштували вiкно.

Десятник. Готово!

Старшина (огляда). Так добре! Тепер два чоловiка iдiть шукать Олексу i хоч з-пiд землi викопайте, а щоб на ранок був, а ми вчотирьох посiдаймо отам бiля рову. Надворi темно, нiхто не примiтить.

Розходяться.

Сидiр. Стривайте; чуєте - хтось спiва.

Старшина. Еге. Ходiм! Я тебе провчу, я тобi покажу - щитать волость, бунтовать громаду! Будеш мене згадувать! О, ти не знаєш ще Михайла Михайловича, то будеш знать! (Виходить).

ЯВА III

Семен (п'яний, спiва).

Добра горiлка, краща вiд меду' Вип'ємо, куме, ще й у середу!

Продаймо, куме, рябу телицю, Вип'ємо, куме, ще й у п'ятницю!

Крутився, крутився i не попав на той бiк! Чи втраплю ж я хоч додому? Це ж, здається, моя клуня! (Приглядується до куща). Моя!.. Га? (Оглядається навкруги). Хтось звав, а нiкого не видко… Так, так! (Приглядається). Клуня, iменно клуня! Он i чорногуз! Тут i ляжу… (Стає на колiна i хоче скинуть свиту). О, хтось гомонить, мабуть, жiнка вийшла! (Надiва свиту). Пiду у хату! (Хоче пiдняться i сiда).

ЯВА IV

Бурлака (за лаштунками спiває).

Ой наступила та чорная хмара,

Став дощ накрапать,

Ой там збиралась бiдна голота

До корчми гулять.

Ой нумо, хлопцi, та по пiвкварти,

Та будемо пить.

А хто з нас, братцi, буде смiяться,

Того будем бить.

Ой iде багач, ой iде дукач,

Насмiхається:

Ой за що, за що вража голота Напивається? Ой один устав, за чуба достав, Другий в шию б'є: Ой не йди туди, превражий сину, Де голота п'є! Еге, iменно - не йди! Мабуть, старшина догадався, що не прийшов на весiлля, бо пом'яв би боки. Кудою ж це Петро пiшов? Чи не зайшов вiн до Дмитра? Випив i забув, що удосвiта треба їхать в город. (Натикається на Семена.) О, чи не Петро?

Семен. Це ти, Ярино? Одведи мене в хату, бо в клунi холодно.

Бурлака. Семен! Чи тобi ж пить горiлку? Гай-гай! Вже й не тямить, де вiн.

Семен. Та не бреши, не бреши, Ярино! Це ти мене лякаєш, перемiнила голос… Ач, яка хитра, ну, не вража баба… (Смiється). Яка!.. Диви, ще й пустує. Веди мене у хату.

Бурлака (смiється). Бач, як розпатякався! Треба одвести до хати, бо надворi темно, ще хто-небудь наїде. (Пiдходить i пiдводить Семена). Ходiм, ходiм, овечко, додому!

Семен (цiлує Панаса). Жiнко моя, голубко, Ярино, спасибi, спасибi!

Бурлака. О мiй баранчик дурненький! Ти б лучче воду пив, нiж горiлку, - бач, як намок, насилу пiднiму. (Бере на руки, як дитину, i виходить з ним.)

ЯBAV

Старшина, Сидiр два десятники крадуться з другого боку.

Старшина (показує). Бачили, хлопцi? Ходiмо ж назирцi за ним. Як тiлько засне, то ми його тодi насядемо, зв'яжемо i в холодну вiдтарабанимо. Нехай там посидить зв'язаний до ранку, а вранцi ми йому хлосту дамо.

Ходiм!

Пiшли. Яка хвиля - тиша, здалеку чуть знову - скрипка i бубон грають.

ЯВА VI

Олекса (крадеться). Скрiзь тихо! Здається, нiкого нема! Був дома i не застав дядька, пiшов пiдводу шукать у город. От напасть! Утiк з холодної, щоб хоч побачиться з Галею. Пiшов би на весiлля - страшно: чого доброго, там здибають, як кинуться шукать. Та вже скоро повиннi дiвчата йти з того боку, так я тут i побачу Галю. Ач, стара собака! Чого заманулось? Молодої дiвчини, та ще найкращої! Думав, як бiдна, то й поквапиться. Не в тi взувся! Ще… бог змилувався, хоч дядько Панас надiйшли, to не дадуть пропасти, а то прямо хоч живий у землю лiзь, та й годi. Сьогодня Петро в холоднiй розказував, що дядько завтра поїдуть до справника. Постривай, лисий, коли б менi тiлько вiдбуть цю оказiю, я тобi бебехи надсаджу, пiймаю я тебе у дячихи!

ЯВА VII

Дiвчата (спiвають весiльну пiсню i переходять кон).

"На добранiч, подружино,

Бо вже ми йдемо,

Уже ж твоє дiвовання

Собi беремо".

"Ой берiте, подруженьки,

Та дiлiться,

Та за моє дiвовання

Не сварiться!"

Як дiвчата переходять кон, Олекса пiдбiга до Галi i придержує її.

Галя. Хто це?

Олекса. Голубко моя, це я.

Галя. Ти, Олексо? Тебе випустили? Ну, слава богу! Що, угамовався старшина?

Олекса. Де там тобi угамовався! Я втiк, щоб з тобою побачиться та побалакать, бо завтра треба їхать у прийом.

Галя (обнiмає його). Бiдненький!

Олекса (обнявши Галю одною рукою). Нi, моя зоре! Я багатiший далеко вiд старшини, бо ти мене любиш!

Галя (тулиться до нього). Бач, який багач! А що ж я буду робить, як тебе приймуть у москалi?

Олекса. Дядько переказували через Петра, щоб не боявся. Старшина хоче пiдлогом вiддать мене, щоб тебе висватать. Я вiльготний, кажуть.

Галя. А щоб вiн не дiждав, щоб я пiшла за нього замiж! Що собi в голову забрав! Аби ти мене не забув, а я буду i з москалiв тебе дожидаться, орле мiй!

Олекса. Моя лебiдонько!

Цiлуються.

Галя. Серце!

Мовчать.

Олекса. I чого їм треба, пекельним душам? Та нехай вони тямляться, тепер я щасливий. Я не вмiю тобi сказать, як менi гарно! А вимучився за цi два днi, що тебе не бачив, страх, здалось - год сидю. Тепер мов i бiди нiякої не було.

Галя. А менi зараз i думки нiякi в голову не йдуть. Мовчала б отак цiлу нiч! Так би й заснула!

Олекса. Ходiм до вас на город, там посидимо.

Здалеку чуть голос Панаса: "Бодай тебе завiйна взяла!"

Галя. Чуєш?

Прислухаються. Голос Бурлаки: "Спалю, всю худобу порiжу!"

Олекса. Хтось б'ється чи в холодну когось ведуть, тiкаймо!

Виходять. Голос Бурлаки: "Сонного зв'язав та й знущаєшся! Бодай вам руки покорчило! Луципiр!" Голос старшини: "Ходiм, ходiм, голубчику, у холодну!"

ЯВА VIII

Виводять Панаса зв'язаного.

Бурлака. Я тобi цього в вiк вiчний не подарую! Унукам закажеш! Не будеш же ти мене держать у холоднiй до смертi.

Старшина. Добре, добре! От як завтра дамо хлосту, то посмирнiшаєш, о, посмирнiщаєш!

Бурлака. А щоб ти своїх дiтей не побачив, коли це станеться! (Силкується розiрвать вiрьовки.) У!!

Старшина. Ха-ха-ха! Не розiрвеш! Вiрьовка нова!

Бурлака. Караул, розбiйники!

Сидiр (б'є Бурлаку по шиї). От тобi розбiйники! (Пхає його в дверi, звiдкiль чуть стогiн. Сидiр замика дверi.) Сиди там! Ач, укусив за пальця, чиста собака!

Старшина. Тепер тiлько Олексу знайти - i дiло наше гуде!

Сидip. А де ж вiн дiнеться? Знайдемо, може, вже й ведуть.

Старшина. Ходiм, хлопцi, до мене, по трудах, я дам вам по чарцi. Натомились добре. Я вже думав - випручається. Здоровий страшенно. Де ж, одвiрок вирвав рукою! I Вигулявся коло овець. Нехай тепер попостить. Ти, Сидоре, його доглядай, поки я приїду з прийому, а там ми йому дорогу найдемо.

Сидiр. Та вже будьте певнi!

Виходять. Парубки переходять кон i спiвають: "Ой чумаче, чумаче…"

ЯВА IX

Прiська штовхає Петра, а той опинається.

Прiська. Iди, iди! Посидiв у холоднiй, то ще хочеш посидiть.

Петро. Та менi треба було Панаса знайти.

Прiська. Знаю я, якого Панаса! Чого ти витрiщав очi на Iваниху?

Петро (смiється добродушно). Ну, та й дурна ти, вража баба! Сказано - баба, та й годi! Тобi раз у раз на думцi пусте! От хiба… Пусти, менi треба безпремiнно Панаса найти, вiн мене шукав!

Прiська. Говори кому iнчому, а я знаю тебе, здорова собака! Тобi однiєї жiнки мало!

Петро (обнiма Прiську). Ох ти, моя голубко!

Прiська (штовхає Петра). Та вiдчепись, марюко! Петро. От напасть! Удень старшина, а вночi жiнка пiд арештом держать.

Щезають.

ЯВА X

Трiщить вiкно в холоднiй. Потiм випадають дошки, i Панас вилазить.

Панас. О господи милосердний! Зроду такого сорому не переживав, як оце прийшлось на старiсть! О, тепер же або жив не буду, або тебе доконаю! Землею, небом i богом заприсягаюсь, що мав би згнить в острозi, а це тобi, Михайло, не пройде даремно!

Завiса.

ДIЯ ЧЕТВЕРТА

Волосне правленiє.

ЯВА I

Писар (сидить на землi сонний, протирає очi i оглядається кругом). Оце так, у волостi i заснув. (Стогне, пiднiмаючись з землi, i береться за голову.) А у головi гуде, то, єй-богу, неначе вiтер у димарi! Учора передав кутi меду. Добре, хоч рано прокинувся, - нiхто не бачив, що я тут валявся. Аж за серце смокче, так погано! (Позiхає i потягається.) А тут ще й роботи до бiса… Послали в город бумагу, щоб Бурлаку арештували i як безпашпортного привели. Оце сьогодня повинен. зiбраться сход i пiдписать приговор, щоб як Бурлаку приведуть, то ми його назад. Треба писать приговор, поки що. Я так думаю, що Бурлака, як насидиться в острозi, то укоськається i, хоч його i вернуть, перестане лiзти у вiчi. Тодi вп'ять кури!.. Погано буде, як вiн там успiв набрехать справниковi! Тiлько ж Казюка не повинен допустить, распоряженiє здєлано акуратно!

ЯВА II

Сидiр (входить). А ви вже тут? Раненько!

Писар. Бо тут i спав.

Сидiр. Невже!

Писар. Єй-богу! Не тямлю, як i розiйшлися!

Сидiр. Добре смикнули!

Писар. А ви хiба менше за мене?

Сидiр. Так хоч додому дотяг. Учора старшина казав, щоб виготовили приговор за Бурлаку, до схода. Скоро люди почнуть збираться на сход. Я оце знову декого похмеляв.

Писар (сiда за стiл). Руки так тремтять, неначе пропасниця трусить! (Бере перо.) Еге, й пера не вдержиш! Нi, мабуть, треба пропустить, бо такого тут нашкрябаю, що й сам опiсля не розберу. (Чистить ножичком перо.) З тiєю ще статистiкою одно нещастя; треба мерщiй кiнчать. (Кривиться i береться за голову). Чи вас чортики не хапають?

Сидiр. Хапали, та я вже похмелився.

Писар. Так iдiть принесiть мерщiй, бо менi треба писать, а тут руки не стоять! Добре, що вчора написав за Петра до учителiв. А йому загадували, щоб прийшов? |

Сидiр. Аякже, вiн повинен скоро прийти.

Писар. Треба до схода його вислать, щоб не мiшав, бо | як вiн є, то багато за ним тягне руку. (Передивляється бумаги.) Не сьогодня-завтра буде подтвержденiє вiд станового. Чого ж ви мнетесь? Iдiть мерщiй!

Сидiр. Зараз, зараз! Тiлько покиньте ви ту статистiку, а пишiть, що нужнiще. (Виходить.)

ЯВА III

Писар (сам). Ну, коли ти тут будеш робить? Раз поз раз i оказiя! Олексу у москалi здали, то вдвох з старшиною чотири днi i чотири ночi пили. (Крутить цигарку.) Нехай старшина на радощах: вiн, старий дурень, i досi дума, що Галя пiде за нього замiж, як Олекси не стане в селi, а вже я з якої речi пив - сам не знаю. "Пий, - каже, - за те, що розумно придумав i зробив так, що Олекса, маючи вiльготу, пiшов у москалi". I пили донське, аж у город їздили! Та так був опух вiд перепою, що як глянув дома у дзеркало - перелякався: дивлюсь у дзеркало, а звiдтiль визира собака. Єй! Оглянувся кругом - собаки й у хатi нема. Коли я гарненько придивлюся, аж то мiй вид на собачий перевiвся. Пiсля того, мабуть, днiв п'ять не пив, поки одтух, i принявся був за статистiку, а тут нова оказiя. Тепер, чого доброго, знову до собаки доп'єшся! (Бере бумаги i чита то одну, то другу, показує вид, що не розбира. Одкашлюється i знову чита. Далi бере щоти.) Озимої пшеницi посiяно двiстi десятин. (Кладе на щотах двiстi.) Нi, поставимо сто п'ятдесят… А як скажуть - мало! Нехай двiстi. (Щита.) Не виходить iтог, хоть сказися! (Одклада лист i бере другий.) З цiєю хвормою пiдождемо - на свiжу пам'ять зроблю. (Бере знову лист i б'є по бумазi.) Оця менi хворма трудна! Позавчора мудровав, мудровав про фабрики - на превелику силу склав. Та ще бог його зна, як воно буде: олiйницi не щитав, може, i вони хвабрики? Головоломне дiло, а навiщо воно - i сам не знаю. Торiк становий лаяв мене, що й опiзнився, i напутав багато, i як його й не на-путаєш, коли каждодневно в головi чмелi гудуть. (Щита: скида те, що поклав, знову щита.) Чого той Сидiр бариться, - уже аж за печiнку тягне! Як похмелишся, наче трохи порозумнiшаєш. (Щита.) Мужська пола дворян… Скiлько їх? (Кладе на щотах.) Тридцять п'ять! Ну, а як бiльше або менше? (Смiється.) Та нехай iдуть та самi полiчать. Тридцять п'ять - так i буде! Женська пола…

ЯВА IV

Петро (входить). Здрастуйте вам та боже поможи!

Писар (здригнувся). Тьфу! Злякав! Не мiшай, здiлай милость! Женська пола… Де ж вона, та цифра? А бодай тебе… Мiшають раз у раз… Загубив… Женська пила… жен-ська пола… Чого тобi треба?

Петро. Хiба я знаю, чого покликали.

Писар. От ти й роби тут статистiку! (Пiднiма голову.) А, це ти, Петре?

Петро. Я. Що тут за дiло таке?

Писар. На тебе учитель жалiвся, казав, що ти требував вивчить твою собаку в школi, тодi будеш платить грошi на школу.

Петро. Ну так що ж, що казав? Велике цабе ваш учитель! А за вiщо я буду даремно грошi платить? Може, це й не на школу, - почiм я знаю? Хiба ви книги нам показуєте.

Писар. Ти, Петре, не вчись у Панаса, бо й тобi те буде, що йому.

Петро. За вiщо? От яку обiду зробив учителевi! Я ж i не йому казав, а Сидоровi! Та де ж- лiзе та й лiзе. в вiчi: давай грошi на школу! А я йому й кажу: не дам, бо в мене дiтей немає в школi, нехай, кажу, той дає, чиї дiти в школi вчаться, а як хочете, кажу, з мене грошi править, то нехай учитель вивчить мого собаку Гарапа читать i писать, однаково у мене дiтей нема. Ото тiльки всього й казав, для шутки. Який великий грiх!

Писар. Бо й великий! Як ти мiг сказать, щоб учитель вчив твою собаку там, де християнськi дiти вчаться? Тепер он яка тобi покута: вiзьмеш оцю бумагу i пiдеш з нею до всiх учителiв. Нехай прочитають її i розпишуться, що ти в них був.

Петро. Що ж то за бумага? Може, ще всякий учитель штовхана менi дасть, як прочита її!

Писар (бере бумагу i чита). Слухай: "Господам учителям и учительницам. Волостное правление просыть покорнейше вас, гг. учытеля и учытельныци, розъясныть посылаемому при сем крестьянину Петру Червоненку, как должно обращаться крестьянину к народным учителям, и учительницам, и школам, ибо дозволительно ли выражение его, Червоненка, против учителя в том, что сельския власти понуждали его, Червоненка, к платежу на школу оклада по разверстке общества, то Червоненко выражался против чести народных учителей, как не имеет детей, то говорит: пусть учитель выучит мою собаку читать и писать в той-школе, где обучаются крестьянски диты, и тогда только он согласится платить повинности на сельскую школу, как не имеет детей, не имевши детей, то волостное правление предполагает лучше идти ему самому в школу и учиться грамоте, а не оскорблять тем народных учителей, ибо хотя собак и обучают, но не такие учителя и не в народных школах, и более того, что собаки грамоте писать и читать выучить нельзя, то разъясните ему, гг. учителя и учительницы, суть дела, как он должен обращаться к учителям и народным школам, не оскорбляя таковых своими выражениями". (Дає бумагу Петровi.) На та iди здоров, бо менi нiколи.

Петро. Що ж воно таке, я нiчого не розберу! То це волость хоче мене в школу оддать, чи що?

Писар. Та нi. Пiдеш до учителiв, вони з тебе поглузують трохи, - тямиш?

Петро. А як не пiти?

Писар. То в холодну запремо.

Петро. А бодай тебе! I так гiрко жить, а тут ще паничiв учителями понадавали! Бiйся за нього i поза очi що-небудь казать! (Взяв бумагу.) Треба повiсить, бiсової пари, Гарапа, а то через нього ходи тепер, а все Сидiр, це вже Сидiр, це вже його масло!

ЯВА V

Сидiр (з пляшкою). А цей чого тут?

Петро. Хотiв був тобi ребра полiчить, та нiколи - пiду до учителiв, може, порозумнiщаю. Прощайте! (Iдучи.) А тiї, Сидоре, за брехнi своєю смертю не вмреш. (Вийшов.)

Сидiр. Ти не дуже…

Писар. Годi вам, давайте! (Потира руки, слину ковта, а далi, сплюнувши, каже.) Та давайте-бо вже, а то неначе хто крючками тягне за печiнку!

Сидiр (налива). Нате, нате!

Писар п'є помалу, смакуючи. Сидiр виймає кусочок хлiба i подає; писар спльовує, нюхає хлiб i вiддає назад.

Писар. Ну, бiльше сьогодня не треба. Тепер покурю та й за статистiку! (Робить цигарку.)

Сидiр п'є. Чути дзвiнок поштарський. Сидiр торопко ховає пляшку i чарку, а писар пiдбiгає до вiкна.

Тьфу! Думав - становий!

Сидiр. А то ж хто?

Писар. Земська пошта… Мабуть, вже є що-небудь за статистiку! Коли б мерщiй її здихаться - здається, аж поздоровшаю.

ЯВА VI

Поштар (з сумкою через плече). Здрастуйте!

Писар. А, моє вам почтенiє, Полiкарп Данилович! А що новенького?

Поштар. От вам письмо вiд Казюки, а от вам пошта, може, тут i є що нове. Я вже третiй день з города. Поспiшаю оце, щоб хоч сьогодня на нiч вернуться, - просрочив трохи. А у вас пошти нема?

Писар. Та єсть тут срочнi бумаги про статистiку, та не готово, а через неї й другi бумаги лежать…

Поштар. Ну, бувайте здоровi! Нiколи менi… Ще дiло е до попа. (Чоломкається i виходить.)

Писар. Ану, зараз прочитаємо письмо Казюки… (Чита.) Бач, iрод!

Сидiр (тривожно). А що там?

Писар. Панас наш у городi, подав донос, що грошi оброчнi розтрачено, представив приговори пiдложнi; i де вiн, чорт, достав їх?

Сидiр (тривожно). Що ж воно буде тепер?

Писар. Побачимо.

Сидiр. Покиньте ви оцю статистiку та робiть, що нам нужнiще: пишiть приговор за Панаса, щоб його зараз у острог, тодi й доносовi його не так поймуть вiри.

Писар (невдоволено). Де ще те теля, а ви з довбнею бiгаєте!

Сидiр. Як де? Та я завтра сам поїду у город, заарештую Панаса i приведу.

Писар (сердито). Постривайте, ще ж не все прочитав. (Чита.) Бач!

Сидiр (тривожно). А що?

Писар. Не мiшайте! (Чита.) Он як! Олексу випустять. Панас знайшов у городi нашого попа, i той дав бумагу, що в нього є i мати i що вiн один син в сем'ї, та ще Петро являвся i дав показанiє, що Олекса один син у матерi.

Сидiр. Я ж казав старшинi: не сварiться з попом, бо пригодиться, - не послухав!..

Писар (розпечатує пакети i чита). От тобi й за Олексу требують об'яснєнiє. I статистiку требують! А, бодай тебе в жито головою! Не знаєш, за вiщо й браться!

Сидiр. Нам найперше треба Бурлаки здихаться. Вiн всьому причина!

Писар (розпечатавши послiдню бумагу, радiсно). Попався, попався!

Сидiр. Хто? Хто?

Писар (потирає руки). Панаса арештовано в городi. Постривайте. Еге, вже п'ять день, як його заарештували. Що ж воно за знак, що й досi не привели? Може, втiк? Ну, причепилась сатана! Як було гарно, поки не було в селi цього пройдисвiта, а тепер хоч тiкай. Наробить вiн клопоту!

Сидiр. Приведуть, а ми його з приговором назад, у острог!

Писар. А оброчнi грошi де? Хiба не знаєте! Як присiкаються зараз, що тодi буде, де їх вiзьмеш?

Сидiр. Та не лякайте, ну вас к бiсу! Неначе маленькi, хiба первина! Коли б тiлько старшина сьогодня вернувся, щоб назавтра в город до Казюки поїхать, а там вже дiло повернуть…

Писар. А де ж старшина?

Сидiр. Казав учора, що раненько поїде на базар у Мазурiвку. Пiду лишень я оце довiдаюсь, чи не приїхав старшина. (Виходить.)

ЯВА VII

Писар (один). Нi, скiнчу статистiку та й в одставку! Цей Бурлака - чоловiк непевний. Олексу вже вернув. Тепера, як громада дiзнається, що вiн Олексу вернув, зараз на його сторону повернеться, побаче, що можна воювать, а тут ще й оброчних грошей нема!! Що Казюка зробе? Хiба дiло до весни затягне, побачимо! Черкнем приговор! (Бере бумагу й пише, написавшiї трохи, чита, перше тихо, а потiм голосно.) "Односелець наш Афанасий Зинченко, возвратившись з бродяжничества, де пробыв более двадцати годов, постоянно предается пьянству и разврату, а з такового поводу бунтует общество, чинит обиды старшим, невзирая на звание…" Здається, добре. (Знову пише.)

ЯВА VIII

Входить провожатии з палицею i бумагою в руках.

Провожатий. Здрастуйте.

Писар (не слуха його i не бачить. Чита). "По таковым прычынам, а равно принимая во внимание неисправимость Зинченка, приговорили: вышеупомянутого Афанасия Зинченка, как испорченного, неисправимого, развратного и порочного члена общества нашего, бывшего однажды под следствием, который может иметь пагубное влияние на своих односельчан, - выселить в Сибирь, для каковой надобности и передать его в распоряжение правительства, приняв все издержки на общественный счет. Приговор сей представить на утверждение в крестьянское присутствие, а до того оного Афанасия Зинченка, по приводе его из бродяжества, в котором он вновь состоит, дабы он не скрылся, содержать под арестом при волостном правлении". Ну, слава богу, одною роботою менше! (Глянувши на провожатого.) А тобi чого треба?

Провожатий подає бумагу.

(Прочитавши бумагу.) Якраз поспiв: приговор готов, i Бурлаку привели! От радий буде старшина! Де ж арештант?

Провожатий. Нема.

Писар. Як нема? Це ж бумага, що вiн препровождається за строгим караулом? (Чита.) "Препровождать и наблюдать, дабы арестант в пути следования или во время ночлега не мог учинить побега".

Провожатий. Та вiн i не бiг, а так пiшов собi, та й годi.

Писар. Так ти його пустив?

ЯВА ЇХ

Сидiр (входить). Ну, слава богу, приїхав Михайло Михайлович! Якось не так страшно, як вiн дома, а то ви мене зовсiм перелякали тими гаспидськими бумагами. Зараз i старшина iде за мною.

Писар. От вам нова закуска!

Сидiр (тривожно). А що там таке?

Писар. Ось, бачите що! (Показує бумагу.)

Сидiр. Та бога ви бiйтесь, кажiть мерщiй, що там таке, хiба я грамотний, що ви менi бумагу тикаєте!

Писар. Панас з дороги втiк! Оце й Провожатий.

Сидiр. О!? Так ти такий, голубчику, сторож? Як же ти смiв пустить арештанта?

Провожатий. Хiба я його пускав?

Сидiр. А хто ж його пустив?

ЯВА Х

Старшина (входить). Кого пустив?

Сидiр. Панаса.

Старшина. Хто?

Писар. Оцей чоловiк.

Старшина. Га?.. Що?.. Вiн пустив Панаса?! Закувать його в кандали! Перебрить голову йому! Мало… Убить його як собаку! Бач, як служать обществу! Ти знаєш, кого пустив? Знаєш? Розбiйника випустив, вiн у нас в Сибiр при-говорений. (До писаря.) Пишiть протокол.

Писар сiда писать.

Сидiр. Пишiть, Омельян Григорович! -

Писар. Та вiдчепiться!

Провожатий. А навiщо ж розбiйника посилають з одним чоловiком? На такого арештанта i п'ятьох мало! Що я йому зроблю, коли вiн якби загилив мене по потилицi, то, мабуть, би i до завтрього не дожив.

Старшина. Хоч би вiн i убив тебе, то ти не смiв його пускать; куди вiн, туди й ти!

Сидiр. Куди вiн, туди i ти!

Провожатий. Я йому кажу: ходiм, дядюшка, у волость, - а вiн i не слуха. "Iди, - каже, - коли тобi треба, я там нiчого не забув", - та й пiшов собi другою дорогою убiк.

Старшина. Нехай iде, а ти повинен назирцi за ним.

Сидiр. За ним назирцi.

Старшина (до Сидора). Не мiшайся!

Провожатий. Я за ним. Вiн каже: "Покинь лучче мене, я додому шлях знаю i сам прийду. А щоб мене водили як арештанта - не привик!"

Старшина. А ти злякався та мерщiй навтьоки!

Провожатий. Злякалися б i ви такого чоловiка. Вiн оглянувся та й каже: "Iди ж, iди, чоловiче, прямо у волость, i я туди прийду!" Та так цiї слова сказав, що, менi здається, i ви б послухали!

Старшина (до писаря). Пишiть все оце в протокол! А ти, Сидоре, бiжи, позви сюди десяцьких та ще вiзьми чоловiка п'ять з добрими кiлками. Тепер я бачу, що вiн не хотiв безчестя, щоб його, такого хороброго лицаря, привели, а незабаром i сам буде! Певно, що вiн пiде зараз до Галi з звiсткою, що Олексу випустять; а ми його там i зв'яжемо зараз та в арештантську, а завтра з приговором в острог. Нехай не гвалтує, iродiв син! Отут вiн менi сидить! Та ззивай людей на сход. (Загляда до писаря в бумагу.) А приговор готов?

Писар (не пiднiма голови). Готовий.

Старшина (показує на провожатого). Вiн вам не нужен?

Писар (пише). Нi.

Старшина (до Сидора). Одведи його в холодну, а сам бiжи ззивай десяцьких i понятих, та людей на сход, що вони баряться?!

Сидiр. Зараз. Знаєте що? Я зайду з людьми в шинок та дам їм по добрiй чарцi, так вони будуть смiливiiцi, як прийдеться з тим iродом воювать, бо вiн же так не здасться, хiба ви його не знаєте?

Старшина. Добре, добре! Розумно пригадав. Веди ж оцього дурня в холодну.

Сидiр (до провожатого). Ходiм!

Провожатий. Змилуйтесь, господин старшина! За вiщо ж ви хочете занапастить мене? Хiба ж я винен, що мене одного послали провожатим з розбiйником?

ЯВА XI

Панас тихо входить i стоїть бiля дверей.

Старшина. От ми змилуємся! Пустив арештанта, тепер сам будеш арештант i замiсть його в Сибiр пiдеш!

Провожатий. Помилуйте, за вiщо ж?

Старшина (до Сидора). Веди його! Не пускай арештантiв!

Бурлака. Вiн арештанта не впустив, ось тобi i арештант!

На хвилину картина: старшина, почувши Панасiв голос, повертається до нього i мов онiмiв; писар скочив з стiльця, звалив ш,оти, а Сидiр, одхилившись, неначе на нього хто замахнувся, хутко виходить.

Полякались, нечестивi! За вiщо ти хочеш чоловiка садовить? Вiд злостi, що не по-твойому вийшло? Бачиш, прийшов сам, без провожатого.

Старшина. Прийшов без провожатого, а пiдеш звiдцiля з провожатим! Громада приговорила вислать тебе в Сибiр! Сьогодня i приговор пiдпишуть, уже готов он. А прочитайте йому.

Писар одкашлюється i встає.

Бурлака. Не треба!

Писар сiдає.

Мовчав би ти лучче! Я знаю, що пiдлогом можна зробить усе! Але побачимо, як воно дальше буде! Може, ще замiсть мене ти пiдеш у Сибiр, воряга! Прийде незабаром i на тебе твоя! Ти думаєш, що так тобi пройде? Нi, я тобi кiсткою у горлi стану, подавишся! Не справдяться твої гидкi замiри, - не справдяться! Подивись ти в свою душу: хiба тобi щвидко других вииосатнть, коли ти сам замазаний, як та ганчiрка, що каглу затикають? У вiчi не глянеш смiливо! Старшина, Не смiй розказувать у волостi,, я тобi тут рот заткну!

Бурлака. Нi, я тобi заткну! Украв громадськi грошi Е та й баришуєш з жидом; пiдлогом хотiв парубка вiддать у москалi, щоб жениться на його дiвчинi; пiдлогом надiли у людей поодбирав; пiдлогом хочеш i мене запакувать, та ще й рота затикаєш? А не дiждеш ти, фойднику всесвiтнiй, щоб я мовчав!

Старшина (до провожатого). Бери його, це твiй ареш|тант, i веди в холодну, а то я тебе запру!

Провожатий хоче брать.

Бурлака. Не зачiпай, дурню! Вiн бреше. Ти бачиш, I' я осьде у волостi стою i не втiкаю нi вiд тебе, нi вiд нього, нехай сам бере, як йому треба! (Пiдступа до старшини, а той вiдходить до писарського стола.)

Писар нi в сих нi в тих.

Чого ж ти тiкаєш вiд мене? Я хочу тобi подякувати за твiй приговор!

Старшина (перелякано). Чого тобi треба?.. Не лiзь! Омельян Григорович, де ви у бiсового батька? Вiн тут задавить мене!.. Пишiть протокол!

Писар. Де два б'ються, третiй не мiшайся.

Бурлака (припер старшину до столу). Злодюга, де твоя честь? У!! (Неначе хотiв кинуться на нього, та опам'ятався.) Тьфу! Смердючий, рук паскудить не хочу! (Вiдходить.) В Сибiр! За що ж? Я не вкрав, не вбив, кривди нiкому не зробив; хотiв овець оборонить вiд вовка, а вони самi йому в зуби лiзуть! Пропадайте ж, коли так! (До старшини.) Пам'ятай, Михайло, що буде каяття - не буде вороття, i з Сибiру є сюди шлях!.. (Виходить.)

Завiса.

ДIЯ П'ЯТА

У Галi в хатi.

ЯВА I

Галя (сидить за столом замислившись). Нещасна моя Доля! От уже друга недiля, як Олексу приняли у москалi, а дядько Панас пiшов з села i вiстки не подає. Мати сердяться, щодня силують, щоб iшла за противного, осоружного старшину. Що його робить у свiтi божому, i сама не знаю.

Зеленая лiщинонько,

Чом не гориш, та все куришся,

Гей, молодая та дiвчинонько,

Чого плачеш, чого журишся?

Ой якби я суха була,

Я б горiла - не курилася,

Ой коли б знала, що за ним буду,

То не плакала й не журилася.

I не плакала б, i не журилася.

А як його не вернуть, а мене присилують вийти за старого Михайла, сама собi смерть заподiю.

ЯВА II

Олена (входить). Добривечiр, сестричко!

Галя (сполохнувшись). Ох, як ти мене злякала! Ну тебе!

Олена. Ото, яка-бо ти стала полохлива! А все через те, що журишся. Ти вже й на себе не похожа. Не журися, сестро, бог милостивий, Олекса вернеться: мати казали, що якусь бумагу дядько Панас подав, i началник обiщав вiдпустить Олексу зовсiм.

Галя. А мати коли бачили дядька Панаса?

Олена. Та вже, мабуть, днiв п'ять, як вони приїхали з города.

Галя. Чом же й досi ти не забiгла до мене? Розкажи ж, сестро, що мати казали, чи бачили Олексу?

Олена. Та я за тим же й забiгала, щоб розказать. Я сама тiлько вчора прийшла вiд Шуляка - була коло машини. Оце зараз iду до Палажки, щоб вiддала хлiб, - вона у нас позичала, - а мати ждуть сьогодня Олексу кажуть, що безпремiнно буде. Вони, ненько, цiлий сувiй полотна вiддали якомусь писаревi, щоб скорiще Олексу пустили. Обiщав, що в п'ятницю, цебто сьогодня, Олекса вернеться.

Галя. Дай боже! Ти не чула, сестро, що то вчора про дядька Панаса всi громадяне судили у волостi!

Олена. Ох, чула! Бодай не казать! Вiтчим казали, що дядька Панаса засудять кудись далеко.

Галя. За вiщо ж?

Олена. Не знаю.

Галя. I нi один не заступився?

Олена. Заступався, кажуть, Петро, боже, як заступався, i ще дехто; так Петра кудись послали, а сьогодня сход; оце зараз пiшов вiтчим туди. Прощай, сестро, менi нiколи.

Галя. Посидь трошки, матерi нема, пiшли до Савчука на той бiк, а менi важко однiй сидiть, аж плакать хочеться.

Олена. З радiстю посидiла б, та нема часу. Якщо Олекса прийде сьогодня, то я дам тобi звiстку.

Галя. Скажеш йому, щоб до мене зайшов, менi якось нiяково iти до вас.

Олена. Добре. Вiн тебе визве, як перше викликав! Прощай! (Виходить.)

ЯВА III

Галя (одна). Бiдний дядько Панас! Вони за всiма оступаються, а всi проти них! А може, єсть такi, що жалiють, але що з того: тут вiн тебе жалiє, а тут же бiда трапилась, не посмiє голосу одвести, щоб зарятувать чим! (Мовчить.) Ох, як важко на душi! Дядько Панас був менi i Олексi замiсть рiдного батька, а скiлько вiн помагав i другим?! От тобi дяка яка! Коли б йому звiстку подать про те, що тут без нього сталось, може б, вiн сюди не вертався?:. (Мовчить.) Яле тепер менi з Олексою щастя буде, коли такого чоловiка, що замiсть рiдного батька був, запакують… i запакують, певне, через мене!.. Господи! Не допусти дядьковi Панасовi попастись в руки ворогам його! Тiлько подумаю про це, то зараз за серце вхопить, мов гадина коло нього обiв'ється! Нудно ж менi тепер отут в селi сидiть, покинула б все i пiшла б свiт за очi, якби не мати!

Ой глибокий колодязю,

Золотиї ключi,

А вже ж менi докучило,

В свiтi горюючи.

ЯВА IV

Входить Бурлака i слуха послiднi слова пiснi.

Бурлака. Чого тобi, дочко, горювать? Твоя доля ще не вмерла!

Галя (здригнувши, обертається). Дядько! (Кидається йому на шию i цiлує.) Батьку мiй рiднесенький!

Бурлака. Годi, дочко, годi, заспокойся!

Галя (усмiхається i сльози утира). Як менi радiсно i як менi тяжко, що ви прийшли!

Бурлака. Чого ж так: i радiсно, i тяжко?

Галя. Ви ще не знаєте, що тут…

Бурлака. Знаю вже. Я давненько прийшов в село, та декуди заходив i де про що довiдався. Старшина хоче здихатися мене. Вже скiлько днiв поїть громаду, щоб зробили приговор вислать мене в Сибiр. Сьогодня й я його бачив у волостi, вiн хотiв арештувать мене, та побоявся силою лiзти, бо нiкого у волостi, як на те, не було. У мене в головi миттю пронеслась думка там же задавить його, анафему, i вже пiдступив до нього, всерединi аж трусилось, i в головi почало шумiть. Якби ще одна хвилина, одна ураза - i закипiло б отут. (Показує на груди.) I зробив би те, що тiлько думкою пронеслось в головi; але вiн так злякався i таким гидким менi здався, що я тiлько плюнув йому межи очi та й пiшов. Там сход збирається. Заходив оце до Петра, - дома нема, кажуть, кудись послали. Тепер не буде кому i заступиться. Важко менi, дочко, на душi, грiха боюся, а без грiха не обiйдеться, бо мене всього вогнем палить, як я подумаю, яку неправду хочуть дурнi вiвцi зробить! Просив Семена, щоб прийшов сказать, що там громада зробе. Якщо приговорять, - то, щоб не лiзти грiховi в вiчi, я зараз-таки вп'ять змандрую. Поїду знов у город, там найшов доброго чоловiчка, вiн порадить, як i що робить. I зайшов тiлько для того, щоб тебе побачить i розказать тобi, що Олексу не сьогоднi-завтра вернуть. Я доказав, що його пiдлогом одрiзнено вiд матерi i показано одинцем. Недовго воювать старшинi, скоро повинен приїхать на слiдство непремiнний член.

Галя. Тяжко бачить, що ви нам щастя готуєте, а собi напасть накликаєте. Не радiсно менi тепер i Олексу бачить, коли вас на старiсть зашлють в чужий далекий край.

Бурлака. Не кажи так, дочко, бо ти мене розсердиш! Що б ти сказала, якби чоловiк топився, а я кинувся рятувать його та й сам потонув? "Божа воля", - сказала б. Отже, й тут так. Я потону, а ти i Олекса будете жить. На безталаннi одного виростає щастя другого! Все од бога! Та ще поборемося, може, ще й не потону. Не журися, будь розумна, люби, Олексу по-прежньому, то й будете щасливi, а я свiй вiк прожив горюючи - менi однаково. А мати де?

Галя. Та пiшли на той бiк, вже скоро повиннi б i прийти. Може, ви, дядечку, чого-небудь попоїли б?

Бурлака. Хотiлось дуже їсти, та й перехотiлось спересердя.

ЯВА V

Семен входить.

Бурлака. Ну що?

Семен. I не розбереш, такий гвалт. Бiльша половина так iде, щоб пiдписать приговор, i вже пiшли у волость.

Бурлака. Продають! (До Галi.) Якщо є лишнiй хлiб, то дай менi на дорогу та знайди мої сакви i пояс, що я зоставив у вас, як їхав у город.

Галя. Зараз, дядечку, сакви й пояс, здається, в комору мати поклали. (Виходить).

Бурлака. А ти, Семене, бiжи зараз запрягай коней та повезеш мене у город. Я зараз до тебе зайду.

Семен. Я скоро справлюся, а ти не барись. (Виходить.)

ЯВА VI

Бурлака (один, довго мовчить). От тобi й дожив вiка меж своїми людьми! Рiс, у степу, старiти став у степу, в степу й помру! Важко на серцi! Один, скрiзь один! Чудно склалась моя доля! Чи воно без талану чоловiк уродиться, чи талану у бога не заробить?.. Голово, вже стара голово, де прихилишся? У Крим… Знов перекопськi степи… Там всякий кущ i камiнець буде нагадувать молодiсть, що марно, марно пройшла!.. Ох! Що, де я? Ще розкисну чого доброго! Якось так гидко на душi, i нiби аж плакать хочеться, цього ще нiколи не було.

ЯВА VII

Входить Галя, несе сакви i пояс, на которому в пiхвi нiж чабанський прив'язаний.

Галя. Нате, дядечку, сакви - тут я поклала кусок сала i хлiб.

Бурлака. Спасибi тобi. Що ж це матерi нема так довго? (Знiма з пояса нiж i пiдперiзується, надiва через плече сакви.) Нехай нiж зостанеться, бо по городу недобре якось з ножем ходить. (Кладе нiж на стiл.)

Галя. А хiба ви зараз-таки й пiдете?

Бурлака. Менi нiчого тут ждать, дочко, бо вони знущаться будуть надо мною. Поїду в город, i якщо по закону не можна буде дулi пiднести громадi, то подамся знову в степи - там легше жить з вовками-сiроманцями, нiж тут з темними людьми, ще дурнiщi вiд овець, а лукавi, як сам сатана.

Галя. Дядечку, голубчику! Я покину все, прийду до вас i буду доглядать вашу старiсть!

Бурлака. Золоте в тебе серце! I я рад, що воно достанеться. моєму племеннику. Живiть тут, як вам бог дасть; про себе ж дам тiлько тодi звiстку, коли можна буде обох вас бiля себе поселить i хазяїнами зробить. Не журись, дитино моя. Одно вже те, що я буду знать про ваше з Олексою щастя, надасть менi сил легше перенести все те, що зо мною може бути. Ви молодi, ваша доля попереду, а моя що? Менi не страшне нiяке горе! Досада тiлько їсть мою душу, як згадаю овець, котрих поїдом їсть Михайло, а вони ще й прислужують йому. Та що маєш робить? Ет, тiлько розвередиш болячку, як почнеш про це балакать! Прощай, мабуть, я матерi не дiждуся, а менi не хочеться з Михайлом знову побачиться.

Галя (обнiна його). Мiй батько, наша оборона, не здолаю свого горя! Я день i нiч буду молить бога, щоб вiн послав вам луччий талан на старiсть. О, якби ви знали, як у мене серце болить! Я рада лучче зараз умерти, нiж роз'єднаться з вами, та ще, може, й навiки!

ЯВА.VIII

Тi ж i Олекса, входить хутко i весело.

Олекса. Здрастуйте! О, й дядько тут! (Обнiма Панаса i цiлує. До Галi.) Зоре моя, чого ж ти така смутна, не ясна? Мене зовсiм пустили, тепер ми будемо щасливi! Ти мовчиш? А ви, дядьку, що це, в дорогу.наче налагодилися? Я ума не приложу, що тут скоїлось?

Бурлак. Я в дорогу, а зоря твоя пояснiшає, як хмара, що трошки затягнула її, одiйде далi. Галю, не сумуй! От твоє щастя! (Показує на Олексу.) Живiть любенько, i менi в далекiй сторонi буде радiсно згадать про вас. Прощайте ж! Де буду - дам звiстку.

Олекса. Що ж це таке, дядьку?

Бурлака. Старшина пiдвiв громаду зробить приговор, щоб заслать мене на Сибiр, так я оце пiду шукать правди, а не знайду - утечу туди, де людей нема! Менi нiколи балакать. От вам мiй заповiт: поберiться на цiм же тижнi - я "вас благословляю. (Обнiмає Олексу, а потiм Галю.) Е! Ще розплачусь. (Iде до дверей.)

Дверi одчиняються, i в хату входять Михаило i чоловiка п'ять з дрючками; Панас одступа трохи.

Шукають моєї погибелi! Серце чуло лихо, недурно воно щемiло!

Старшина. Тепер, голубе, тобi нiкуди тiкать бiльш! (Показує на людей з дрючками.) Й ще надворi стiлько ж.

Бурлака (до старшини). Диявол ти лютий - гiрш диявола! (До понятих.) Ви куди лiзете? Чого вам треба? Нехай вiн зна, чого шука, а ви хiба знаєте? Кожний з вас i рiдної дитини своєї не захистить, як оцей диявол захоче її з'їсти. Вiн кров вашу п'є, а вам дасть чвертку горiлки, купленої на вашi ж грошi, то ви радi помагать його диявольським замiрам!

Старшина. Що ви на нього дивитесь? Вiн всiх вас у вiчi лає! Берiть його, йому найкраще мiсце в острозi. Накладай на нього залiза, щоб знов не втiк.

Сидiр Ось i путо.

Бурлака. Бiднi, бiднi ви люде! Темнi! Хто бiльш усього вас любе, - того ви женете вiд себе. Що ж я вам зробив? Чим против вас провинився? За що ви таким соромом покриваєте мою голову на старiсть? За те, що вам хотiв послужить? Iуди, iуди! Продаєте вашу душу i совiсть!

Галя (падає на шию Бурлацi i ридає). Дядечку, голубчику, сиротами нас покидаєш…

Старшина. Що ви слухаєте його теревенi! Сидоре, накладай на нього залiза!

Бурлака (здригнув, мов гадина полiзла за пазуху, а потiм до старшини). Згнущайся, згнущайся! Тепер твоя сила!

Сидiр наклада залiза.

(До понятих.) Будьте ж ви тричi проклятi! Весь грiх на вашi голови ляже!

Старшина (придивляється, як путо надiто). Поверни замок у той бiк - ногу буде мулять.

Олекса. Дядьку, Михайло Михайловичу, господин старшина! Змилуйтесь, не згнущайтесь над дядьком. Пустiть його; вiн не втiче! Що хочете, зроблю для вас: два годи буду наймитом без жодної заплати.

Бурлака. Олексо, не проси його, смердючого, розбiйника! Не варт вiн того, щоб до нього й балакать, а не то просить таку гадину!

Старшина. То ти ще й тепер будеш лаяться? Безштанько, голодранець! На ж тобi! (Б'є Бурлаку в лице.)

Бурлака. О-о-о! (Хвата з столу нiж.) Так здихай же, пекельна душа! (Кидається на старшину.)

Галя (переступа йому дорогу). Дядьку, не занапастiть себе!

Старщина. Вiзьмiть його, розбiйника!

Бурлака хвата його за барки.

Рятуйте!

Писар (вбiгає торопко). Михайло Михайлович! Приїхав iсправник i непремєнний член, волость запечатали…

Бурлака (випускає старшину, кида нiж). Впору приїхали! Не допустив мене господь многомилостивий до великого грiха!

Старшина стоїть як громом прибитий.

Завiса.

1883. Єлисаветград

This file was created

with BookDesigner program

bookdesigner@the-ebook.org

01.07.2008

Content

Iван Карпенко-Карий
Бурлака

ДIЯ ПЕРША

ЯВА I

ЯВА II

ЯВА III

ЯВА IV

ЯВА V

ЯВА VI

ЯВА VII

ЯВА VIII

ЯВА IX

ЯВА X

ДIЯ ДРУГА

ЯВА I

ЯВА II

ЯВА III

ЯВА IV

ЯВАV

ЯВА VI

ЯВА VII

ЯВА VIII

ДIЯ ТРЕТЯ

ЯВА I

ЯВА II

ЯВА III

ЯВА IV

ЯBAV

ЯВА VI

ЯВА VII

ЯВА VIII

ЯВА IX

ЯВА X

ДIЯ ЧЕТВЕРТА

ЯВА I

ЯВА II

ЯВА III

ЯВА IV

ЯВА V

ЯВА VI

ЯВА VII

ЯВА VIII

ЯВА ЇХ

ЯВА Х

ЯВА XI

ДIЯ П'ЯТА

ЯВА I

ЯВА II

ЯВА III

ЯВА IV

ЯВА V

ЯВА VI

ЯВА VII

ЯВА.VIII