Самбук Ростислав Федосеевич

Буря на озері

Ростислав Самбук

БУРЯ НА ОЗЕРІ

Малюнки ЄВГЕНА КОТЛЯРА

Налетів шмалький вітер, підхопив кинуту посеред вулиці газету й поніс, як змія над дахами. Шугалій дивився на папір, що тріпотів у повітрі, аж поки той не зник десь за деревами. Засунув руки в кишені піджака й попрямував забрукованим цеглою тротуаром, підставивши вітрові спину. Був певен, що саме ця вулиця виведе його до озера, та воно несподівано зблиснуло праворуч між хатами, і Шугалій повернув у вузький завулок, де на шпориші паслися білі вгодовані гуси. Вони заґелґотіли неприязно й розступилися неохоче, а величезний гусак навіть спробував ухопити його за штани.

Шугалій прискорив крок, і птах переможно зашипів, роззявивши міцного дзьоба й скосивши хитре око на гусок.

Озеро починалося одразу за хатами, і Шугалій зупинився, вражений. Він чув, що Світле озеро називають поліським морем, і ставився до цього скептично — кожен, вихваляючи своє, схильний до перебільшень, — але озеро справді лежало аж до обрію, зливалося з ним, і вітер гнав по ньому високі хвилі з білими баранцями.

Придивившись, Шугалій побачив трохи лівіше вузьку чорну рисочку протилежного берега, і все ж перше враження безкраю не полишало його, він притулився до обшарпаної вітром самотньої верби й довго стояв, дивлячись, як накочуються на чистий піщаний берег високі хвилі.

Уявив, як незатишно зараз десь на середині озера навіть у великому рибальському човні, як кидають його хвилі, як зачерпує він бортом холодну воду, й мерзлякувато зіщулився. З такою стихією жарти погані, і, як дізнався Шугалій, в бурю навіть на моторних човнах рибгоспу не ризикують виходити в озеро. А що вже казати про звичайні плоскодонки…

Побачивши неподалік у затоці кілька причалених човнів, Шугалій попрямував до них. Затоку відділяла від озера широка піщана коса, однак хвилі все ж перекочувалися через неї, розгойдували човни; вони терлися пошарпаними бортами один об одного, і брудна вода хлюпалася в них.

Човни були схожі, як близнюки: просмолені, з поламаними решітками на дні, відполірованими почорнілими сидіннями й розбитими отворами для кочетів. Лише один виділявся з-поміж них: пофарбований синьою олійною фарбою і з багажником на носі, замкнутим на великий замок. Навіть ланцюг, яким човен був припнутий до вбитого в берег залізного шкворня, відрізнявся від інших — ті давно вже проіржавіли, а цей, добряче змащений солідолом, блищав, і краплі води скочувалися з нього.

Човни належали мешканцям приозерних будинків — це Шугалій визначив одразу: дошки за кормою були пристосовані для кріплення підвісних моторів, і від затискувачів залишилися на них виразні сліди. На березі ж не було схованок для моторів, їх одразу знімали з човнів і тягли додому. А спробуй пронести хоча б кілька сотень метрів двопудове залізяччя!

Шугалій озирнувся довкола й попрямував до чепурного будинку з мансардою. Ворота садиби були розчинені, й з них виїжджав самоскид. Він натужно заревів, вискакуючи на дорогу, і обдав Шугалія гострим запахом гною — добрий хазяїн, який влітку завозить гній. Засмаглий чоловік з вигорілим на сонці волоссям і сильними жилавими руками неквапом зачиняв ворота. Шугалій привітався, і чоловік обмацав його гострим допитливим поглядом. Не відповів, лише трохи нахилив голову, і це можна було зрозуміти і як вітання, і як небажання розпочинати порожню балачку.

— Гарний маєте човен, — почав Шугалій упевнено. — Либонь, самі робили?

Чоловік зиркнув на нього спідлоба.

— Не продається, — кинув сухо.

— Це ваш — синій?

— Ну, мій… Звідки знаєте?

Шугалій кивнув на сині ворота.

— Такого ж кольору. А човен добрячий. На такому хоч зараз в озеро.

— А ви нетутешній. — Губи в чоловіка розтяглися в ледь помітній іронічній посмішці, наче всі, хто не мав щастя мешкати в Озерську, були людьми нижчого гатунку.

— Нетутешній, — зітхнув Шугалій.

— Я й бачу, курортник! — пожвавішав чоловік. Подивився на Шугалія уважніше, буцім оцінював — чого вартий. Певно, приїжджий не викликав підозри, бо запитав:

— Може, квартиру шукаєте?

— У справах я. Зупинився в готелі.

Господар садиби одразу втратив цікавість до Шугалія. Пробуркотів щось невдоволено і взявся за клямку хвіртки.

— Так я про човна, — зупинив його Шугалій. — Порибалити. Звичайно, я заплачу.

Чоловік озирнувся.

— А гребти вмієте?

— Хіба мотора не маєте?

— Ого, чого схотів! Мотор гроші коштує… Весла дам, і все. Карбованець за годину.

— На веслах куди заїдеш?

— Мотора не дам! — мовив господар категорично. — Кожному давати — сам на мілизну сядеш.

Шугалій не міг не визнати, що раціональне зерно в цьому твердженні є.

— А якщо з вами? — спробував іще Шугалій. — Разом з вами порибалити?

Чоловік задумався лише на мить.

— Ціна така ж, — вирішив. — Завтра, якщо озеро вгамується.

— У вас такий великий човен…

— Озеро не терпить зухвалих!

— А сміливих?

— Тобі, чоловіче, бачу, скромності не позичати!

— В Криму ми ловили ставриду…

— То й мотай собі до Криму! — нараз озлився господар. — Теж мені, розумник!

— Вибачайте, але я вважав, що в морі…

— Не знаю, як у морі, а в нас хвиля зла. Та й човни плоскодонні.

— Чому кильових не робите?

— Втричі дорожчі, а для чого? В негоду риба все одно не ловиться.

— Величати вас як?

— Нечипором Спиридоновичем. А в риболовлі, якщо погода буде, не сумнівайтесь. Тут хлопці на спінінг по десятку щупаків тягають. А ви з області? У якій справі до нас, якщо не секрет?

Обговорюючи вчора з підполковником Ятком план дій в Озерську, вони вирішили, що Illyгалію не варто видавати себе за когось іншого — це б лише ускладнило розслідування. Однак для чого цьому хазяйновитому жмикрутові знати, що розмовляє з капітаном держбезпеки?

— З міліції я, — одповів Шугалій.

Обличчя в господаря здивовано витяглося.

— То, може, зайдете? — розчинив він хвіртку. — Оце гість! Міліція з області за марницею не поїде…

— А-а… — явно применшив свою місію Шугалій. — Всяке буває. Оце втопився у вас один на тому тижні…

Господар хитро скосував на Шугалія: мовляв, дури інших, а ми не ликом шиті — хіба в нас у районі своєї міліції нема, щоб зайнятися потопельником?

— Озеро в нас сурйозне, — мовив значимо, — а влітку курортники наїжджають. Туристи патлаті, вогнища палять, горілки налижуться й у воду… У нас потопельники — не диво.

Спростувавши таким чином версію Шугалія, він утупився в капітана пронизливо — якої, мовляв, тепер заспіваєш? — але той визнав за краще не переконувати господаря в неслушності його сумнівів.

— Ветлікар у вас утопився, може, чули? — запитав.

Нечипір Спиридонович пожвавішав.

— Знав його, добрий був лікар, прошу вас. Коли корова в мене захворіла…

Хвороба корови була, певно, подією в дядьковому житті, і він зібрався розповісти про неї докладно, проте це не влаштовувало капітана, і він перебив:

— Дивно! Ось ви кажете, що в бурю з озером не жартують… А ветлікар це добре знав, в Озерську народився…

— Ми й самі дивуємось. Буває, налетить вітер зненацька, може, й у нього було таке циганське щастя.

— Або човен поганенький.

— Не кажіть. Подейкують тепер про цей випадок багато, то чув, що робив човен лікареві Балега, а Балегині човни найкращі в Озерську. Я теж хотів йому замовити, однак дорого бере, шляк би його трафив, довелося самому. Бачили, який красень, Балегиному не поступиться.

— Певно, не поступиться, — потішив його самолюбство Шугалій. — Отже, завтра…

Він пішов, відчуваючи, що Нечипір Спиридонович проводжає його довгим поглядом, либонь, шкодує, що загнув по карбованцю за годину, старий горобець, на метр під землею бачить, а тут не відрізнив капітана міліції від звичайного курортника…

Ця думка розвеселила Шугалія, він озирнувся: Ничипір Спиридонович справді стояв біля хвіртки й дивився йому вслід. Махнув на прощання рукою й повернувся до завулка.

Шугалій проминув готель і вийшов на центральну вулицю містечка. Офіційно Озерськ називався містом, однак був швидше містечком — одноповерховий, весь у садочках, з міським парком, як називали тут сквер з кількома лавками. Лише на центральній площі триповерховий універмаг з гастрономом внизу та кілька двоповерхових будинків поблизу на чепурних заасфальтованих вулицях: райком партії, райвиконком, різні районні установи й організації, в тому числі й райвідділ держбезпеки, де на шістнадцяту годину в Шугалія було призначено зустріч її лейтенантом Малиновським.

За вказівкою керівництва лейтенант мав узяти в райвідділі міліції матеріали попереднього слідства в справі загибелі ветлікаря Андрія Михайловича Завгороднього. Згідно її офіційною версією, яку висунув слідчий міліції, Завгородній загинув минулої неділі внаслідок нещасного випадку під час риболовлі.

Вранці стояла тиха погода, ніщо не віщувало бурю, і ветлікар подався на озеро. Певно, він так захопився риболовлею, що не помітив зміни погоди або сподівався, що буря буде короткочасна. Але сильний вітер підняв полику хвилю, човен розгойдало, Завгородній, вибираючи снасті, чи з якоїсь іншої причини, посковзнувся, вдарився головою об сидіння чи борт, знепритомнів. Човен, втративши управління, перевернувся, й ветлікар загинув.

Чудова версія, підкріплена медичною експертизою. На потилиці Завгороднього справді виявлено рану від удару, але не смертельного. Ветлікар був ще живий, коли опинився за бортом, — в легені попала вода, отже, дихав, можливо, намагався випливти, однак сили залишили його.

Що й казати, переконлива версія, і ніхто не спростовував її. Проте через кілька днів після похорону син ветлікаря, аспірант Львівського університету Олекса Завгородній, перебираючи батькові папери, знайшов чернетку листа. Точніше, не лист, а тільки його початок, усього кілька слів на чистому клаптику паперу:

«17 серпня 1974 р. До обласного управління державної безпеки. Сповіщаю, що я став предметом» — останні три слова закреслено, й замість них: «до мого дому завітав…» Знову закреслено, і з нового рядка:

«Я мав вельми неприємну розмову, яка, вважаю, мусить зацікавити компетентні органи. Під час війни…»

На цьому лист обривався. Видно, щось чи завадило Завгородньому дописати його, чи просто був надто знервований, щоб зібратися з думками, але засунув його під папери в середню шухляду письмового столу. А наступного дня, у неділю, 18 серпня, загинув на озері.

Цей лист і спричинився до поїздки в Озерськ оперативного працівника обласного управління держбезпеки капітана Миколи Костянтиновича Шугалія.

До шістнадцятої години було ще досить часу, і Шугалій вирішив завітати в бібліотеку. Відчував, що в Озерську доведеться затриматися, а заснути без гарної книжки не міг: мусив почитати перед сном хоча б чверть години. Мав надію, що районна бібліотека передплачує «Роман-газету», чув, що в останньому номері вміщено твір про складну долю офіцера, який через багато років зустрівся я німкенею — колись вони кохалися, але життя розкидало їх…

Бібліотека містилася на другому поверсі старого будинку, в ній було порожньо, двоє чи троє підлітків сиділи в читальному залі, в бібліотекарка стояла біля вікна й спостерігала за чимось надзвичайно цікавим, бо не обернулася на рип дверей. Лише коли Шугалій тихенько кахикнув, невдоволено повела оком, але все ж одразу не одірвалася від вікна. Нарешті зітхнула й повернулася до капітана — зиркнула пронизливо й вивчаюче, мабуть, знала всіх своїх читачів, можливо, навіть усіх мешканців містечка; відвідини незнайомця чи то зацікавили, чи то стурбували її, але пригасила блиск очей, нічого не запитавши, підійшла до бар'єра — стояла й дивилася мовчки, і безбарвні вії її ледь-ледь тремтіли.

Вона не справила враження на Шугалія. Тонка, з видовженим обличчям і тонкими блідими губами — либонь, вони ніколи не розтягувалися в доброзичливій усмішці, — бібліотекарка дивилася суворо, немов стояла на сторожі всього цього книжкового скарбу й готова була своєю вузькою спиною захистити його від непроханих гостей.

Шугалій трохи знітився під її недружелюбним поглядом. Переступив з ноги на ногу, зовсім, як школяр, і запитав, чи зможе бібліотека видати книжку людині, котра потрапила до Озерська за відрядженням.

— Кожен має право користуватися читальним залом, — відповіла бібліотекарка сухо.

— Але ж, — заперечив Шугалій, — в години, коли відчинено читальний зал, я мушу працювати… Зрештою, за мене можуть поручитися…

Бібліотекарка похитала головою.

— Маємо сумний досвід, — відрізала, — і ніхто не дозволить нам розбазарювати державний книжковий фонд. — У цих словах прозвучала така впевненість, що Шугалій мимоволі знітився, як людина, що справді замірилася на державні скарби.

— Шкода, — тільки й мовив.

— То й хто за вас поручиться? — нараз запитала бібліотекарка, і гострі очі її зблиснули цікавістю.

— Начальник райвідділу міліції вас влаштує?

Риси обличчя бібліотекарки трохи пом'якшали.

— То ви… з цього й починали б. — Бібліотекарка посміхнулася, і капітан раптом помітив, що губи її підфарбовані якоюсь блідо-рожевою помадою, і шовкову кофтину прикрашає бантик. А це вже незаперечно свідчило: ніщо жіноче їй не чуже, вона хоче подобатися і, можливо, навіть має коханого.

Дізнавшись, що саме хоче почитати приїжджий, бібліотекарка зиркнула на нього з повагою, і Шугалій здогадався, що сама вона вже читала роман і належно оцінила його — це, безумовно, свідчило на її користь.

Оформляючи книгу, бібліотекарка раз по раз зиркала у вікно. Певно, щось там цікавило її, і Шугалій непомітно глянув на вулицю, але нічого вартого уваги не побачив. Будиночки з мансардами, перед одною з хвірток зупинилися дві жінки з кошиками. Та, що в квітчастій сукні, поставила кошик поміж ніг, з нього визирала качка; це, либонь, не таке вже диво в Озерську — свійська качка, щоб зацікавити бібліотекарку.

Шугалій узяв «Роман-газету» обережно, покрутив її недбало, як робив це вдома, посміхнувся бібліотекарці на прощання і теж одержав у відповідь усмішку.

Лейтенант Малиновський уже чекав на Шугалія. Він підвівся з-за столу статечно, і капітан, навіть ще до кінця не розгледівши його, збагнув, що лейтенант і робити все звик статечно, не поспішаючи і з почуттям власної гідності.

Малиновському було років за тридцять. Одягнутий він був у темно-синій костюм обласної швейної фабрики, не дуже дорогий, але й не зовсім дешевий, мабуть, парадний, і комір білої нейлонової сорочки стягувала синя краватка в білий горошок: Малиновський явно поважав старших за званням і з належною увагою та пошануванням сприйняв приїзд Шугалія до району.

Щоправда, лейтенант нервував. Про це свідчили німе запитання, яке стояло в його очах, і поспішливість, з якою він поправив і так бездоганний вузол краватки. Але Малиновський більше нічим не виказав свого внутрішнього напруження. Поклав руки долонями на стіл, — великі сильні руки з обручкою на пальці, — білі манжети висунулися з рукавів, і Шугалій відзначив, що стягнуті вони срібними запонками із штучними діамантами, — срібло від часу потемніло, та скляні багатогранники переливалися на сонці, виблискували мало не як справжні алмази. Цю гру кольорів помітив і лейтенант, вона сподобалася йому, і Малиновський трохи підвів руки, скоса стежачи за веселковими барвами. Водночас не зводив очікувального погляду з капітана — субординація не дозволяла першому почати розмову, а Шугалій теж мовчав, відверто розглядаючи лейтенанта, з яким раніше зустрічатися не доводилося.

Малиновський у принципі сподобався йому: важкуваті, наче вирубані сокирою, великий ніс і прямокутні вилиці робили обличчя мало не квадратним, зрізане підборіддя — все це свідчило про волю й упертість; такого важко спантеличити, а якщо вже візьме щось у голову, то обстоюватиме до кінця. Взагалі, Шугалій вважав це недоліком для оперативного працівника — таким людям бракує кмітливості й гнучкості, широти уяви, але вони послідовні в розробці основних версій, їх важко збити з визначеного шляху, вони скрупульозні у розгляді й аналізуванні фактів, що й робить їх чудовими помічниками, зразковими виконавцями.

Шугалій не заперечував проти роботи з людьми типу Малиновського. Знав, що на них можна покластися, хоча в глибині душі волів працювати з помічниками, наділеними більшою фантазією, хай і не такими акуратними й наполегливими у виконанні чужих розпоряджень. Проте він може й помилятися…

Вловив напружений погляд Малиновського, помітив, як ледь-ледь тремтять у нього вилиці.

Ні, помилки не може бути. Що ж, від цього залежала й лінія поведінки капітана.

Шугалій почав рівним тоном, повільно, немов знав лейтенанта давно й давав йому чергове завдання:

— Ми одержали чернетку заяви Завгороднього, і нам з вами доручено встановити справжню причину його смерті.

Жовна в Малиновського випнулися, він помовчав трохи й відповів:

— Я уважно вивчив матеріали, одержані в райвідділі міліції. Звинувачувати слідчого в недбалості важко. Принаймні ніщо не давало йому підстав запідозрити вбивство. Завгородній переважно рибалив або сам, або з Івасютою, метранпажем нашої районної друкарні. Це стверджують сестра Завгороднього та його син, а Івасюта в неділю був дома.

— А слідчий упевнений, що Завгородній того дня рибалив?

— Він узяв з дому спінінг і кошик для риби.

— Коли поїхав на риболовлю?

— Близько шостої. — Жовна в Малиновського заграли, й він мовив: — У матеріалах слідства, правда, є згадка про те, що сестра Завгороднього повідомила, нібито на світанку до них хтось заходив. Я розмовляв із слідчим. Каже, що не надав цьому значення. Подумав, мабуть, хтось із сусідів у якихось справах. Мовляв, для чого вбивати? Завгородній в Озерську тридцять років ветлікарем, ну, корову комусь не вилікував чи акт у колгоспі відмовився підписати, але ж за це не вбивають…

— Звичайно, не вбивають, — погодився Шугалій. — Отже, в міліції вважають, що це — нещасний випадок?

Малиновський лише знизав плечима.

— Але ж цей лист Завгороднього до органів держбезпеки…

— До листа ми дійдемо. Ви знаєте, хто саме приїжджав до Завгороднього напередодні?

— Знаю.

— А слідчий знав?

— Так.

— І це не викликало в нього ніяких… — Шугалій пошукав слово, — ніяких роздумів?

Малиновський лише розвів руками. Шугалій розстебнув верхній ґудзик сорочки і послабив краватку.

— На вулиці вітер, а тут спекота, — поскаржився.

Лейтенант підхопився, розчинив вікно, і до кімнати увірвалося холодне, вологе повітря, що пахло озером.

— Чи не вважаєте ви, — запитав капітан Малиновського, — що саме ці відвідини спричинилися до того, що Завгородній почав писати листа до обласного управління держбезпеки?

— Безумовно. Коли б щось інше, то чого раніше не писав? Тут і дитині зрозуміло: приїхав двоюрідний брат з Канади, щось вимагав од Завгороднього чи вербував його — той і почав писати до вас.

Це було логічно, і Шугалій погодився з лейтенантом. Справді, минулої суботи до Озерська в гості до Андрія Михайловича Завгороднього приїжджав його двоюрідний брат Роман Стецишин, який ще наприкінці війни разом з батьком — бандерівським курінним — виїхав у Канаду. Тепер на запрошення родичів приїхав до області. Обласне відділення «Інтуриста» виділило в його розпорядження «Волгу», Стецишин прибув до Озерська десь опівдні й повернувся до обласного центру після шостої.

Шугалій устиг поговорити з шофером, який возив Стецишина. Приїхавши до Завгороднього, той відпустив шофера до четвертої години — водій скористався цим, щоб покупатися в озері, потім пообідав у чайній і рівно о четвертій повернувся до будинку Завгороднього. Стецишин уже чекав на нього, щоправда, не біля садиби двоюрідного брата, а трохи далі, й ніхто не проводжав його. Шофер здивувався: для таких родичів завжди влаштовують застілля, й виходять вони під мухою у супроводі родичів, знайомих і незнайомих, цілуються та обіймаються на прощання. А цей канадець стояв, спершись на стовбур величезного горіха, мовчки сів у машину й наказав вертатися до міста. Правда, спиртним від нього несло, але не розбалакався, як буває з людьми напідпитку, мовчав мало не всю дорогу, як і тоді, коли їхали до Озерська, — що ж, це не здивувало шофера: встиг набачися всього, до того ж, балачки з нетверезими мало коли тішили його.

Розпитуючи водія, Шугалій поцікавився, з яким настроєм повертався Стецишин з Озерська — був схвильований, похмурий чи роздратований, може, веселий, — але водій не помітив ані похмурості, ні роздратування: канадець був спокійний, під кінець дороги почав, здається, куняти, біля готелю попрощався з ним ввічливо й намагався сунути трояк «на чай», але шофер не взяв, і Стецишин десь о пів на сьому вечора піднявся в номер на третьому поверсі.

Чи є якийсь зв'язок між його відвідинами Озерська й смертю Завгороднього?

— От що, — підвівся Шугалій і застебнув сорочку, — ваші припущення, лейтенанте, небезпідставні. Але буває такий збіг обставин, що тільки за голову схопишся. До речі, може, в міліції мають рацію, і Завгородній — жертва нещасного випадку. Все може бути, лейтенанте, пробачте, як вас по батькові?

— Звіть просто Богданом… — щоки в лейтенанта порожевіли, й Шугалій збагнув, що Малиновському справді буде зручніше, коли його називатимуть так. Примружив на лейтенанта хитре око, запитав:

— А що кажуть у селищі?

— Про Завгороднього?

«Про папу римського», — захотілося дошкулити йому, але Шугалій лише нетерпляче клацнув пальцями, і лейтенант збагнув усю недоречність свого запитання.

— Є одна чутка… — почав невпевнено, — по-моєму, дурниці, проте людям рота не затулиш…

— Я хочу знати все, що вам відомо в справі Завгороднього, — мовив Шугалій сухо, і Малиновський відразу якось підібрався, мало не виструнчився, підвівшись.

— Кажуть, — відповів, — що Завгородньому помстилися. Два роки тому був процес… Про справу Кузя чули?

— Заготівельника?

— Атож… Судили двох Кузів — братів. Старшому дали п'ятнадцять років, а молодший відбувся легким переляком. Три роки загального режиму, я б йому, сучому синові, не менше п'яти суворого закатав!..

— Може, саме тому вас і не обирають суддею?! — засміявся Шугалій. — Але при чому тут Завгородній?

— Він перший запідозрив Кузів. Справи з худобою від Завгороднього не втаємничиш. Сигналізував прокуророві…

Шугалій в загальних рисах знав про справу заготівельників, які діяли в Озерську. Механізм злочину був дуже простий. Заготконтора виплачувала заготівельникам процент від вартості проданої худоби. Старший Кузь мав по селах навколишніх районів своїх агентів, які скуповували худобу в селян — цим людям платили половину належної суми, а другу половину Кузь клав до своєї кишені. Молодший Кузь був однією з його довірених осіб.

— І молодший Кузь, вийшовши на волю, погрожував Завгородньому? — здогадався Шугалій.

— Люди чули, прямо казав: уб'ю! Я йому, падлі, мовляв, брата ніколи не прощу. Та й за себе поквитатися не завадить…

— Як звати?

На цей раз Малиновський уже не запитав — кого? Відповів упевнено:

— Опанас.

— Мешкає в Озерську?

— На тому боці озера. Село Вільхове.

— Тоді ось що. Я хотів би поговорити із Завгородніми, а ви їдьте до Вільхового і спробуйте з'ясувати, де був Опанас Кузь вісімнадцятого серпня. Із самісінького ранку. Його самого не тривожте, сусідів попитайте. Залучіть дружинників.

І все ж Малиновський здогадався, що його усувають від головного. Насупився, але Шугалій не звернув на те уваги. Волів зустрітися з сестрою та сином ветлікаря наодинці — йому хотілося розмови відвертої й невимушеної, якщо така розмова взагалі може відбутися з людьми, пригніченими тяжкою втратою.

За дротяною свіжопофарбованою сіткою, яка правила за огорожу, цвіли жоржини. Їх було багато: притулилися, поспиралися одна на одну, утворили живий паркан, який милував око буйством і неповторністю кольорів.

Від хвіртки до будинку вела вузька бетонована стежка, обсаджена штамбовими трояндами, і Шугалій подивувався смаку господарів садиби — білі й червоні троянди утворювали коридор, який можна побачити хіба що уві сні. А скляну веранду заплели ліани, всіяні тисячами лілових, рожевих і білих квітів. Шугалій побачив їх уперше в житті. Спочатку навіть не повірив, що таке чудо можна зустріти на їхньому Поліссі.

Капітан ступив на високий ґанок, та нараз побачив між клумбами жінку — вона зрізала гладіолуси і так захопилася цим, що не помітила відвідувача. Шугалій гукнув її, вона випросталася й поправила квітчасту хустку, яка дивно гармонувала з барвами клумби. Жінка була висока, струнка — вона заховала до кишені секатор, яким зрізала квіти, притиснула букет до грудей і попрямувала вузенькою стежкою до ґанку, не спитавши, хто такий Шугалій і в якій справі.

Здалеку вона видалась капітанові молодою: ішла, легко ступаючи, як дівчина, та з під хустки вибилося сиве пасмо, а відкриту засмаглу шию прорізали неглибокі зморшки.

«Сестра Завгороднього», — здогадався Шугалій і ввічливо привітався.

Вона здивовано підвела й так високі, наче намальовані, брови, либонь, хотіла запитати, чому цей незнайомець так безцеремонно увірвався до садиби, але Шугалій випередив її:

— Коли не помиляюсь, Олена Михайлівна Завгородня? — Жінка кивнула, і Шугалій вів далі: — Я з обласного управління держбезпеки, капітан Шугалій, і, якщо у вас є час…

Жінка дивилася на нього відчужено, наче не розуміла, для чого завітав до них працівник держбезпеки, та нараз повела головою, немов отямилася, й кивнула на двері.

— Заходьте, — мовила несподівано низьким грудним голосом, наче проспівала, — на веранді вам буде зручно, а я зараз…

Вона обминула капітана, вказала на легке, модерне крісло, що стояло біля розчиненого вікна, поклала гладіолуси на стілець поруч і зникла за матовими з візерунками дверима.

Шугалій огледівся. Веранда довга, засклена від самої підлоги, суціль затягнута шторами з багатокольоровими химерними візерунками. На стіні кілька тарілок з персонажами гоголівських «Вечорів на хуторі поблизу Диканьки», широкий диван під протилежною скляною стіною і полірований стіл перед ним.

Шугалій визирнув у вікно. Попід верандою цвіли троянди, за ними стояла вкрита гуцульським ліжником гойдалка-диван, ліжник був прим'ятий, і товста книжка лежала просто на траві. Видно, її щойно читали, бо поруч стояла склянка з недопитим чаєм, він іще не встиг охолонути і ледь помітно парував.

Рипнули двері, повернулась Олена Михайлівна. Вона зняла фартушину — була в сукні такого ж шовку, як і хустка, і в черевиках на низьких підборах. Поставила гладіолуси у високу, товстого жовтуватого скла вазу й сіла на диван у глибині веранди, осмикнувши на колінах короткувату для її віку сукню. Нічого не сказала, тільки дивилась очікувально, і Шугалій побачив у її очах чи то тривогу, чи глибоко прихований страх. Втім, він міг і помилитися, жінка сиділа досить далеко, у темному кутку, і риси її обличчя мінилися від сонячних відблисків, що пробивалися крізь візерунчасті штори.

Капітан волів, щоб Олена Михайлівна сиділа поруч на стільці, та був у гостях і мусив задовольнятися, принаймні попервах, скромною роллю непроханого відвідувача. І все ж пересунув крісло трохи праворуч, ближче до столу, торкнувся темної, мало не чорної квітки, попестив пучками оксамитову пелюстку й запитав:

— Здається, «туркана»? — Колись і від когось чув, що існує такий сорт темно-червоних гладіолусів, на цьому, фактично, й кінчалися його знання в квітникарстві, але був певен, що такий несподіваний початок розмови йому тільки на користь: завжди намагався знайти щось таке, що дозволило б подолати первісний бар'єр відчуженості між незнайомими людьми, а сестра Завгороднього, безумовно, кохалася у квітах.

Справді, Олена Михайлівна блиснула на нього очима зацікавлено й заперечила:

— Ні, це досить рідкісний сорт — «елегія». Примхлива квітка, потребує легких грунтів і підживлення, але красива, чи не так?

— Дуже, — ствердив Шугалій і кивнув на відчинене вікно, за яким звисали заквітчані ліани: — Уперше бачу, мені подобаються.

— Це клематиси. Ломиніс по-народному, я посадила три кущі й не шкодую. Дістала у Львові, а тут, в Озерську, вже черга утворилася за паростками.

— Самі їздили до Львова? — поцікавився Шугалій. — По квіти?

Жінка лише знизала плечима, і це було красномовною відповіддю на капітанове запитання: мовляв, у пошуках гарної квітки можна подолати й значно більшу відстань.

Шугалій пересунув стілець ще трохи від столу, тепер він краще бачив обличчя Завгородньої. Подумав, що роки все ж милостиво обійшлися з нею: за п'ятдесят, а обличчя моложаве, й очі не згасли.

— Ви весь час жили з братом? — запитав і помітив, як спохмурніла Олена Михайлівна, — видно, це запитання було не з приємних. Справді, її не можна було назвати невродливою, а в молодості, либонь, чарувала не одного — обличчя трохи видовжене, очі великі й широко поставлені, тепер втомлені, з павутинням зморщок, що розбіглися до скронь, але все ще глибокі.

— По війні весь час у Озерську, — відповіла. Вона зрозуміла підтекст запитання Шугалія, бо додала по паузі:— Якось уже трапилось, що з братом і з братом… — Олена Михайлівна махнула рукою удавано байдуже, і Шугалій здогадався, що вона, мабуть, пережила якусь особисту трагедію, котра й наклала відбиток на все її життя, бо що ж іще може спонукати двадцятирічну дівчину замкнутися в братовій хижі?

Але розпитувати було незручно, й капітан поклався на випадок, не так, правда, на випадок, як на довгі язики знайомих та сусідок Завгородньої, котрі давно вже перемили кісточки по-дівочому стрункої старої дівки.

Похитав головою співчутливо.

— Така трагедія, — мовив, — і мені прикро…

— Мусите робити свою справу, — перервала його Олена Михайлівна досить рішуче — вона таки мала характер, і капітанові сподобалось це.

Почав напрямки:

— Звичайно, ви знаєте про зміст листа, знайденого вашим племінником у шухляді письмового столу покійного Андрія Михайловича? Як вважаєте, що спонукало його написати це?

Жінка похитала головою.

— Не маю уявлення.

— Чи не пов'язаний цей лист з відвідинами Романа Стецишина?

— Не думаю.

— Він — ваш родич?

— Двоюрідний брат. Ми не бачилися з сорок четвертого року.

— Листувалися?

— Андрій Михайлович писав кілька разів.

— А ви?

— Ні.

— Чому?

Олена Михайлівна знизала плечима невпевнено.

— Не було про що писати.

— Але ж брат…

— У них — своє життя, у нас — своє.

— І все ж, раді були побачитись?

Жінка якось дивно зиркнула на Шугалія, запитала:

— І це справді цікавить вас?

— Навіть дуже.

— Звичайно, рада. Ціле життя минуло, цікаво… Але ж, — махнула рукою, — у спогадах усе завжди краще.

— Хочете сказати, що зустріч з двоюрідним братом розчарувала вас?

— Я цього не казала.

— Але натякнули.

— Певно, я все ще під враженням загибелі Андрія Михайловича. А Роман змінився мало.

— Не постарів?

— Кого з нас щадить час? Просто лишився майже таким, яким був.

— Чому він відступив з гітлерівцями?

— Певно, ви ж знаєте, що його батько був курінним УПА.

— Знаємо, — ствердив Шугалій. — Але ж, наскільки нам відомо, сам Роман Стецишин не був членом ОУН.

— Він хотів учитися в університеті, і все інше мало цікавило його.

— Чому не залишився?

— Навряд чи сина курінного прийняли б в університет.

— Але ж і в Канаді він не зміг учитися.

— Так склалася доля. Зрештою, йому там непогано. Має друкарню, але ж ви, мабуть, знаєте про це не гірше, ніж я…

— І він задоволений життям?

Тінь майнула обличчям жінки.

— Так, казав, що все в нього є.

— Невже можна мати все?

— І я так гадаю. Хоча… — обвела рукою навколо себе, — здається, тут є все. І нічого більше нам не треба.

— Отак-от — нічого?

— Я не відмовилася б од сортових троянд.

— Стецишин вимагав чогось од Андрія Михайловича? — запитав Шугалій зненацька і побачив, як нервово ворухнулася жінка.

— Ну, що ви!

У Шугалія склалося враження, що Олена Михайлівна захвилювалася.

— Може, Стецишин просив якоїсь послуги?

— При мені — ні. Розумієте, я господиня, і не в наших звичаях, щоб на столі було порожньо.

— Йому сподобалось у вас?

— Хіба в нас може не сподобатись? — це прозвучало так упевнено, що Шугалій навіть трохи знітився.

— Звичайно, — погодився, — ви чудова господиня, і я давно не бачив таких райських куточків. До речі, я хотів би порозмовляти з Олексієм Андрійовичем. Він вдома?

Обличчя в Олени Михайлівни посвітлішало.

— Хіба що вечеряти прибіжить.

— Десь затримується?

— Дівчина в нього. І нехай будуть разом, легше йому з нею… Так любив батька…

— Місцева дівчина?

— В бібліотеці працює.

Шугалій згадав бібліотекарку з тонкими губами, й подумав, що навряд чи Олекса закоханий у неї.

— Я щойно був у вашій бібліотеці… — почав.

— Ніна сьогодні вихідна. Збиралися в ліс на велосипедах. Олекса повернеться ввечері. Якщо не вечерятиме в Бабинців.

— Ніна Бабинець?

— Дочка нашого аптекаря. Вчилася у Львові в культосвітньому технікумі, а Олекса…

— Аспірант університету. Професор Захаржевський високої думки про нього.

— Встигли поцікавитися… Для чого?

Настала черга Шугалієві знизувати плечима. Його зараз цікавило все про родину Завгородніх, навіть дрібниці. Але Олена Михайлівна явно ухилялася від розмови про зустріч зі Стецишиним, і це непокоїло його.

— Про що розмовляв Андрій Михайлович зі Стецишиним? — запитав прямо.

— А про життя… Роман почав хвалитися: у нього люксусова машина і в домі кондиціонер. Але ж в Озерську таке повітря — для чого кондиціонер? І «Жигули» Андрієві пропонували, та не схотів. Оце, каже… пробачте, казав, коли Олекса закінчить аспірантуру, подарую йому, а по наших лісових дорогах краще на бричці. Любив коней, нехай земля буде пухом, добрий був чоловік, такі зараз рідко стрічаються.

— Коли Роман Стецишин пішов од вас?

Власне, Шугалій знав, що о четвертій годині шофер заїхав за ним, але канадець уже чекав на машину.

— Точно не пам'ятаю, десь о третій.

— Отже, був у вас з дванадцятої до третьої? Часу, щоб набалакатися, досхочу… Андрій Михайлович не сперечався із Стецишиним? — Дивився на жінку й думав: де був канадець від третьої до четвертої? Цілу годину… І чого пішов, не дочекавшись машини?

— Ми згадували юність… — Шугалієві здалося, що очі в Олени Михайлівни затуманилися. — Востаннє бачилися, коли були юними. Роман з Андрієм вчилися в одній гімназії, і ми товаришували. Гарні були роки, — зітхнула, — шкода, що молодість не вертається…

Шугалій рішуче пересів на стілець, який стояв за два кроки від Олени Михайлівни. Запитав, пильно дивлячись на неї:

— Що пропонував вам Роман Стецишин?

Жінка не відвела погляду. Відповіла, не вагаючись:

— Запрошував до себе. Казав, що може надіслати виклик, щоб погостювали.

— Більш нічого?

Олена Михайлівна опустила очі.

— Може, коли мене не було… — мовила невпевнено. — Я відлучалася на кухню…

— Звичайно, — погодився Шугалій і запитав: — Ви не посварилися із Стецишиним?

— Ну, що ви!

— Отже, він поїхав о третій… Ви проводжали його?

Олена Михайлівна зиркнула на капітана, і Шугалій помітив у її очах розгубленість.

— Роман сказав, що хоче пройтися пішки, — відповіла. — Подивитися на озеро…

— І ви не склали йому компанію?

— Ми хотіли, та він відмовився. Сказав, що машина чекає його на площі і що волів би побути на самоті.

— Дивні бажання бувають у людей, — погодився Шугалій і побачив, як щоки в Олени Михайлівни взялися рожевими плямами.

— Так, Роман змінився, — мовила жінка, і нараз риси її обличчя потвердішали.

— У чому ж це проявилося? — запитав Шугалій зацікавлено.

Олена Михайлівна роздумливо потерла щоку.

— Чоловіки або грубішають, або робляться самозакоханими, — сказала, немов поскаржилася.

— А конкретніше?

— Роман був гарним юнаком… А тепер — власник друкарні, — одповіла невизначено, але Шугалій збагнув, що саме вона мала на увазі. — У нього троє дітей і кондиціонер у домі. Справжній ґазда, прошу вас. — Це було мовлено з роздратуванням, а може, із заздрістю?

Шугалій перепитав роздумливо:

— Троє дітей, кажете? І діти вже, певно, дорослі?

— Дорослі, — одповіла Олена Михайлівна, і обличчя в неї раптом зробилося жалібним і зовсім старечим. — А в нас — один Олекса.

Шугалій помовчав. Мовив бадьоро:

— Нічого, скоро доведеться вам з онуками бавитися.

— Дай боже! — вирвалося в жінки, і капітан зиркнув на неї співчутливо, збагнувши, скільки невитраченої теплоти зберігається в ній.

— Чи не можна оглянути будинок? — попросив.

Олена Михайлівна підвелася одразу і з полегшенням.

— Я зготую вам кави, — мовила. — Чи, може, хочете їсти? То нагодую обідом.

— Уже обідав у чайній, — відмовився Шугалій. — А кави вип'ю з задоволенням.

— Кажуть, у нашій чайній непогано готують. — Олена Михайлівна зупинилася в передпокої. Тут стояла вішалка для верхнього одягу, біля дзеркала, що займало ледь не третину стіни, примостилася тумбочка з білим телефоном, поруч — низеньке зручне крісельце. — Але такої кави, як у нас, — вела далі жінка, — у Озерську не дістанете. Проходьте до вітальні, я зараз.

Капітан зайшов до великої кімнати, на яку вказала жінка. Ветлікар з сестрою мали непоганий смак, у вітальні це одразу впадало у вічі. Меблів мало: сервант, стіл із стільцями, тахта, широкі й глибокі фотелі перед журнальним столиком — власне, все. Але барвисті штори дивно пасували до такого ж веселого килима мало не на всю підлогу, а стіни прикрашали акварельні пейзажі, вставлені в легкі дубові рамки.

На більшості акварелей було зображене озеро: очерети й чиста вода за ними, грозові хмари над берегом, сонце віддзеркалюється в озері, й чорна цяточка човна в куточку — Шугалій не дуже-то й розумівся на живопису, але малюнки сподобались йому, були в них почуття, безпосередність і закоханість у природу. І барви милували око.

Олена Михайлівна брязкала на кухні посудом, Шугалій здогадався, хто малював акварелі, й запитав голосно:

— І як це вас вистачає на все? Господарство, квіти, живопис?

На кухні запанувала тиша.

— А-а, — відповіла неголосно, але Шугалій виразно чув кожне слово, — Олекса вже шість років у Львові, а ми з Андрієм… — нараз схлипнула, це вперше вона виказала горе по братові. Шугалія навіть дивувала її підкреслена сухість і витримка, але ось — не витримала й схлипнула, певно, тому, що була сама на кухні, у присутності капітана приховала б свої власні почуття — була жінкою сильною, з твердим характером і водночас натурою емоційною й пристрасною: хіба черства людина зможе так тонко відчувати природу і змалювати її?

Вітер гнув за вікнами дерева, Шугалій стояв біля вікна, бачив, як тріпоче листя, і гострий запах кави лоскотав йому ніздрі.

Олена Михайлівна принесла повний кав'ярник і дві маленькі чашечки, поставила на журнальний столик. Шугалій вільно простягнувся в фотелі, а вона вмостилася навпроти з ногами, скинувши черевики, — зовсім по-домашньому, либонь, це було виявом довір'я з її боку й свідчило про безпосередність натури.

Шугалій відсьорбнув ковток справді смачної кави й запитав:

— Ви колись працювали, Олено Михайлівно?

Жінка покалатала срібною ложечкою в чашечці, підвела очі.

— Колись закінчила кулінарний технікум, — відповіла розважливо, — працювала в їдальні рибзаводу, та Андрій загітував кинути. А тепер кличуть шеф-кухарем до чайної, і доведеться йти. Дитину треба підтримувати.

— Яку дитину? — не збагнув Шугалій.

— Олекса ж у Львові…

— Він дитина? — засміявся капітан.

— Зовсім ще дитина, — ствердила впевнено, і Шугалій зрозумів, що навряд чи хто переконає її в протилежному.

— Вам подобається Ніна Бабинець? — запитав.

— Дівчина як дівчина. Сучасна… — Олена Михайлівна посміхнулася доброзичливо, але в останньому слові Шугалій все ж таки вловив негативний підтекст. — Я не перечу. Андрій, правда… — затнулася.

— Був проти? — Олена Михайлівна не відповіла, проте Шугалій не звернув на це уваги. — Ваш брат нікуди не відлучався після від'їзду Стецишииа? — запитав.

— Ні.

— Розмовляв по телефону?

— Здається, ні. Ввечері я поливала квіти й могла не почути.

— Казав, що збирається на риболовлю?

— Рано ліг спати. О десятій вікно вже не світилося. А вранці його розбудив Чепак.

— Хто? — Шугалій поставив чашечку, щоб не розлити каву. — Який Чепак?

— Северин Пилипович, ветфельдшер. Помічник Андрія. Він тут у кінці вулиці мешкає.

— Коли це сталося?

— Близько п'ятої. Вже розвиднилося. Я ще дрімала, але почула дзвінок, а потім голос Северина Пилиповича.

— Де ваша кімната?

Олена Михайлівна вказала на передпокій, звідки дерев'яні сходи вели на другий поверх.

— Там моя й Олексина кімнати.

Шугалій ледь приховав хвилювання. Про Чепака він чув уперше. Лейтенант Малиновський виявився справжнім шелепою, і Шугалій подумки вилаяв його. Правда, лейтенант казав про якогось сусіду, котрий зазирав до Завгородніх на світанку. Капітан перепитав недовірливо:

— З вашої кімнати чути, що робиться тут?

— Авжеж.

— І впевнені, що то був Чепак?

— Хто ж іще? Хрипкий голос, та й про корову казав…

— Яку корову?

— Певно, хвору. Я не прислухалася, ще спала, й прокидатись не хотілося.

— Вони пішли з дому разом?

— Мабуть.

— Прошу вас пригадати. Це дуже важливо.

— Заснула я відразу. Та, мабуть, пішли — чула, як хвіртка грюкнула.

Шугалій замислився на кілька секунд. Нараз Олена Михайлівна мовила роздумливо:

— Здається, помиляюсь. Можливо, Андрій залишився, чи це уві сні чула його кроки? — потерла пальцями скроні. — Ні, не можу твердити.

— Чому не сказали лейтенантові Малиновському про Чепака?

— Казала, однак він не звернув уваги. Северин Пилипович часто бував у нас.

— Але ж так рано…

— Інколи і вночі.

— Так, у ветеринарів життя неспокійне. А чи не пішли вони рибалити?

— Андрій на спінінг ловив, а на спінінг не завжди спіймаєш. Северин Пилипович людина практична й свій час цінує. Він спінінгом не бавиться.

Шугалій подумав, що цей аргумент не дуже переконливий, але промовчав. Чепак! Хто такий Чепак, і чи не пов'язаний його ранішній візит з приїздом Романа Стецишина? Але ж тоді Стецишин мусив бачитися з Чепаком. Тим паче, що живе ветфельдшер мало не поруч.

Запитав:

— Чепак давно в Озерську?

— Певно, й народився тут.

— Стецишин знає його?

— Чом би не знав? Тут кожен один одного знає. Звісно, міг і забути — родичів іноді забувають, а чужих… — Олена Михайлівна відсьорбнула кави й мовила раптом без усякого переходу: — А ви даремно Чепака підозрюєте, він порядна людина, самі спізнаєте, якщо оббудетесь тут. Все одно, що Олекса прийшов би чи я сама.

Шугалій кивнув, хоча Олена Михайлівна не переконала його. Скільки було випадків, коли зовні найпорядніші люди виявлялися негідниками й навіть злочинцями — звик вірити тільки фактам, перевіряти факти, зважувати на факти й робити з них висновки.

Нагадав:

— Ви обіцяли показати мені будинок.

— У нас нема замків.

— Але ж…

— Ну, добре, підемо на другий поверх.

Гвинтові дерев'яні сходи з різьбленими бильцями вивели їх до невеличкого передпокою з двома дверима. Олена Михайлівна відчинила їх.

— Оце — моя, — тицьнула пальцем праворуч, — а південна Олексина. Прошу спочатку до мене. — Вона пропустила капітана й зупинилася в дверях. Видно, вторгнення малознайомої людини не дуже подобалося їй: нетерпеливо постукала пучками по одвірку й мовила прямо:

— Я не приймаю гостей, і тут у мене… Не люблю цікавих.

— Але ж я тут не з цікавості, — трохи образився Шугалій.

Капітан зупинився посеред кімнати, роззираючись довкола. Шафа, трюмо, просте ліжко й фотографії на стінах. Багато фотографій, простих, любительських, але збільшених і віддрукованих на гарному папері, і портретів, зроблених професіоналами. Велике фото хлопчика в матросці з переляканими очима, трохи збоку той же хлопчина вже у шкільній формі, а навпроти дверей, певно, вже студентом — на мотоциклі в шоломі і в рукавицях із рострубами.

Сама Олена Михайлівна — дівчиною та в зрілому віці. Вона справді була красунею, але з усіх фотографій дивилася сумно, наче не бачила в житті нічого веселого, як казкова царівна Несміяна. На одному тільки знімку Олена Михайлівна посміхалася: стояла поруч брата й тримала на руках малого Олексу — дивилася на нього ніжно і, якщо б Шугалій не знав, що Олексина мати померла під час пологів, міг би подумати, що на фото зображено щасливе подружжя з дитиною.

Капітан хотів уже йти, однак його увагу привернула пляма на стіні, чотирикутник на шпалерах просто над ліжком: видно, й тут висіла фотографія, яку зняли зовсім недавно.

— Чудові знімки, — мовив. — Самі робили?

— Ні, маємо одного майстра в Озерську… — Олена Михайлівна дивилася відчужено: видно було, що цікавість Шугалія та його запитання дратують її.

Капітан вдав, що не помічає цього.

— А цей знімок зняли недавно? — тицьнув пальцем у пляму на стіні. — Хто тут був сфотографований?

— Вигорів на сонці, і я замовила нову репродукцію. — Олена Михайлівна зігнорувала другу частину запитання.

Шугалій затримався в кімнаті ще з хвилину — у нього було відчуття, що побачив якийсь відрізок життя цієї жінки, але зробив це нетактовно, немов зазирнув у замкову шпарину.

— Вибачте, — мовив нарешті зовсім щиро й вийшов з кімнати.

Він постояв трохи на порозі Олексиного помешкання. Тут ніщо не здивувало його: низька кушетка, письмовий стіл, завалений журналами, підручниками й зошитами, стелажі з книжками, стереорадіола з великими колонками по кутках і серед усього цього бедламу велика кришталева ваза з червоними й білими трояндами на журнальному столику.

Троянди були щойно зрізані, і Шугалій знав, хто поставив їх тут. Озирнувся на Олену Михайлівну — вона також заглядала до кімнати, й очі її потеплішали.

Шугалій потягнув носом.

— Газ, — мовив упевнено, — ви вимкнули газ?

Жінка сплеснула руками, подріботіла вниз сходами. Капітан дочекався, поки добігла до кухні, кількома пружними кроками дістався до її кімнати, запитав звідти:

— Ну, що?

— Вам видалося, — почув. — Тільки налякали.

Шугалій повільно спустився сходами. Олена Михайлівна не могла помилитися, щойно він чув її зовсім виразно, отже, і вона навряд чи не впізнала б хрипкий бас Чепака.

Чепак… Чепак… Северин Пилипович Чепак, ветеринарний фельдшер…

Шугалій вийшов на вулицю й швидко попростував до центру. Зазирнув до райвідділу держбезпеки й попросив терміново, до наступного ранку, підготувати довідку про Чепака.

На фасаді районного Будинку культури висіло величезне оголошення, яке запрошувало на танцювальний вечір з розвагами: атракціони, лотерея, запитання і відповіді про любов та дружбу.

Звичайні танцюльки, здогадався капітан, однак вирішив піти. Все одно вечір був вільний, а на танцях можна поговорити з кимось, почути, що кажуть у містечку про випадок на Світлому озері.

Як виявилося, відповідей про любов та дружбу на танцювальному вечорі не було, оскільки не було й запитань. Певно, це влаштовувало і культпрацівників, бо до свого активу вони все одно додавали ще один виховний захід, влаштовувало це і молодь, котрій набридли сентенції лектора, взяті з популярної брошури товариства «Знання».

Молодь на практиці демонструвала теоретичні положення брошури — у вальсі кружляли пари, розчервонілі від стрімкого руху, поглядів, доторків, розмов. Шугалій, який пов'язав нову яскраву краватку, подумав, що навряд чи в танцювальних залах великих міст оркестри ще грають вальси, а тут, як виявилось трохи згодом, танцювали навіть «бариню», танцювали, правда, дещо модерно, але завзято й весело.

Капітан постояв трохи, роззираючись. Зал темнуватий, попід стінами ряди зсунутих дерев'яних крісел. Оркестр з трьох чоловік: ударник, електрогітара й саксофон. І дівчат наполовину більше за хлопців. Вони танцювали одна з одною, і все ж кілька у святкових яскравих сукнях стояли в кутках, перемовляючись поміж собою й удаючи, що танці не дуже-то й цікавлять їх: просто завітали до Будинку культури заради приємних розмов:і подругами. Серед них Шугалій помітив і свою сьогоднішню бібліотекарку, згадав її пронизливі очі, стулені вуста й вирішив запросити на танець. Волів, звичайно, танцювати не з нею. Он кружляє, напівзаплющивши очі, струнконога чорнявка: така навіть коротким поглядом найміцнішу броню проб'є. Але ж дівчата вже не для вас, шановний капітане, — у вас удома своя струнконога чорнявка…

Цікаво, що подумала б Віра, побачивши його на танцюльках? Вона розумна і збагнула б, що потягло його сюди зовсім не бажання познайомитися з якоюсь районною красунею. Але глибини ревнивого жіночого серця навряд чи колись будуть остаточно досліджені, і десь там, у якомусь закутку, можливо, залишиться маленька-маленька гірчинка…

Шугалій зітхнув і попрямував попід стіною до бібліотекарки. Йшов і дивився на дівчат, котрі, побачивши його маневр, захвилювалися, хоча зовні майже нічим не виказали цього.

Бібліотекарка роблено засміялася, поправляючи зачіску, її подруга, низенька блондинка, скосувала на капітана, обмахуючись хусточкою, і лише третя не відводила відверто очікувального погляду й посміхалася ніяково та збентежено. Обличчя в неї витягнулося, коли Шугалій зупинився перед бібліотекаркою, і капітан вирішив наступного разу неодмінно запросити дівчину.

Бібліотекарка поклала руку Шугалієві на плече недбало, наче робила велику милість, але капітан устиг перехопити торжествуючий погляд, який вона кинула на подруг.

— Ви чудово танцюєте! — мовив Шугалій, вирішивши одразу завоювати прихильність дівчини. — До речі, знаєте про мене не так уже й мало, а мені невідоме навіть ваше ім'я.

— Надія.

— Одне з найкращих імен, — мовив Шугалій упевнено, бо воно й справді подобалося йому.

Бібліотекарка відповіла ледь чутним потиском руки, тепер капітан не сумнівався в її доброзичливості й вирішив безсоромно підсолодити пилюлю:

— Дивуюсь я вашим хлопцям, — почав, сам зневажаючи себе за брехню, — ви танцюєте напрочуд легко, я давно не відчував такої приємності, а вони…

Надя розтягла губи у зневажливій посмішці.

— Дурні, — мовила зло, — провінційні невиховані дурні, чого від них чекати?

Певно, вона справді думала так, і Шугалієві стало прикро: звідки в дівчині стільки неприязні?

— На жаль, дурні існують всюди… — одповів. — Але ж у вас в Озерську так багато гарних дівчат!

Бібліотекарка сприйняла це як комплімент на свою адресу.

— Де ви їх бачили? — посміхнулася манірно.

Шугалій не відповів. Цього було досить для дівчини, шия в неї вкрилася рожевими плямами.

— Хочете почитати Сименона? — запитала раптом, і Шугалій зрозумів, що вона робить йому велику послугу.

— У мене й без Сименона голова обертом іде, — поскаржився. — До речі, — кивнув на двох дівчат попід стіною, — то ваші колеги з бібліотеки?

— Ні, то Свєта й Рая з рибзаводу.

— А бібліотекарки не танцюють?

— Якби! — одповіла розпачливо. — Гляньте, он що виробляє! — вказала на високу дівчину, яка кружляла з хлопцем у модному картатому піджаку.

Шугалій впізнав струнконогу чорнявку й вирішив, що має таки непоганий смак, якщо одразу звернув увагу на дівчину, котра викликає неприязнь у Наді. Придивився до партнера чорнявки й упізнав Олексу Завгороднього. Таке ж відкрите обличчя, як на фотографії в кімнаті Олени Михайлівни, таки ж спокійна, доброзичлива усмішка. І дівчина йому до пари.

— Хто це? — запитав, хоча й наперед знав відповідь.

— Нінка… — мовила зневажливо. — Нінка Пабинець, працює в читалці. І як не соромно?..

Дівчина танцювала, як і всі, певно, тільки спідниця в неї була коротша за «міні» інших районних модниць — на палець чи два, але ж вона повернулася зі Львова, самого Львова, де точно знають, на скільки можна вкорочувати спідницю.

Вальс закінчився, й Шугалій повів Надю до крісел. Оголосили перерву й повідомили, що в сусідній кімнаті можна виграти в лотерею пляшку шампанського. Капітан чомусь не спокусився на приз і сів поруч бібліотекарки. Дивився, як іде до них через зал Ніна Бабинець, узявши Олексу під руку й зазираючи йому у вічі: либонь, не бачила, крім нього, нікого й не хотіла бачити.

Дівчина справді була вродлива — біле лице під кучмою чорного волосся, правда, риси обличчя дрібнуваті, але виразні, і очі сяяли од щастя й ніжності, як чорні зірки. «Але хіба зірки бувають чорними?» — подумав Шугалій і, дивлячись на Ніну, збагнув, що бувають, — зрідка, але трапляються.

Вони зупинилися перед Надею, і Ніна щось запитала в неї. Шугалій гадав, що та відповість так само зверхньо, неприязно, як казала про неї позаочі, але Надине обличчя розпливлося в благодушній посмішці, й вона мовила лагідно, мало не ніжно, буцім розмовляла з найкращою подругою.

Це було так несподівано, що Шугалій аж засовався на стільці — бібліотекарка виявилась небезпечнішою, ніж він думав, і капітан пожалів те жіноцтво, котрому доводиться спілкуватися з нею.

— Така файна ти сьогодні, Ніночко, — цвірінчала вона, — я просто в захопленні, і нема в нашому закуті кращої.

Вона сказала «у закуті», звичайно, не без підтексту, щоб хоч якось принизити дівчину, але та не звернула на це уваги.

— Боже, який вальс! — мовила. — Все життя танцювала б!

— Як криловська бабка?

— Хай так. За один такий вальс, — глянула закохано на Олексу, — півжиття не шкода.

Надине обличчя нараз зсудомила злоба.

— Не спіткнись! — майже вигукнула. Ніна подивилась на неї здивовано, але Надя вже зрозуміла свою помилку. — Черевики в тебе… — поправилась, — на таких підборах, що лячно. Імпортні?

— Мейд ін Бобруйськ… — посміхнувся Олекса.

— Ти все жартуєш! — Надя кинула на нього гострим поглядом, і Шугалій помітив, я к зволожилися її очі. Здогад сяйнув у нього, та не повірив — невже? Так, сумнівів бути не могло: Надя не байдужа до Олекси Завгороднього і не може вибачити суперниці ні краси, ні щастя, яке випромінювало її обличчя. Але закоханим не дано помічати почуття інших, і Олекса відповів цілком серйозно:

— Знайшла жартівника! Я за цими черевиками дві години в черзі стояв.

— Чого не зробиш заради… — Надя затнулася. Певно, хотіла сказати «коханої», але мовила: — Заради моди.

— А мені подобається… — Мабуть, Нінині ніжки подобалися б Олексі навіть у личаках, зрештою, він мав рацію, та й черевики були зовсім непогані.

В лотерею хтось виграв шампанське, бо з Пічної кімнати долинули захоплені вигуки й відразу бабахнуло корком.

— Я б теж випила зараз шампанського, — мовила Ніна.

— Але ж тут нема буфету.

— Може, до чайної? — запропонувала Ніна нерішуче.

Надя блиснула очима.

— І ти хочеш, щоб Олексу побачили зараз у чайній? — запитала осудливо. — Чесно кажучи, я дивуюсь, що ви прийшли сюди. Минув лише тиждень… — дошкульніше вколоти було неможливо: хлопець зблід, і обличчя в нього видовжилося.

— Справді, — одповів ніяково, — лише тиждень минув… Але ж Ніні так хотілося потанцювати!

— Хіба збагнеш чуже горе! — мовила Надя повчально й махнула рукою так, що всі зрозуміли: ні, вона не така й ніколи не дозволила б Олексі танцювати через тиждень після смерті батька.

— Андрій Михайлович був людиною веселою й ніколи б не засудив нас… — спробувала виправдатися Ніна, але посмішка зійшла з її обличчя, й очі зробилися сумними.

Оркестр заграв «бариню». Олекса взяв Ніну під руку, але вона рішуче відсторонилася. Надя очікувально подивилася на Шугалія, проте він ніяк не зреагував на її натяк — сидів і дивився, як через зал, безцеремонно розштовхуючи танцюючих, прямують до них два хлопці. Один з них за кілька кроків поманив Надю, та з готовністю підвелася й пішла йому назустріч, а другий зупинився перед Ніною.

— Пішли, Ніно! — поклав їй руку на плече.

Дівчина повела плечем, але хлопець не відпускав її.

— Відчепися! — Олекса різким рухом скинув руку хлопця з Ніниного плеча.

— Ти дивись, — здивувався той, — воно ще пручається! — Хлопець був на голову вищий за Олексу, кремезний, але вайлуватий. Він розчепірив пальці, наблизив до Олексиного обличчя. — Не буде зараз тебе тут, пойняв? Зхаваю тебе й не помічу… Олекса не відсторонився.

— Бачиш, Ніна не хоче танцювати. І не буде, я не дозволю. Піди проспися, від тебе за півкілометра тхне.

— Дивись, воно заговорило! — удав здивування хлопець. — Хто воно таке, Нінко? Тріпло заїждже. Тобі що, своїх не вистачає?

— Ану, мотай звідси! — Олекса почервонів од гніву. — Бо зараз виведуть.

— Вийдемо! — запропонував той. — Давай вийдемо, мені тут розмовляти з тобою незручно.

Ніна стала поруч Олекси.

— Слухай, Петре, — мовила спокійно, — я зараз покличу дружинників…

— Плювати я хотів на твоїх дружинників! — Все ж хлопець мимовільно озирнувся. Але одразу стиснув величезного кулака, насварився на Олексу. — Ти наших дівчат не чіпай. Мало тобі львівських? Бо голову скрутимо й назад не поставимо! Усьок?

Олекса стиснув зуби. Обійняв Ніну за плечі, і цей жест був красномовніший за будь-які слова.

— Не слухаєшся, значить?.. Але ж я тебе попередив! — хлопець хитнувся, наче хотів відсунути Олексу зі свого шляху, натомісць різко повернувся й пішов до виходу. Завгородній дивився йому вслід гнівно. Відсторонився від Ніни.

— Почекай на мене, — мовив рішуче. — Я з ним хвилинку побалакаю…

— Ні, — міцно схопила його за руку. — Ти що, з глузду з'їхав?

Плечі в Олекси опустилися.

— Пішли… — запропонував. — Не можу я тут…

Ніна тривожно зиркнула на двері, за якими зник Петро.

— Трохи зачекаємо…

— Не боюсь я його, — зрозумів її вагання Олекса.

— Ти не знаєш Петра. Краще не зв'язуватись.

— Якщо тремтіти перед кожним хуліганом!..

— Його всі в Озерську бояться.

— Пішли… — махнув рукою Олекса. Він потягнув Ніну до виходу.

Шугалій помітив, що товариш Петра кинув Надю посеред залу й поспішив за ними. Що ж, вирішив, без його втручання не обійтися. Швидко перетнув зал і вийшов до порожнього вестибюля. За Олексою й Ніною вже грюкнули двері, і Петрів товариш вислизнув за ними.

Петро стояв неподалік од Будинку культури, спершись спиною на стовбур дерева й засунувши руки до кишень. Олекса побачив його й зупинився. За кілька кроків од нього зупинився й другий хлопець.

Петро мовив знущально:

— Чого ж ти злякалося, цуценя зальотне? Іди в мої обійми, і тобі стане кльово! Бо мої обійми не гірші від Нінчиних…

Олекса озирнувся на другого хлопця й побачив у дверях Будинку культури Шугалія.

— Ого, а вас аж троє! — завагався на мить, бо взяв Ніну за руку й відступив убік. — Сам на сам злякався?

— Ти мені погавкай! — Петро одірвався од дерева, ступив ліниво крок. — Бачив розмальовані писки?

Ніна потягнула Олексу назад, однак шлях до відступу було вже перекрито.

— Чекай… — Олекса випростав руку й нараз легко, навіть якось граціозно кинувся на другого хлопця. Той не встиг ухилитися, Олекса схопив його за руку й кинув через себе. Хлопець упав незграбно на бік, певно, він не встиг навіть збагнути, що сталося.

Петро, як роздратований ведмідь, посунув на Олексу. Можливо, тому довелося б кепсько, але Шугалій вирішив, що настав час втрутитися. Заступив хлопця й мовив владно:

— Міліція! Прошу припинити бешкет!

— Яка ще міліція? — одразу не збагнув Петро. — Не лізь не в свою справу, бо гірше буде!

І все ж він зупинився, вагаючись, і Шугалій скористався з цього:

— Ідіть звідси, — наказав, — бо затримаємо й судитимемо за хуліганство.

— Охота була зв'язуватися! — підвівся з асфальту другий хлопець. — Пожартувати вже не можна!

— Я тобі за такі жарти!..

— А я що?.. Я — нічого…

— А чого він наших дівчат чіпає? — спробував виправдатися Петро.

— А тобі яке діло? — вибухнула Ніна.

— Знайшла фраєра… — промимрив Петро. — Ми тобі ще пригадаємо. — Він намагався відступити з гідністю, наскільки це було можливо в його становищі. Повернувся й пішов, не дивлячись на товариша, який задріботів слідом.

Лише тепер Олекса обернувся до Шугалія.

— Ви справді з міліції? — запитав.

— Краще б подякував чоловікові! — Ніна дивилася з цікавістю. — Не все одно — звідки?

Шугалій відкликав Олексу й відрекомендувався, пояснивши, для чого прибув до Озерська, і відчув, як одразу внутрішньо напружився Олекса. Що ж, звичайно, мало приємного в тому, що хтось почне копирсатися в твоєму житті, а хлопець він був, мабуть, непоганий. І капітан вирішив бути з Олексою гранично делікатним. Тим паче, що хлопець сам інформував органи держбезпеки про батьків лист. Хтозна, як повівся б на його місці хтось інший? Може, й не надав би значення чернетці або навпаки, не схотів би неминучих клопотів, пов'язаних з розслідуванням, і знищив би листа.

— Проведемо дівчину додому? — запропонував Шугалій. — Бо ті двоє…

— Не так уже й страшно! — В цих Олексиних словах не було бравади, і капітан запитав:

— Займаєтесь самбо?

— Гурток у нас в університеті.

— А ви його спритно поклали.

— Піжонів треба вчити.

— Але ж можна наскочити й на ніж.

— В Озерську навряд чи. Я цього Петра знаю. На таке не піде.

— Ви вже шість років не живете в Озерську, і я б на вашому місці…

— Все літо тут. Та й на зимові канікули приїжджаю. Батько весь час у роз'їздах… був, — додав з гіркотою, — і тітці треба допомогти.

— Гарна вона.

— Не те слово — гарна! А ви вже встигли побувати в нас?

— І так багато часу змарновано.

— Якщо б я раніше поцікавився батьковими паперами…

Шугалій непомітно торкнувся Олексиного ліктя, хлопець осікся.

— Якими паперами? — запитала Ніна. — Ти не казав про них.

— Ділове листування, — ухильно пояснив Олекса. — Тобі не цікаво.

— Мені все цікаво.

— Дрібниці, — махнув рукою, — всякі там карантинні заходи.

— Завтра вранці розберемо їх, — мовив Шугалій.

Вони проминули бібліотеку й зупинилися перед хвірткою, звареною з товстих залізних прутів. Дім Бабинців стояв у глибині густого саду, великі вікна світилися.

— Зайдемо? — запропонувала Ніна.

Олекса не відповів. Йому явно не хотілося розлучатися з дівчиною, однак Шугалій мав намір ще порозмовляти з ним.

— А вам на роботу зовсім близько… — удав, що не почув дівчину.

— Коли треба, мати просто гукає Ніну, — засміявся Олекса. — Борщ на столі, біжи, доню, бо прохолоне!

— Чаю поп'ємо, — дівчина відчинила хвіртку, — а хто хоче гарячого борщу…

— Завтра, — заперечив Шугалій твердо, — борщ завтра, а сьогодні ми з Олексою ще погомонимо.

Ніна ображено грюкнула хвірткою, Олекса з жалем подивився їй услід і повернувся до капітана.

— Підемо до нас?

— Проведіть мене до готелю.

— Тут два кроки.

— А в мене лише два запитання. Батько казав вам про приїзд Романа Стецишина?

— Так. Він ще місяць тому одержав листа з Канади. Взагалі вони не листувалися, може, писали раз на п'ять років, батько чомусь не дуже полюбляв дядька Романа…

— А Олена Михайлівна?

— Не знаю. Хоча… В її кімнаті висіло фото…

— Бачив, — ствердив Шугалій. — Не вистачає одного знімка.

— Фотографія тітоньки з дядьком Романом. Давня, коли були ще зовсім молодими.

— Звичайно, адже не бачилися тридцять років. Чому Олена Михайлівна зняла фото?

— Мені незручно питати.

— Розумію. Не казала, що відбулося між ними й Стецишиним?

— Вважаєте, батько тому й сів за листа до вас? Мені теж здається… Питав у тітки, каже, нічого не чула й нічого не знає. Та й справді, що могло статися?

— І все ж щось сталося, — роздумливо мовив Шугалій. — А з Чепаком ви знайомі?

— Хто ж його не знає? Батьків помічник і товариш.

— Товариш?

— Батько поважав його. Северин Пилипович з дружиною часто заходили до нас.

Вони підійшли до готелю.

— До завтра, — поплескав Шугалій Олексу по плечі, — бувай здоровий, хлопче, — перейшов на «ти», — завтра десь ранком я зайду до вас. А тепер — спати, притомився я трохи, й спати хочеться.

Певно, сказав неправду, бо ще читав, а потім лежав у ліжку з розкритими очима, поки сон усе ж не зморив його.

Будинок ветлікарні стояв за високим дерев'яним парканом на краю містечка. Шугалій одразу впізнав Чепака, хоча на фотографії, яку показали капітанові в районному відділі держбезпеки, той був значно молодший. А може, це білий халат надавав Чепакові якоїсь лікарської суворості й старив його, бо ветфельдшер рухався жваво й очі блищали зовсім по-молодечому.

І все ж Чепакові було вже за п'ятдесят. Зранку Шугалій познайомився з його біографією — власне, знайомитися було ні з чим. Народився Чепак в Озерську, батько працював на місцевому тартаку, мати посудомийницею в ресторані. На тартак незадовго до війни поступив і Северин. На початку сорок третього року гітлерівці спалили тартак, кілька робітників було заарештовано, а дев'ять чоловіків, у тому числі й Северин Чепак, подалися в ліси, де й склали кістяк невеличкого партизанського загону, що діяв у районі Озерська та Любеня.

Влітку сорок третього року карателі разом із загоном курінного Стецишина, скориставшись даними, одержаними від зрадника, підісланого бандерівцями до партизанів, розгромили загін, притиснувши його до чорних боліт. Зрадника так і не знайшли. Лише трьом партизанам пощастило врятуватися, в тому числі й Северину Чепаку — він якраз був посланий на зв'язок з підпільниками до Любеня — райцентру кілометрів за сімдесят від Озерська.

Прочитавши це, Шугалій зупинився. Чепак був у Любені, коли карателі з бандерівцями громили загін. Чи випадково? А тепер син курінного Стецишина приїжджає з Канади до Озерська…

Але при чому тут Завгородній? Адже під час війни Андрій Михайлович перебував у Львові…

Далі вся біографія Чепака вкладалася в один абзац. По війні закінчив ветеринарне училище і ось уже мало не тридцять років працює в озерській ветлікарні. І працює непогано — всі ним задоволені.

… Чепак саме робив укол собаці, якого тримала огрядна жінка в нечищених черевиках. Пес пручався, жінка не могла втримати його, і фельдшер обернувся до Шугалія.

— Допоможіть! — не попросив, а наказав, і капітан притримав пса за задні ноги.

Чепак зробив укол і звернувся до Шугалія:

— Чим можу служити?

— Маю приватну справу, Северине Пилиповичу, і хотів би побалакати віч-на-віч.

— Там вас влаштує? — тицьнув Чепак пальцем на лавку під яблунею. — Я тільки шприц занесу. — Він повернувся одразу й сів впівоберта до Шугалія, поклавши на коліна великі руки з набряклими синіми венами. Капітан показав йому посвідчення. Чепак вивчив його уважно, Шугалію видалося, що аж занадто уважно, віддав і знову поклав руки на коліна — дивився у вічі капітанові й нічим не виказував свого хвилювання.

— Мені доручено з'ясувати обставини смерті ветлікаря Завгороднього, — почав Шугалій, не відводячи погляду, — і я хотів би дізнатися, для чого ви завітали до Андрія Михайловича вісімнадцятого серпня вранці о п'ятій годині?

— Чекайте, коли ж це було — вісімнадцятого? Зрештою, яке це має значення? Останнім часом вранці я взагалі не заходив до Завгородніх.

— Це було в день смерті Андрія Михайловича.

— Ось воно що! — зіниці Чепака звузилися, й високе чисте чоло взялося зморшками. — А я думаю, чого це держбезпека мене турбує! Гадаєте, вбили Андрія Михайловича?

— Давайте домовимося, Северине Пилиповичу, запитуватиму я.

— Ваше право, товаришу, ваше право…

— Отже, вранці вісімнадцятого?..

— О п'ятій ранку був ще вдома. Десь на початку шостої пішов на Світле озеро.

— Хто це може підтвердити?

— Дружина ще спала, — роздумливо мовив Чепак, — а живемо ми біля озера. Через городи стежкою просто до берега. Може, хтось і бачив, треба попитати сусідів.

Шугалій ледь помітно всміхнувся.

— А де ви були напередодні між третьою й четвертою годинами дня?

Чепак потер чоло, й воно знову розгладилося.

— У суботу тобто? О другій ми обідали, потім відпочивав. Вихідний був у нас, — пояснив, — ми по суботах працюємо, та Андрій Михайлович вихідний зробив. На свята працювали, то відгулювали.

— Дружина була дома?

— Пообідали разом, потім вона по магазинах пішла.

— Коли повернулася?

— А хто ж його зна? У неї треба попитати — гадаю, десь близько п'ятої.

— І від третьої до четвертої години ніхто до вас не заходив?

— Спав я, може, хтось і стукав.

— Із Стецишиним не бачилися?

Капітан побачив, як заворушилася шкіра на чолі Чепака — але очей не одвів і нічим більше не виказав свого хвилювання.

— Яким Стецишиним? У нас в Озерську були одні тільки Стецишини, але загули… Давно загули, десь в Америці, кажуть.

— Коли повернулися в неділю з риболовлі? — Шугалій навмисно міняв запитання, щоб не дати Чепакові можливості зосередитися.

— Увечері. Вітер погнав хвилю, яка ж риболовля в бурю?

— З ким рибалили?

Краєчком ока капітан побачив, як стріпнулися пальці Чепака. Стріпнулися й знову завмерли.

— Сам. На човні ходив до острова.

— Спіймали щось?

— Та клювало. Кілька щук, лящі, окунці. Ну, краснопери.

— Юшку варили?

— Кого тут юшкою здивуєш?

— Ваша правда, — погодився Шугалій. — А хто біля острова ще ловив?

— Не бачив я нікого. Очерети там, в очеретах стояв, а поруч — нікого.

— Коли карателі громили ваш партизанський загін, — без усякого переходу запитав Шугалій, — ви, здається, були в Любені? Чому так сталося?

— Ось воно що! — губи в Чепака ображено затремтіли. — Ось воно що, я починаю розуміти, чому держбезпека займається цією справою. По війні мене вже запитували про це, але мав свідків, що командир загону послав на зв'язок до Любеня.

— А я і не сумнівався в цьому. Але якийсь дивний збіг обставин: курінний Стецишин з карателями знищують партизанський загін, у цей час ви в Любені…

Чепак застережливо підвів руку.

— Я зрозумів, — перебив. — Тепер ви про Романа Стецишина запитуватимете. Справді, через тридцять років приїздить син бандерівського курінного — щось тут не гаразд… Чому знаю про приїзд Ромка, хочете довідатись? А хто в нас не знає про це? Озерськ — не область, це у вас інтуристи готелі заполонили, а в нас усе на видноті. Андрій Михайлович казав, що Ромко приїде, ось звідки знаю. І про загін розпитуєте!.. Не раз уже питали, але ось що… Свідки в мене лишилися. Я до Любеня болотами подався, а карателі через дві години пішли на загін. Розумієте, дві години… Документ є, заступник командира загону живий лишився, у Заліщиках зараз живе, він вам підтвердить. Макар Войновський, у райвиконкомі працює.

Шугалій відчув: Чепак каже правду, і зв'язаний ним ланцюг уже порвався. Але ж Олена Михайлівна твердить, що чула голос Чепака о п'ятій ранку в неділю. І взагалі в неділю до полудня ніхто не бачив Чепака.

Підвівся.

— Я прошу вас протягом дня не відлучатися з ветлікарні.

Фельдшер обсмикнув поли білого халата, нічого не відповів, і Шугалій, ідучи до хвіртки, відчував на потилиці його важкий погляд.

Малиновський уже чекав на капітана і, видно, про щось дізнався, бо в очах його Шугалій помітив нетерпіння. Сказав, посміхаючись:

— У вас такий вигляд, Богдане, наче вже вистежили вбивцю, і нам залишається тільки заарештувати його. Ну, що там у вас?

Малиновський підвівся з-за столу. Сьогодні на ньому був уже не святковий костюм, і краватка в горошок теж залишилася в шафі.

— Кузь у неділю на світанку йшов з каністрою, — мовив. — З каністрою до озера.

— Ну й що?

— Як що? Ніс бензин, отже, виходив в озеро.

— Міг кинути каністру в човні й повернутися додому.

— Ні. Я бачив його човен. На носі багажник, але маленький. Каністра не влізе.

— А де він зберігає мотор?

— Сарайчик мають утрьох на березі. Він і ще двоє.

— Ось там і залишив каністру.

— Ні, я розмовляв з ними. Зенон Каленик прийшов на берег о пів на сьому. Кузевого човна не було. Потім Кузя бачили в селі вже після дев'ятої.

— А цей Каленик?..

— Хотів човна смолити, але вітер піднявся. Повернувся додому о сьомій.

Шугалій зробив якісь помітки в блокноті з темно-червоною шкіряною обкладинкою. Полюбляв гарні блокноти й ручки. Мав при собі завжди дві чи три кулькових з різнокольоровими стержнями. Капітанові співробітники знали: якщо Шугалій занотовує щось червоним чорнилом — варте уваги. Але Малиновський не знав цього і байдуже спостерігав, як капітан малює на чистій сторінці кілька червоних цифр. Справді намалював, ще й поставив між ними риску.

— А ви самі Кузя бачили? — запитав.

— У них там забігайлівка, — пояснив Малиновський, — чайною називається. Кузь у компанії сидів.

— Про що розмовляли?

— Та ні про що. П'яне базікання.

— Голос? — запитав Шугалій зацікавлено. — Який у Кузя голос?

— Звичайний голос.

Капітан нетерпляче клацнув пальцями.

— Бас, тенор, дискант? Хрипкий?

— Тонкий голос, і сам він довгошиїй. Говорить, наче булькає. З хрипом булькає.

— З хрипом?

— Либонь, простуджений.

— Міг і простудитися, — погодився Шугалій, — у вас над озером як задме…

— Ще казали — криється Кузь…

— Як криється?

— У селі все помічають. До озера городами пройшов, а вулицею ближче. І не запрошує до себе.

— Раніше запрошував?

— Не дуже.

— От бачите.

— Але ж на риболовлю їздить сам. А раніше компанії не цурався.

— Та ж у чайній сидів не сам.

Малиновський знизав плечима.

— Народ каже…

— Хто цей народ?

— Ну, Каленик. Ще цей, — зазирнув до записника, — Лопатинський. Навпроти Кузевої садиби живе.

— Цікаво. — Шугалій погрався стержнями ручки, висуваючи й засуваючи їх. — А тепер, лейтенант, зберіть мені відомості про Чепака. Знаєте такого?

— Ветфельдшера? При чому тут Чепак?

— Попитайте сусідів: може, хтось бачив його у суботу вдень, можливо, від третьої до четвертої години до нього заходив Роман Стецишин. І що робив Чепак у неділю на світанку?

— Я гадав, що Опанас Кузь зацікавить вас.

— Нікуди не дінеться ваш Кузь.

— Звичайно, не дінеться. Але ж Чепак?..

— Олена Михайлівна Завгородня твердить, що Чепак заходив до них на світанку в неділю. І що Андрій Михайлович, певно, подався з ним.

— Хтось був у Завгородніх у неділю вранці. Може, й не Чепак, він твердить, що не бачився з Андрієм Михайловичем, але алібі в нього нема. Пошукайте його ви, лейтенанте, це дуже важливо. А я — знову до Завгородніх.

— Покуштуйте яблук, Миколо Костянтиновичу. — Олена Михайлівна висипала з фартуха просто на стіл з десяток великих червоних плодів. — Це мельба, якраз зараз достигають. Таких в Озерську не знайдете, Олекса привіз саджанець зі Львова, і другий рік плодоносить.

Шугалій вибрав червонобоке, з сизим відливом яблуко, надкусив. Солодке й пахне медом.

— Коли прийде Олекса? — запитав.

— Ото щойно вискочив. Мотор зіпсувався, а квіти поливати треба, по якісь запчастини побіг. Казав, через годинку повернеться. А ви поки яблука їжте, он журнали є… — Олена Михайлівна заклопотано почимчикувала до відчинених дверей веранди, але Шугалій зупинив її.

— Я хотів би, Олено Михайлівно, — мовив, стежачи за тим, яке враження справлять його слова, — глянути на фотографію, яку ви прибрали зі своєї кімнати.

Обернулася різко й зиркнула сполохано, як дитина, що вчинила недозволене.

— Мені не хотілося б… — заперечила невпевнено. — Для чого вам?

— Олекса сказав, що ви сфотографовані з Романом Стецишиним.

— Овва! Він же мій кузен.

— Тим паче.

Знизала плечима й мовчки пішла до покоїв. Принесла велике фото в рамці, мовчки поклала на стіл коло яблук.

— Роман був вродливий юнак, правда? — запитала. — Тепер він товстий і лисий… — засміялася неприродно голосно.

Справді, Роман Стецишин у двадцять років міг закохувати в себе дівчат: високий, очі великі, прямий ніс і ніжні щоки, які, мабуть, пестила не одна жіноча рука. Бо дивився на Олену Михайлівну впевнено й трохи зверхньо. А її очі промінились захопленням і любов'ю.

Шугалій перехопив погляд жінки й помітив у ньому смуток.

— Пробачте, я б не хотів завдавати вам болю, але ви любили його? — запитав.

— Який уже біль! — махнула рукою. — Давно перегоріло.

Капітан подумав, що Олена Михайлівна зараз не зовсім щира: адже фотографія донедавна висіла в її кімнаті.

— І ви весь час чекали на нього? — запитав з подивом.

— Ну, що ви! Просто не могла позбутися ілюзій.

— Але ж тридцять років! — Шугалій зрозумів свою нетактовність і поправився: — Ви дивна жінка, Олено Михайлівно!

— Звичайна.

— Але ж він виявився…

— Більшість чоловіків такі…

— Стецишин образив вас?

— Роман вихована людина, навіть надто вихована.

Нарешті Шугалій зрозумів її.

— Ви ненавидите його?

— Просто перестав існувати.

— Чому?

— Багато чого можна простити, але підлість!..

— Олено Михайлівно, — попросив, — розкажіть, що тут відбулося. Чому ви не хочете бути відвертою зі мною?

— Олекса… — мовила тихо. — Тут йшлося про Олексу, а все моє життя в ньому.

— Невже Олекса в чомусь схибив?

— Ви ж бачили його… — похитала головою докірливо. — Він не може схибити.

— То що ж зупиняє вас?

— Не хотіла, щоб підлота навіть торкнулася його. Бува ж, піде поголос, і людина сама, не відаючи того, ходить заплямована.

— Даю вам слово!..

— Чого вже! Тільки домовимось — не травмуйте Олексу. Він здогадується, й критися перед ним навряд чи треба, але для чого вивертати весь цей бруд? — Олена Михайлівна перевернула фотографію зображенням до столу. — Роман написав нам заздалегідь, що приїде до Озерська…

Андрій Михайлович дивився на сестру із співчуттям. Він розумів її і жалів: знав, що станеться зараз, через кілька хвилин чи півгодини, що сьогоднішній день буде не найсвітлішим у її житті, а він любив Олюсю, й навіть думка про те, що хтось може завдати їй болю, була нестерпною.

Думав: для чого їм це побачення? Для чого Романові їхати сюди? Він давно забув про Олюсю й ніколи не згадує її — хто ж у літньому віці серйозно ставиться до юнацьких захоплень?

А Олюся зробила зачіску, вдягла свою найкращу сукню і, пробігаючи повз дзеркало у передпокої, зиркає на себе. Знервована й збуджена чеканням, в очах тривога, а він нічим не може допомогти їй.

Що ж, цей день їм треба пережити…

Андрій Михайлович поставив на стіл пляшки з горілкою, коньяком та вином. Здається, є все. Навіть повне блюдце червоної ікри — довелося дзвонити Олексі, він дістав десь у львівському ресторані й передав знайомими. А риби Олена наготувала досхочу: заливна, фарширована, смажена. І копчений вугор. Посміхнувся: тут на взвод голодних солдатів, а Олена тягне ще холодець і мариновані гриби.

Загуркотів мотор на вулиці, й біла «Волга» зупинилася біля будинку. Андрій Михайлович побачив, як затремтіли руки в сестри, — приткнула блюдо з холодцем на край столу й сперлася на спинку стільця. Андрій Михайлович обійняв її за плечі, м'яко й ніжно, краєм ока стежачи, як вилізав з «Волги» чоловік у сірому костюмі й жовтих черевиках. Обережно підштовхнув сестру до дверей, і вона пішла, склавши руки на грудях і дивлячись нерухомо поперед себе: мабуть, не бачила нічого й не чула.

Роман уже йшов до ґанку поміж штамбовими трояндами, роззираючись з цікавістю. Лисий, в окулярах з роговою оправою, огрядний, але не товстий, рухається легко. Посміхається широко й махає рукою, в другій невеличка коричнева валіза. Змінився, звісно, але Андрій Михайлович упізнав його одразу. Збіг з ґанку, обійнялися, й Роман поплескав брата по спині, притулившись щокою до щоки. Андрій Михайлович хотів розцілуватися, але незграбно цмокнув Романа, засоромився й відсторонився, зазираючи у вічі.

— Ось і побачились, слава богу, з приїздом тебе в наші краї!

Бачив, як застигла на ґанку Олена — руки притиснула до боків, стоїть незручно, обличчя взялося зморшками, а Роман дивиться на неї, як на зовсім сторонню.

«Не впізнав, — здогадався Андрій Михайлович, — боже мій, не впізнав, і що тепер буде?»

Він ступив крок до ґанку, наче хотів відгородити Олену від Романа, затулити її, простягнув сестрі руку, запрошуючи зійти до саду, але та стояла, дивилася, й губи в неї тремтіли.

— Олюсю, — впізнав її нарешті Роман. Так вони з Андрієм ще в дитинстві звикли називати її, і те, що він не забув цього, зворушило Олену Михайлівну, посміхнулася й простягнула Романові руку. Він трохи театрально піднявся на ґанок, поцілував її пальці, загрубілі від роботи в саду, без перснів, та з пофарбованими нігтями — зранку Олена Михайлівна кинула все й побігла до перукарні.

Роман розглядав її уважно. Мабуть, Олена Михайлівна прочитала щось у його очах, бо посуворішала й напружилася — і все ж примусила себе всміхнутися, одними лише губами й вимушено.

— А ти зовсім не змінилася, Олюсю, — нарешті мовив Роман, але якось фальшиво-бадьоро, видно було, що казав це просто із ввічливості.

— Чого вже! — Олена Михайлівна нарешті перестала всміхатися. — Не кажи дурниць, старі ми вже стали, і я не потребую компліментів.

— Але ж… — спробував заперечити Роман Стецишин, та не закінчив. — Радий бачити тебе, Олюсю, най будеш завжди такою.

— Постараюся, — відповіла спокійно, і Андрій Михайлович зітхнув з полегшенням: здається, сестрі не дуже боляче. Справді, вона легко пішла вперед, і добре, що ніхто в ці секунди не бачив її обличчя.

— Прошу до покоїв, — мовила, не обертаючись, — а я зараз… — завернула до кухні й стала за дверима, стиснувши пальцями скроні під сивим волоссям, піднятим у високу зачіску.

Стецишин обійшов вітальню м'якими котячими кроками, обмацуючи уважним поглядом зручні меблі, килим над тахтою з розкиданими по ній ручного вишивання подушками. Схопився обома руками за спинку стільця, безцеремонно мовчки обдивився стіл з наїдками й пляшками і мовив з повагою:

— А ти непогано влаштувався, Андрію, я навіть і уявити не міг, що так гарно. Може, став комуністом?

Андрій Михайлович зареготав весело.

— Сміття у тебе в голові, Романе, — возом не вивезеш. Невже ти справді думаєш, що в нас добре живуть самі лише комуністи?

— Ти завжди вмів догоджати. Пам'ятаєш, навіть фізик, як його, Книш, то й він ставив тобі повний бал. А я, як не крутився…

— Фізику треба було вчити! — повчально підняв догори вказівного пальця Андрій Михайлович. Вони зиркнули один на одного й засміялися весело — від згадки про часи, коли найбільшою прикрістю був схоплений у суворого фізика поганий бал, і від задоволення, що нарешті спіткалися через стільки років і не дуже постаріли і що, дай боже, в кожного попереду ще років двадцять, а то й тридцять, звісно, менше, ніж уже за плечима, та якщо вміло розпорядитися роками, життя буде ще довгим і напрочуд приємним.

Роман Стецишин знову пробіг очима по столу, потер руки й зауважив:

— Ти пригощаєш так, наче маєш у банку принаймні мільйон. У нас тільки дуже багаті люди можуть дозволити собі ікру, прошу тебе, і навіть я…

— Вилетів би в трубу? — поблажливо перебив його Андрій Михайлович. — А мені нема куди вилітати, і банківських рахунків не маємо.

— Але ж у разі чого…

— Скоро на пенсію, і нам з Оленою вистачить.

Олена Михайлівна принесла спітнілий сифон з газованою водою.

— Я думала, вже закусили, а вони… Точно кажуть, чоловіки тільки удають стриманість, а перебазікають будь-яку жінку. Гість зголоднів у дорозі, а ти…

Роман не примусив себе довго запрошувати: взяв з блюда шматок коропа в томаті, пожадливо вихилив повний срібний келих темно-коричневої настійки. Задоволено примружився й обвів усіх посвітлілим поглядом.

— Що це? — запитав. — Краще за шотландське віскі.

— Наш фірмовий напій, — похвалився Андрій Михайлович. — Горіхівка.

— У магазинах не бачив.

— І не побачиш.

— Самогон?

— Ну, що ти! Коли волоські горіхи ще зелені, подрібнюєш їх і заливаєш горілкою. Потім півсклянки концентрату на пляшку «Екстри».

— Ліки, — додала Олена Михайлівна. — Кажуть, у двадцять разів більше вітамінів, ніж у чорній смородині.

— Ого! У нас можна зробити бізнес.

— Патент віддаю безплатно, — благодушно посміхнувся Андрій Михайлович.

Роман потягнувся ще за горіхівкою. Налив повний келих, лизнув вінце й поплямкав губами від задоволення, понюхав навіть кілька разів — видно, не жартував, і перспектива заробити на новому напої справді привабила його.

— Ви не знаєте Америки, — мовив поважно, — у нас необмежені можливості і, якщо розумно повести справу… Реклама… — зітхнув. — Потрібні гроші на рекламу, та якщо вдасться зацікавити солідні фірми… — Рішуче проковтнув горілку й закусив бутербродом з ікрою. — Давно не пив і не їв так смачно, Я привіз вам дещо, — кивнув на двері, — валіза на веранді, і хоч трохи компенсую витрати…

Олена Михайлівна перезирнулася з братом. Щоки в неї почервоніли, та Андрій Михайлович зробив заспокійливий жест, і вона поклала Романові свіжого пахучого салату з огірків та помідорів.

— Ти з глузду з'їхав, — мовила поблажливо, — забув, як у нас пригощають? Це тобі не Канада.

Той покліпав очима під окулярами.

— У нас не звикли витрачатися на чужих, — одповів.

— Який же ти чужий? А коли б навіть і чужий? Шкода ікри чи риби?

— Але ж ви витратили половину Андрієвого заробітку!

— Вистачить… Нащо нам гроші?

— Казали ж, що не маєте банківського рахунку…

— Три тисячі на ощадкнижці.

— І це за все життя? Наш ветлікар…

— У нас, у вас… — не зовсім ввічливо перебив його Андрій Михайлович. — У вас ця ділянка скільки коштуватиме? Скільки, питаю, тисяч? А мені селищна Рада безкоштовно дала.

— А ти гейби за совітів?

— Чом би й ні!

— За цими совітами люди якимись навіженими робляться. Чи вам наказано так розмовляти? Але ж нас ніхто не слухає… — Озирнувся полохливо.

— Кому потрібно за тобою стежити? — Андрій Михайлович енергійно підчепив виделкою копченого вугра, смачно зажував. — Наслухався різних чуток — наче ми тут і дихати вже не можемо!..

— Та ще дихаєте…

— На повні груди.

— Оце сказав: на повні груди… Вбили в голову за тридцять років, а ти ж на наші збори ходив…

— Які це збори?

— ОУН забув? Організацію справжніх українців!

— Чекай, здається, ти не був членом ОУН. Батько твій належав до неї, а ти…

— Я завжди співчував свобідним українцям, і, по-моєму, ми разом…

— Свобода — над усе! — урочисто вигукнув Андрій Михайлович. — Пам'ятаєш, як галасували на зборах?

Стецишин витер серветкою масні губи, випив газованої води. Відклав виделку.

— Я, власне, маю до тебе справу, — мовив, не зводячи погляду з Андрія Михайловича. — Та краще побалакати на тверезу голову.

— Я заважатиму? — хотіла вже підвестися Олена Михайлівна, та брат затримав її:

— У мене нема секретів од тебе.

— Звичайно, який уже секрет! — погодився Стецишин. — Секрет для інших, а ми люди свої.

Олена Михайлівна побачила, як він блиснув очима й нервово потер попід столом руки. Перевела погляд на брата. Той вибирав кісточки з риби, але, побачивши, як захвилювався Роман, і собі відклав виделку й очікувально відкинувся на спинку стільця.

У кімнаті запала тиша. Олена Михайлівна

— Забув, як ми з тобою ходили на збори організації? Як ти плескав ораторам?

— На жаль, не забув. Але зараз намагаюсь не згадувати. Молоді були, дурні…

— Не такі вже й дурні.

— Не плутай праведне з грішним. Коли ми збиралися за пілсудчини — одна справа. Галасували проти полонізації, а на нашій шиї хто виїжджав?

— Говориш, як комуністичний функціонер.

— Тобі важко розібратися…

— Ніякої складності. Весь світ розуміє ситуацію…

— Весь світ? І ти приїхав до мене за підтримкою? Може, вельмишановний пан є агентом Центрального розвідувального управління і йому потрібні якісь відомості? І зараз завербує мене з Олюсею?

Стецишин обурено замахав руками.

— Ти що, з глузду з'їхав? Яка розвідка і яке вербування?

— Овва, на цей раз обійшлося без розписок і грошей… Красно дякую хоч за це!

— Маєш рацію, — поблажливо мовив Роман. — Я й сам не дав би ніякої розписки. Живемо в світі, де все може бути, і для чого підставляти власну голову? Але є багато інших шляхів, значно безпечніших…

— Для чого все це, Романе? — нарешті втрутилась Олена Михайлівна. — Ти все ще живеш минулим. Твої розмови можуть лише образити.

— Давай припинимо ці балачки, — мовив Андрій Михайлович. — Бо зіпсуємо собі апетит. — Він присунув до себе блюдо з холодцем, поклав на тарілку великий шмат, але апетит був уже зіпсований, бо лише поколупав виделкою й потягнувся до чарки з горілкою. Випив одним духом і не закусив.

Роман за його прикладом теж налив собі повну чарку, але пив маленькими ковточками, позираючи збентежено. Либонь, горілка додала йому нових сил, бо, закусивши копченим вугрем, почав знову:

— Нас, українців, завжди гнобили, тому й мусимо єднатися. Мій покійний батько, — витер серветкою спітніле чоло, — нехай земля йому буде пухом, зі зброєю в руках відстоював цю єдність, й історія не забуде його.

Олена Михайлівна замахала руками, згадавши криваві розправи підлеглих Стецишина над мирним населенням, але брат поклав їй руку на плече, і вона зрозуміла, що він просить не перебивати Романа й дати висловитись до кінця. І правда, нехай говорить, все одно їх не переконає, а вони хоч знатимуть, на які витівки нині йдуть заокеанські націоналісти.

— Але тепер зі зброєю вже нічого не зробиш, — зітхнув Стецишин, і видно було, як йому хотілося б, щоб було навпаки, — тепер проти держави не поткнешся, вона тебе розчавить і не помітить, що наступила. Але потихесеньку, помалесеньку — і вода камінь точить. До речі, ми розраховуємо на вас, особливо на ваш вплив на Олексу. Знаємо, що студіює науки в Львівському університеті й скоро стане професором. Дуже сподіваємося на нього.

Олена Михайлівна відчула, як похололо в неї на серці.

— Ось воно що… — прошепотіла. — Куди руки простягаєш? — глянула на брата здивовано, бо сидів, як і раніше, випроставшись, і дивився кудись у вікно — наче й не чув Романа. Гадала, що зараз він вибухне гнівом, натомість куточки губів у нього опустилися, і він мовив з гіркотою:

— Я б хотів, щоб Олекса зараз почув тебе!..

— Шкода, — погодився Стецишин, — справді шкода, і я мав надію спіткатися з ним тут. До речі, — він раптом осікся й подивився на Олену Михайлівну суворо. — Не могла б ти зварити нам кави? — попросив.

Вона зрозуміла, що Роман хоче її позбутися, але для чого? Подивилася на Андрія осудливо, але тому, либонь, було байдуже, лишиться сестра чи ні. Підвелася.

— Гаразд, буде вам кава, але Олексу я вам не віддам, — мовила так, наче відкуповувала кавою племінника.

Андрій Михайлович нічим не виказав згоди із сестриною категоричною заявою, сидів якийсь відчужений, а Роман блиснув у її бік окулярами й теж промовчав. Вона грюкнула дверима і подалася на кухню роздратована: як на її вдачу, то виставила б цього самовпевненого канадця за двері. І чого чекає Андрій?

Поки грілася вода, ходила по кухні знервована. Ще якісь дві години тому чекала на цю зустріч і боялася її, а тепер нехай би скоріше їхав, полишив їх, бо нічого, крім неприємностей, Романове відвідання не могло принести.

За зачиненими дверима вітальні сердито лунали чоловічі голоси, Олена Михайлівна чула, як Андрій нараз ледь не зірвався на крик, а Роман бубонів щось заспокійливе. Стрималася, щоб не вийти в коридор і не послухати. Потім картала себе, треба було таки вийти й послухати, але вроджена порядність не дозволила — вона лише збільшила газ, щоб швидше зварилася кава, й не помітила, як піна підняла кришку кав'ярника й загасила вогонь.

Коли вона зайшла до вітальні, суперечка між чоловіками досягла апогея. Роман сидів, відкинувшись на спинку стільця, з роззявленим ротом, наче йому не вистачало повітря, і сварився на Андрія кулаком. А той стояв, схопившись обома руками за край столу, буцім хотів одним рухом перекинути його з усім посудом і наїдками на Романа.

— Не знав, що він така падлюка! — вигукнув Андрій Михайлович з неприхованою злістю. — Весь скупаний у крові, а видає себе за доброчесного. І ти ставиш його мені за приклад! Знаєш, скільки тоді в Любені…

Андрій Михайлович не помітив сестру, але гострий запах свіжої кави сповістив про її появу, і він озирнувся. Струснув столом так, що задзвенів посуд, відштовхнув стілець, давши дорогу сестрі.

— Знаю… — не звернув уваги на її появу Роман. — Тоді батькові хлопці бешкетували в Любені цілу ніч, і не одна голова…

— А скільки дітей! — вигукнув у розпачі Андрій Михайлович. — Вони хапали немовлят за ноги й розтрощували їм голови!

— Неминучі жорстокості громадянської війни… — рівним тоном заперечив Роман.

— І після цього ти хочеш навернути мене до своєї віри? Віри оскаженілих убивць! І ставиш за приклад оцього покидька, з яким її маю нещастя… — Андрій Михайлович не договорив, схопив чашку з гарячою кавою, підсьорбнув і обпік губи, та лише покривився й жадібно сьорбнув ще раз.

Стецишин узяв чашку за тоненьке вушко двома пальцями, одставивши мізинець, із задоволенням понюхав каву й обережно покалатав ложечкою.

— Ти не кидала цукор? — запитав у Олени Михайлівни так, наче нічого й не сталося і вони закінчують цей урочистий обід на його честь у такій же доброзичливій і приємній атмосфері, в якій і почали.

Олена Михайлівна не відповіла Романові, однак, мабуть, він і не потребував відповіді, бо одразу знову втупився в Андрія.

— Не гарячкуй, — мовив, — ми ж інтелігентні люди й мусимо стримувати нездорові пристрасті.

— І він називає це нездоровими пристрастями! — повернувся Андрій Михайлович до сестри. — Відкрито навертає мене до зради й називає це нездоровими пристрастями!

— Я не вимагав од вас ніякої інформації, і прошу шановного пана…

— Ніякий я не шановний пан, — не дав йому договорити Андрій Михайлович. — Звикли собі: пане добродію, я моцно перепрошую… Чи не заважає вам вузол на зашморгу, дуже прошу вас? І ногою табуретку з-під шановного пана… Так, ти не вимагав від мене інформації, це правда. Але ти вчив мене, як бити під дихало власний народ, як пиляти те, що з'єднує й цементує нас, нашу дружбу і єдність. А ти до неї тихою сапою…

— Забудемо цю розмову… — Стецишин почав нервувати. Поставив чашечку, не відсьорбнувши, і краплі поту зросили його чоло.

— Для чого ж забувати! Позиція вашої організації досить ясна, але вона не знайде підтримки в нашому домі, невже ти не зрозумів цього? У всьому Озерську, на всій Україні, і передай це отак, як чуєш, твоїм однодумцям!

Стецишин повільно підвівся. Витягнув картату, акуратно складену хусточку, витер губи й мовчки сховав назад до кишені. Чемно вклонився, але мовив хрипко, і ледь прихована лють проривалася в його словах:

— На жаль, я обмежений часом і мушу… — Ніхто не відповів йому, і він рушив в обхід столу до дверей — незграбно протиснувся між сервантом і кріслом, зобразив на обличчі посмішку, відчинив уже двері, та зупинився в останній момент. — У мене є дарунки, і я хотів би…

Тепер не витримала Олена Михайлівна:

— Купити нас за модний светр? Чи нейлонову кофтину з магазину уцінених товарів?

Зміїна посмішка ковзнула Романовим обличчям.

— А ти була колись ввічливіша, Олюсю, — не втримався, щоб не вколоти на прощання. — І вродливіша…

Побачивши, що Андрій Михайлович схопився за стілець, і збагнувши, що зараз той запустить ним у нього, Роман швидко сковзнув до передпокою.

Шугалій розумів, як нелегко розповідати Олені Михайлівні. Сидів мовчки, не перебивав і нічого не уточнював. Коли закінчила, попросив:

— Повторіть, що ви почули, коли повернулися з кавою. Якщо можливо, пригадайте слово в слово.

Олена Михайлівна мовила:

— Я й сама дивуюсь: якийсь негідник, я котрим Андрій мав стосунки… — Вона заплющила очі й повторила почуте від брата в той трагічний день. — Він сказав: «З яким я маю нещастя…»

— Працювати? — уточнив Шугалій.

— Ні, він цього не сказав.

— Сваритися? Зустрічатися? Вітатися? — висловив припущення Шугалій. — Людина, причетна до подій у Любені. Ви чули про них? Коли бандерівці Стецишина напали на райцентр?

Олена Михайлівна кивнула не дуже впевнено.

— Здається, це було на початку сорок п'ятого?

— Наприкінці сорок четвертого, — уточнив Шугалій і подумав, що треба терміново з'ясувати, де перебував тоді Чепак.

Ех, Чепак, Чепак… Перед тим, коли бандерівці громили його партизанський загін, ходив на зв'язок до Любеня… А тепер Андрій Михайлович Завгородній довідується, що хтось із його знайомих причетний до Любенської трагедії сорок четвертого року! Він так і сказав Романові Стецишину: «Ти ставиш за приклад цього покидька, з яким я маю нещастя…» А Роман Стецишин, зрозумівши, що виказав свого спільника, подався відразу до Чепака, попередив, і той у неділю вбив Завгороднього.

«А якщо Чепак у грудні сорок четвертого не був у Любені?» — зупинив сам себе капітан. Запитав:

— Ну, а далі? Як поводився Андрій Михайлович, коли Стецишин пішов од вас?

— Допомагав мити посуд.

— А ввечері?

— Поливав квіти.

— Нікуди не ходив?

— Був у поганому настрої. Я запропонувала подивитися новий фільм — не схотів.

— І вам не цікаво було дізнатися, про що говорив він із Стецишиним, коли ви готували каву?

— Звичайно, цікаво, та Андрій розповів би сам.

— Упевнені?

— Він ні в чому не крився од мене. Просто Андрієві потрібно було спочатку все самому обміркувати. Знаєте, після душевних потрясінь люди іноді кам'яніють, і потрібен час, щоб одкрити душу. Того вечора він рано пішов у свою кімнату, тепер я знаю чому, хотів написати листа до вас, та не зміг. Я ж кажу — закам'янів.

— Більше ви не бачилися з братом? — запитав Шугалій.

— Чому ж? Увечері я запропонувала Андрієві чаю, він завжди пив чай з вишневим або аґрусовим варенням, закип'ятила чайник і зазирнула до кабінету. Не схотів. «Не до чаю зараз, — каже, — налий краще чарку горілки». Я принесла з бутебродом. Випив, та закушувати не став. «Іди, — каже, — Олюсю, будемо спати».

— Щось Олекси не видно… — підвівся Шугалій. — То я ввечері з вашого дозволу…

Олена Михайлівна обтерла кілька яблук, подала капітанові.

— Ми завжди вам раді, — сказала, не підводячи очей і не дуже щиро, але Шугалій зрозумів її: щойно висповідалася, розповідала про все відверто, зовсім не криючись, у цей час забуваєш навіть, кому й для чого говориш, та минають хвилини, спадає душевне напруження, й самому собі стає соромно за недавню відвертість, і не хочеться дивитися у вічі сповідальникові.

Шугалій ніяково засунув яблука в кишеню піджака, вони повипиналися, й капітан неприязно подивився на своє відображення в дзеркальному склі серванта. Вирішив, що на вулиці одразу з'їсть ці яблука.

— Я на озеро, — попередив для чогось Олену Михайлівну, хоча їй зовсім не обов'язково було знати, як розпорядиться він своїм часом до вечора.

— Купатися?

— Покатаюсь на човні.

— Сказали б Олексі, він би… Хоча мотор у Чепака на ремонті.

«Знову Чепак, — подумав Шугалій. — І чого це ви, шановний Северине Пилиповичу, так часто нагадуєте про себе?»

Човен ішов, високо задерши ніс і залишаючи по собі пінявий слід. Шугалій перехилився через борт, занурив у воду долоні. Крикнув Малиновському, що примостився на самісінькому носі:

— Зупиніть там, де знайшли човен Завгороднього. Знаєте де?

Лейтенант лише кивнув у відповідь, і Шугалій вмостився на сидінні, підставивши голі груди теплому пружному повітрю.

Ліворуч повільно наближався зарослий очеретом острів з поодинокими деревами, просто по ходу човна десь в далечині вже вгадувався берег з ледь помітними хатами. А праворуч, куди не глянь, — безмежне море смарагдової води.

Проминули острів, і Малиновський дав знак, що треба повертати праворуч. Нечипір Спиридонович вирулив круто, і човен ліг на правий борт, трохи не зачерпнувши води. Мало не одразу лейтенант замахав руками, наказуючи зупинитися. Мотор чмихнув кілька разів і змовк.

— Десь тут… — пробурмотів Малиновський невдоволено. Сьогодні лейтенант був сердитий на весь світ. Півдня вештався по садибах сусідів Чепака, але нічого певного так і не дізнався. А капітан, вислухавши його розповідь, промовчав: не полаяв і не похвалив, не розповів навіть, що робив у Завгородніх, тільки наказав сухо:

— Поїдемо на озеро.

І все. А для чого на озеро?

Уже по дорозі Шугалій визнав за можливе пояснити Малиновському, що хотів би побувати на місці, так би мовити, події, де було знайдено човен Завгороднього.

А навіщо, запитати б? Наче вода зберігає речові докази. Коли щось і є, то на дні, а глибина тут — метрів сімдесят, спробуй дістати.

Але лейтенант нічого не сказав Шугалієві: зрештою, дисципліна є дисципліною, і мусить бути субординація.

Човен зупинився, і його погойдувала ним же утворена хвиля. Шугалій запитав у Малиновського:

— Тут?

— Угу…

— Човен був перевернутий?

— Так.

— А вітер був звідки?

Малиновський невизначено знизав плечима, і Нечипір Спиридонович, який уважно прислухався до їхньої розмови, відповів за нього:

— Тої неділі? Коли ветеринар загинув? З того берега дуло.

— Коли б човен перевернувся тут, його б знесло?

— Овва! Мало не до нашого берега. Шторм цілий день лютував.

— А човен знайдено в понеділок у першій половині дня саме тут. Отже?..

— Від того берега зносило, — категорично мовив Нечипір Спиридонович.

— Так, — кивнув Малиновський.

— Отже, — повторив Шугалій, — нещастя трапилося там, — тицьнув пальцем у бік села, що вимальовувалося на обрії.

— Біля Вільхового, — ствердив Малиновський.

— А де знайдено труп?

— За півкілометра звідси, ближче до східного берега.

— Човен плавав на поверхні, а труп… Що ви можете сказати з цього приводу, лейтенанте?

— Що його вбили, викинули за борт, а потім уже перевернули човен.

— Коли почалася буря тої неділі? — запитав Шугалій Нечипора Спиридоновича.

— Вранці. Точно пам'ятаю, що наш завбазою о сьомій до мене прийшов рибалити, значить. Вони на світанку підвестись не можуть, так що о сьомій прийшли, а вітер уже хвилю ніс. Ще лаялися: вряди-годи зберешся, а тут — буря!

— Давайте, шановний, до берега, — показав Шугалій на острівні дерева. — Зробимо один експеримент.

Нечипір цікаво блиснув очима й смикнув за ремінець, пускаючи мотор. Той завівся одразу — не міг не завестися, у Нечипора Спиридоновича все було відрегульовано, і Шугалій, певно, втратив би до нього повагу, якби мотор хоч раз чмихнув.

Човен рушив, тепер капітан сидів обличчям до корми, дивився, як спритно кермує Нечипір, одночасно вичерпуючи з човна воду, котра невідомо як потрапила сюди. Це був непорядок, і Нечипір Спиридонович, вичерпавши насухо, витер дно ганчіркою і лише тоді зсунув на місце дерев'яні решітки.

— Вода всюди є, — мовив, наче відкрив велику істину. — Хіба що на Місяці нема, а от на Марсі, либонь, є. Атмосфера, казали по телевізору, там є, а якщо атмосфера є, то й вода мусить бути.

— А тобі що до цього? — обізвався Малиновський, який, незважаючи на гуркіт мотора, виявляється, прекрасно чув усе.

— Вода — це жизня. Значить, на Марсі жити можна.

— Може, полетиш?

— Мене жизня й тут влаштовує.

— Коли б моя воля, я б тебе — ну, не на Марс, дорого коштуватиме, а кудись у тайгові необжиті простори…

— Не дослужитися тобі й до майора, лейтенанте.

— Це чому ж?

— Бо нема в тебе державної мозги.

Малиновський аж захлинувся од обурення.

— І куди міліція дивиться?

— Ти мене міліцією не лякай. Вона в мене вже кілька разів була і там, де сіла, там і злізла…

— На жаль, — махнув рукою Малиновський. — Розумієте, — пояснив Шугалієві, — теплиця в нього, й тюльпани вирощує. І вміє так підгадати, що до Восьмого березня розцвітають. А знаєте, скільки тоді один тюльпан коштує?

— Знаю. — Шугалій згадав натовп нетерплячих чоловіків на базарі в обласному центрі і те, як він сам залишив десятку за трійко великих голландських тюльпанів.

— А я й собі, — нахабно засміявся Нечипір Спиридонович, — і людям.

— Я тобі дам людям, спекулянт паршивий! — не витримав Малиновський. — Таких, як ти, точно на Марс закидати треба.

— Авжеж, — несподівано швидко погодився Нечипір, — поки ти протоколи складатимеш, я й там дім поставлю.

— Але ж тюльпани там продавати нікому.

— Люди скрізь наїдуть. Аби ми першими там були!

— Овва, політик! — зареготав Малиновський. — Ти хоч газети передплачуєш?

— Ми радіо слухаємо, — відповів Нечипір з гідністю, — транзистор маємо, то під час чергування й слухаємо. Вночі добре чути, й спати не так хочеться.

Шугалій уже знав, що Нечипір Спиридонович працює сторожем на базі райспоживспілки і що пішов він туди, щоб не вважали дармоїдом і щоб мати багато часу: відчергував добу, дві вільний.

— Може, ти ще різні «голоси» слухаєш? — запитав Малиновський удавано байдуже, але Нечипір не спіймався на гачок.

— Самі знаємо, що слухати, — відповів двозначно, — і політінформацію тобі зробити можу.

— Якщо кожен полізе в політику… — невдоволено пробурмотів Малиновський, але не доказав: Нечипір скинув оберти, і човен м'яко ткнувся носом у піщане дно.

Роздягнувшись, Шугалій зайшов у воду, дивуючись її прозорості. Занурився по горло і все ж бачив на дні, здається, кожну піщинку. За крок від себе помітив двох великих озерних раків, хотів притягнути одного пальцями ноги, але рак виявився спритнішим, в останній момент щипнув за пальця клешнею, капітан інстинктивно відсмикнув ногу, й рак зник у глибині.

Шугалій засміявся від задоволення й поплив, різко викидаючи руки й час від часу занурюючи обличчя в теплу воду. Потім піриув з розплющеними очима, дістав руками дно й побачив якусь невеличку рибку — вона злякано югнула вбік, а Шугалій випірнув, як кит, пустив з рота фонтанчик води й поплив до берега.

Малиновський уже теж скупався й викручував свої довгі труси, а Нечипір лежав на сонці, не рухаючись.

— Зніміть мотор з човна, Нечипоре Спиридоновичу, — наказав Шугалій.

— Для чого? — невдоволено поворушився.

— Я ж казав: провадитимемо експеримент.

— З мотором?

— З човном.

— Човна не трож! Не дам, він іще мені потрібний.

— Нічого не станеться з вашим човном, шановний. Ви б змогли його перевернути догори дном?

— Для чого?

— Просто так, заради спортивного інтересу.

— Ні.

— А заради цього інтересу? — недвозначно поворушив вказівним і великим пальцями Малиновський.

— Якщо заплатять, чом би й ні?

— Я попрошу вас, якщо, звичайно, не заперечуєте. — втрутився Шугалій.

Нечипір Спиридонович засопів і поліз до човна.

— Тримай… — перекинув через борт важкого мотора Малиновському. Виніс на берег бак з пальним, витягнув весла з кочетів, склав акуратно на березі. Став, підтягнувши труси вище пупа, — і все ж вони мало не сягали колін, солідні труси районного промкомбінату.

— Давайте, — махнув рукою, — ставте свій скримент…

Шугалій відтягнув човна трохи від берега, де вода сягала йому по груди. Навалився на борт, але човен навіть не зачерпнув води. Кілька разів повторював свій маневр, але безрезультатно. Покликав Малиновського, проте і вдвох не змогли перевернути човна.

— Підтягніть до берега, — нарешті визнав за можливе втрутитись Нечипір Спиридонович. — На глибині і втрьох не впоратися.

Вони підтягнули човна до берега, і Шугалій, напружившись, нарешті перевернув його. Віддихався й з трудом відштовхнув на глибоку воду.

— Можете перевертати. — Підштовхнув до берега.

— І оце називається — скримент… — розчаровано протягнув Нечипір Спиридонович. — У мене б попитали, я б вам і так пояснив.

Удвох з Малиновським вони почали вичерпувати з човна воду, а капітан ходив по коліна в прозорій воді, радіючи і її чистоті, й сонячному теплу, й запаху свіжоскошеної трави на острові. Мабуть, тут росла зубрівка, бо пахло пряно й солодко, і цей запах настроював його на ліричний лад.

Малиновський вичерпав усю воду в носовому відсіці, сів на борт і закурив.

Нечипір Спиридонович кинув черпак на дно і пішов у глиб острова.

— Не затримуйся, за зайву годину не платитимемо! — кинув йому вслід Малиновський, але старий навіть не озирнувся. Він повернувся скоро, видно, погроза Малиновського все ж подіяла, — тримав у руці закіптюжений, але зовсім цілий котелок.

— Засмічують острів… — мовив осудливо, та не міг приховати задоволення від знахідки. — Вештаються тут усякі!

— Два тижні стояли, — сказав Малиновський.

— Дванадцять днів, — уточнив Нечипір. — У вівторок знялися.

— Хто? — поцікавився Шугалій.

— Двоє зі Львова. На острові намети ставити не можна, а ці мали дозвіл з лісництва.

— Жили на острові в наметі?

— Гарний намет, — схвально мовив Нечипір Спиридонович. — Німецький. Оранжевий з блакитним. Спальня на «молнії», ніякий комар не залетить.

— Ви знаєте їх?

— Гачки в них гарні, не магазинні, самі роблять чи дістають десь. На «Москвичі» приїхали, машину в Вільховому залишили, а жили тут.

— Машину, кажете, у Вільховому… — роздумливо мовив Шугалій. — І поїхали у вівторок?

— Я тут у вівторок рибалив: сам бачив, як знімалися. Хлопці рибу ловити вміють, центнер лящів нав'ялили. Особливо Володька.

— Володька? І знаєте — звідки?

— Володька Маковій з автобусного заводу. Другий, здається, з телевізійного. Чи з лампового. Віктор — рудий такий.

— Рудий, це точно, — підтвердив Малиновський. — Я бачив, ми тут неподалік рибалили.

Шугалій трохи подумав і, дочекавшись, поки Нечипір Спиридонович відійшов до човна, мовив Малиновському:

— Автобус на Львів є десь близько десятої. Поїдете ним і завтра, в крайньому разі післязавтра, привезете сюди цих туристів. Володьку й Віктора — так, здається? Зрештою хоча б одного з них. Зараз повернемось, і я погоджу це питання з керівництвом.

Увечері Шугалій зв'язався з начальником районного відділу міліції й попросив, щоб його працівники підготували довідку: хто із озерських мешканців жив колись у Любені й коли переїхав до Озерська. Подзвонив до обласного управління держбезпеки й попросив терміново переслати матеріали про бандерівську акцію в Любені наприкінці сорок четвертого року. Повернувшись до готелю, повечеряв придбаною ще вранці пляшкою кефіру та булочкою — кефір був теплий і несмачний. Шугалій не допив його, відставив пляшку й заходився стелити ліжко, коли хтось обережно постукав у двері.

— Увійдіть, — дозволив капітан і застиг з покривалом у руках — найменше сподівався побачити зараз Чепака.

Чепак стояв у прочинених дверях, тримав у руках пожмакану бавовняну кепку, ніяково м'яв її й посміхався сором'язливо. Шугалій отак з покривалом і підійшов до нього.

— Заходьте ж, будь ласка, — підсунув стільця. — Не чекав. Чесно скажу, кого-кого, а вас не чекав.

Чепак сів і одразу заспокоївся. Поклав на коліна кепку й запитувально подивився на Шугалія, який і далі стояв навпроти нього. «Зараз він запросить мене сідати», — майнула в капітана думка — кинув покривало на ліжко й сів верхи на стілець, спершись підборіддям на спинку.

— І даремно не чекали, — почав Чепак без усякої підготовки. — Ви що ж думаєте, збиратимете на мене матеріали, а Чепак сидітиме, склавши руки? А дзуськи, не на того напали!

— Які матеріали? — удав нерозуміння Шугалій, однак Чепак не дозволив йому погратися в кота й мишку.

— Наче я не знаю, про що розпитував Малиновський у сусідів? Ви б підказали лейтенантові — грубо працює…

— А для чого нам критися? — заперечив Шугалій. — Поки що факти проти вас: боюсь, що вам доведеться серйозно захищатися. Я ж питав вас, чим можете спростувати твердження Завгородньої, що чула ваш голос уранці вісімнадцятого серпня?

— Для цього й прийшов, товаришу капітан. Не хотів я казати — незручно перед товаришами, доводиться виказувати їх, та що вдієш! Не міг я бути вранці у Завгородніх, бо ще в суботу ввечері подалися до Пилипівців. Село на тому березі, кілометрів за п'ятнадцять. Ну, а в одного з компанії — сітка. Сіткою рибу ловили, й виказувати їх незручно.

— А нас плутати зручно? — розсердився Шугалій. — Ми через вас знаєте скільки часу могли втратити?

Чепак знову зім'яв кепку.

— Лихий поплутав… — повторив розгублено. — Я ж сіткою не ловлю. А той знайомий з Каменя привіз сітку — нову, капронову. Ну, й затягли…

— Прізвище?

— Того, з Каменя?

— І не тільки його, а всіх з вашої браконьєрської компанії, — не втримався, щоб не шпигнути, Шугалій.

— Точно, браконьєрської, — не образився Чепак. — Нехай штрафують. Сорому скільки буде, по всьому Озерську поголос піде! Я їм, сучим синам, казав, але не послухались.

— Хто був з вами?

— Ще двоє. Отой з Каменя — Іван Мірчук. Працює на цегельному заводі майстром, цегельня там одна, легко знайдете, бо адреси не знаю. І Яків Сахаров, тутешній, на Червоноармійській живе, будинок сорок вісім. Товарознавець універмагу.

Шугалій занотував прізвища до записника.

— І коли повернулися до Озерська? — поцікавився.

— Вітер зранку знявся, яка ж риболовля! Так, спіймали трохи… А потім шторм пішов, не ризикнули через озеро йти, до вечора під Пилицівцями стояли, поки вітер не вщух. Уже вночі повернулися.

— Ми перевіримо те, що ви кажете, — підвівся Шугалій, даючи зрозуміти, що запитань у нього більше нема. Дочекався, поки Чепак зачинив за собою двері, і засміявся тихо. Здавалося, аргументи Чепака зруйнували першу так гарно вже вибудовану версію, і це б мусило засмутити капітана, але, навпаки, відчув полегшення. Адже цей дещо вайлуватий ветфельдшер підсвідомо подобався йому, і помилитися було б неприємно. А помилятися Шугалієві доводилося, не так уже й часто, та все ж доводилося, і щоразу капітан відчував, ніби його підступно ошукали.

Що ж, цього разу інтуїція не підвела його, і, коли люди справді підтвердять алібі Чепака, він тільки радітиме з цього. Шугалій заліз під прохолодне простирадло, зібгав подушку, щоб була твердіша, підмостив під щоку й довго лежав з розплющеними очима. Сьогоднішній день не минув даремно. По-перше, вони абсолютно достовірно встановили, що смерть Завгороднього сталася не від нещасного випадку. Тіло ветлікаря знайшли приблизно в тому ж районі озера, де й плавав перевернутий човен. Якщо б Андрій Михайлович вдарився сам потилицею і впав за борт, його тіло одразу б занурилося у воду й залишилося б приблизно в тому ж районі. А човен знесло б до озерського берега. Отже, ветлікаря вбили, вірніше, оглушили першим же ударом, викинули непритомного за борт, а потім дісталися до очеретів у районі Вільхового, перевернули там човен, імітуючи катастрофу, — вітер зніс його на середину озера.

Цікаво, подумав, чи знайде Малиновський когось із цих львівських туристів, може, бачили човен з двома чоловіками, адже Завгородній мусив пройти повз острів. Може, навіть бачили обличчя людей у човні? Все може бути, але найголовніше — встановити, де перебував Стецишин мало не годину в Озерську сімнадцятого серпня. Міг просто пройтися до озера, зайти в магазин, у перукарню, зрештою, посидіти в скверику. Але ж хтось мусив бачити його в цей час — між третьою й четвертою. Не так уже й багато в Озерську мешканців, ну, десять тисяч, не більше. До речі, подумав, а якщо Роман Стецишин ходив дивитися на свій будинок, який належав його батькам і де тепер розташований дитячий садок? Може, у нього виникли якісь сентиментальні почуття, й він вирішив згадати юність?

Навряд, судячи з розповіді Олени Михайлівни, але чого не буває в житті!

Шугалій знав, що навіть запеклі злочинці розчулюються й розкисають, згадуючи дитинство. А тут чоловік не був у рідних місцях тридцять років…

Шугалій гортав сторінки справи, присланої з області, і перед очима поставала та страшна ніч грудня сорок четвертого року в Любені.

Усе почалося з того, що в області одержали інформацію, нібито банда курінного Стецишина перебуває на лісовому хуторі за сорок кілометрів від Любеня. Повідомляли також, що бандерівці ночуватимуть на хуторі й уранці знімуться, щоб передислокуватися в інше місце.

Командир Любенського невеличкого гарнізону (а в його розпорядженні була неповного складу рота внутрішніх військ) одержав наказ оточити вночі хутір і ліквідувати банду. Операцію було проведено блискавично — рота на машинах об одинадцятій ночі вирушила в район хутора, оточила його й на світанку атакувала. Але бандерівців на хуторі не було. Приблизно ж через годину після того, як машини з бійцями залишили Любень, на місто напали бандерівці.

Вони були чудово поінформовані, головорізи з загону Стецишина. Йшли, майже не криючись, найперше увірвалися до районних відділів держбезпеки й міліції. В райвідділі держбезпеки черговий устиг заблокувати двері й, поки їх виламували, передати в область сигнал тривоги. Та було вже пізно. З любенською ротою зв'язку не було, підняли солдатів, що дислокувалися в Озерську, але минуло майже три години, поки вони дісталися до Любеня, — три години кривавої розправи бандерівців.

Курінний Стецишин мав списки й адреси районних активістів, тому бандити вдиралися насамперед у їхні квартири. Підіймали з ліжок, знущалися, ґвалтували жінок і дівчат, розстрілювали з автоматів. Не милували ні жінок, ні дітей…

На початку четвертої ранку грузовики з солдатами із Озерська нарешті дісталися розбитими лісовими дорогами до Любеня. Ще на його околицях зав'язалася стрілянина, солдати намагалися оточити Любень, щоб не випустити бандитів з міста, але вони вже почали відходити. їм вдалося одірватися від переслідувачів і загубитися в навколишніх лісах.

Навесні решта банди перебазувалася у передгір'я Карпат, потім з боями пробилася на територію Польщі. Але тієї грудневої ночі кілька бандитів із загону попали в полон, серед них і якийсь Ворон із служби безпеки. Витяги з протоколів, допитів заарештованих і лежали зараз перед Шугалієм.

Ворон показав, що курінний Стецишин мав старанно законспірованого агента в Любені на прізвисько Лікар. Навіть служба безпеки не знала справжнього прізвища цього агента. Акцію проти Любеня було розроблено за допомогою Лікаря. Йому вдалося через вірну людину передати фальшивий сигнал в область про дислокацію загону Стецишина — коли ж любенська рота рушила на операцію, особисто зустрівся в заздалегідь домовленому місці з курінним і повідомив, що місто лишилося беззахисне і його можна атакувати.

Слідчі, які допитували бандерівців, намагалися дізнатися хоч про якісь прикмети Лікаря, але безрезультатно — певно, Ворон мав рацію: той був особистим агентом Стецишина, і курінний нікому й ніколи не розшифровував його.

Тоді ж, наприкінці сорок четвертого й на початку сорок п'ятого років, органи держбезпеки перевірили всіх медичних працівників Любеня, але прізвисько Лікар могло бути й суто умовним, принаймні нікого підозрілого серед любенських медиків не виявилось.

І ось зараз, через тридцять років, любенській Лікар з'явився в Озерську. Чоловік, з яким спілкувався Андрій Михайлович Завгородній.

Шугалій іще раз передивився складений у районному відділенні міліції список людей, які переїхали в різні часи з Любеня до Озерська. Сімнадцять прізвищ, з яких капітан залишив лише одне. Шістнадцятеро абсолютно поза підозрою. Тринадцятьом у сорок четвертому році було від двох до чотирнадцяти років, троє взагалі народилися після сорок четвертого року. Лише одного слід було перевірити.

Євген Маркович Луговий. Бригадир риболовецької бригади. 1921 року народження. В грудні 1944 року був шофером вантажної машини, що належала Любенській районній лікарні.

Шугалій вирішив зустрітися з Луговим одразу. Шофер машини районної лікарні… Може, тому й Лікар?

Зовсім уже зібрався їхати до рибзаводу, як подзвонив із Львова Малиновський. Шугалій слухав його притишений відстанню голос і думав, що лейтенант, мабуть, ніколи так активно не працював: лише одинадцята година, дістався ж до Львова тільки на світанку, встиг перекусити десь у «забігайлівці», а вже з'ясував становище й додзвонився до Озерська. Таку оперативність слід було підтримати, і Шугалій, вислухавши Малиновського, мовив:

— Молодець, Богдане, і я вітаю вас з успіхом. Кажете, Віктор з електролампового заводу у відпустці й поїхав на південь? Шкода, та нехай загоряє собі спокійно. А Володимира привезіть сюди. Я чекаю на вас, лейтенанте, разом із Володимиром, звичайно.

До рибзаводу було досить далеко, начальник райвідділу держбезпеки поїхав кудись у село, і Шугалій попросив машину в міліції. Йому дали старого пошарпаного червоного «Москвича». Мабуть, автомобілю треба було робити капітальний ремонт, бо мотор чмихав, і з вихлопної труби йшов дим, як із дизеля, але молодий хвацький шофер, побачивши вагання капітана, висунувся з віконечка й запевнив:

— Не бійтеся, доїдемо, вона масло бере, але тягне. — Він дав газу, щоб продемонструвати, що машина ще має в запасі якісь кінські сили, мотор заторохтів на всю вулицю, але саме цей гуркіт чомусь надав Шугаєві впевненості, і він потягнув на себе дверцята.

Рибзавод був розташований, всупереч логіці, досить далеко від озера, й виловлену рибу возили від довгого прибережного смердючого барака машиною. Якщо, звичайно, було що возити. Директор, якого попередили про візит Шугалія, чекав на нього біля барака. Потиснувши руку капітанові, одразу почав скаржитися, що за останні дні рибзавод плану, на жаль, не виконує, що план залежить і від погоди, і від багатьох-багатьох інших причин, навіть мало не від настрою риби, але там, у області, на це не зважають, їм давай центнери й центнери, хоча, якщо не поновлювати рибопоголів'я (він так і сказав «рибопоголів'я»), звідки візьметься вилов?

Директорський катер гойдався на хвилях поруч, біля причалу — непоганий швидкісний катер, який, либонь, витримував тут, на Світлому озері, будь-які шторми. Шугалій запитав, де зараз бригадир Євген Маркович Луговий, і відчув полегшення, дізнавшись, що той рибалить за п'ятнадцять кілометрів звідси, під Пилипівцями, а він, директор, на жаль, не має часу…

Під Пилипівцями озеро вигиналося круто ліворуч, утворюючи велику затоку. Шугалій ще здалеку побачив рибальські човни — баркаси, вдвічі більші за плоскодонки місцевих мешканців. Вони стояли біля берега, а рибалки розтягали на кілках сітки для просушування.

Катер причалив до спеціально обладнаних містків, Шугалій вистрибнув на цю хистку дерев'яну споруду, яка так і заходила в нього під ногами, і побачив, як відділився од гурту рибалок і пішов йому назустріч високий, дужий чоловік у голубій майці та білих полотняних штанях, босий і без капелюха. Певно, чекав на якесь рибальське начальство, але, побачивши незнайомого, зупинився на півдорозі, стояв, незалежно заклавши руки до кишень і чухаючи великим пальцем правої ноги кісточку лівої.

— Товариш Луговий Євген Маркович? — запитав Шугалій, зупинившись і розглядаючи його з цікавістю.

— Авжеж, Луговий, — одповів статечно здоровань і простягнув велику, як лопата, руку. Зміряв Шугалія відверто оцінюючим поглядом: — Звідки будете, бо, вибачаюсь, раніше не доводилося…

— Не доводилося, — ствердив капітан, показуючи посвідчення. — Я з держбезпеки, у справі ветлікаря Завгороднього. — Кажучи це, пильно дивився на Лугового, але жоден м'яз не затремтів на обличчі в бригадира.

Луговий мовив:

— Знав ветлікаря і шкодую, що так сталося. Поважний був чоловік.

— Звідки знали Андрія Михайловича?

— В одному місті живемо.

— Місто не таке вже й маленьке.

— Старожили ми.

— Ви, здається, з Любеня?

— А вам звідки це відомо?

Шугалій знизав плечима так, що Луговий збагнув усю недоречність свого запитання. Одповів:

— Колись і в Любені жив. По війні.

— Тут краще?

— Людині краще, де її немає.

— Гріх про Озерськ таке говорити.

Луговий колупнув босою ногою теплий сухий пісок. Запитав, кинувши оком на капітана:

— А вам, власне, що потрібно? Може, риби?

— Ні, рибою не цікавимось.

— Знаємо… Спершу про життя, а потім все одно про рибу, — посміхнувся бригадир. — Але де нині риби візьмеш? Браконьєр за гарного ляща штани зніме. Ось до нас і їдуть… А сьогодні вилов був добрячий: центнери зо три з гаком.

— Лящі? — поцікавився Шугалій делікатно.

— Кілька щук великих, сазани та білий дріб'язок — краснопери, підлящики. — Дістав із засмальцьованої кишені пачку дорогих болгарських сигарет. — Пригощайтеся, капітане.

За всіма ознаками він мав курити «Памір» чи принаймні «Приму», але «Стюардеса» отут, на березі Світлого озера, в глухому Поліссі!.. Шугалій і в області вже давно не бачив таких сигарет — обережно витягнув з пачки двома пальцями, мовив:

— Багато живете!

— Пригощають… — Луговий спритно вибив зашкорублим пальцем і собі сигарету.

— Поважають?

— Сазанів більше поважають…

Шугалій не сподівався на таку відвертість, подивився Луговому у вічі, й вони засміялися обидва.

— Маю до вас, Євгене Марковичу, кілька запитань, — сказав капітан.

— То прошу до хижі.

Звідти несло тухлою рибою, і Шугалій скривився. Бригадир одразу ж повернув назад.

— У нас он під деревами лавка стоїть. Затишок — і не заважатимуть.

Прямуючи до лавки, Шугалій запитав:

— Де ви були, Євгене Марковичу, в суботу та неділю сімнадцятого та вісімнадцятого серпня?

Луговий зупинився, розставивши ноги, мовив, дивлячись на капітана поблажливо:

— Ось воно що… Капнув хтось на мене? У нас поголос пішов: убили ветлікаря… А якщо вбили, то мусить бути вбивця. На мене кажуть?

— Але ж ви не відповіли…

— Ми вже десять днів у Пилипівцях. — Кинув недокурок, затоптав голою п'ятою. — Усією бригадою.

— І нікуди не відлучалися?

— Хлопці в село по пиво ходять, а в мене й так різних справ багато.

— Отже, сімнадцятого й вісімнадцятого серпня були тут, на бригадній садибі?

— Якщо це можна назвати садибою… Вісімнадцятого буря була, мотор ремонтували. Помпа відмовила, грітися почав. Півдня просиділи.

— А напередодні?

— Зранку сіті вибрали, відпочили й «козла» забивали. Ввечері знову за сіті. Гей, Миколо й Степане, йдіть-но сюди, — покликав хлопців, що ремонтували сіті. — Розкажіть товаришеві, що робили сімнадцятого й вісімнадцятого. — Він делікатно відійшов убік, щоб навіть своєю присутністю не впливати на підлеглих, і через кілька хвилин Шугалій упевнився в безсумнівному алібі Лугового. Підійшов до лавки, на якій сидів бригадир.

— А хто капнув? — запитав той зненацька. — Звичайно, — зітхнув, — не скажете, але все одно дізнаюсь і морду наб'ю. Нехай судять за хуліганство, їй-бо, наб'ю!

Шугалій закурив і почав здалеку:

— Ось ви з Любеня, а мені розповідали, як у сорок четвертому бандерівці…

Бригадир припинив ворушити пальцями, підібрав ноги.

— Це ви про напад Стецишина?

— Еге ж, чув, що бандерівці півміста вирізали.

— Ну, півміста — це побрехеньки, але за офіційними відомостями щось близько двохсот убитих.

— І ви були тої ночі?

— Був. — Очі в Лугового потемнішали. — Був, нехай їм грець, і ледь вискочив з халепи. Якщо б допомога запізнилася, і я б там лежав.

— Працювали шофером у лікарні?

— А ви встигли вивчити мою біографію.

— Просто зазирнув на заводі до відділу кадрів. Ви самі про це писали…

— Листок по обліку?

— Анкетні дані. Іноді за одним рядком…

— Точно! — пожвавішав Луговий. — Ось тої ночі…

— Розкажіть.

— Навіщо вам?

— Але ж таке не можна забути.

— Не можна, — погодився Луговий. — Скільки житиму, не забуду. Я тоді тільки з армії демобілізувався. Тяжке поранення. Легеню зачепило… — знизав плечима, і Шугалій побачив біля плеча майки білий рубець. — Рана ще не зовсім загоїлась, та попросили в лікарні пошоферувати, людей нема, а машину їм якусь списану виділили. Чому людей не виручити — пішов. А тої ночі бандерівці й на лікарню посунули. Слава богу, в головлікаря офіцери знайомі ночували. Три автомати та карабін у сторожа. Я з того карабіна двох поклав. Якось відбилися, поки із Озерська підмога прийшла. Медаллю мене ще нагородили — «За відвагу». На фронті про неї мріяв, а одержав у тилу.

З Луговим усе було ясно, Шугалієві хотілося ще посидіти тут, у затінку, може, пригостили б юшкою, — з відра, що висіло над вогнищем поруч з лавкою, йшов апетитний запах, але треба було їхати. Нехотя підвівся, і Луговий одразу вгадав оту його нерішучість.

— Юшка вже готова, — підморгнув, — і в нас знайдеться… — розчепірив великий палець і мізинець, показуючи, що саме в них, і капітанові теж закортіло випити чарку, ковтнув навіть слину, але все ж відмовився.

— Ну, добре, капітане, — поплескав його зовсім фамільярно по плечу Луговий, переходячи на «ти», — ти не того… не думай, що я хочу підлеститись, не треба мені, але пару сазанів…

— В готелі їх смажити?

— Може, в когось із знайомих…

— Ні, ні…

— Шкода. Будеш від'їжджати, зазирни. Я тобі вугрів підкину. Хоч жінку здивуєш.

— Злякається, ніколи не бачила.

— Отож свисни, коли відчалюватимеш. І не думай, що в нас шарага ліваків, — заплатиш, що належить.

— А я й не думаю, — одповів Шугалій, але все ж згадав бригадирську «Стюардесу». Мабуть, треба мати величезну витримку, щоб, маючи справу з сазанами і вуграми, димити «Паміром». Певно, Луговий із своїми хлопцями не зовсім дотримуються усіх параграфів, наказів і постанов, і все ж бригадир був симпатичний Шугалієві — капітан із задоволенням потиснув йому руку на прощання.

Він повернувся до Озерська надвечір. Ще здалеку побачив, що на площі перед готелем стовбичить Олекса. Помітивши капітана, той зрадів.

— Я на вас уже півгодини чекаю, — пояснив.

Шугалій запропонував Олексі пообідати в чайній.

— І ви хочете, щоб я накликав на свою голову цілу грозу? — мовив той. — Знаєте, що буде, коли Софія Тимофіївна дізнається про таке моє падіння?

— Хто така Софія Тимофіївна?

— Моя майбутня теща.

— Тещу слід поважати, але тримати на відстані.

— Ми житимемо у Львові.

— Півтораста кілометрів для гарної тещі — не відстань, — пожартував Шугалій.

— Але сьогодні, сподіваюся, ви не відмовитесь познайомитися з нею. Зважте, на вас чекає не рядовий обід…

— У вашій чайній варять такі борщі, що не відтягнеш за вухо.

— Не кажіть цього Софії Тимофіївні, вона зневажатиме вас усе життя.

— Але чи зручно?

— Вони з Федором Антоновичем запрошували нас обох. І дуже.

— Якщо дуже просили, відмовлятися негоже. Але ж скоро шоста…

— Федір Антонович якраз повернувся з роботи.

— Тоді не слід випробовувати його терпіння.

Федір Антонович, коротконогий лисий чоловік років за п'ятдесят, певно, побачив їх з вікна, бо вийшов на ґанок і чекав, притримуючи спиною розчинені двері.

— А Софа саме почала накривати стіл, — мовив замість привітання. Швидко потер долоні й притиснув їх до випнутого під білою сорочкою черева. Мабуть, соромився своїх спітнілих долоней, бо подав руку Шугалієві тільки після того, як непомітно витер їх об сорочку.

— Чув про вас од Олекси, — сказав, дивлячись якось збоку, і капітан так і не зрозумів, схвалює Федір Антонович його приїзд до Озерська чи навпаки. — Прошу до хижі, бо перед борщем належить… — Він знову швидко потер долоні й відступив од дверей, даючи гостям дорогу.

Хижа у Бабинців виявилась більш ніж комфортабельною. Підлогу у великій світлій вітальні закривав квітчастий килим, і Шугалій ще раз обтер ноги об кошлатий килимок.

Федір Антонович легенько підштовхнув його ззаду.

— Проходьте, шановний, і не звертайте уваги, у нас скромно, по-містечковому… — Він реготнув самовдоволено, сам спростовуючи версію про містечкову скромність. Видно, йому сподобалась і нерішучість Шугалія, і те, як оглядав капітан стіни передпокою, обклеєні квітчастими імпортними шпалерами й прикрашені оленячими та лосячими рогами.

Капітан подумав, що роги не дуже пасують до таких шпалер, але промовчав і обережно ступив на килим. Одразу відчув якусь незручність, певно, тому, що в них з Вірою не було жодного килима, весь час не вистачало грошей — зрештою, можна було б уже й придбати, та завжди щось заважало. Одного разу навіть прицінилися в універмазі — непоганий квітчастий килим, якраз до їхніх меблів, і порівняно недорогий, але поки йшли по гроші, Віра передумала: «Валюша перейшла в п'ятий клас і зовсім уже виросла із старої шубки — краще придбати дівчині шубу, а килим зачекає».

А тут навіть у передпокої лежить товстий китайський килим з химерними квітами — ось тобі й районний аптекар!..

Шугалій подумав, що Федір Антонович притримує дефіцитні ліки й має з них якийсь навар, але одразу засоромився своєї думки — його зустрічають, як найпочеснішого гостя, й годуватимуть обідом, а він уже почав підраховувати прибутки господаря…

На порозі кімнати, з якої пахло чимось смачним, стояла Ніна. Вона усміхалася їм, мало не випромінювала з себе радість, Шугалій не одразу збагнув, що ця радісна усмішка має цілком конкретного адресата, але, навіть усвідомивши свою помилку, не міг розлучитися з ілюзією, що хоч якась дещиця Ніниної приязні належить йому.

Дівчина була одягнена в простеньку сукенку — штапельну чи бавовняну, — синю в білі горошини, обшиту по вирізу мереживом. Чи то сукня личила Ніні, чи то дівчина була така гарна, що могла не звертати уваги ані на фасон, ні на моду, але Шугалій замилувався нею — Ніна помітила це, зашарілася, але не дуже, мабуть, звикла до захоплених чоловічих поглядів.

Велика кімната на першому поверсі, де сервований для обіду стіл, теж була обклеєна шпалерами — блідо-рожеві квіти на світлому фоні, а на тумбочці біля вікна у кришталевій вазі стояли білі й рожеві гладіолуси, вони немов підкреслювали витонченість візерунків на стінах, і Шугалій здогадався, що саме такі, ніжних тонів гладіолуси, поставила тут Ніна, а може, й господиня будинку має витончений смак.

Капітан пошукав очима, виглядаючи її, але не знайшов. Замість господині побачив Федора Антоновича, який перебирав пляшки в дзеркальному, освітленому електричними лампочками барі серванта. Коли Бабинець відлучився, капітан так і не помітив, але факт залишався фактом — Федір Антонович устиг одягнути домашню куртку, розкішну вистьобану куртку з темно-зеленого атласу; гладенькі шалеві борти робили її ще імпозантнішою, і сам Федір Антонович якось посоліднішав, а усмішка в нього стала поважнішою. Хоча, відзначив Шугалій, водночас куртка сковувала його рухи — видно було, що він не часто одягав її, мабуть, лише в урочистих випадках, принаймні подібних до сьогоднішнього.

— Прошу вас, — Федір Антонович не без пихи підняв гранчасту пляшку з довгою шийкою, — є віскі, справжнє шотландське віскі й лід до нього. Олекса, здається, не проти, особисто я віддаю перевагу горілці з перцем, а що вам смакує, Миколо Костянтиновичу?

Шугалій зрозумів, що господар напрошується на комплімент, — він уважно роздивився пляшки в барі, поклацав язиком, торкнувшись пляшки, на етикетці якої біг кудись у своїх справах меткий шотландець у червоному фраці.

— «Джонні Уокер»! Це фірма! Якщо можна?..

— О, боже мій, для чого ж усе це тут стоїть? — заметушився Федір Антонович. — Дозвольте, я вам з льодом, бо содової в нашому закуті…

Шугалій узяв спітнілу пляшку й відсьорбнув ароматного, з ледь помітним присмаком самогону, напою. Федір Антонович стояв обличчям до вікна, і лише тепер Шугалій зрозумів, чим здивував його господар: у нього були білі очі. Навдивовижу прозорі, здавалося, крізь них можна побачити, що робиться за Федором Антоновичем, і навіть дивно було, як можна було щось бачити очима, які не відбивають світла.

Але Федір Антонович бачив, і бачив непогано, бо дочекався, поки Шугалій відіп'є зі склянки, й підлив йому віскі.

— За наше знайомство, — підняв келих, — приємне знайомство, бо Нінуся розповідала, як ви виручили їх того вечора під клубом від клятих батярів.

Він вказав Шугалієві на стілець і сам сів поруч, одразу заволодівши його тарілкою.

— Мушу признатися, — мовив зі сміхом, — що в цьому домі, прошу вас, люблять попоїсти. Я сам не цураюся плити й зовсім не соромлюся цього. Бо певен, що дичину, наприклад, може готувати тільки чоловік. Ну, як би це вам пояснити? Дичина потребує гостроти, вина чи оцту, перцю й іноді прянощів, навіть запах тут має значення, а жінки з їхньою схильністю до солодкого та парфумів навряд чи зможуть приготувати її. До речі, сьогодні в нас вепрятина. Звичайно, не те, не те… Морожене м'ясо — це вже не те… — Випнув губи й осудливо помахав у повітрі довгими, порослими рудим волоссям пальцями. — Не те, а все ж… Дичина, це, я вам скажу!.. — Видно, не знайшов слова, яке належним чином змогло б передати його ставлення до дичини, бо просто поцілував кінчики пальців. — А поки прошу вас покуштувати оцих помідорів. Ранішнього посолу, з часником і селерою, і в дубовій бочці. — Федір Антонович узяв двома пальцями велику червону сливку і, примружившись, висмоктав її, залишивши зморщену шкірочку. — Помідори гарні тільки з дубової бочки, до речі, огірки теж. Дозвольте, я наллю вам ще чарочку під грибочки. Візьміть з тої тарілки, прошу вас: солоний рижик — найкращий гриб, боровик у порівнянні з ним…

Він таки мав рацію, і Шугалій віддав належне і солоним рижикам, і справді смачним помідорам.

Нараз Федір Антонович підхопився.

— Борщ готовий, — мовив упевнено. Звідки він дізнався про це, так і залишилося для Шугалія загадкою, але справді у дверях з'явилася жінка з величезною фарфоровою супницею. Вона поставила її посеред столу на приготоване місце, усміхнулася Шугалієві й представилась сама:

— Софія Тимофіївна.

Шугалій підвівся, не знаючи, виходити йому з-за столу, щоб потиснути руку господині, чи просто вклонитися, але вона сама розв'язала його сумніви.

— Сидіть, будь ласка, у нас без церемоній, завжди раді гостям…

— І загодовуємо їх! — сміялася Ніна весело.

— Краще б уже помовчала, — сердито блиснула на дочку очима й знову всміхнулася Шугалієві: — Дієти не визнаємо й вам не рекомендуємо. — Взяла його тарілку й почала насипати борщ. — Яке ж це життя без їжі?

Шугалій з цікавістю дивився, як спритно орудує вона ополоником. Від Софії Тимофіївки віяло домашнім затишком і спокоєм, мабуть, вона була абсолютно переконана в тому, що її спосіб життя — найкращий, і ніхто б не переконав її у протилежному.

Капітан подивився, як шепочуться, не звертаючи уваги на закуски й борщ, Ніна з Олексою, як недбало колупає виделкою Олекса солоний рижик, найкращий гриб у світі, і йому стало смішно. Але все ж охоче доїв борщ.

— Ще тарілочку? — помітила його апетит Софія Тимофіївна, але Шугалій відмовився. А Федір Антонович попросив добавки, однак, сьорбнувши з ложки, поклав її й запитав у Ніни:

— Ти знову не їстимеш?

— Ми ж домовились, тату…

— І як ви житимете?

— А ми пельмені в пачках купуватимемо, — не без іронії відповів Олекса, проте Федір Антонович не сприйняв цього тону.

— Хоч відправляй з вами тітку Олену…

Олекса перезирнувся з Ніною.

— Весілля відкладається, ми ж домовились. До грудня.

— А як тітка Олена?

— Вона згодна на все.

— Але ж ви не можете жити в гуртожитку.

— Знімемо кімнату.

— І ніяких перспектив?

— Так. Навряд чи скоро дадуть квартиру.

— Отож тулитиметесь по кутках…

— Яке це має значення? — невдоволено втрутилася Ніна.

— Овва, дитино моя! — сплеснула долонями Софія Тимофіївна. — Воно, звичайно, замолоду… Але не мати свого гніздечка!

— Кооперативного, трикімнатного гніздечка! — посміхнувся Олекса.

— А я, прошу тебе, не сміявся б. — Федір Антонович сьорбнув борщу невдоволено. — Життя треба одразу влаштовувати.

— Якось влаштується.

— Все якось, якось… — Федір Антонович проковтнув ложку борщу, набрав іще, та вилив назад. — Я до того, що є покупець на будинок…

Олекса подивився на нього нерозуміюче.

— Який будинок?

— Ваш.

— А тітка Олена?

— Візьмете з собою.

— Але ж тут усе її життя! Сад і квіти…

— Життя, хлопчику мій, це така штука…

— Тітонька ніколи не згодиться.

— Якщо ти не попросиш.

— І ви хочете, щоб я позбавив її всього?

— Я нічого не хочу, — раптом розсердився Федір Антонович. — Я тільки знаю, що і вам було б краще з Оленою Михайлівною, і їй з вами. Вона любить тебе й буде щаслива.

— Ми приїжджатимемо до неї влітку.

— Наче в нас мало місця? — обвела рукою навколо себе Софія Тимофіївна. — А тітці Олені буде сумно одній. Та й для чого їй такий будинок?

— Нехай сама вирішує.

— Але ж половина будинку належить тобі.

— Ні, — зрозумів її Олекса, — я не піду на це.

— Шкода, покупець хороший, — зітхнув Федір Антонович, — де ще такого знайдеш? Але ж тобі видніше. Давай, мати, вепря, бо наш гість… — обернувся до Шугалія, — скоро помре з голоду. І не забудь брусничне варення. Без брусниці вепрятина, прошу вас, зовсім несмачна.

Шугалій розвів руками на знак своєї цілковитої необізнаності в такому делікатному питанні, а Федір Антонович вибачився за нецікаві для гостя розмови. Вепрятина справді виявилась смачна, Шугалій спіймав себе на думці, що не відмовився б ще від шматка м'яса, та рішуче відсунув тарілку.

Федір Антонович запропонував завершити обід кавою. Чесно кажучи, Шугалієві більш смакував би компот, поданий дітям, але якось не схотів принизити себе в очах Федора Антоновича й погодився на каву.

Діти, допивши компот, побігли в сад, Софія Тимофіївна пішла варити каву, а Федір Антонович запропонував гостеві перейти до кабінету. «Зовсім як у кращих домах Лондона», — подумав Шугалій, але нічим не виказав свого справжнього ставлення до смаків господаря й пройшов за ним до сусідньої кімнати.

Одну стіну кабінету займали стелажі з передплатними виданнями, біля вікна стояла шафа із скляними дверцями — вона була заповнена якимись пробірками, фарфоровим і фаянсовим посудом, пакетиками й коробочками, які нагадували про професію Федора Антоновича. На столі стояли аптекарські ваги, валялися мішечки з травами. І в кабінеті пахло травами — гіркувато-солодкий запах полину був приємний Шугалієві, і він з задоволенням умостився в кріслі біля журнального столика.

Федір Антонович сів навпроти, вільно простягнув ноги й підсунув гостеві пачку сигарет. Примружився, і очі його потемнішали, а може, це тільки видалося капітанові, бо Федір Антонович повернувся до вікна, і вони знову зробилися білими й прозорими.

— Як просуваються ваші справи, капітане? — запитав недбало, так, щоб хоч якось розпочати розмову. — Ми тут усі сподіваємося, що ви знайдете злочинця, який убив нашого друга. Олекса розповідав мені про записку Андрія Михайловича…

«Язикатий хлопчисько, — невдоволено подумав Шугалій. — Хоча це ж його майбутній тесть, чого ж від нього критися?»

— Андрія Михайловича поважали в Озерську, — вів далі Бабинець, — і нам дуже шкода… Кращого свата я б не хотів…

Шугалій промовчав, і Бабинець вів далі:

— У нас тут пішла чутка, що Андрієві Михайловичу помстилися. Є в нас такий Кузь… Напевно, чули. І скажу вам, щось у цьому є. Такі люди, як Кузь, підуть на все.

— Звідки його знаєте?

Федір Антонович трохи знітився.

— Фактично я його не знаю. Однак чув…

Софія Тимофіївка принесла каву і відразу зникла, залишивши чоловіків самих. Федір Антонович дістав пляшку марочного коньяку. Шугалій відмовився, і Бабинець не наполягав. Капітан відсьорбнув кави і сказав, що такий коньяк можуть дозволити собі лише люди з достатком.

— А ми не бідні, — одповів Бабинець.

— Навіть не уявляю, скільки одержує завідуючий аптекою…

— Не так уже й мало, враховуючи прогресивку, — посміхнувся Федір Антонович. — Але маєте рацію — на коньяк не вистачить. Та я ще з лекціями виступаю й видаюся… — спритно витягнув із стелажа дві брошури. — Про лікарські рослини.

— Тепер це модно.

— Хімією захоплюємось, а про природу забуваємо, — повчально мовив Бабинець, і Шугалій не міг не погодитися з ним. І все ж подумав, що гонорару за дві брошури навряд чи вистачило б на килими й марочний коньяк. А якщо кожного дня влаштовувати такі обіди… Але ж, певно, не кожного, і вепрятину та солоні рижики поставлено на стіл заради нього. І все ж якесь неприємне відчуття того, що зіткнувся з чимось не зовсім порядним, тільки-но ступив на китайський килим у передпокої, не зникало, а ще утвердилося, і Шугалій швидко допив каву й розпрощався з Федором Антоновичем.

Наступного ранку біля райвідділу держбезпеки зупинився запорошений «Москвич» з львівськими номерами. Шугалій посміхнувся: Малиновський непогано влаштувався — повернувся до Озерська разом з Володькою й на Володьчиній машині. Справді, вони обоє чекали на нього в райвідділі.

Володимир Маковій — високий і худий, чорнявий, схожий чи то на цигана, чи то на вірменина, подивився на Шугалія неприязно й пробурмотів щось про те, як не вміють шанувати часу робочої людини, котра займається важливою державною справою — складанням автобусів.

— Але ж ти ще у відпустці, — заперечив Малиновський.

— Може, я не маю права на відпочинок? — не без єхидства запитав Маковій. — А півдня гнати власну машину…

— По-перше, не півдня, а три години. По-друге, могли скористатися автобусом. Сподіваюсь, вас ніхто не примушував використовувати власний транспорт? — поцікавився Шугалій.

— Але ж він сказав, — Маковій безцеремонно тицьнув пальцем у Малиновського, — що я зможу тут порибалити. А як рибу потім до Львова тягти?

— Звичайно, — підтримав його Шугалій, — і місце в готелі вам уже замовлено. Машину можете залишити отут у гаражі райвідділу або на готельному подвір'ї.

— Краще вже на готельному, — вирішив Володька, — люблю, щоб була під рукою. Але що вам від мене потрібно?

— Завтра… завтра, товаришу Маковій, а зараз відпочивайте.

— Я б міг сьогодні блешню покидати…

— Хто ж вам забороняє? Кидайте на здоров'ячко, коли знадобитесь, ми вас знайдемо.

Володька поїхав, а Шугалій запитав у Малиновського:

— Втомилися?

— Від чого? Машина гарна, їхали без пригод, одне задоволення.

— Тоді от що: знайдіть зараз Якова Сахарова, товарознавця універмагу. Чепак посилається на нього — вісімнадцятого вранці під Пилипівцями ловили рибу сіткою, тому й не признався одразу. Візьміть у нього показання. А я до Каменя — розшукувати другого з їхньої компанії. Якийсь Іван Мірчук, майстер цегельні. До завтра, Богдане, зустрінемось уранці в райвідділі.

Комарі кусали нещадно, і Шугалій відмахувався од них очеретиною.

— Ви, капітане, смачний, — пожартував Маковій, — бачите, над вами хмари, а на мене з лейтенантом — нуль уваги.

— Краще вже бути смачним… — Шугалій зміряв Володьку іронічним поглядом.

— Ніж таким шкелетом, як я?.. — зареготав Володька, нітрохи не образившись. Задер сорочку, поплескав себе по висмоктаному животу. — Отакої, — сказав Володимир Маковій і погладив себе по хребту. — Бо хребет через живіт промацується.

— І лящі тобі на користь не йдуть, — осудливо мовив Малиновський.

— А мені й так добре. Дівчата жирних не люблять. На великому пузі джинси не тримаються.

— Що ж, давайте дивитися й згадувати, — запропонував Шугалій. — Ваш намет де стояв?

Маковій вказав на осокір неподалік од берега.

— Під тим деревом.

— А човен?

— Ось тут. Трохи ліворуч. Ми залізний шворень забили й припинали до нього.

— Згідно з протоколом, складеним слідчим райвідділу міліції, — мовив Шугалій офіційно, — ви з громадянином Віктором Борисовичем Солнцевим уранці дев'ятнадцятого серпня виявили в Світлому озері за кілометр на схід від острова перевернутий човен ветлікаря Завгороднього.

— Але ж ми тоді не знали, що це човен Завгороднього, — перебив Маковій. — Просто човен з підвісним мотором догори дном плавав.

— Ви прибуксували його до берега й повідомили органи влади?

— Голову Вільхівської сільради.

— І нічого біля перевернутого човна не побачили?

— Анічогісінько. Це вже вдень, коли міліція почала потопельника шукати, тоді вони щось вивудили.

— Весло, — уточнив Малиновський.

— Так, — згодився Шугалій, — а напередодні, вісімнадцятого серпня, бачили когось на озері?

— Буря була. Хто піде?

— Я прошу вас пригадати, і це дуже важливо, вранці вісімнадцятого серпня, між п'ятою і шостою годинами, хтось проїжджав повз острів?

Володька задумався.

— Вранці вітер уже хвилю гнав, — почав пригадувати. — Ми збиралися спінінгувати, але яка ж риболовля в негоду? Почали юшку варити. Я рибу на березі чистив. Тоді й човен пройшов. До Вільхового, у той бік принаймні. Гойдало той човен, але йшов швидко.

— Скільки людей було в човні?

— По-моєму, двоє.

— Подумайте і пригадайте точно.

— Двоє.

— На якій відстані від острова пройшов човен?

— З Озерська до Вільхового йдуть по прямій. Близько кілометра від острова.

— Точно, — підтвердив Малиновський. Шугалій подивився на нього задумливо.

— От що, Богдане, — запропонував, — заводьте мотор і пройдіть повз острів на Вільхове. Так, ніби йдете з Озерська. А ми звідси подивимось.

— Сьогодні видно краще.

— Зробимо поправку на видимість.

Малиновський розвернув човен, дав повний хід, і він наче став дибки. Справді, Завгородній мав хорошого човна, та й мотор після ремонту працював безвідмовно. Олекса ще вчора передав ключ Малиновському. Натякав, що день у нього вільний — Ніна збиралася з батьками до когось на іменини, але Шугалій все ж ввічливо відмовив йому. Мовляв, хай краще допомагає тітці по господарству.

Човен став уже цяточкою на обрії — Малиновський гнав його тепер до Вільхового. Поступово човен збільшувався, і на чистому небі чітко вимальовувалися його обриси.

— Бачите, видно, що лише один чоловік! — Маковій прикрив очі долонею, уважно вглядався в далечінь.

— Точно, — згодився Шугалій, — тепер видно.

— Я навіть побачив тоді — в їхньому човні був велосипед.

— Ну?.. — не повірив Шугалій.

— Точно кажу: блищало щось на сонці. Придивився — на носі велосипед.

— Звичайно, блищатиме — багато нікельованих деталей.

— Я ще подумав, для чого велосипед везти через озеро?

— Всякі бувають забаганки в людей… Але ж як він міг блищати, коли була буря?

— Вітер гнав хвилю, але не дощило. Зранку було сонячно. І потім, до середини дня, поки не нагнало хмари. А дощ пішов уже ввечері, коли вітер ущух.

— У що були одягнуті люди в човні?

— Хіба можна роздивитися?

— На жаль, не можна, — зітхнув Шугалій. — Я думав, вони йшли ближче до острова.

— Приблизно на такій же відстані, як зараз Малиновський.

Шугалій подумав, що з човна теж не могли не помітити людей на березі. Отже, злочинець почекав, поки човен віддалиться від острова, і лише тоді вдарив Завгороднього. Кілометрів за два звідси — потім течією потопельника знесло південніше.

Але велосипед? Чому в човні був велосипед? Олекса Завгородній їздить на велосипеді, отже, велосипед Андрія Михайловича не зник.

— Того ранку більше не бачили човнів на озері? — запитав.

Маковій повагався трохи.

— Здається, був іще один. Але не можу твердити — цяточка якась, можливо, чайка. Та й відлучався я до намету.

— А куди та цяточка рухалась — до Озерська чи до Вільхового?

Володька подумав і знизав плечима.

— От чого не можу, того не можу…

— Спасибі, товаришу Маковій, ви дуже допомогли нам.

— Що бачив, те бачив…

Малиновський уже підрулював до берега, і на пісок накочувалися підняті човном хвилі. Шугалій пропустив Володьку, не замочивши ніг стрибнув на ніс, наказав лейтенантові:

— До Вільхового.

Не доїжджаючи до села, капітан звелів вимкнути мотор. Малиновський сів на весла, і вони довго нишпорили по прибережних очеретах — Шугалій сподівався знайти місце, де злочинець перевертав човна. Мусив робити це далі від людських очей, в очеретах, і не міг не витолочити їх. Однак пошуки так нічого й не дали, і опівдні капітан здався.

— Обідати, — наказав. — Здається, Богдане, ви говорили, що тут є чайна?

— Гірша за районну.

— Гуляшем нагодують?

— Яєчня завжди буде.

— Я згоден на яєчню, — облизнувся Володька. — І на шматок смаженої риби.

— Може, ще й сто грамів? — єхидно запитав Малиновський.

Маковій підозріло зиркнув на нього й не клюнув на гачок.

— Ні, — відмовився гордо, — ми з товаришем капітаном при виконанні службових обов'язків.

— Так я тобі й налив би… — кинув Малиновський.

Лейтенант даремно гудив сільську чайну. В ній знайшлися і риба, і шинка, і варені яйця, був навіть гарний борщ та відбивні із зеленим горошком — справжні відбивні, що займали мало не всю тарілку, і тому буфетниця накладала гарнір уже зверху, теж не шкодуючи ані горошку, ані смаженої картоплі.

Володька розчервонівся, але з'їв усе до кінця, до останньої горошини, і Шугалій, який ледь подужав половину сільської порції, пройнявся до нього ще більшою повагою: це ж треба — через живіт хребет промацується, а відбивної як не бувало!..

Пообідавши, Шугалій попросив Малиновського показати Кузеву хату. Стояла вона не на центральній вулиці, а в завулку, і навколо росли вишні.

Через дорогу — чепурний будиночок; уздовж жердяного тину суціль росли соняшники, довга рівна шеренга соняшників, що викинули жовті голови на вулицю й роздивлялися перехожих.

Шугалій витягнув червоного записника, погортав сторінки.

— Садиба Лопатинського? — запитав лейтенанта.

— Так.

— Зайдемо.

Лопатинського не було вдома, але старезна бабуся пояснила, що знайти його можна в колгоспних майстернях — вона вийшла до соняхів і показала навіть, як пройти до майстерні навпростець, городами: зовсім поруч видно почорнілий тесовий дах.

Маковій виявився людиною делікатною: зрозумів, що може завадити чекістам, і попросив дозволу побути біля човна. Шугалій лише поплескав його по плечу, і Володька почимчикував до озера з твердим наміром поспати десь у затінку.

Лопатинського довго шукати не довелося: ремонтував задній міст «ЗІЛа» просто біля естакади, куди загнали машину. Лейтенанта вже знав, обтер руки ганчір'ям, повагом і акуратно, з цікавістю зиркнув на Шугалія і, дізнавшись, хто хоче поговорити з ним, мовив розважливо:

— Чого не поговорити? Можна й поговорити, якщо вже треба… Чим можемо, тим і допоможемо.

Вони сіли біля металевої бочки з іржавою водою, де плавали недокурки. Шугалій пригостив Лопатинського сигаретою з фільтром, той узяв акуратно чорними від мастила пальцями, затягнувся глибоко й відкинувся на спинку лавки, збитої з необструганих дощок, почорнілих від часу. Взагалі, тут усе здавалося Шугалієві темним: і витолочена тракторними гусеницями трава, і чорні дерев'яні стіни майстерні, навіть синій комбінезон Лопатинського засмальцювався до чорноти. Тільки біла сигарета в темних пальцях і на диво білі рівні зуби в Лопатинського — він усміхався, показуючи зуби, і капітанові було приємно дивитися на нього: відкритий погляд, розумні очі й доброзичлива усмішка. Мовчить, чекаючи запитань, либонь, знає собі ціну, бо поводиться статечно, нема в ньому метушливості й запопадливості, які виказують людей дрібнуватих або з не зовсім чистою совістю.

Шугалій вирішив повести розмову відкрито, без натяків і замовчувань. Йому вже не раз доводилося зустрічатися з людьми такого типу — знав, що на них можна покластися, навіть довірити таємницю, і вони часто допомагали капітанові. На жаль, подумав Шугалій, йому доводиться більше мати справу з покидьками роду людського, але що зробиш — професія вже така, хтось мусить виконувати й такі обов'язки. Тим приємніше було капітанові бачити ці розумні очі й приязну усмішку. Мовив, теж приязно усміхнувшись і підступивши ближче до Лопатинського:

— Оце сподіваємось на вашу допомогу, Степане Степановичу.

— Чого ж не допомогти? Якщо тільки зможу… Одна справа в нас — я от машини ремонтую, ви щось інше робите, теж потрібне. Таке вже життя…

— Лейтенант Малиновський уже питав вас про Кузя. Що робив він уранці вісімнадцятого серпня? Де і з ким був? Чи не приїздив хтось до нього напередодні або вісімнадцятого на світанку?

— Овва, скільки одразу! Давайте потихеньку. Перше — що Кузь робив уранці вісімнадцятого серпня?

— Так.

— Мені на роботу о шостій заступати, жінка будить о п'ятій. Кузь о цій порі в дворі вже порається. О п'ятій ще темно було, але бачив його.

«Отже, він не міг бути в цей час в Озерську, — подумав Шугалій, — і до Завгороднього заходив хтось інший». Запитав:

— І що ж робив Кузь?

— Виніс щось із сарая і городами до озера. Повз мою садибу. А завулком ближче й зручніше. Я ще здивувався: чого повну каністру довгим шляхом перти?

— Чому вважаєте, що каністра була повна?

— Навіщо на озеро порожню нести? По воду? Так у криниці — залийся. І знаєте, як повну несуть, — руку відтягає.

— Логічно, — погодився капітан. — І що, гадаєте, в каністрі?

— Бензин, що ж іще?

— Припустимо, справді бензин. Отже, Кузь заправив бак і кудись поїхав.

— Точно, поїхав.

— Бачили?

— Мотор завів. А він у Кузя кашляє, поки не розігріється. І смикати треба довго, магнето погане. Прогрів мотор і поїхав.

— Рибалити?

— Вітер уже знявся, хто ж рибалитиме? Хвиля йшла ще невеличка, їхати можна, а рибалити — зась.

— Куди міг поїхати?

— Хто ж його зна, може, до Озерська… Та навряд чи. О дев'ятій уже був дома. В нього кріпильний болт полетів, то приходив до мене в майстерню.

— Не розпитували, куди їздив?

— Для чого це мені? Коли б знаття… Либонь, до «Срібного бору». Турбаза в нас, чули?

— Між Вільховим і Пилипівцями?

— Точно. Якісь там справи в Кузя, кілька разів бачив — туди шурує.

— Сімнадцятого серпня ніхто до Кузя не приїздив?

— Не бачив.

— А не чули, щоб Кузь погрожував ветлікареві?

— Тому, що втопився? Це ж усі знають, ветлікар махінації Опанасового брата викрив, та й в самого Опанаса рильце в пушку. Три роки дали, однак відбув лише половину. Коли повернувся, нахвалявся: я тамтому ветеринару не прощу, за Опанасом Кузем нічого не пропадає, ані добре, ані погане!

— І як ви вважаєте, міг здійснити свої погрози?

Лопатинський похитав головою.

— Пусте, — мовив. — Цей Опанас — базікало.

— Людина іноді робить таке, що ніколи не вгадаєш.

Лопатинський промовчав, але було видно — залишився при своїй думці.

— Чи не могли б ви зробити нам одну послугу? — запитав Шугалій по паузі.

— Якщо в моїх силах…

— Вісімнадцятого вранці хтось міг в очеретах біля вашого села перевернути човна. Перед бурею чи під час неї. Потім виштовхнув човна на чисту воду, і його знесло в озеро. Треба знайти місце, де витолочені очерети.

— Багато часу минуло, — заперечив Лопатинський. — Прим'яті очерети піднялися, а поламані міг вирвати.

— Отож, — зітхнув Шугалій, — ми сьогодні шукали й не знайшли.

— Я ще подивлюся.

— І от що, — додав Шугалій. — Можливо, той чоловік віз у човні велосипед.

Лопатинський кивнув,

— Пошукати сліди?

— З вісімнадцятого не було жодного дощу. Може, й залишилися.

— Спробую.

— До речі, в Кузя велосипед є?

— Аж два. В нього і в жінки.

— Ми вам вдячні, Степане Степановичу, і прошу вибачити…

— За що ж вибачатися? Чим можу, допоможу. Не тільки я — ми з хлопцями очерети прочешемо.

Шугалій затривожився.

— Не хотілося б, щоб багато народу… Розголос піде…

— Не хвилюйтеся. Двоє товаришів у мене, люди надійні і вміють язика за зубами тримати.

— То я сподіваюсь!

Шугалій потиснув руку Лопатинському, з задоволенням відзначивши, яка вона міцна й шорстка.

— Оце чоловік! — мовив Малиновський, коли вони поверталися до берега.

— Люди наші — ого! — засміявся Шугалій. — Народ!

— Будь-кому в'язи скрутить…

— Не будь-кому, — заперечив Шугалій. — Він спочатку розбереться — що й до чого! А рука яка сильна… і шорстка. Оце і в мене колись була така. Я до юрфаку теж слюсарем був.

— У гаражі? — зовсім не здивувався Малиновський.

— У депо.

— У мене батько в депо працював, зараз на пенсії.

— На кожного з нас чекає пенсія, Богдане.

— От не подумав би, що ви чекаєте на неї. Що ж, дослужитесь до полковника… — Він посміхнувся так, що Шугалій зрозумів, яка найвища мрія Малиновського. Зрештою, чому ні? Адже кажуть, що поганий той солдат, який не мріє про генеральські погони.

— Завгородній не посадив би Кузя до себе в човен, — нараз мовив Малиновський без усякого переходу.

— Так, не посадив би, — погодився Шугалій.

— Але Кузь міг перестріти його вранці на березі і вдарити веслом.

— Звичайно, міг.

— Однак Кузь, може, й не причетний до цієї справи.

— Я теж думав про це.

— І тоді Завгороднього вбив хтось інший.

— А ви вже зовсім відмовились від версії про нещасний випадок?

— Відмовився.

— А я ще ні.

— Ви?..

— Усе може бути, Богдане.

— Але ж наші дані…

— Дев'яносто дев'ять відсотків, Богдане. А коли залишається хоча б одна сота…

— Тобто, поки не спіймаємо вбивцю?

— Шукай і знайдеш! — мовив Шугалій оптимістично.

— А таки знайдемо, — ствердив Малиновський, і в тоні його не було ані краплини сумніву.

Недільний базар в Озерську завжди збирав багато людей. Підводи з навколишніх сіл запрудили весь майдан, тут, просто з возів, продавали свиней і поросят, свійську птицю, овочі та фрукти. Верещали поросята, ґелґотіли гуси, кричали різко й невдоволено індики, і раптом через увесь цей гамір прорвався й повис над базаром півнячий спів.

Шугалій зупинився, вражений: здавалося, будь-який звук потоне в базарному галасі, а півень перекричав усіх. Та нараз обірвав свій спів, наче засоромившись власної голосистості.

Капітан походив поміж підводами, дивлячись, як торгуються люди, хоч і не збирався нічого купувати. Просто полюбляв базари, шум натовпу, його збудженість, діловитість і навіть якусь святковість, любив дивитися, як метушаться жінки, — кожна намагається купити швидше й дешевше, боїться, що саме потрібного їй не буде або перехоплять з-під носа. А статечні чоловіки довго прицінюються, роздивляються і неодмінно куплять не те, чого б хотілося жінці, — тут же на базарі виникають швидкоплинні сварки, але сперечатися нема часу, кажуть, що на тому боці майдану поросята чомусь дешевші, і жінки кидаються саме туди, хоч підсвідомо розуміють, що женуться за марницею.

Шугалій перейшов до дерев'яних столів з широкими проходами поміж ними. Проминув рибний ряд, постояв трохи біля півторапудового сома — той звішувався з обох боків столу, дістаючи хвостом і головою землі, і пикатий, з червоним носом чоловік переможно дивився на людей, що висловлювали своє захоплення його здобиччю, — такі красені-соми навіть у Світлому озері трапляються рідко.

На сусідньому столі лежала купа червоних свіжозварених раків, і Шугалій не зміг пройти мимо: купив півтора десятка, вирішивши зазирнути до чайної, куди привезли кілька бочок «Жигулівського».

Більше купувати, власне, було нічого — капітан перейшов до ряду, де торгували ягодами, поклав собі перед від'їздом неодмінно купити відро брусниці — Вірочка полюбляє брусничне варення, а вепрятина з брусницею у Бабинців була справді смачна…

Згадка про Віру трохи засмутила Шугалія — скільки днів він уже в Озерську, а так і не подзвонив. Увечері треба неодмінно замовити розмову. Сьогодні неділя, й Віра вдома. Останній тиждень ночувала в лікарні й зараз відпочиває. Зиркнув на годинник — вже прокинулася — й вирішив подзвонити одразу: для чого ж чекати вечора?

Шугалій заспішив, наче вже почув сонний Вірин голос зовсім близько, буцім можна торкнутися теплого її плеча. І захотілося кинути все — аби сидіти поруч Віри, дивитися, як зачісується: рукава сорочки опустилися, а в неї такі повні й ніжні руки. Віра дивиться на нього й усміхається лише куточками губів — і що за життя таке: він дома — вона на чергуванні, вона дома — він у відрядженні.

І хто ж його зна, коли йому вдасться розплутати цю кляту справу?

Шугалій протовпився до воріт, де сувора жінка в чоловічому капелюсі брала платню з бажаючих щось продати на базарі, і тут побачив Олексу з Ніною. Вони стояли трохи осторонь, Олекса тримав сітку з картоплею й цибулею, тримав її якось незручно, на напівзігнутій руці, а ліву поклав Ніні на плече і щось казав їй — швидко й гаряче, либонь, умовляв. А вона не дивилася на нього, і очі в неї були заплакані.

Людей тут, осторонь воріт, було мало, Шугалій підійшов зовсім близько, міг уже чути, що казав Олекса, зупинився, але вони не звертали на нього ніякої уваги, певно, не бачили й не чули нічого й нікого, зовсім одгородилися од світу й були зайняті лише собою.

— Нікуди ти не поїдеш, — казав Олекса, зазираючи Ніні у вічі, — я не хочу, щоб ти їхала, й не відпущу тебе.

— Але ж ти не розумієш…

— Я все розумію, і тітка Олена вже сказала тобі… Хочеш, завтра підемо до загсу?

— Незручно. І так на нас дивляться…

— Хай дивляться, аби нам було гарно.

Шугалій помітив, що Олекса, коли хвилюється, червоніє, і губи в нього смішно випинаються, зовсім як у малої дитини.

— І що ти кажеш! — Ніна сердито скинула Олексину руку з плеча. — І як ти можеш таке казати? Надька ославить на все місто, і люди не вітатимуться з нами.

— Коли б батько був живий, він зрозумів би нас.

— Так то ж батько!

— І люди збагнуть.

— І все ж — негарно це. Поїду до Любеня.

— А я?

— Приїжджатимеш до мене.

— Я не можу без тебе. Лишайся в нас. Тітка Олена ніколи не вчинить негарно, всі це знають.

— Я б лишилася…

— От і добре.

— Ні, поїду до Любеня.

— Нікуди не відпущу тебе! — Олекса кинув сітку з овочами просто на землю і взяв дівчину за руки, наче й справді могла вона отак піти відразу.

Шугалій ступив крок уперед, Олекса ковзнув поглядом, як по незнайомому, кліпнув і впізнав, усміхнувся капітанові, все ще не випускаючи Ніниних рук.

— Що трапилося? — запитав Шугалій. Олекса кліпнув ще раз, запитувально зиркнув на дівчину й відпустив її руки…

— Вона… — почав нерішуче, наче чекав Ніниного дозволу; дівчина опустила очі, і хлопець сприйняв це як дозвіл. — У нас таке трапилось… Ніна пішла з дому.

— Як це — пішла? — не зрозумів Шугалій.

— Вони… тобто її батьки, хочуть… Розумієте, вони нам сказали… — Олекса переступив з ноги на ногу, і Шугалій збагнув, що хлопцеві незручно при ній гудити її батьків.

Дівчина підвела очі.

— Кажи вже, — мовила. — Жадібні вони, ось… Жадібні, а ми не можемо…

Олекса поклав їй руку на плече, наче захищаючи.

— Вони хочуть, щоб ми продали дім, — пояснив уже спокійніше. — І про батьків човен домовились, нас навіть не спитали. Я думаю, для чого Федору Антоновичу ключ од човна, а він, виявляється, покупцеві вчора показував. І Ніні скандал влаштували, щоб вимагала від мене…

— Не можу я там жити і не повернусь, — мовила дівчина жалібно. — Бо все гроші й гроші! Скільки коштує, скільки дають… А мені сказали, що дурна й мушу насамперед думати про себе. Що двадцять п'ять тисяч на дорозі не валяються.

— Стільки дають за будинок, — уточнив Олекса. — Але ж половина — тітчина. Федір Антонович уже навіть до неї ходив, умовляв її.

— І умовив?

— Хіба тітоньку умовляти треба? Вона на все згодна.

— Але ж ми не хочемо! — рішуче втрутилася Ніна. — Вона все нам віддасть, а сама? Поки кооператив збудуємо, де житиме? А вони кажуть, яке наше діло, десь влаштується…

Шугалій згадав білі очі Бабинця і уявив, як розмовляв той з дочкою.

— Федір Антонович, — почав Олекса нерішуче, але махнув рукою й сказав упевнено: — він підрахував, скільки витратив на Ніну, і сказав це…

— І скільки ж? Невже вів бухгалтерію? — Шугалій хотів перевести все це на жарт, але Ніна не зрозуміла його.

— Сто карбованців на місяць, — одповіла. — Оце стільки я коштую. Не беручи до уваги шуби й сукень.

— І ви вирішили полегшити батькам життя? Принаймні з матеріального боку?

— Смієтесь? А мені не до сміху!

— Чи можна сміятися з цього? — одразу позадкував Шугалій. — Але ж, певно, ви неправильно зрозуміли батька.

— А-а… — видно було, що дівчині важко казати про це, та все ж розповіла: — Він учив мене жити. Щоб Олена Михайлівна свої гроші нам віддала, а потім… ну, щоб влаштувалася на роботу, а там дадуть квартиру чи гуртожиток. І щоб гроші поклали на моє ім'я. Шугалій покрутив головою.

— Оце передбачливість! А на чиє ім'я кладе гроші сам Федір Антонович?

— Вони з матір'ю душа в душу.

— Коли Ніна сказала, що піде з дому, — втрутився Олекса, — Софія Тимофіївна попередила, що нічого їй не дасть. Отак, у чому була, й пішла.

— Нічого мені не треба!

— Може, у вас нема грошей? То в мене, небагато, але… — запропонував Шугалій, однак не дуже впевнено, бо мав лише командировочні й трохи лишку.

— У мене є, — заперечив Олекса.

— І післязавтра в нас зарплата, — додала Ніна.

— До речі, як же ти можеш їхати до бабусі, коли працюєш? — Видно, Олекса знайшов головний козир, бо зиркнув на Ніну переможно. — Не маєш права без попередження.

— А я домовлюся.

— Скажіть їй, — благальні нотки з'явилися в голосі хлопця, — скажіть їй, Миколо Костянтиновичу, що не можна їй їхати в Любень!

— Бабуся живе одна й буде рада.

— Порадуєшся! — заперечив Олекса розсудливо. — Пенсія не така вже й велика…

— У неї сад і город. А я на роботу піду.

— Так на тебе в бібліотеці й чекають!

— Десь влаштуюся.

— І ваші батьки раніше жили в Любені? — поцікавився Шугалій.

— Колись жили.

«Чому Бабинців не було в списку тих, що переїхали до Озерська з Любеня?» — подумав Шугалій і запитав:

— Коли це було?

— Що? — не зрозуміла Ніна.

— Коли батьки жили в Любені?

— Давно. Мене ще й на світі не було. Я вже в Озерську народилася.

— А в Озерськ батьки… звідки прибули?

— З Долини на Івано-Франківщині. Там по війні жили. А бабуся в Любені лишилася.

— Тітка Олена пропонує Ніні в нас оселитися. Стільки кімнат гуляє, — зауважив Олекса.

— А що люди скажуть?

— Тебе Надя хвилює?

— А хоча б і Надя!

— Не зважайте на неї, — порадив Шугалій. — Живіть, як серце підказує.

— Я їй весь час утовкмачую, — зрадів Олекса, — що ніхто нас не осудить.

Ніна несміливо подивилася на Шугалія.

— Коли вже ви…

— Невже я раджу погане?

— Я хотіла сказати, що вам збоку трохи видніше.

— Видніше, — згодився Шугалій. — Беріть свою картоплю і йдіть додому, бо Олена Михайлівна не встигне зготувати обід.

— Я сама зготую, — заперечила Ніна. Олекса зиркнув на неї і, зрозумівши все, засміявся радісно. Підхопив сітку з овочами.

— Приходьте обідати, — запросив Шугалія, — ми чекаємо. — Потягнув Ніну за руку, й вони побігли, не озираючись.

Шугалій дивився їм услід, усміхався, але усмішка не була радісною. Помахав целофановим мішечком з раками й подумав, що плакало його пиво. І все ж раків було шкода — купив у кіоску газету й загорнув, щоб не було видно. З пакетом під пахвою попрямував до бібліотеки.

Надя стояла на драбині й діставала якусь книжку з горішньої полиці. Озирнулася на скрипіння дверей і, побачивши Шугалія, обсмикнула і так не дуже-то коротку спідницю. З книжкою в руках спритно зіскочила на підлогу, блиснула очима, однак відповіла на чемне вітання Шугалія ледь помітним кивком. Видала книжку відвідувачеві й почала наводити порядок на полицях, аж ніяк не реагувала на присутність капітана, — либонь, все ще сердилася за те, що так безцеремонно залишив її на танцях. А Шугалій стояв, спершись на бар'єр, і теж мовчав, стежачи за спритними рухами бібліотекарки.

Нарешті Надя не витримала:

— Принесли «Роман-газету»? — запитала.

Шугалій похитав головою, і Надя, збагнувши, що капітан прийшов не по книжки, зласкавилась і одірвалася од полиць. Поправила зачіску й пройшла до бар'єра, випнувши груди й високо підвівши голову, не йшла, а несла свої принади.

— Маю до вас справу, Надю, — почав, намагаючись бути неофіційним, просто чоловік прийшов по допомогу чи пораду, — і сподіваюсь, що ви допоможете мені.

— Охоче. — Дівчина простягнула Шугалієві руку човником. Капітан потиснув її не дуже сильно, Надя поклала обидві руки на бар'єр і поворушила пальцями, наче готуючись схопити щось.

Шугалій трохи подався од бар'єра. Кивнув на вікно.

— Оце тут живе Ніна Бабинець? — запитав. — У домі з червоним дахом?

— Наче не знаєте? — іронічно примружилася Надя. — Були ж у гостях. І добре нагодували вас?

Вона була чудово поінформована, і Шугалій належно оцінив це.

— У вас гарна пам'ять. Скажіть, ви часом не працювали в суботу сімнадцятого серпня?

З-за стелажів висунулося жіноче обличчя з кирпатим носом, мабуть, ще одна бібліотекарка. Подивилася на Шугалія світлими цікавими очима, всміхнулася й зникла. Надя невдоволено повела туди оком.

— У нас тільки Ніна Бабинець працює через день. На півставки вона, — відповіла. — У суботу її не було, а я завжди тут, крім понеділка.

Шугалій з таємничим виглядом підкликав Надю до вікна. Мусила проникнутися важливістю каштанової справи і не плутатися у відповідях.

— У вас вікно біля столу, — мовив Шугалій, — і, сидячи за столом, ви бачите, що робиться на вулиці. Може, помітили, чи не заходив до Бабинців сімнадцятого серпня десь о пів на четверту дня літній чоловік у сірому костюмі? Огрядний і лисий, з коричневою валізою.

— У рогових окулярах? — ані на мить не завагалася Надя.

— У вас не пам'ять, а кібернетичний центр!

— Бачила. Я ще здивувалася — зовсім незнайома людина, а в Озерську ми мало не всіх знаємо.

Шугалій переплів пальці рук, стиснув з хрускотом.

— І довго той чоловік пробув у Бабинців?

У Наді забігали очі: либонь, не хотіла признатися, що весь час стежила за будинком.

— Ну… Я точно не знаю… Мені книжки треба видавати, а в суботу читачів більше. Здається, пішов хвилин через сорок.

«Точно, — подумав Шугалій, — о четвертій уже встиг повернутися й чекав на машину недалеко від садиби Завгородніх».

— Хтось може заступити вас? — запитав. — Бо нам з вами треба підскочити до райвідділу держбезпеки.

Надя округлила очі.

— Для чого?

— Ваші показання дуже важливі, й мусимо належним чином зафіксувати їх.

— Тоню! — гукнула. Коли кирпата дівчина висунулася з-за стелажів, наказала: — Почергуєш в абонементі, бо мені потрібно… — кинула багатозначний погляд на Шугалія і вирішила не уточнювати, в якій саме справі відлучається.

Коли вони вийшли на вулицю, Надя обігнала Шугалія на півкроку, незграбно збоку зазирнула йому у вічі й запитала:

— А що це за один — в окулярах і сірому костюмі?

Шугалій згадав, з якою пихою повелася з ним під час перших відвідин, але не став відплачувати тією ж монетою.

— Сам ще не знаю, і ми з вами будемо це встановлювати.

— Але ж я його раніше ніколи не бачила.

— І я не бачив.

— Гадаєте, злодій? Я завжди знала, що ці Бабинці…

— Невже? — не втримався Шугалій від іронії.

— Однак, якщо вже ви зайнялись цією справою…

— Ніякої справи ще нема, просто мусимо з'ясувати, чи справді заходив один чоловік до Бабинців.

— І для цього треба відривати людину від роботи!

— Невже ви так зайняті? В бібліотеці сьогодні не так уже й багато відвідувачів.

— Наші показники визначаються не тільки книговидачею, — відрізала сухо, і Шугалієві стало ясно, що сперечатися з Надею нема рації.

Вони мовчки дійшли до райвідділу, і капітан запропонував дівчині посидіти в приймальні. Разом з начальником райвідділу, ще молодим і завжди усміхненим майором Суховим, вони розклали на столі десять знімків. Десять чоловік — п'ятеро в окулярах — дивилися з фотографій, і четвертий зліва був Роман Стецишин.

Сухов запросив понятих, а Шугалій завів до кабінету Надю. Бібліотекарка не вагалася ані секунди: тицьнула пальцем у четверте скраю фото.

— Оцей, — мовила твердо, — цей чоловік заходив до Бабинців удень сімнадцятого серпня.

Шугалій з Суховим склали протокол, Надя й свідки підписалися, і капітан відпустив свідків. Запитав бібліотекарку:

— Ну, а потім?.. Коли цей чоловік пішов, ніхто не заходив до Бабинців?

— Через кілька хвилин Федір Антонович кудись поїхав на велосипеді.

— У який бік?

— Вниз по вулиці. До озера.

— А коли повернувся?

— О шостій я пішла з роботи, то його ще не було.

— Чому так вважаєте?

— Федір Антонович велосипед біля ґанку ставить. Не було його о шостій.

— Спасибі. Не сміємо вас більше затримувати.

Надя пішла до виходу нерішуче, наче вагалася, і в дверях зупинилась.

— Усе? — запитала. — Це все, що вам було потрібно?

— Спасибі, — чемно вклонився Шугалій, — усе.

Він догадувався, чому Надя затрималася в дверях. Сподівалася, що розпитуватимуть, радитимуться, а тут — усе. Певно, відчула себе мало не приниженою, бо сердито блиснула очима й грюкнула дверима. Шугалій перезирнувся з Суховим.

— Характер… — мовив невизначено майор. Шугалій перевів погляд на фотографії.

— Але що б ви робили без неї?

— Ну й тип цей Бабинець! Це ж треба — стільки років ховатися!

— Отакої!.. Ти вже впевнений?..

— Аптекар — раз… — заклав пальця Сухов. — Бандерівське прізвисько Лікар — сходиться. У грудні сорок четвертого перебував у Любені, а тепер зустрівся з сином курінного Стецишина. Ти знаєш, що це таке і який галас зчиниться навколо цієї справи? Готуй майорські погони!

— Якщо б за кожну доведену до кінця справу нам присвоювали звання… — махнув рукою Шугалій. — До того ж, усе це — витвори твоєї фантазії.

— Вже й фантазії, — образився Сухов.

— Скоро ми тільки компліменти один одному казатимемо. А справа лише починається.

— Так, починається, — згодився Сухов. — Треба встановити, де був Бабинець тої неділі вранці.

— Тільки обережно. Щоб нічого не запідозрив.

— Аптека працює цілу добу, і Бабинець часто чергує вночі.

— Ясно одне: не він приходив уранці до Завгородніх. Олена Михайлівна впізнала б його голос. Але ж подався кудись після від'їзду Стецишина.

— Гадаєш, зв'язувався із спільником?

— А біс його знає — мабуть, так. Стецишин виказав Бабинця Завгородньому, і тут не до жартів.

— Але ж Завгородній міг одразу подзвонити нам.

— Звичайно, міг, і тоді Бабинець чи хтось інший уже не гуляли б на волі. Однак вони мали кілька шансів і скористалися з них.

— Я сам піду до аптеки, — запропонував Сухов.

— А я до Завгородніх. — Шугалій згадав Нінині заплакані очі, і йому стало неприємно. Як зараз розмовлятиме з дівчиною? І як у цієї пари взагалі все складеться? Якщо їхні припущення підтвердяться і Бабинець причетний до загибелі Олексиного батька, чи не полетить усе шкереберть? Шкода — такі гарні діти!

Капітан уже підвівся, щоб іти, але задзвонив телефон, і Сухов передав йому трубку. Шугалій почув далекий і схвильований голос Малиновського:

— Ви чуєте мене, товаришу капітан? Таке діло… Розумієте, в Кузя бачили блешню Завгороднього!

— Яку блешню? — не зрозумів Шугалій.

— Розумієте, неспростовний доказ…

— Що за блешня?

— Завгородній був одним з найкращих спінінгістів в Озерську. Він сам робив собі блешні. Із срібних ложок, я на цьому не зовсім розуміюся, але, кажуть, справді унікальні блешні. І щуки на них брали — дай боже! Усього було кілька таких блешень, і одну з них сьогодні бачили в багажнику Кузевого човна.

— Хто бачив?

— Мене повідомив про це Лопатинський. А бачив, здається, Каленик. Вони разом на березі сарайчик тримають — Кузь і Каленик. Так от, Каленик і бачив блешню.

— Звідки Каленик знає, що блешня належить саме Завгородньому? Він був знайомий з ветлікарем?

— Я цього ще не встановив. Почув про блешню й одразу дзвоню. Гадаю, що вам цікаво буде почути.

— Звичайно, цікаво, Богдане. — Шугалій замислився на мить. — Я зараз виїжджаю до вас. Нічого не робіть без мене. — Потім подумав, що лейтенант може образитись: — Ми разом з вами обміркуємо, яких вжити заходів. І попередьте Лопатинського, щоб нікому не казав про блешню. Кузь не повинен знати, що нам відомо про неї.

— Зрозуміло.

— А якщо зрозуміло, то чекайте. Буду за годину-півтори, — сказав Шугалій і одразу ж звернувся до Сухова:

— Ти рибу ловиш? Спінінгом?

— Тут мало не всі ловлять, а я що — рудий?

— Звичайно, не рудий. І якими блешнями ловиш?

— Та всякі є…

— Завгородній, кажуть, був відомий серед рибалок.

— Умів ловити, це всі знали.

— І ще. кажуть, свої блешні мав…

— Це із срібних ложок?

— Отже, і ти чув. Таку блешню бачили сьогодні в Кузя.

— Ого!

— I я гадаю — цікаво. От що, потрібен прокурорський дозвіл на обшук у Кузя.

— Зараз заїдемо до прокурора.

— Від нього я просто до Вільхового. Машиною. А тебе прошу розшукати Олексу Завгороднього й доставити його туди ж. Навпростець човном. Мусить впізнати блешню.

— Так, човном швидше, — погодився Сухов.

Малиновський чекав Шугалія на березі. Стояв, розставивши ноги, як монумент, — капітан побачив його здалеку.

— Ну, що тут робиться, Богдане? — запитав.

— Чекаю на вас.

— Це я бачу. А Кузь?

— Дах на будинку лагодить.

Капітан задоволено гмикнув.

— Хотілося б побалакати з цим Калеником, чи як його там?

— Зенон Хомич Каленик, — відповів Малиновський чітко, наче відрапортував. — Комірник місцевого колгоспу «Полісся». Зараз у коморі.

— Далеко?

Малиновський тицьнув у бік дерев'яної будівлі неподалік.

— Оце й комора.

Зенон Каленик оформляв документи на машину огірків, він блиснув очима на незнайомих відвідувачів, вибачився й швидко закінчив виписувати накладну. Віддав документи шоферові й запропонував гостям сісти. Сам не сів: поправив комір бруднуватої сорочки, стояв, спершись спиною на погано побілену стіну, і свердлив очима Шугалія та Малиновського. Чоловік він був уже літній, років під шістдесят чи навіть більше, але ще сильний. Великі мозолясті руки висовувалися з короткуватих рукавів піджака, комір сорочки був тісний для його червоної бичачої шиї — певне, кидав лантухи, мов іграшки. Почувши, хто саме до нього завітав, посміхнувся й запитав:

— У якій справі, прошу вас?

Шугалій пильно зиркнув на нього:

— Кажуть, ви бачили в Кузевому човні блешню Завгороднього?

Каленик насупився.

— Ну, бачив, то що?

— Де бачили?

— Човни в нас поруч стоять. Панас уранці в багажнику щось шукав, дивлюсь — ветеринарова блешня.

— Звідки знаєте, що ветеринарова?

— Колись з ним рибу ловив. Ну, той і хвалився… Мовляв, срібна блешня, і щуки на неї файно беруть.

— І брали?

— Не брехав. Воно й правда, риба справжню снасть любить, голіруч її не візьмеш.

— Так, риба нині розумна стала…

— Я й кажу, — аж зрадів Каленик, — до риби підхід потрібний. А у ветеринара голова була, а не макітра.

— А може, — втрутився Малиновський, — він подарував блешню Кузеві?

— Все може бути…

— Комусь казали про блешню? — запитав Шугалій.

— А що — не можна?

— Та ніхто вам не забороняє, однак мусимо знати.

— Лопатинського на березі бачив…

— А Кузя не питали, звідки блешня?

— Дурень я, чи що?

Шугалій підвівся, попросив Каленика:

— Покличте Лопатинського і пройдіть до берега. Зустрінемось біля човнів.

У дверях Шугалій озирнувся. Каленик дивився їм услід. Зітхнув важко, як людина, котра виконала неприємний обов'язок, узяв величезного замка й почав замикати комору.

— Як із свідками? — запитав Шугалій Малиновського, коли відійшли трохи.

— Усе гаразд. Там поряд колгоспний бригадир живе і пенсіонер один…

— Тоді до Кузя…

Панас Кузь міняв на даху гребінь. Сидів, звісивши босі ноги, як вершник, і навіть погойдувався рівномірно. Прилаштувавши зігнуту під прямим кутом бляху, огледів її уважно з усіх боків, витягнув з кишені цвях, і тут його гукнув Малиновський:

— Доброго дня, шановний! Чи не могли б на хвилю спуститися?

Кузь здригнувся й озирнувся злякано, вчепившись обома руками в гребінь, і цвях покотився по шиферу. Впізнав Малиновського, бо обличчя нараз зсудомила злоба, але тільки на якусь невловиму мить, одразу опанував себе, стукнув молотком по блясі, припасовуючи, і мовив похмуро:

— Діло в мене…

— Та й ми не без діла.

Кузь ще раз стукнув по блясі, але так, для порядку, засунув молоток у кишеню і почав обережно спускатися до драбини. Намацав ногою перший щабель і сковзнув раптом униз легко, наче й не торкався ногами щаблин.

— Що треба? — запитав неприязно, спершись плечима на драбину, немов підкреслюючи цим, що говоритиме тільки тут, під хатою, і нікуди не піде.

— Оце товариш капітан з області, — пояснив Малиновський. — Він має бажання глянути на вашого човна, Опанасе Лукичу.

— Човен як човен, що там цікавого?

— Звичайно, але виникла нагальна потреба.

Кузь втягнув голову в плечі, але відповів визивно:

— Нема в мене часу. І ви не маєте права. Де прокурорський дозвіл?

— Ось, прошу, — подав йому документ Шугалій.

Кузь навіть не взяв папірця в руки, зиркнув здалеку і пішов не до хвіртки, а навскіс по садибі до тину. Перескочив його, ледь торкнувшись долонями жердини. Шугалій також перестрибнув тин, а Малиновський переліз статечно, обдивившись попередньо, чи не забруднить штани.

Кузь ішов швидко серединою вулиці по нероз'їждженому піску, і сліди вервечились за ним, наче були живі: рухалися й бігли за босими ногами і ніяк не могли відлипнути від них.

Біля причалу Шугалій побачив Сухова з Олексою Завгороднім. Олекса рушив до капітана, але Сухов зупинив його.

— Почекай, хлопче, ти нам потім знадобишся.

Малиновський привів понятих.

— А де ж Лопатинський з Калеником? — запитав Шугалій.

— Он їдуть, — кивнув у бік левади Малиновський. І справді, підстрибуючи на купинах, до берега вискочили два велосипедисти. Каленик поставив свою машину біля рибальської хижі, а Лопатинський кинув просто на траву. Потиснув капітанові руку й підморгнув непомітно, відкликаючи, але Шугалій стиснув йому лікоть, і Лопатинський зрозумів його. Ступив крок назад, з цікавістю оглядаючи присутніх.

— Громадянине Кузь, — наказав Шугалій, — я прошу вас відчинити багажник човна.

— Для чого?

— Я прошу відчинити.

Кузь зайшов у воду, намочивши холоші штанів, підтягнув човен до берега. Відімкнув багажник і став поруч, усім своїм виглядом показуючи, що не розуміє, для чого все це робиться.

— А тепер, — наказав Шугалій, — дістаньте блешню, яку ви взяли у ветлікаря Завгороднього.

Кузь підтягнув мокрі штани й схопився за руків'я молотка, що стирчало з кишені.

— Яку блешню? — відступив на крок.

— Котру ви взяли в Завгороднього.

Кузь наморщив чоло, удаючи, що лише тепер збагнув, чого від нього хочуть.

— А йдіть ви під три чорти! — вигукнув нараз безпосередньо, і Шугалій подумав, що Кузь зовсім не простачок. — Нема в мене ніякої блешні. Тобто, — поправився, — є блешні, мої, розумієте?

— Ми, громадянине Кузь, усе розуміємо, і я б не радив заводити нас в оману, — сказав Малиновський суворо.

Кузь нараз посміхнувся, проте настороженість не сходила з його обличчя.

— Вас заведеш! — відповів. — Набачився вже!.. Але ж ніякої блешні Завгороднього не маю…

— Покличте Олексу Завгороднього, — наказав Сухов Малиновському. Той привів хлопця, і Шугалій звернувся до нього:

— Товаришу Завгородній! Ви знаєте батькові блешні? Пошукайте їх у цьому човні.

Хлопець нахилився над багажником, Кузь ступив крок до нього, і Шугалій підвів застережливо руку, згадавши про молоток у його кишені.

— Назад, — наказав, — і дайте мені молоток!

Кузь відступив і кинув молоток на пісок. Малиновський підібрав його і став поруч, відрізавши Кузеві шлях до відступу. Цей маневр виявився своєчасним, бо Олекса випростався якось розгублено й простягнув руку вгору долонею, на якій лежала блешня.

Кузь метнувся вбік, однак Малиновський устиг схопити його за руку.

— Спокійно! — наказав.

— Ви не маєте права! — загорланив нараз Кузь у розпачі.

— Чого не маємо?

— Підкидати мені блешню!

— Ну, знаєте… — аж розгубився Малиновський. — Усе ж робиться при свідках!

Кузь тупо обвів поглядом присутніх. Махнув рукою.

— Ех!.. — мовив безнадійно.

— Товаришу Завгородній, — запитав Сухов, — це справді блешня вашого батька?

— Так.

— Чи можете довести?

— Отут, біля гачків, батько мітив свої блешні. — Подав блешню майорові. — Бачите, літера «А».

Шугалій підійшов, роздивився з цікавістю.

Нараз витягнув з багажника кілька блешень, розклав на носі човна разом із срібною. Підкликав Каленика, зупинився з ним за два кроки від човна. Попросив:

— Прошу вас вказати, де блешня Завгороднього.

Той трохи повагався.

— Ота, крайня зліва… Хоча ні, середня, прошу вас, точно — середня, з меншими гачками.

— Усе правильно, — сказав Шугалій і обернувся до Кузя. — То як вона попала до вас?

— Нічого не розумію… — похитав той головою. — Якась нісенітниця, я це чесно кажу й прошу мені вірити.

— Ми віримо лише фактам, а вони проти вас.

— Усе проти мене… Завжди все проти мене! — Кузь розпачливо схопився за голову.

— А хто погрожував Завгородньому? — не втримався Малиновський.

У Кузя опустилися руки й посіріло обличчя.

— Ось воно що! — збагнув нарешті. — І ви вважаєте?..

— Ми просто хочемо знати, звідки у вас блешня Завгороднього? — повторив Шугалій.

— Якби ж це було мені відомо!

— А кому ж?

— Думайте собі, що хочете. Не бачив я Завгороднього, і ця блешня біс його зна звідки…

— Тоді ми вимушені затримати вас. Для з'ясування обставин. А зараз складемо протокол про вилучення речових доказів.

Малиновський заходився писати протокол, а Шугалій, вловивши очікувальний погляд Лопатинського, кивнув йому.

Вони відійшли до рибальської хижі, і Степан Степанович витягнув з кишені уламок велосипедної шпиці.

— Оце знайшов поблизу очеретів, — пояснив. — За кілометр звідси. Там по них хтось добряче потовкся і велосипедним колесом потім об корча зачепився. Шпицю й виламав.

Шугалій роздивився її уважно. Видно, був дефект у металі, бо вирвало не з гнізда — якась частинка стержня мусила залишитися в ньому. Крім того, шпиця лежала в траві недавно, бо не встигла поіржавіти. Обережно загорнув її в газету, подумав трохи й попросив:

— Треба б до велосипедистів у селі придивитися. В кого шпиць не вистачає…

— Точно, — ствердив Лопатинський, — ми це зробимо.

— А слідів шин не лишилося?

— Вам якщо мед, то вже й ложкою, — пожартував Степан Степанович.

— Не завадило б. Чесно кажу, не завадило б, бо тупцюємо на місці. — Кажучи це, хитро примружився — не міг же сказати про Бабинця і про той зовсім новий поворот, якого, можливо, набрала справа Завгороднього. — Товчемося на місці, Степане Степановичу, і єдина надія на вашу допомогу.

— А Кузь? — спантеличено знизав плечима Лопатинський. — Блешню ж у нього знайшли! Хіба не доказ?

— Побічний, — зітхнув Шугалій. — А нам потрібні прямі й незаперечні.

— Скажете — побічний!..

— Нічого не вдієш, Степане Степановичу, блешня поки ні про що не говорить. Завтра Кузь пригадає: знайшов, мовляв, валялася на березі, а я поклав до багажника й забув… Ось вам і доказ!

— А шпиця?

— Також побічний. Але ж з допомогою побічних доказів здобуваються незаперечні.

— Хочете сказати?..

— Треба знайти велосипед, у якому бракує саме цієї шпиці.

— Ми з хлопцями подивимось.

— Якщо можна, швидше.

— Але ж, — Лопатинський наче вибачився, — роботи багато. У мене «газон» зараз…

— Як уже вийде, Степане Степановичу, ми й так вам дуже вдячні.

— Пусте…

Підійшов Каленик.

— Я ще потрібний? — запитав.

— Прошу вас із Степаном Степановичем під'їхати до сільради. Треба ще побалакати.

— То я витягну свого човна на берег, а потім на хвилю підскочу додому. Поки ви дійдете… Бо ще не обідав, зовсім закрутився.

Шугалій кивнув на знак згоди. Сам ще не обідав і, згадавши, як смачно готують у сільській чайній, запропонував Сухову й Малиновському:

— Підскочимо до чайної? Може, варениками нагодують…

— Ні, я до райцентру. Є ще одна невідкладна справа… — Сухов потиснув Шугалієві руку й попрямував до машини, на заднє сидіння якої вже посадили Кузя. Вмостився поруч з шофером, помахав рукою. — До вечора.

Лопатинський подивився вслід машині, мовив Шугалієві:

— То вареників хочете? Тітка Орися зробить, із сільради подзвонимо, у нас тітка Орися — золото. Ви йдіть, а я ще до майстерні, попереджу там. — Він підняв з трави велосипед, покрутив заднє колесо, пробуючи шину. — Підкачати треба, — пробурмотів. — Я вас наздожену.

Шугалій з Малиновським рушили до сільради. Вони вже подолали добру половину шляху — сільрада була далеченько, на протилежному боці села, — коли Степан Степанович наздогнав їх. Був збуджений, очі блищали, й краплі поту стікали по скронях. Шугалій відступив із стежки, і Лопатинський зіскочив з велосипеда.

— Каленик… — мовив, важко дихаючи. — В його велосипеді нема шпиці. Він там машину біля хижі лишив, дивлюся, нема шпиці в передньому колесі. Зламана, й кінчик з гнізда стирчить.

Шугалій ляснув себе долонею по лобі.

— Одиниця з мінусом вам сьогодні, Миколо Костянтиновичу! Отак схибити… — Знав же, що Каленик приїхав велосипедом, що поставив машину біля хижі — після повідомлення Лопатинського мусив оглянути її. Але ж якось забув — певно, тому, що Калеників велосипед увесь час був на очах, і якось уже звикли до нього. Буває ж таке: необхідна річ лежить просто біля тебе, а ти шукаєш, згадуєш, куди міг покласти…

— Каленик? — запитав здивовано.

— Він, бандера клятий!

— Чому бандера?

— Та був з ними. В сорок п'ятому здався.

«Овва, — подумав Шугалій, — це справді цікаво».

— Що за шпиця? — нарешті втрутився в розмову Малиновський.

Шугалій розповів, у чому справа, й наказав лейтенантові:

— Зараз Каленик приїде до сільради. Затримай його, а я приміряю шпицю.

Справді, комірник не забарився.

— А ви швидко, — похвалив капітан.

— Так велосипедом…

— Але ж збиралися ще пообідати.

— Борщу попоїв. Не люблю, щоб мене чекали.

— Прошу вас, лейтенанте, у вас були якісь запитання до товариша Каленика. Я зараз повернусь.

Калеників велосипед стояв під сільрадівським ґанком. Шугалій витяг уламок шпиці, приклав. Сумніву бути не могло — саме з цього велосипеда.

Капітан повернувся до кімнати, де Малиновський розмовляв з Калеником. Лейтенант глянув на нього.

— У вас усе? — запитав Шугалій.

— Так…

— То відпускайте товариша Каленика, і до чайної.

Коли Каленик вийшов, Лопатинський мовив гостро:

— Але ж я точно знаю — шпиця від його велосипеда. Чому відпустили Каленика?

— Усьому свій час, — застережливо підвів руку Шугалій. — Вас прошу нікому ані слова, а ми з лейтенантом до райцентру. Вареники відміняються.

Повернувшись до Озерська, капітан негайно подзвонив до обласного управління держбезпеки. Доповів керівництву про обставини, які склалися.

Підполковник Ятко відповів, подумавши:

— План ваших дій, капітане, схвалюю. Завтра вранці зустрічайте Бурова. Він вам допоможе.

— Дякую, — зрадів Шугалій. Знав Бурова як розумного та ініціативного працівника і був задоволений рішенням підполковника.

Шугалій з Малиновським і Буровим приїхали до Вільхового в середині дня. На них уже чекали Лопатинський та голова сільради. Захопивши з собою двох понятих, рушили до хати Каленика.

Садиба обнесена високим парканом. Хвіртка голосно брязнула за Лопатинський, який зайшов останнім. Ліворуч, одразу біля воріт, господар вибудував із шлакоблоків досить великий сарай: двері до нього не були зачинені, і Шуга лій побачив повні, зав'язані мішки. Рвонувся й захрипів від злості великий кудлатий пес, ланцюг задзеленчав, і собака ледь не задихнувся, ставши на задні лапи.

Каленик вийшов з хати, загнав пса до будки.

— Що таке? — запитав тривожно. — Чого таке товариство?

Шугалій витяг велосипедну шпицю.

— Не пам'ятаєте, де загубили її?

Каленик гмикнув.

— Чом маю пам'ятати? Дороги в нас лісові, не наберешся цих шпиць…

— Тоді я сам вам нагадаю. Пам'ятаєте, коли з очеретів вилазили, об корча зачепилися?

Жоден м'яз не здригнувся на обличчі Каленика.

— Велосипедом до очеретів? — запитав зовсім природним тоном. — Для чого?

— Ось і я питаю: для чого?

Каленик повагався трохи, нараз зневажлива посмішка торкнулася його вуст.

— Чому вважаєте, що моя шпиця? — вигукнув. — Вона мічена, чи що? А я скажу — з твого велосипеда! — тицьнув пальцем у Лопатинського.

— Маємо підстави твердити, що саме з вашого, — заперечив Шугалій. — Звичайно, остаточно це встановлять експерти, але особисто в мене сумніву нема. Ви витягнули з човна Завгороднього свій велосипед, перевернули човен, виштовхнули його на чисту воду, вилізли з очеретів і дісталися рибальської хижі.

— Брехня, — заперечив Каленик твердо. —

Тепер я згадав: справді, шпиця в мене зламалася, і я закинув її в очерети.

— В якому місці?

— Біля хижі. Ну, трохи далі, там, де очерети починаються.

— Але шпицю знайдено приблизно за кілометр від хижі…

— Якесь непорозуміння.

— Можливо. Але в зв'язку з цим ми вимушені оглянути ваш дім і садибу. Прошу ознайомитися з постановою прокурора.

— Шукайте, — криво усміхнувся Каленик, — усе одно нічого не знайдете.

Каленикова хата складалася з двох кімнат. В передній пошарпаний диван і круглий стіл. Етажерка й кілька стільців. На кухні — холодильник, але в сінях звичайний сільський гармидер: діжка із свіжопосоленими огірками, якесь шмаття на мотузку, у кутку просто на підлозі купа молодої картоплі. Шугалій підсів до етажерки, де стояло два десятки різних книжок — довідник бухгалтера, збірка а віршів, підручник з алгебри й кілька повістей… Тека з якимись паперами й альбом фотографій. Буров зайнявся паперами, а капітан почав гортати альбом.

Фотографії Каленика — дитячі і в зрілому віці. Він з дружиною під час весілля. Суворий вивчаючий погляд. Кілька любительських знімків: Каленик з великою щукою на березі озера, Каленик косить сіно, стоїть у гурті колгоспників біля комори. Каленик серед відпочиваючих у Криму. Стандартні фото не дуже високої якості. Шугалій перегорнув останню сторінку альбома й хотів уже відкласти, та побачив, що підкладку його пошкоджено: може, фабричний брак, а може, розрізано й акуратно підклеєно потім. Лезом ножа піддів підкладку, вона піддалася одразу, і капітан побачив у схованці фото. Пожовкле давнішнє фото двох чоловіків, які про щось невимушено розмовляли між собою.

На одному, високому й огрядному, німецький мундир без погонів і петлиць, другий низенький, коротконогий і лисий. Шугалій придивився уважніше: здається, він десь бачив лисого коротуна, але де? Фото тридцятирічної давнини, але риси обличчя на диво знайомі.

Шугалій заплющив очі, пригадуючи, і пригадав одразу. Так, сумніву бути не могло: з фотографії на нього дивився Бабинець, сам Федір Антонович Бабинець, озерський аптекар.

А хто другий?

Шугалій озирнувся: Каленик сидів у другій кімнаті й не міг бачити, що капітан знайшов фотографію в альбомі. Шугалій засунув знімок під підкладку й перейшов з альбомом до спальні. Сів навпроти Каленика, витягнув знімок, на якому той був сфотографований біля комори.

— Хто це? — тицьнув пальцем у першого-ліпшого чоловіка на знімку. — А це?

Погортав сторінки, поставив ще кілька запитань, спостерігаючи, як насторожено дивиться на нього Каленик. Закрив альбом, Каленик полегшено відкинувся на спинку стільця, і тоді Шугалій спритно витягнув з-під підкладки фотографію з Бабинцем.

У Каленика округлилися очі, він відсунувся разом із стільцем — вперше у нього не витримали нерви, але все ж спробував виправити помилку, — озирнувся на оперативників і зауважив:

— Чи не можна акуратніше, прибирай потім за вами!

Шугалій поклав знімок собі на коліна так, щоб Каленик міг бачити його. Запитав:

— Звідки він у вас?

— Колись… — промимрив той, видно, не знаючи, що казати. — Так, колись… — нарешті знайшовся: — Либонь, чули про гріхи моєї молодості? У бандер я, значить, був і не криюся. Вийшов з повинною… А це так, стара фотка, хотів викинути, та лихий поплутав — заховав чомусь…

— Це Бабинець? А хто високий?

Каленик шморгнув носом.

— Наш командир, значить… Курінний, хто ж іще? Стецишин…

— Курінний Стецишин? — не повірив Шугалій.

— Так.

— А як це фото потрапило до вас?

— То я сам і фотографував. Випадково, значить… Ніхто не знав, що Стецишин із Бабинцем зустрічаються. Я на всяк випадок і сфотографував їх непомітно.

Шугалій уже зрозумів усе.

— А по війні знайшли Бабинця й показали йому фото? І він увесь час був у ваших руках?

У Каленика знову округлилися очі.

— Потрібен він мені.

— Ще й як потрібен! Бабинець працював у Любені й повідомив Стецишину, коли місцевий гарнізон залишив місто. І тоді ви увірвалися до Любеня…

— Мене там не було, — швидко заперечив Каленик. — Я залишався на базі.

— Розберемося, — мовив Шугалій. — Тепер ми у всьому розберемося. Коли зроблено знімок?

— А там олівцем на звороті позначено.

Справді, на звороті знімка з трудом можна було розібрати позначку — «1943». Шугалій заховав фотографію.

— У суботу сімнадцятого серпня, — мовив, пильно дивлячись на Каленика, — приблизно о п'ятій годині дня до вас приїхав на велосипеді Федір Антонович Бабинець. Він повідомив, що справи кепські, бо син Стецишина Роман, який приїхав з Канади, випадково розповів ветлікареві Завгородньому про давні зв'язки Бабинця з бандерівцями. Треба було діяти негайно й рішуче, і ви вирішили прибрати Завгороднього. Чи не так?

Каленик уважно слухав Шугалія. Він уже опанував себе, сидів прямо й дивився кудись повз капітана. Похитав головою.

— Усе це пусті вигадки, — заперечив спокійно. — Я не бачив Бабинця вже півроку, а може, й більше. Не бачив і бачити не хочу.

— Ви бачилися з ним ще позавчора вдень чи вночі, — впевнено заперечив Шугалій, — коли Федір Антонович передав вам блешню Завгороднього.

Каленик не ворухнувся.

— Таке вигадаєте… Вже й блешню мені приписуєте. То, прошу вас, є нісенітниця.

— Не така вже й нісенітниця, Зеноне Хомичу, й ви це дуже добре знаєте. Пізно відмагатися, бо все як на долоні.

— Це у вас на долоні… Блешня, Бабинець… Чхати я хотів на Бабинця! — вибухнув нараз злістю. — Ви мені кримінал не пришиєте! Ну, що з того, що зберігаю фотку? Хотів — і зберігав. Хіба заборонено?

— Звичайно, ні. Не заборонено, і це ви добре придумали — зберегти фото. Скільки платив вам Бабинець? Щомісячно чи одноразово? Не хочете відповідати? Не радив би. А зараз мусимо доставити вас у райцентр, бо, самі розумієте, залишати вас тут не можемо.

Шугалій зазирнув на кухню, де Малиновський оглядав шафу.

— Зараз складемо акт про вилучення речових доказів, — мовив. — Потім відвезеш Каленика машиною до Озерська. А ми з Буровим — човном. Бо є там у мене ще одна справа…

Лейтенант нічого не запитав, і Шугалій не став пояснювати. Справді, не мав часу і пішов з Буровим до озера.

Сонце вже чіплялося за дерева, коли вони повернулися до Озерська. Примкнули човна і дісталися до садиби Завгородніх. Вийшов Олекса — гадав, що капітан одразу завітає до них, але Шугалій затримався біля хвіртки, уважно розглядаючи щось на землі. Щось сказав Бурову, і той подзвонив по телефону до райвідділу держбезпеки. Через кілька хвилин під'їхала оперативна машина. Експерт, який прибув на ній, сфотографував щось на землі біля хвіртки й поїхав. Шугалій подивився йому вслід і запропонував Бурову пообідати в чайній. Олекса, почувши це, запротестував, але капітан одмовився категорично: не міг уявити, як би обідав і дивився в очі Ніні — адже через якусь годину мусив допитувати її батька.

Шугалій начебто вже звик до білих Бабинцевих очей, і все ж його не полишало відчуття, що Федір Антонович не бачив його; намагався не дивитися Бабинцеві у вічі.

Вони сиділи в кабінеті Федора Антоновича біля розчиненого вікна, запах якихось солодких квітів тривожив Шугалія, він намагався пригадати, що це за квіти, і не міг, нарешті згадав і навіть подивувався, що не розібрав запаху матіоли.

Шугалій завітав до Бабинців під вечір, коли сутінки вже огортали містечко, і Федір Антонович увімкнув торшер з великим круглим абажуром. Він освітлював лише частину кімнати біля крісел: молочно-біле приємне світло, яке не різало очі й створювало ілюзію інтиму. Тільки ілюзію, бо Шугалій був напружений, мов перетягнута струна, — торкнися, й обірветься, а Бабинець здивований і трохи розгублений. Більше того, Шугалій бачив у його очах переляк. Що ж, він знав, що Бабинець десь у глибині душі боїться його, бадьориться і сам себе умовляє, що нема ніяких підстав для тривоги, але все одно страх не відпускає його, морозить серце, він звик уже до цього вічного страху, бо він супроводжує його понад тридцять років.

Але зовні Федір Антонович аж ніяк не виказав ані страху, ані того, що візит Шугалія злякав його. Посміхався благодушно, і обличчя його випромінювало доброзичливість: Федір Антонович усім своїм виглядом показував, що готовий прислужитися гостеві.

— Кави? — запитав. — І чарку коньяку?

Шугалій похитав головою.

— У мене справа до вас, і кава лише заважатиме.

— Кава робить розмову змістовнішою й розсудливішою, вона прочищає мозок і настроює на діловий лад.

— І все ж мені не хотілося б… — поморщився Шугалій. Не міг же сказати, що навіть сама думка про те, що сьорбатиме Бабинцеву каву, принижує його.

— А я з вашого дозволу… — Федір Антонович повернувся через кілька хвилин з повною чашкою ароматної кави, поставив на столик між собою і Шугалієм; гіркуватий запах на секунду забив капітану дихання, він утримався, щоб не проковтнути слину, і подумав, як пополотніє Федір Антонович, коли він поставить лише одне запитання, одне коротке й зовсім конкретне запитання: «Коли ви, шановний, востаннє бачилися із Стецишиним?»

— Як гарно пахне матіола, — мовив Федір Антонович кивнув, погоджуючись, і все ж сидів у кріслі, не розслабившись, і дивився насторожено: слова Шугалія про якусь справу до нього не могли не викликати занепокоєння. Нараз посмішка майнула його обличчям: які ж неприємні справи починаються з розмови про погоду й квіти? Певно, цей прискіпливий капітан дізнався про сварку з дочкою й Олексою — що ж, це їхня приватна справа, і він не дозволить нікому пхати в неї свого носа.

А Шугалій справді почав із цього:

— Сьогодні я бачив Ніну, вона була дуже засмучена, і я подумав, що батьки в таких випадках…

— У вас, здається, мала дитина, капітане, — перебив його Бабинець сухо, — а відомо, що малі діти — малий клопіт… І мені хотілося б, щоб моя дочка, поки вона їсть мій хліб, слухалася мене.

— Але ж вона повнолітня й сама заробляє на себе.

— Півставки в бібліотеці — знаєте, скільки це?

— На харчування вистачить. Звичайно, це не моя справа, але на Олексу з тіткою звалилося таке горе, що негарно обтяжувати їх ще й господарськими справами.

— Колись усе одно доведеться займатися ними.

— Колись — не тепер…

Бабинець потер руки й засміявся.

— Дивно, посада у вас не адвокатська і, певно, в ролі захисника не часто доводиться виступати…

— Даремно так гадаєте. Ми захищаємо наше суспільство, самі розумієте, від кого, і тут не до сентиментів. Але без гуманізму й доброти не уявляю собі справжнього чекіста. Либонь, ваша дочка не потребує захисту. Просто вся ця ситуація виникла після вашої розмови з Романом Стецишиним, і я прийшов для того, щоб дізнатися, які проблеми ви розв'язували з шановним паном?

Кажучи це, Шугалій не зводив пильного погляду з Бабинця. Федір Антонович нічим не виказав себе, не пополотнів і не почервонів, і все ж щось змінилося в ньому, капітан вбагнув це одразу, але знадобилося кілька секунд, щоб визначити, що саме сталося з Бабинцем: у нього потемнішали очі. Так, білі, до непристойності білі очі Федора Антоновича нараз стали мало не чорними, і Шугалій збагнув, наскільки злякався Бабинець. Однак Федір Антонович не здався.

— Маєте на увазі тамтого канадця? — перепитав, і Шугалій знав, що ці дві-три секунди потрібні йому, щоб вигадати більш-менш пристойну версію. Старий вовк, досвідчений і небезпечний, а все ж припустився помилки: був певен, що відвідини Стецишина лишилися непоміченими.

Нарешті Бабинець знайшовся. Махнув рукою недбало.

— У мене там знайомі… То й передали сувенір — пляшку віскі.

— Припустимо, я вам повірю, — почав Шугалій, усміхаючись весело, — тільки припустимо. Тепер скажіть: куди ви їздили велосипедом одразу після відвідин Стецишина і де пропадали понад дві години?

— У ліс, — ні на секунду не забарився з відповіддю Бабинець, — погода була гарна, і я часто туди прогулююсь.

— І доїхали до Вільхового?

— Не знав, що туди вже не можна.

— Щоб зустрітися з Калеником?

— У нас в аптеці багато клієнтів… Каленик? Щось не пригадую.

— А він вас добре знає. І навіть зберігає на пам'ять фотографію…

— У кожного свої дивацтва.

— Досить, Федоре Антоновичу. Ми зараз поїдемо до установи, яка, мабуть, не викликав у вас приязні, бо нам треба з'ясувати багато-багато питань. — Шугалій висунувся у вікно. — Машина вже чекає на вас, ось постанова на арешт, ознайомтеся. Але перед цим товариші зроблять у вас обшук. Так уже належить, Федоре Антоновичу, і, сподіваюсь, ви знаєте, чим викликані такі крайні заходи.

— Ні, не знаю, — одповів Бабинець, — усе це — наслідок якогось жахливого непорозуміння.

— Що ж, буває й таке, — погодився Шугалій, — але дуже рідко, матимете змогу побачити вашого спільника — разом якось приємніше й краще згадувати те, що вилетіло з пам'яті…

Шугалій від'їжджав з Озерська через день. Перед від'їздом вони з Буровим зустрілися на березі Світлого озера — чи можна залишити Озерськ, не покупавшись і не поласувавши справжньою юшкою?

Шугалій завів мотор, і вони рушили до острова, куди ще зранку подався Малиновський: день хоч і будній, але начальник райвідділу на честь успішного завершення операції дозволив відгул, і лейтенант мусив уже зготувати юшку.

Човен ішов швидко, Шугалій підставив обличчя сонцю й мружився від задоволення.

Малиновський стояв на березі в самих трусах і посміхався так, що Шугалій здогадався: рибальська фортуна сьогодні на боці лейтенанта. Справді, Малиновський витягнув з води саморобний садок з двома чи трьома великими щуками й півкілограмовими окунями.

— Візьмете з собою, — мовив тоном, який виключав будь-які заперечення. Втім, Шугалій і не заперечував: знав, як зрадіє Віра свіжій рибі — щуки он ще живі.

— Юшка — во! — підвів великого пальця лейтенант. І справді, від вогнища пахло неймовірно смачно. Шугалій з'їв повну миску прозорої юшки і взявся до окунців, а лейтенант налив йому ще миску.

Вони вгамували голод, і лише тоді Малиновський запитав:

— Як експертиза?

— Підтвердила, — коротко відповів Шугалій і пояснив Бурову: — Каленик приїхав до ветлікаря Завгороднього на велосипеді. На світанку вісімнадцятого серпня. Поставив велосипед біля хвіртки, а перед цим вночі пройшов дощ, і шини залишили сліди. Ці сліди збереглися й дотепер — дощів не було, й там ніхто не ходить. Експерти підтвердили: сліди саме від Каленикового велосипеда.

— Але ж сестра Завгороднього казала, що приходив Чепак, — зауважив Малиновський.

— У Каленика теж хрипкий бас.

— Він уже зізнався?

— Маємо неспростовні докази — крутився, як вугор, та що поробиш! Усе розповів.

— А Бабинець? — запитав Малиновський.

— Бабинець, дізнавшись од Стецишина, що той виказав його таємницю Завгородньому, ледь не помер з переляку. Однак зразу оговтався і вирішив діяти. Поїхав велосипедом до Каленика, й вони розробили план дій. Каленик був колись порученцем курінного Стецишина й знав про роль Бабинця в Любенській трагедії. Зберігав фотографію, щоб шантажувати аптекаря, і той підгодовував його. А гроші в Бабинця водилися: на жаль, ще є дефіцитні ліки…

— Сучий син, — вилаявся Малиновський.

— Провал Бабинця позбавляв Каленика одного з джерел прибутку, — вів далі Шугалій, — і той вирішив допомогти аптекареві. На світанку підняв ветлікаря — мовляв, корова здихає. До Вільхового човном швидше й зручніше, злочинці врахували це, і Андрій Михайлович потрапив до їхньої пастки. Каленик захопив із собою молоток — після першого ж удару Андрій Михайлович втратив свідомість, і Каленик, ще живого, викинув його за борт. Сам доїхав до берега, перевернув човен в очеретах, і хвиля винесла його в озеро.

— А коли б не було вітру? — поцікавився Малиновський. — Бурю ж не замовиш.

— Збирався непомітно дістатися до берега, взяти свій човен і вночі відбуксувати човен Андрія Михайловича.

— Ризиковано. Могли помітити.

— Розраховували, що до вечора ніхто не розшукуватиме Завгороднього, а човен можна заховати в очеретах. Але піднялася буря, і це допомогло Каленикові. Правда, загубив велосипедну шпицю, — мабуть, і не помітив, як наїхав на корча.

— А як же блешня? — запитав Буров. — Як потрапила до Кузя блешня Андрія Михайловича?

— Бабинець знайшов покупця на човна. Він взяв у Олекси Завгороднього ключі, пішли оглядати човен, і Федір Антонович поцупив блешню. Передав її Каленикові, а той уже підкинув Кузеві. Пам'ятаєте, лейтенанте, я розклав блешні на човні, і Каленик одразу не міг точно визначити, де срібна. Чи міг впізнати її, коли Кузь перебирав мотлох у багажнику? Навряд чи. Отже, він підкинув Кузеві блешню і доніс на нього, вважаючи, що тепер уже Кузеві не викрутитись. Справді, той не мав алібі, все було проти нього… Але світ не без добрих людей, і поки маємо таких, як Лопатинський, жодному злочинцеві не замести слідів.

— А який Бабинець! Цей старий тхір! — вигукнув Малиновський. — Вбив Андрія Михайловича, а потім хотів ще й Олексину тітку ошукати.

— Його судитимуть за всі злочини, — сказав Шугалій впевнено. — Ніщо не минеться!

— Ненавиджу! — мовив Малиновський твердо. — Вічною ненавистю! — Він підвів міцно стиснутого кулака, очі в нього потемнішали, зробились великими, і Шугалій, вдивляючись у них, бачив, якою є вона — справжня ненависть.

Ростислав Федосійович Самбук народився 28 вересня 1923 року в селищі Копаткевичі Гомельської області в родині вчителів. Згодом переїхав до Києва. Тут у 1941 році скінчив середню школу і вступив до Київського військового училища зв'язку. Брав участь у Великій Вітчизняній війні. 1947 року закінчив філологічний факультет Тартуського університету. Працював на журналістській роботі, старшим редактором у видавництві «Радянський письменник». Нагороджений медалями. Член КПРС.

З 1944 року виступає в газетах і журналах з оповіданнями, нарисами, статтями, оглядами. Окремими виданнями вийшли пригодницькі романи: «Ювелір з вулиці Капуцинів» (1966), «Крах чорних гномів» (1968), «Валіза пана Воробкевича» (1970), «Дияволи з «Веселого пекла» (1971), повість «Двобій» (у співавторстві з З. Мурзіним, 1964). Автор повістей «Портрет Ель Греко» (1972), «Колекція професора Стаха» (1974), «Жорстокий ліс» (1976).

Content

Самбук Ростислав Федосеевич Буря на озері

Ростислав Самбук БУРЯ НА ОЗЕРІ