Самбук Ростислав Федосеевич

Щаслива зірка полковника Кладо

Ростислав Самбук

ЩАСЛИВА ЗІРКА ПОЛКОВНИКА КЛАДО

Малюнки ЄВГЕНА КОТЛЯРА

Квартал, де містився пансіон фрау Вернер, оточила поліція, і Пауль Мертенс довго пояснював літньому шуцманові, чому він має пройти саме на Вальтерштрасе.

Шуцман прискіпливо вивчив його документи і лише після цього пропустив, попередивши, що слід бути обережним: пожежу в будинку, що стояв поруч з пансіоном, правда, вдалося погасити, але пан Мертенс сам мусить розуміти, що між руїнами ходити небезпечно. На розі Вальтерштрасе Мертенс зупинився.

Від сусіднього з пансіоном п'ятиповерхового будинку лишилася тільки задня стіна. А втім, цей дім не дуже цікавив Мертенса. Він ковзнув по ньому байдужим оком і мимоволі ступив крок уперед, побачивши, що сталося з пансіоном фрау Вернер. Цей двоповерховий, старої архітектури будиночок притулився до зруйнованого, і половину його пошкодило вибухом: п'ятиповерховий сусід, завалившись, підім'яв під себе ліве крило.

Пауль Мертенс пошукав очима вікно своєї кімнати на першому поверсі і не знайшов його. Стягнув рукавичку з правої руки, потер кінчик носа — це означало якщо не хвилювання, то принаймні душевне збудження. Отже, кімнату, де він мешкав, зруйновано чи пошкоджено.

Мертенс трохи повагався, оцінюючи ситуацію, і, нарешті, рушив до пансіону. Біля входу стовбичили чоловік та жінка. Ще здалеку Мертенс упізнав фрау Вернер і монтера Граупеля — вчора той лагодив вимикач у його кімнаті. Мертенс дав тоді монтерові «на чай» марку, і Граупель з власної ініціативи наростив шнур до його настільної лампи — тепер її можна було вільно пересувати по всьому столу.

Побачивши Мертенса, монтер зняв кашкета, а фрау Вернер зарепетувала:

— Яке нещастя, пане Мертенс! Ще б трохи, і від нас нічого б не залишилось!..

Мертенс спробував підбадьорити її:

— Але ж, фрау Вернер, — мовив, — бомба вже ніколи не влучить у ваш будинок. Отже по війні у вас залишиться хоч якесь житло.

Фрау Вернер недовірливо округлила очі.

— Чому? — не збагнула.

— Теорія ймовірності… — невизначено відповів Мертенс і запитав: — Ніхто не загинув?

— Усі наші гості встигли спуститися в бомбосховище. Але ж потім була пожежа! Її гасили всю ніч, і ми тут настрахалися, як ніколи. Такий жах, пане Мертенс! Дякувати богу, пан Граупель хоч трохи допоміг мені. Ми боялися, що пожежа перекинеться сюди, і встигли винести найцінніші речі.

— Моя кімната… — почав Мертенс.

— Зруйнована, — гірко похитала головою фрау Вернер.

— Це я бачу. Але чи можна пройти туди?

— Звичайно, — заклопоталася, — пан Граупель проведе вас. Тільки прошу обережно: в залишилося півкімнати, і може щось обвалитися.

Мертенс рішуче ступив до дверей. Монтер догідливо розчинив їх перед ним. У вестибюлі лежала купа чемоданів. Мертенс кинув на них швидкий погляд, побачив свою велику жовту валізу. Якби не гора чемоданів, не затоптана брудна підлога й не тріщина на правій стіні, можна було б подумати, що бомбардування не було. Мертенс ступив до других від входу дверей, відчинив. Дерев'яне ліжко, що стояло ліворуч, переломилося, частину його придавила купа цегли. Шафу навпроти розтрощило зовсім, з-під цегли стирчав рукав спортивної куртки. На вішалці біля дверей теліпався рушник.

Мертенс озирнувся на монтера й підійшов до перевернутого письмового столу, що теж не вцілів. Середня шухляда випала, Мертенс підняв її. Серед дрібних уламків цегли — два олівці, розтрощена авторучка. Гаманця не було. А вчора він поклав його саме сюди, поклав і замкнув шухляду. Не тому, що в гаманці була велика сума, там лежало всього кілька марок, але серед них монета, від якої залежало так багато…

Блокнот, який він учора залишив у шухляді, валявся на підлозі, а гаманця не було.

Мертенс зазирнув під уламки столу, відкинув кілька цеглин, але пропажі не знайшов. Зітхнув. Краще б завалило цеглою весь стіл. Тоді б у нього не було підстав для хвилювання, а тепер…

Мертенс добре усвідомлював, що сталося. Зникнення гаманця означало кінець фірми «Гомес», яка стільки місяців правила їм за таку чудову ширму…

Нараз подумав: «А що, як гаманець поховано під купою битої цегли?»

Зрештою, все може бути, але він не має права навіть на один відсоток ризику.

Мертенс сів на ліжко. Зиркнув на монтера. Той стояв, спершись на одвірок, і в його очах Мертенс завважив чи то переляк, чи то збентеження. Та, певно, це тільки привиділося йому, бо Граупель сказав співчутливо:

— Ваша валіза стояла біля шафи, проте її навіть не зачепило. Я сам виніс її, і тепер вона у вестибюлі.

— Дякую, — втомлено мовив Мертенс.

Він віддав би зараз десяток таких валіз за гаманець із дріб'язком, та що зробиш?

У двері зазирнула фрау Вернер.

— Я можу запропонувати вам одну з своїх кімнат… — почала.

Але Мертенс уже вирішив остаточно.

— На жаль, я змушений їхати, — мовив рішуче.

— І все ж, я зобов'язана… — замахала руками пані Вернер.

Мертенс підвівся з ліжка.

— Учора ввечері я одержав повідомлення… У мене змінилися обставини, і справи вимагають негайного від'їзду. Поїзд на Бреслау відходить, — зиркнув на годинник, — через дві години, і я ще встигну… Треба тільки зателефонувати.

— Телефон працює, — радісно повідомила фрау Вернер. — Дивно, але лінію не пошкодило.

Мертенс вийшов до вестибюля. Взяв свою валізу — чудову валізу із справжньої жовтої шкіри, яка підкреслювала респектабельність і ділову солідність його, Пауля Мертенса, промисловця й директора гаагської фірми «Гомес», що одержує від організації Тодта великі підряди й завжди виконує їх вчасно та якісно.

Якби вчора ввечері Мертенс не влаштував для генерала та кількох інших тодтівських офіцерів бенкет, йому не довелося б оце залишати пансіон і терміново виїжджати з Берліна. Бо гаманець з металевою монетою в п'ять марок лежав би тепер у його кишені.

Мертенс вилаявся про себе: ну, чого не взяв гаманця з собою?

Почав набирати номер телефону. Згадав, як напився вчора генерал, й іронічно посміхнувся. Перед бенкетом Мертенс передав йому невеличку теку, сказавши: «А тут ділові папери, вони, очевидно, вас зацікавлять…» Генерал заховав її у сейф, не глянувши. В теці лежали гроші, процент від угоди. Що ж, генерали теж люди і не позбавлені людських вад…

Потім вони двома машинами поїхали до якогось містечка під Берліном, де й просиділи аж до ранку в окремій кімнаті ресторану, яку замовив генерал.

Якби Мертенс знав, що саме в цей час бомба влучить у будинок поруч пансіону фрау Вернер!..

Почув голос генерала в трубці і сказав голосно, щоб фрау Вернер не пропустила жодного слова:

— Прошу вибачити, що наша сьогоднішня зустріч не відбудеться. Нагальні справи, пане генерал, йдеться про престиж фірми: мушу через годину виїхати до Бреслау. Ще раз вибачте, генерале. Я повернуся через дві доби. Відразу зателефоную.

Він поклав трубку й повернувся до фрау Вернер. Узяв рахунок і сплатив з точністю до пфеніга. Фрау Вернер не образилася — навпаки, вона більше поважала клієнтів, які не кидалися грішми й не давали щедрих чайових. Заможня людина знає ціну кожному пфенігу.

— То я чекаю на вас через два дні, — привітно всміхнулася Мертенсові на прощання. — Моя кімната у вашому розпорядженні.

— Я почуваю себе тут, як вдома, — відповів той. — До побачення.

Монтер зачинив за Мертенсом двері й полегшено зітхнув. Йому здалося, що цей пан шукав гаманця в шухляді столу. Скнара нещасний, адже там був тільки дріб'язок.

Граупель зіщулився й намацав у кишені гаманець: і треба ж таке — підібрав з підлоги гаманця автоматично, не зазирнувши, потім побачив — усього кілька монет, хотів уже покласти на місце, та повернувся цей Мертенс…

Подумав: «А якби в гаманці була велика сума — віддав би?» Хто його зна? Нараз зробилося лячно, немов його вже спіймали і зараз потягнуть до поліції.

Фрау Вернер пішла до своєї кімнати. Граупель, скориставшись з її відсутності, висипав дріб'язок до кишені, а гаманець викинув у руїни. Знав, що вчинив негарно, але чи варто роз'ятрювати своє сумління через кілька марок, які випадково самі потрапили до його рук?

Докори сумління перестали мучити Граупеля, і він гукнув фрау Вернер:

— Мабуть, я більше вам не потрібний! Коли що, покличте.

— Спасибі вам, Клаусе, за допомогу, — обізвалася. — Не знаю, що б і робила без вас!

— Дрібниці, — буркнув монтер і рушив до виходу.

Срібний п'ятимарковик з гаманця Пауля Мертенса Граупель витратив на сигарети в тютюновій крамничці на сусідній вулиці. Він перекинувся з крамарем кількома словами, поскаржився на кепську погоду — коли йдуть дощі й лежать тумани, в нього болить поранена нога і він мимоволі пригадує бої під Москвою. Солдати вермахту бились, як леви, та що вдієш — росіяни стояли на смерть…

Сказавши це, монтер злякався: здається, цей крамар — інформатор СД, а за такі слова по голівці не погладять.

— Але ж, — вигукнув оптимістично, — зараз наші доблесні солдати притиснули росіян до Волги, Сталінград ось-ось впаде, і я щиро шкодую, що не можу виявити там свою воїнську доблесть!

О шостій вечора крамар почав підраховувати денний виторг. Приблизно в цей же час Пауль Мертенс був уже в Гаазі й дзвонив з вокзалу секретареві фірми. Почувши спокійний голос Віллі, полегшено зітхнув.

— Справи не вельми добрі, — почав невизначено, — і мої сподівання не виправдалися…

— Зірвалась угода на будівництво гаражів? — не зрозумів Віллі.

— Гірше того! — мовив Мертенс. — І я хотів би побачити вас. Там, де ми обідали минулого разу. Приїжджайте відразу, з паперами, найважливішими документами. Ви зрозуміли мене?

— Звичайно, — перебив Мертенса Віллі. — Виїжджаю і незабаром буду.

З Віллі розмовляти — одне задоволення: розуміє все з півслова.

За двадцять хвилин приїде на околицю Гааги, там маленький ресторанчик притулився до парку, відвідувачів у ньому небагато, і вони зможуть обговорити становище. Точніше, Пауль Мертенс уже знає, що робити, — мав доволі часу, щоб обдумати все й вирішити, як діяти далі.

Саме коли маленький «сітроен» Віллі зупинився біля ресторанчика, крамар у Берліні розгладжував і складав асигнації одна до одної: він був педант, цей старий крамар, і щоденне лічення грошей давало йому справжню насолоду, немов він випивав зайву чашечку кави за сніданком, і не ерзацу, а довоєнної бразільської кави, від якої бадьорішає тіло й світлішає голова.

Крамар зітхнув: чи доведеться колись-то сьорбнути тої кави, відчути її божественний смак?

Він одсунув паперові гроші на середину столу, почав діставати з шухляди срібло. Спочатку п'ятимарковики — всього чотири штуки, — склав їх стовпчиком і хотів уже поставити на стіл, та одна монета привернула його увагу, і старий поклав її окремо.

Невже фальшива?

На обідку монети видніла ледь помітна рисочка, немов хтось навіщось провів там голкою.

Крамар підкинув монету на долоні, взяв на зуба. Ні, наче справжня. І все ж ця рисочка не давала йому спокою. Схопив ножа і спробував роз'єднати монету, але гостре лезо ковзало по обідку — певно, карбик зроблено бритвою.

Крамар поклав монету на стіл, зітхнув. Минулися добрі часи. Колись він вкривав стовпчиками монет мало не весь край стола, а тепер усього чотири штуки…

Нічого не зробиш: більшість його клієнтів там, на Сході, і не потребують послуг старого крамаря.

Срібна монета не виходила в нього з голови. Ще раз узяв, потер між долонями, затиснув пучками, спробував покрутити. Раптом монета розпалася на дві половинки, і якась тонесенька смужка впала йому на коліна.

Крамар обережно взяв смужку: нісенітниця якась — наче хтось, бавлячись, вирізав шматочок із кіноплівки. Глянув на світло — нічого не видно, якісь рисочки, подряпинки…

Нараз майнула думка, старий аж сам злякався її, тривожно зиркнув на вітрину — чи не підглядає хто? — і тремтячими пальцями заховав плівку в монету. Стулив обидві половинки, повернув, і вони зійшлися м'яко й щільно, ніхто не помітив би нічого підозрілого: справжня монета в п'ять марок. Кого ж вона може здивувати?

Рипнули двері, зайшов якийсь незнайомий.

Крамар продав йому пачку сигарет, машинально відрахував решту, а сам усе дивився на п'ятимарковик, що лежав окремо на краю стола. Нарешті зважився, одягнув стареньке пальто і почвалав під дрібним дощиком до поліцейської дільниці.

Він ішов, зігнувшись і заклавши руки в кишені пальта. Двома пальцями тримав злощасну монету, тримав обережно, наче міг розплющити, і вона неприємно холодила пальці, хоч долоня спітніла. Нараз зупинивсь і роззирнувся навсебіч. А якщо викинути — он урна для сміття, непомітно викинути, і кінці у воду… Він може повернутися зараз до своєї теплої затишної крамниці й знову зустрічати усмішками постійних покупців, обмінюватися новинами, а монета, крім неприємностей, нічого не принесе.

Крамар стиснув п'ятимарковик пальцями. Напевно, в монеті криється якась важлива таємниця, і він хоче якось прилучитися до неї.

А якщо запідозрять його?

Зупинився, злякавшись. Так, його можуть запідозрити, і тоді буде зле. А попереду ще одна урна…

І все ж він проминув її: порядок є порядок, і кожен громадянин повинен підтримувати його.

Поліцейський чиновник, побачивши монету і плівку в ній, одразу почав кудись дзвонити по телефону. Поклавши трубку, втупився в крамаря злякано, наче сиділа перед ним не літня сумирна людина, а озброєний злочинець.

— То я можу бути вільний? — запитав старий. — Я ж кажу, що знайшов цей п'ятимарковик серед виручки й приніс вам. Ось і все…

— Сидіть, пане Вейст, — зупинив його інспектор. — Ви вчинили правильно, але потрібні деякі деталі, і з вами хочуть поговорити.

— Але ж я нічого не знаю.

— Так… так… — у тоні інспектора з'явилися неприродно ласкаві інтонації. — Звичайно, та все ж я дуже прошу затриматись.

За чверть години двоє в цивільному нечутно зайшли до кімнати, і поліцейський інспектор підвівся з-за столу. Він показав їм монету — нахилилися, розглядаючи її, потім почали розглядати в лупу плівку, а Вейст застиг у своєму кутку, трохи ображений, що на нього не звертають уваги.

Нарешті один з прибульців обернувся до нього, зміряв важким поглядом.

— Ти знайшов? — запитав, хоч і так усе було ясно.

— Так, насмілюся доповісти, це я… — Старому знову стало лячно, та другий у цивільному, огрузькуватий і лисуватий, заступив першого й мовив приязно:

— Добре зробили, пане Вейст, це справжній патріотичний вчинок.

Старий підхопився, викинув руку.

— Хайль Гітлер!

— Поїдеш з нами, — приязно поплескав його по плечу огрузькуватий.

— Але ж моя торгівля…

— Твоя торгівля нічого не варта.

Високий підштовхнув Вейста до дверей — справджувалися крамареві передчуття: нічого втішного ця монета не принесе йому.

В приміщенні на Принц-Альбрехтштрасе його посадили на стілець із зручною спинкою. Високий кудись зник, а огрузькуватий вмостився навпроти й запропонував старому сигарету.

Вейст відмовився. Він лише торгує сигаретами, а сам не палить, він не терпить тютюнового диму.

— Облиште! — застережливо підвів руку огрузькуватий. — Колись ми поговоримо з вами на цю тему, а тепер пригадайте, від кого одержали п'ятимарковик?

Крамар задумався. Він виявив у касі чотири монети по п'ять марок, отже, вже четверо… Але ж він міг дати решту срібними п'ятимарковиками. Так і сказав огрузькуватому.

— Пригадайте хоча б чотирьох.

Крамар наморщив чоло. Пам'ятав точно, що вранці до нього зайшов офіцер, здається, гауптман, і дав дві металеві монети по п'ять марок.

— Раніше його не бачили? — запитав огрузькуватий.

— Ні, він зайшов до мене вперше.

— Пригадайте зовнішність.

— Молодий… років тридцяти… середнього зросту… — Вейст заплющив очі. — Ага, — зрадів, пригадавши, як офіцер переходив вулицю перед його вітриною. — Трохи шкутильгає.

Гестапівець схвально поплескав старого по коліну.

— У вас гарна пам'ять, пане Вейст. Отже, це перший, а ще?

Крамар заплющив очі: це допомагало йому зосередитись. Згадав, як нетерпляче стукав монетою об прилавок листоноша Рудке. Він тримав п'ятимарковик двома пальцями своєї єдиної лівої руки. Вейст ще хотів розпитати його про новини, та Рудке поспішав: сказав, що несе комусь телеграму.

— Чудово, — схвалив огрузькуватий, записавши. — Ну, а третій?

Старий похитав головою — ні, він більше не пам'ятає.

Гестапівець нахилився до нього і, все ще приязно посміхаючись, сильно вдарив по щоці.

— Я тобі вставлю клепку, старий дурню! Ну, пригадуй швидше!

Вейст відкинувся на спинку стільця, закліпав очима. Ляпас справді освіжив його пам'ять, і він пригадав, як перед обідом до крамниці завітав монтер Граупель. І як він міг забути про це?

Скоцюрбився на стільці, подивився на огрузькуватого жалібно.

— Пробачте, я згадав ще одного: мій давній клієнт монтер Граупель.

— Ну, ось бачиш, — розплився в усмішці гестапівець, — ми з тобою скоро станем друзями. Ще?..

— Все! — твердо відповів Вейст.

— Але ж ти сам казав, що давав здачу срібними монетами.

— Я точно згадав: п'ятимарковиками здачу не давав. Розумієте, у мене два відділення в шухляді. Ліворуч — паперові гроші, праворуч — металеві. Але я звідти брав лише дріб'язок, прошу вірити мені, тільки дріб'язок…

Добре, — полагіднішав гестапівець, — зачекаєш у коридорі.

— Але ж у мене справи…

Та огрузькуватий вже не слухав його, махнув рукою, щоб вивели. Давши наказ одразу знайти листоношу Рудке й монтера Граупеля, перейшов до суміжної кімнати.

— Вибили у нього щось? — запитав високий. — І знаєте що, оберштурмбанфюрер, повірте мені: ця історія наробить шелесту. На плівці у монеті, сфотографовано секретні плани ОКВ [1] .

Обличчя оберштурмбанфюрера СС видовжилося, він пополотнів.

— Ви розумієте, що кажете, гауптштурмфюрере?

— Звичайно.

— Шпигуни у тютюновій крамниці! — мовив Крейцберг. — Полетить не одна голова. Ми повинні доповісти групенфюрерові.

— Але ж Мюллер захоче знати, яких ми вжили заходів.

— Ми робимо все, що треба, — відрізав Беккенбауер. — І нам ніхто не дорікне.

— Начальство завжди може знайти щось…

Там, коли шукатимуть, на кому зігнати злість, не церемонитимуться — це Беккенбауер знав точно. Отже, чи все зробив він? Здається, все…

Але хто такі листоноша Рудке і монтер Граупель?

Першого привезли Граупеля. Беккенбауер з цікавістю розглядав його — миршавий чоловік років під шістдесят, але жилавий і очі не старечі.

— Ви купували вдень у крамниці пана Вейста сигарети, — одразу перейшов до справи. — І заплатили срібною монетою в п'ять марок. Пам'ятаєте, де й коли одержали її?

Монтер не задумався ані на секунду:

— Вночі бомбою зруйновано пансіон фрау Вернер. На Вальтерштрасе, десять. Точніше, весь пансіон не зруйновано, пошкоджено кілька кімнат. В одній з них… — Граупель затнувся: якщо скаже про гаманець, можуть звинуватити в крадіжці. — Так, — вів далі твердо, — в одній з кімнат валялася монета. І я не вважав…

Пансіон фрау Вернер! Це вже було щось, і Беккенбауер запитав:

— У якій кімнаті?

— Другі двері праворуч на першому поверсі.

Оберштурмбанфюрер махнув рукою, щоб монтера вивели. Обернувся до гауптштурмфюрера Крейцберга.

— Що скажете?

— Я б доповів групенфюреру.

— І він доручить цю справу якомусь щасливчикові…

— Все одно першовідкривачами залишимося ми.

— Ні, — заперечив Беккенбауер, — я не хочу викидати того, що вже тримаю в жмені.

Крейцберг знизав плечима.

— Я попередив вас.

— А я наказую вам!

— Слухаюсь, оберштурмбанфюрер! — підхопився той.

— Розпорядіться оточити пансіон! А ми в вами побалакаємо з цією фрау Вернер…

Їм відчинила покоївка й провела на другий поверх до помешкання фрау Вернер. Крейцберг безцеремонно зачинив двері перед носом у покоївки, а Беккенбауер показав господині пансіону документ.

— Гестапо! — мовив коротко.

Протягом своєї довгої й великотрудної кар'єри йому доводилося вимовляти це слово, певно, не одну сотню разів, і всі, в принципі, однаково реагували на нього — з невеличкими відхиленнями: одні полотніли, у інших починалася гикавка, треті непритомніли — мало хто зустрічав Беккенбауера привітною усмішкою. Бувало, правда, що й стріляли, та бог милував, лише раз куля зачепила Беккенбауера: коли він ще в чині штурмбанфюрера очолював операцію по знищенню підпільної організації у Варшаві. Але цей постріл приніс йому і наступний чин, і славу хороброї людини. Хоча більше Беккенбауер волів не ризикувати: для цього є молодші та енергійніші, а він і так десь відзначиться й заробить дубове листя штандартенфюрера.

Фрау Вернер показала відвідувачам на фотелі.

— Прошу сідати, панове! — посміхнулася, наче й справді зраділа приходу гестапівців. — Чим можу прислужитися?

— Шановна пані, — почав оберштурмбанфюрер їй у тон, — хто мешкає на першому поверсі в другій від входу кімнаті праворуч?

Але чому це вас цікавить, панове?

Беккенбауер підморгнув Крейцбергу. Той підійшов до господині, брутально повернув її разом із стільцем до світла.

— Ми запитуємо, зрозуміло? Відповідати — і все!

У фрау Вернер обличчя взялося зморшками.

— Пробачте… У цій кімнаті мешкав пан Мертенс.

— Хто такий Мертенс? — швидко запитав оберштурмбанфюрер. — Звідки?

— Комерсант із Гааги, панове. Поважна людина, директор фірми і зупиняється в мене не вперше.

— Де він зараз?

— Поїхав уранці. Казав, до Бреслау.

— Та-ак… — зловтішно протяг Беккенбауер. — Давайте тепер по порядку. Він збирався їхати вчора?

— Ні. Заплатив за чотири дні, а пробув лише три.

— А коли він повідомив, що від'їжджає?

Фрау Вернер пояснила з гідністю:

— Він прийшов лише вранці. Побачивши, що тут сталося, подзвонив якомусь генералові й відклав зустріч. Я сама чула: попередив, що повернеться з Бреслау через два дні. Ви зможете побачитись із ним через два дні, панове, я тримаю для нього кімнату. Пообіцяла йому одну із своїх кімнат, панове…

Втупився в жінку.

Беккенбауер перезирнувся з Крейцбергом.

— Ми зробимо так, фрау Вернер, — мовив із притиском. — У цій кімнаті залишимо двох наших людей…

— Але ж репутація мого пансіону!..

Крейцберг повільно підвівся. Так само повільно підійшов до фрау Вернер. Узяв її за підборіддя, стиснув так, що жінка посиніла.

— Зрозуміла, стара відьмо? — запитав, відпустивши. — Відчиняти буде наша людина.

— Так… так… — закивала жінка догідливо, — все буде зроблено.

— Хто ще мешкає у вас?

— Пан Зейберт з Кельна з дружиною і пан Цумзе — художник із Мюнхена.

— Ми попередимо їх. Якщо хто-небудь дзвонитиме й цікавитиметься Мертенсом, скажете: «Щойно вийшов і зараз повернеться».

Фрау Вернер зашилила губи в догідливій посмішці.

— Я все зроблю, панове.

Сідаючи в машину, Беккенбауер мовив гауптштурмфюреру:

— Можливо, ще не пізно, і спробуємо взяти його в Гаазі.

Крейцберг підняв комір плаща.

— Мерзну я, — поскаржився. — Чи не захворів? До речі, ця фрау Вернер казала, що Мертенс дзвонив якомусь генералові й відклав зустріч…

— Я теж звернув на це увагу. Можливо, ділове побачення, а може?..

— Хто видав йому перепустку до рейху?

— Ось ви і з'ясуйте це, дорогий Гансе. А я доповідатиму групенфюреру.

Вислухавши доповідь, шеф гестапо групенфюрер СС Генріх Мюллер ворухнувся в кріслі й простягнув руку. Беккенбауер зрозумів його без слів.

— Ось що було на цій плівці. Фотографії п'ятьох найважливіших документів ОКВ, і я гадаю…

— Що ж ви гадаєте?

Та Беккенбауер уже зрозумів свій прорахунок.

— Я хотів сказати, що чекаю на ваші вказівки, групенфюрер.

— Зараз вилітайте до Гааги. Не думаю, що Мертенс чекає на вас, але все ж ми обложимо його гніздо. Заходжуйтесь коло фірми, Беккенбауер, цей Мертенс не міг не наслідити, і якщо ви на нього вийдете…

Мюллер не доказав, але Беккенбауер знав, що саме той мав на увазі: за затримку агента такого рангу він одержить рицарський хрест і чин штандартенфюрера.

— Ви діяли сьогодні чудово, — піддав куті меду Мюллер, — і я сьогодні доповідатиму про це рейхсфюреру. Слід перебрати всіх, хто мав доступ до цих документів ОКВ.

Беккенбауер не став заперечувати, хоча був певен, що справа ця безнадійна: план «Барбаросса» був одною з найбільших таємниць рейху, і все ж росіяни якось довідалися про нього.

— І от що… — групенфюрер примружив око, наче підморгував Беккенбауеру. — У Брюсселі запеленговано рацію, яка працює на Москву. На неї полюють уже три тижні. З'ясуйте, чи нема зв'язку між Мертенсом і брюссельським радистом?

Беккенбауер ледве встиг пообідати — машина вже чекала на нього. Вона швидко довезла оберштурмбанфюрера просто до військового літака, який одразу піднявся в повітря.

Власне, Беккенбауеру можна було не поспішати: агенти гаагського гестапо, які обложили будинок, де містилася фірма «Гомес», мало не одразу впевнилися в марноті своїх сподівань. Обидва телефони фірми — директора й секретаря — не відповідали, вхідні двері були замкнені. Беккенбауер (він прилетів о восьмій вечора) наказав вести спостереження до ранку. Але й уранці Мертенс та його помічник не з'явилися, і оберштурмбанфюрер вирішив особисто обшукати приміщення.

Фірма «Гомес» займала дві просторі світлі кімнати, до кабінету директора вели масивні дубові двері. Беккенбауер потарабанив по них нігтями — справжній дуб, і щоб виламати їх, потрібно хвилин п'ять, не менше. За цей час можна легко знищити код…

Він сів у крісло директора й дивився, як зривають у кабінеті паркет, обстукують стіни. Дивився й дрімав нишком — вчорашній метушливий день давався взнаки, та й на новому місці, як завжди, погано спалося. Знав, що всі їхні зусилля — марні, він зрозумів це одразу, щойно зайшов сюди: тут не тримали ані рації, ані секретних паперів, тут зберігалися лише офіційні документи фірми «Гомес».

Але варто проаналізувати ділові папери фірми. Певно, Мертенс не дурень і обірвав усі зв'язки, але трапляється всяке. Беккенбауер знав десятки випадків, коли якесь слово з листа ставало неспростовним доказом і допомагало розплутати такий клубок, що потім усі аж дивом дивувалися.

Треба викликати сюди Крейцберга. Так, без Ганса не обійтися: Крейцберг — педант, а тут саме й потрібна педантичність і уважність.

Оберштурмбанфюрер поворушився в кріслі.

— Усі ці папери, — поплескав долонею по полірованій поверхні столу, — забрати й уважно прочитати. Вони нам ще знадобляться.

Почалося це давно. Через кілька днів після нападу фашистської Німеччини на Радянський Союз пункт радіоперехоплення абверу в Кранці зареєстрував новий передавач. Слухачі ледь устигли визначити пеленг: норд — 14 градусів.

«КЛС від ПТ-ікс», — так закінчувалась почута радіограма.

Незабаром невідома рація надовго замовкла. А через місяць вона почала вести мало не регулярні передачі. Абверські радіоспеціалісти тепер точно визначили її місцерозташування — Брюссель. Запеленгувавши нарешті КЛС, вони схопилися за голову: рація вела передачі на Москву.

Розшифрувати телеграми ПТ-ікс не вдалося: спеціалісти з функабверу вважали, що для перекриття текстів радист використовує метод, за допомогою якого вдається зашифрувати до п'яти тисяч середніх за обсягом телеграм без повторення комбінацій цифр.

Кілька рацій з такими ж позивними — ПТ-ікс — почали виходити в ефір у районі Парижа, а також у Швейцарії. Для боротьби з ними було сформовано спеціальну команду гестапо, абверу і СД, яку очолив найкращий спеціаліст РСХА [2] гауптштурмфюрер СС Гейнц Ланвіц. Команді підпорядкували першу роту радіонагляду абверу, її озброїли усіма технічними новинками, які тільки мали імперська радіопромисловість. У спеціалістів Ланвіца був навіть індукційний пеленгатор, який реагував не на сигнали рації, а на її магнітне силове поле.

Дна радіовзводи «команди Ланвіца» систематично, квадрат за квадратом прочісували Брюссель. Потужні «майбахи» з рамками пеленгаторів над кабінами оточили місто кільцем і повільно просувалися до центру. Крім них, у пошуках брали участь радіонамети — винахід «команди Ланвіца». Замасковані під ремонтні пересувні пункти компанії «Пост-Бельжик», вони стояли на вулицях і площах міста, переодягнуті в цивільне солдати удавали, що ремонтують телефонні кабелі, насправді ж удень і вночі стежили за ефіром.

Кільце навколо рації поступово звужувалося, але остаточно визначити, де ж саме працює ПТ-ікс, спеціалісти Ланвіца так і не могли.

Невідомий радист працював віртуозно, за складною системою. Різні дні місяця мали свої години передач, кожний вихід — свою частоту. Години й частоти зсувалися за заздалегідь визначеною шкалою — найдосвідченіші оператори ледве-ледве засікали рацію. Бувало, що «майбахи» просувалися за день на три-чотири десятки метрів.

Ланвіц, чия резиденція була в Парижі, спеціальним літаком прилетів у Брюссель. Наказав зібрати операторів. Стояв перед ними підтягнутий, на мундирі жодної порошини, чоботи віддзеркалювали сонячні зайчики. Він щойно поснідав, випив чашечку міцної кави. Був задоволений і самим собою, і ясним днем, що видався, нарешті, після остогидлих осінніх дощів, і тою владою, якою наділив його фюрер і яка вселяла в нього впевненість і підносила над людською потолоччю, котра складала населення цієї колишньої столиці. Так, колишньої — усякі розмови про бельгійський суверенітет Ланвіц вважав пустопорожніми балачками. Він і зараз господар тут, а мине час, і імперія розпростається вздовж усього узбережжя, і Атлантичний океан лизькатиме, як домашній пес, тіло величезного «третього рейху».

Ланвіц стояв, розставивши ноги й заклавши великі пальці обох рук за пасок. Він посміхався, уявивши арійського велетня, який закинув одну ногу в блискучому чоботі на Урал, другою наступив на Балкани, а пальці лівої руки вмочує в Атлантиці. Одного недбалого руху вистачить, щоб втопити в морі Англію, і вони зроблять це, бо поки існує пихатий Альбіон, жодний справжній німець не може спати спокійно.

Пауза затягувалась, та Ланвіц не помічав часу, посміхався мрійливо, і його усміхнене обличчя дивно контрастувало з похмурими фізіономіями підлеглих — певно, ця пауза йшла гауптштурмфюрерові на користь, бо створювала напруженість і пригнічувала людей.

Ланвіц знайшов єдино можливі в такій ситуації слова. Точніше, він не шукав їх, вони були продовженням отих думок про арійського велетня, навіяні гарним настроєм гауптштурмфюрера, його впевненістю в своїх словах. Слова його падали, як удари, як ляпаси.

— Я думав, — казав Ланвіц, — що очолюю найкращих спеціалістів рейху, а виявляється, мию справу із збіговиськом недолюдків і кретинів, які не можуть ліквідувати якусь паршиву рацію. Я підкреслюю: одну рацію, котра веде передачі з постійного місця. Ви розумієте, що я маю на увазі, панове?

Запитання було чисто риторичне, і, звичайно, ніхто не насмілився відповісти гауптштурмфюрерові. А Ланвіц помилувався сонячним зайчиком, що вигравав на носку його чобота, і погрозливо вів далі:

— Кожен мусить пам'ятати, що радисти потрібні всюди, і наша доблесна армія, яка веде бої під Сталінградом, вимагає щоденних поповнень. Дехто з вас зажирів, панове, і невеличка прогулянка на Східний фронт тільки надасть таким енергії. Я не збираюся тут довго говорити, бо певний, що зайві розмови завжди шкодять справі. Та я не хотів би, щоб ви подумали, ніби я тільки лякаю. Місяць тому я дав слово командуванню — і мені сказали: це доведено до відома самого фюрера, — що ми ліквідуємо бельгійського радиста в найкоротший термін. Місяць минає, а наскільки ми просунулися? З такими темпами шукатимемо його два роки, якщо взагалі коли-небудь знайдемо…

Гауптштурмфюрер обвів підлеглих уважним поглядом. Тепер усі видавалися йому на одне обличчя, всі дивилися на нього, та ніхто не насмілювався зазирнути у вічі.

Ланвіц знав, що даремно гримає на підлеглих, що кращих спеціалістів він навряд чи знайде в усьому рейху, — та не міг не гримати. Зрештою, підлеглих слід тримати в чорному тілі, в постійному страсі. Що ж це за солдат, який не боїться свого офіцера?

Ланвіц глянув у вікно, на голе дерево, де по вітах стрибали горобці. На мить він позаздрив пташиній безжурності, та відразу накостричився й кинув суворо:

— Не думайте, що я просто лякаю вас, панове!

Він повернувся й вийшов з кімнати, заклавши руку за борт мундира, так, як іноді це робив фюрер, — якщо б цієї миті йому сказали, що він наслідує фюрера, не повірив би.

Але, зрештою, хіба це погано? І хто насмілиться засудити за це?

Перед обідом до Ланвіца підійшов командир взводу й доповів, що єфрейторові Туркмейєру, здається, спала на думку непогана ідея, і якщо в гауптштурмфюрера знайдеться кілька хвилин…

— Покличте сюди вашого єфрейтора, — наказав Ланвіц, — подивимось, що це за геній.

Вимовляв ці зневажливі слова через губу, щоб не подумали вчити його, аса радіопеленга, але думав зовсім протилежне: «Цей Туркмейєр — колишній інженер великої фірми, і не рядовий інженер, — працював у конструкторському бюро, голова в нього варить, і варто послухати».

Єфрейтор Туркмейєр — довготелесий, незграбний чоловік із видовженим обличчям і вузькими блідими губами — виструнчився на порозі й збирався рапортувати, однак Ланвіц зупинив його:

— Ми з вами інженери, Туркмейєр, і тільки війна зробила одного єфрейтором, іншого — офіцером. Сідайте, колего, і кажіть, що надумали.

Туркмейєр втупився в гауптштурмфюрера вирластими, зовсім не арійськими очима, почав, тримаючись струнко:

— Насмілюсь доповісти, гер гауптштурмфюрер. Мені здалося, що ми зможемо виловити цього радиста, якщо вимикатимемо електрику в зоні дії рації…

— Що? — не збагнув одразу Ланвіц. — Яку електрику і для чого вимикати?

— Насмілюсь доповісти, рація працює від електрики міської мережі…

— Не відкривайте Америк, єфрейторе! — гримнув Ланвіц. — Ви що, за йолопа мене вважаєте?

Туркмейєр одразу знітився: щоки його побіліли, а ніс зробився червоний. Він шморгнув ним і мовив, злякано кліпаючи очима:

— Насмілюсь доповісти: ні, не вважаю, але ви не зрозуміли мене, гер гауптштурмфюрер, — коли ми вимкнемо електрику, рація припинить роботу.

До Ланвіца поступово почала доходити ідея Туркмейєра. Підкликав єфрейтора до великої карти Брюсселя. Обвів олівцем район Еттербеєка.

— Рація працює десь тут, — повідомив Туркмейєр ще раз шморгнув носом, витягнув хусточку, соромливо скосивши око на Ланвіца, висякався.

— Радист міняє час і частоту передач… — сказав так, немов поскаржився. — І все ж на короткий час ми засікаємо його. Коли він вийде в ефір, почнемо на кілька секунд вимикати електрику — послідовно, будинок за будинком. Насмілюсь доповісти, що…

Ланвіц зиркнув на єфрейтора з цікавістю. Хробак хробаком, слимак паршивий, а думка справді геніальна.

— Так… так… — мовив задумливо. — Вважаєте, що перерва в передачі, визначена нашими операторами, дасть змогу…

— Це буде адреса будинку, в якому працює радист! — перебив його єфрейтор. Виструнчився, притиснувши долоні до стегон: мав довгі руки, кінчики пальців мало не діставали до колін. — Тобто, насмілюсь доповісти, пане гауптштурмфюрер…

— От що, Туркмейєр, — відірвався од карти Ланвіц, — якщо це допоможе нам узяти російського радиста, ви одержите «залізний хрест».

— Радий старатися, гер гауптштурмфюрер!

Він повернувся чітко за статутом і вийшов, твердо карбуючи крок. Зупинився лише на сходах, сперся на поруччя.

Він знав, що відтепер думатиме про це і що думки ці не даватимуть йому спокою. Адже він, Франц Туркмейєр, щойно продав людину, він, інженер Туркмейєр, який завжди пишався своїми передовими поглядами, ненавидів війну і в глибині душі проклинав наці, її паліїв. Пеленгуючи рації, він приглушував у собі черв'ячок сумніву, відразу до самого себе — просто працював як спеціаліст, як радіоінженер. Воювали десь далеко, а він тут вів наче якусь напівдитячу гру — принаймні так вважав; десь хтось працює ключем, а він визначає напрямок до цієї людини, тільки напрямок, а не стріляє в неї. І вона не стріляє в нього, вони ніколи не побачаться, і це якось знімало з нього вину, якщо не зовсім, то значно полегшувало…

Звісно, Туркмейєр знав, що після його розрахунків у цю «напівдитячу» гру вступало гестапо, але знов-таки це було десь, і брав радиста хтось. Крім того, радист міг і втекти, він сам чув про такі випадки, зрештою, знищення радиста не стосувалося його, принаймні все це не позбавляло його апетиту.

Але сьогодні…

Ідея вимикати електрику під час пеленгації радистів давно вже осяяла Франца Туркмейєра, але він не обмовився про це нікому жодним словом. Ця маленька таємниця скрасила його сіре й одноманітне життя, він ніби виріс у власних очах: здібний інженер, що змушений виструнчуватися перед телепнем фельдфебелем, раптом знову відчув свою зверхність над цим тупаком, і не лише над ним — над самим лейтенантом, що уособлював у його нинішньому житті мало не найвище начальство. Ця таємниця повернула Туркмейєру людську гідність: він ставав струнко перед фельдфебелем і їв очима лейтенанта, але десь у глибині його очей прониклива людина побачила б зневагу і навіть презирство.

Та хто міг прочитати щось у вирластих очах Франца Туркмейєра?

Слухаючи гауптштурмфюрера, Туркмейєр теж спочатку відчував зверхність над вискочнем у блискучих чоботях. Чи може розумітися на радіосправі есесівський бовдур?

Але ж від цього бовдура залежала подальша доля Франца Туркмейєра, одне його слово, і… Східний фронт, де єфрейторові доведеться стріляти і де в нього теж стрілятимуть.

А якщо він викладе свою ідею — здобуде авторитет, його не забудуть, з ним рахуватимуться, на Східний фронт не пошлють.

Але ж хто сказав, що його пошлють тепер? На секунду Туркмейєр піймав погляд гауптштурмфюрера, і в ньому прочитав присуд собі — звичайно, інженер, фактично — конструктор, і нічого не зробив для перемоги рейху. Так, на нього першого впаде гнів Ланвіца.

Після наради Туркмейєр зайшов до вбиральні й довго мив руки, дивлячись, як стікає вода з його вкритих рудим волоссям пальців. Зрештою, він не зробить нічого страшного, він запропонує лише технічну новинку, щось на зразок удосконалення виробництва…

Єфрейтор струсив краплі з пальців, старанно витер руки.

Так, пеленг підпільних рацій — це виробництво, а він як інженер і конструктор мусить дбати, щоб технічна думка не стояла на місці.

Цей брюссельський радист дуже спритний, і невідомо, чи вдасться Ланвіцові взяти його…

Одинадцять днів стежив за ефіром єфрейтор Туркмейєр. Одинадцять днів працівники брюссельської енергосистеми за сигналом Ланвіца у суворій послідовності починали вимикати електрику в будинках Еттербеєка. На дванадцятий день єфрейтор тицьнув гостро підструганим олівцем у будинок на плані.

— Тут! — мовив категорично. Заплющив очі й повторив не так упевнено: — Здається, тут…

Та Ланвіц уже не слухав його. Вискочив з «майбаха».

— Машину! Де мій автомобіль?

«Опель-капітан» стояв поруч, втім Ланвіц чомусь не бачив його. Але одразу зумів опанувати себе — розхвилювався, мов хлопчисько. Чого, власне? Тепер у нього попереду ціла доба, і вистачить часу, щоб обміркувати все, оглянути й взяти радиста.

Двоповерховий старомодний котедж стояв у затишному завулку, відокремлений від вулиці невисокою чавунною огорожею. За віллою у закапелку між п'ятиповерховими будинками кілька гаражів, поруч із котеджем — вузький виїзд із них.

На другому поверсі будинку дві кімнати, кожна має по два вузьких готичних вікна і по балкончику.

В одній з цих кімнат, визначив Ланвіц, і працює радист, мабуть, у тій, що виходить вікнами до гаражів.

Вони дочекалися двадцять першої години, і Ланвіц увімкнув індукційний пеленгатор. На круглому зеленому екранчику з'явилася хвиляста змійка, вона вперто показувала на вікно другого поверху — радист вийшов у ефір, і слід було поспішати.

П'ятеро, безшумно відчинивши двері, увійшли в котедж. Зупинилися в холі, і Ланвіц увімкнув ліхтарик.

Кручені дерев'яні сходи вели на другий поверх, до кімнат радиста, двері ліворуч, певно, до покоїв господині котеджу. Давши знак одному з гестапівців, щоб залишився в холі, Ланвіц прослизнув ліворуч.

Хазяйка сиділа перед торшером і читала. Побачивши незнайомих чоловіків, скрикнула й випустила книжку з рук. Дивилася очима, сповненими жаху.

Ланвіц не став з нею панькатися.

— Гестапо! — мовив коротко. — Мовчати! Зрозуміло?

Жінка притиснула руки до грудей.

— Чи є ще один хід на другий поверх? — запитав Ланвіц. — Сходи ведуть із холу, а ще?

— Так, — кивнула, — є ще чорний хід.

— Показуй, — підштовхнув її пістолетом Ланвіц. Обернувся до оберштурмфюрера Габера. — Ми з Шіллінгом перекриємо йому шлях до відступу, а ви… — махнув рукою.

Оберштурмфюрер з двома гестапівцями почали обережно підійматися сходами, а Ланвіц шаснув слідом за господинею до невеличких дверей у глибині холу. Жінка відчинила їх — вгору йшли круті бруднуваті сходи.

— Постережи її! — наказав Ланвіц гестапівцеві. Метнувся до сходів, ступав м'яко і, здавалося, не дихав. Лише впершись у двері, присвітив ліхтариком.

Двері оббиті чи то цератою, чи то дерматином. Обережно натиснув на ручку — не піддалися. Ланвіц витяг відмичку, подлубався в замковому отворі. Замок тихо клацнув.

Маленький темний коридорчик і напіввідчинені двері. Ланвіц прокрався до них навшпиньках. Зазирнув до кімнати. Вузька, з низькою стелею, на столі світить лампа, біля неї притулився радист…

Ланвіц зиркнув на годинник. Від початку сеансу минуло хвилин сім, а здавалося, вічність. Головне, щоб Габер дочекався кінця передачі, аби радист не встиг послати в ефір сигнал про небезпеку і там, у Москві, залишилися певні, що тут нічого не сталося.

Тепер гауптштурмфюрер спокійніше розглядав радиста. Жилавий і, мабуть, дужий чоловік. Треба взяти живим, можливо, вдасться примусити його розпочати подвійну гру.

Ланвіц обвів поглядом кімнату й на мить заплющив очі. В кімнаті горів камін: жарко палахкотіло вугілля, кидаючи на спину радиста червоні відблиски. Отже, радист, певно, намагатиметься спалити шифровку й кодову книгу.

Минуло ще хвилин двадцять. «Зараз, — подумав Ланвіц, — зараз Габер ламатиме двері».

Наче у відповідь на його думки радист підвівся з-за столу й потягнувся до лампи. Гауптштурмфюрер вистрілив тієї ж миті, коли клацнув вимикач. Не роздумуючи, Ланвіц штовхнув чоботом двері й увірвався до кімнати. Побачив, як метнулася тінь, навалився на радиста, вдарив руків'ям пістолета, та одразу відчув різкий біль у плечі, й лише потім до нього долинув звук пострілу. Перемігши біль, ударив радиста ще раз. Той осів на підлогу, і Ланвіц з жалем подумав, що доконав його.

Гестапівці нарешті вдерлися в кімнату. Побачили, як Ланвіц тягне з каміна кодову книгу. Обережно, долонями пригасив вогонь. Наказав, не підводячись і не обертаючись:

— Увімкніть світло, бовдури!

Спалахнула горішня лампа, і Ланвіц підвівся, тримаючи книгу обома руками. Стояв посередині кімнати, притиснувши її до грудей, і посміхався.

— Ви поранені, гауптштурмфюрер? — ступив до нього Габер.

— Що з радистом?

Габер повернув радиста горілиць, сильно поплескав по щоках.

— Ви влучили йому в руку, — доповів. — Чудовий постріл!

Радист розплющив очі. Дивився тупо, нарешті збагнув, що сталося, і жах зсудомив його обличчя.

Габер підвівся.

— У вас кров на мундирі, гауптштурмфюрер…

— Тримайте його! — крикнув Ланвіц.

Габер ударив радиста чоботом, та було вже пізно. Той устиг вихопити з-під себе пістолет і вистрілити собі в скроню.

— Чому ви не обшукали його, Габер? — заревів Ланвіц.

— Він однак нічого б не сказав, — заперечив оберштурмфюрер. — Людина, яка має мужність пустити собі кулю в лоба…

— Іноді це роблять боягузи!

— Але ж операція закінчилась успішно, — зробив ще одну спробу Габер, — ви маєте кодову книгу…

— Він встиг послати сигнал про небезпеку?

— Після закінчення передачі ми витримали паузу, як і домовлялися.

— Ну, гаразд, — трохи пом'якшав Ланвіц. Розпорядився: — Обшукати дім! І ретельно!

Мертенс відкотив комір пальта й насунув капелюха на чоло. Мряка другий день висіла над Брюсселем — пронизлива сльота, коли не хочеться виходити на вулицю. Сидіти б коло каміна, простягнувши до полум'я ноги в теплих пантофлях, і читати легкий французький роман… Щоправда, зараз навіть заможний бельгієць не завжди може дозволити собі розкіш погрітися біля каміна. Навіть на паливо заведено картки, видають тільки по кілька брикетів, а на чорному ринку вони поштують стільки, що й не захочеш того тепла.

Мертенс подумав, що зараз Клод пригостить його кавою, можливо, знайдеться навіть чирочка коньяку, і пришвидшив ходу.

Власне, з Мертенсом було покінчено, документи на ім'я гаагського фольксдойче спалено, і брюссельськими вулицями прошкував паризький комерсант Жан Дюбюель, котрий прибув сюди на кілька днів у справах не дуже великої, але й не дрібної фірми «Поло». Дехто у Франції вважає її за колабораціоністську; що ж, панове, кожен хоче жити й робити свої гроші. Зрештою, сьогодні ми будуємо бараки німцям (зважайте, панове, не укріплення, не військові об'єкти, лише бараки), завтра будуватимемо для де Голля. Більше того, після розгрому бошів (а в цьому, панове, ми ніколи не сумнівалися) доведеться будувати й будувати. Фірма «Поло» передбачала це, тому й зберегла себе у важкі роки окупації.

Жан Дюбюель посміхнувся. Тепер він майже нічим не нагадував Пауля Мертенса. Чорні вузькі вусики й проділ на голові зробили його типовим парижанином, а окуляри в золотій оправі підкреслювали ділову респектабельність і надавали обличчю глибокодумного виразу.

Жан Дюбюель носив модне темно-сіре пальто, придбане у фешенебельному магазині, і бездоганні краватки, які навчився вив'язувати ще в Москві. Так, у Москві полковник Андрій Васильович Кладо рідко коли надягав свій мундир з двома орденами Червоного Прапора. Перший одержав давно, коли ще був молодий, за участь у ліквідації банди Бориса Савинкова, другий — за Іспанію. Там не раз ходив у тил фалангістів і ще й досі дивується, як залишився живий.

«Ти, Андрію, таланистий, — сказав йому генерал Русанов, коли зайшла мова про організацію розвідки проти фашистської Німеччини. — Можливо, є й досвідченіші за тебе, але зірка в тебе якась… щаслива, коли хочеш…»

Вони посміялися тоді з цієї «щасливої зірки». Головне, що полковник Кладо вільно володіє німецькою, французькою та іспанською, знає умови, в яких доведеться працювати, розуміється на радіотехніці тощо. Та навіть не це головне. Найголовніше — він комуніст, людина, свідома свого обов'язку, віддана своїй Батьківщині і не пошкодує життя в її ім'я.

Генерал Русанов і сам Андрій Васильович знали, що це — не красива фраза, що в разі потреби так і станеться, але знали вони також, що полковник Кладо — не новачок у розвідці.

Жан Дюбюель постояв на розі вулиці, звідки добре проглядався двоповерховий котедж червоної цегли з вузькими готичними вікнами.

Все спокійно, і фіранки на вікні ліворуч запнуті — можна заходити.

Дюбюелеві відчинила сама господиня. Вона відступила, даючи дорогу, і якось дивно глянула на нього, але цього було досить, щоб полковник Кладо зорієнтувався і не поставив запитання, котре відрізало б йому всі шляхи до порятунку. Елементарного запитання: «Чи тут мешкає пан Клод Тюрбіго?»

Жан Дюбюель уже знав, що попав до пастки і шляхів до відступу нема: якщо навіть шугнути вздовж вулиці — справа марна, бо вулиця порожня, наздоженуть або скосять автоматною чергою. Навряд чи допоможе, якщо він назве інше прізвище — пробачте, мовляв, помилився адресою… Гестапо відомі такі фортелі, його вже не відпустять без перевірки, а це — теж кінець.

Але ж, на крайній випадок, у нього є документи. Не справжні, але зроблені пристойно, їх можна використати лише в хвилини небезпеки, а тепер настали саме такі хвилини.

Жан Дюбюель ввічливо доторкнувся кінчиками пальців до крисів капелюха. Запитав:

— Пробачте, я хочу дізнатися, кому належать гаражі за вашою віллою?

З-за спини господині, як Дюбюель і гадав, виступив чоловік у цивільному.

— Заходьте! — наказав.

— Але ж я хочу тільки…

— Заходьте! — повторив.

Жан Дюбюель знизав плечима й переступив поріг. Відразу ж за його спиною став ще один із «шмайсером».

— Ваші документи! — простягнув руку перший. — Хто ви і для чого сюди прийшли?

Жан Дюбюель повільно поліз у кишеню. Дістав посвідчення.

— З організації Тодта, — пояснив. — Нас цікавлять гаражі, що за цією віллою, і я хотів дізнатися, кому вони…

— Помовч! — наказав гестапівець. Покрутив у руках посвідчення, і Дюбюель зрозумів: вагається… Мовив з гідністю:

— Я розумію вас, панове, але генерал Люблінг буде незадоволений. Він чекає на мене через годину, і прошу подзвонити йому…

Це був ризикований хід, але що йому залишалося? Варто гестапівцеві запитати номер генералового телефону…

Гестапівець віддав посвідчення.

— Катай звідси!

— Як ви смієте грубіянити! — удав обурення Жан Дюбюель, та його підштовхнули в спину автоматом, а він не заперечував би й проти вульгарного стусана коліном…

— Стій!

Ех, як погано! Невже гестапівець передумав? Так і є: простягає руку за посвідченням.

— Я ж кажу, подзвоніть, будь ласка, генералові Люблінгу, — підніс голос Жан Дюбюель.

Гестапівець, не відповідаючи, занотував його прізвище в записнику. Знову віддав посвідчення.

— А ви, панове, не знаєте, кому належать ці гаражі? — Жан Дюбюель навіть спробував посміхнутися.

— Геть звідси! — визвірився гестапівець.

Дюбюелю вистачило духу підійти до наступного котеджу, розпитати старого, який відчинив йому, про гаражі. Весь час відчував на собі липкий погляд людини під парасолькою, що стояла неподалік на автобусній зупинці. Розпитавши, дочекався автобуса — полегшено зітхнув, побачивши, що чоловік із парасолькою залишився на зупинці.

Дюбюель вийшов у центрі міста й перевірив, чи не стежать за ним. Забрав у готелі валізу й поїхав на вокзал.

Отже, нема ще одної рації, і він ніколи більше не побачить Клода Тюрбіго…

Але ж чи встиг Клод дати сигнал про небезпеку?

У тому, що Тюрбіго не скаже жодного слова, Дюбюель був переконаний. Подумав: «Як це добре — бути впевненим у товаришеві!»

І все ж провал Клода Тюрбіго ставив перед Дюбюелем проблеми, які важко було розв'язати. Головне — код. Чи встиг Тюрбіго знищити кодову книгу? Зрештою, це не мало істотного значення, однак цим кодом користуватися вже не можна. Але цього не знає Коломб, він виходить у ефір двічі на тиждень, іноді й частіше, і післязавтра чи трохи пізніше абверівські дешифрувальники прочитають його чергову радіограму й розшифрують попередні повідомлення. В абвері та СД одразу зрозуміють, що інформація надходить з ОКВ.

Що ж, півроку тому, перекидаючи із Швейцарії до Брюсселя Клода Тюрбіго, вони припустилися похибки — Тюрбіго мусив мати окремий код. Правда, тоді у них не було його, але вже місяць тому Центр переправив їм нові кодові книги.

На брюссельському вокзалі Жан Дюбюель написав листа в Женеву. Всього кілька рядків: вітав якогось Анрі з днем народження і повідомляв, що справи фірми в Брюсселі йдуть не вельми добре. Марку на конверті приліпив ліворуч у самому куточку над адресою — це й був сигнал, що треба тимчасово припинити весь радіозв'язок.

Шеф імперського гестапо групенфюрер СС Генріх Мюллер, ознайомившись лише з кількома телеграмами, надісланими в Москву з Бельгії та Швейцарії, подзвонив начальникові шостого відділу СД бригадефюреру СС Вальтеру Шелленбергу.

— Чи знайдеться у вас кілька хвилин для цікавої розмови? — промуркотів у трубку.

— Ви ж знаєте, для розмови з вами я завжди знайду час. Крім того, нецікавих розмов у нас із вами, дорогий Генріху, поки що не було.

Мюллер завважив у цій репліці якийсь небажаний підтекст, але докопуватися до істинного сенсу сказаного не хотілося. Зараз він утре носа цьому зарозумілому вискочневі.

— То я чекаю на вас, — буркнув і поклав трубку.

Шелленберг з'явився скоро. У сірому костюмі, який підкреслював усі достоїнства його статури, у сорочці з модним комірцем і краватці від найкращого паризького майстра.

Мюллер зміряв бригадефюрера осудливим поглядом. Піжонство Шелленберга іноді навіть дратувало його. Може, тому, що сам він рідко коли носив цивільні костюми, а може, й тому, що взагалі був певний: ознакою справжнього мужчини є мундир. Інша річ, який, — чорний, коричневий чи звичайний армійський, а все ж мундир. Він дисциплінує і водночас визначає вартість людини. Щоправда, до часу Мюллер не афішував цих думок, знаючи закоханість фюрера у фраки. Ніхто й не здогадувався, що він вважає цю закоханість дивацтвом, а втім, Мюллер прощав це фюрерові: великим людям завжди властиві дивацтва…

Групенфюрер присунув до Шелленберга кілька розшифрованих радіограм. Бригадефюрер швидко пробіг очима першу, недбало кинув на стіл.

— А-а… ось ви про що… — мовив підкреслено зневажливо. — Я прочитав їх учора ввечері.

Шия в Мюллера налилася кров'ю: цей пройда знову випередив його. Цікаво, чи встиг він щось доповісти рейхсфюреру? Але просто запитати про це не годилося. Почав невизначено:

— І що ви думаєте про цих близнят? — Шелленберг дивився на нього нерозуміюче, і Мюллер пояснив: — Швейцаро-бельгійських… Ми взяли одного, і це великий успіх!

— А рації в Парижі?

— Там Ланвіц, а в Ланвіца я вірю.

— Усі ми віримо в Ланвіца і в самого пана сатану, але ж скільки можна морочитися з тими раціями?!

— У Ланвіца найкращі спеціалісти…

— О-о! — неввічливо підняв пальця Шелленберг. — Зважаючи саме на це, рейхсфюрер вимагатиме, щоб ми ліквідували цих агентів протягом кількох тижнів.

— Мабуть, це нереально.

— А ви уявляєте, як розгнівається фюрер, коли ознайомиться з перехопленими повідомленнями росіян?

Мюллер уявив, як тупотітиме ногами Гітлер, як кидатиметься телеграмами, і мимоволі зіщулився. А з цього Шелленберга, як з гуски вода. Щоправда, він завжди може послатися на те, що «команда Ланвіца» підпорядкована безпосередньо гестапо і що в ній працюють переважно люди Канаріса. Адже 621-ша рота радіонагляду — дітище абверу. Та все ж хто відповідає в СД за зарубіжну розвідку й контррозвідку? Начальник шостого відділу Вальтер Шелленберг, і цього разу йому не викрутитись.

Але до чого веде бригадефюрер?

— Ви хочете сказати, Вальтер, — почав обережно, — що ми повинні зажадати від Ланвіца конкретних термінів ліквідації російських радистів?

«Боже мій, який віслюк!» — подумав Шелленберг. Не може ж він розмовляти з цим йолопом у мундирі групенфюрера відкритим текстом, адже кожне їхнє слово фіксується. І все ж доведеться бути більш, — як би це висловитись? — зрозумілим…

Шелленберг посміхнувся: завжди приємно відчувати свою зверхність над іншим. Поплескав долонею по розшифрованих телеграмах.

— Для того, щоб зібрати такі матеріали, потрібно мати широку шпигунську мережу, — почав вкрадливо. — Росіяни створили її задовго до війни, вони мають десятки рацій, які обслуговують сотні шпигунів, навіть тисячі, в цьому я переконаний.

Мюллер дивився на нього здивовано, але раптом зморшки на його чолі розгладилися, і він полегшено зітхнув.

— Я цілком згодний з вами, бригадефюрер, — мовив розважливо. — Ліквідувати цю банду важко. Це справа не одного місяця, навіть кинувши всі наші сили, ми не можемо бути певними…

«Нарешті дійшло», — з полегшенням подумав Шелленберг.

— Такого висновку дійшов адмірал, — не дав доказати Мюллерові. — Він проаналізував найновіші розвідувальні дані й жахнувся.

— Є від чого схопитися за голову, — погодився групенфюрер. — Але куди ж дивився абвер?

Саме цього запитання й чекав Шелленберг. Учора ввечері він зустрівся з шефом абверу адміралом Канарісом. Шелленберг прогулював свого улюбленця — попелястого датського дога, адмірал вів на поводку двох злих такс. Бригадефюрер почав обережно промацувати Канаріса: розмова з адміралом завжди імпонувала йому — ходиш, мов по лезу бритви.

Канаріс з півслова зрозумів його, не те що цей бовдур Мюллер, і зумів одразу оцінити перспективи, які випливали з нової версії. Вони швидко домовились, і тепер Шелленбергу потрібно було одне: Мюллер, а потім Гіммлер мусять знати, що дані про широку розвідувальну мережу росіян вийшли з абверу. Ліквідація російських радистів — справа затяжна й непевна, особливих лаврів тут не пожнеш, і краще залишитися в тіні за спиною Канаріса й Мюллера.

І треба тримати їх у страсі.

Шелленберг втупився у групенфюрера.

— Ви питаєте, куди дивився абвер? — мовив. — Але ж росіяни часто користуються інформацією, одержаною тут, зовсім поруч — і в цьому не доводиться сумніватися. Ось красномовне свідчення, — тицьнув пальцем у радіограми. — А це вже компетенція гестапо.

Мюллер скривився: він знає це і без бригадефюрера, а кому приємне зайве нагадування про твої прорахунки?

А Шелленберг вів далі, наче й не помітив незадоволення Мюллера:

— СД теж не знімає з себе відповідальності. У мене, правда, народилася одна ідея, але… — затнувся, — вона ще остаточно не сформувалася.

Проте Мюллер не повірив йому. Зробив досить незграбну спробу вивідати таємницю:

— Ви, Вальтер, завжди знаєте, чого хочете. Але ж зважте, ми можемо досягти певних результатів, лише об'єднавши зусилля…

— Так, і свого часу я поінформую вас.

Мюллер запам'ятав це: «свого часу». Групенфюрер знав, що сам Гіммлер буде задоволений, якщо вдасться збити пиху з начальника шостого відділу. Всі бояться Шелленберга, на коленого в його сталевих сейфах зберігається досьє, навіть на нього, всесильного шефа імперського гестапо. І справді, йому, Генріхові Мюллеру, зовсім не хочеться, щоб виплили на світ деякі факти з цієї теки. Один час казали, що Шелленберг знайшов наміть дині, які компрометували начальника РСХА — головного імперського управління безпеки — Генріха Гейдріха: єврейську кров у якомусь коліні чи щось інше, але Мюллер здогадувався, що це не відповідає дійсності. Просто Шелленберг боявся Гейдріха і шукав матеріалів проти нього. Тож, мабуть, не без задоволення зустрів звістку про те, що чеські диверсанти відправили Гейдріха на той світ.

Та про що веде мову бригадефюрер?

Мюллер сперся грудьми на стіл, поклавши руки на ідеально відполіроване дерево. Так, він і сам знає, що один з його офіцерів виявився типовим нездарою, його вже розжалувано в рядові й відправлено на Східний фронт, і нема чого пхати носа в чуже просо.

Але в словах Шелленберга є логіка, і варто прислухатися до його порад.

— Людина, котру відпустив ваш… — бригадефюрер наголосив на цьому слові, ледь-ледь, та все ж наголосив, — оберштурмфюрер Габер, мала посвідчення співробітника організації Тодта. Тепер згадайте недавній випадок із мікроплівкою, знайденою в монеті. Ми встановили, що цю плівку одержав, певно, від когось із чинів ОКВ якийсь Пауль Мертенс, директор фірми «Гомес» у Гаазі. Фірми, тісно зв'язаної з організацією Тодта.

— Посвідчення в цього брюссельського типа було фальшиве, — вставив Мюллер, — і якби Габер подзвонив у канцелярію генерала Люблінга…

— Можливо, оберштурмфюрер мав честь розмовляти з самим Паулем Мертенсом, і ви поставились до Габера гуманно, лише відправивши його на Східний фронт.

Мюллер мимоволі стиснув кулаки. Так, Шелленберг має рацію, і голову Габеру мали відтяти в Маобіті. Взявши гаагського резидента, вони могли б вийти на людину з ОКВ, яка постачала йому інформацію.

— Справді, тепер не зарадиш, — примирливо пробурмотів Мюллер, — не думаю, що це був резидент, мабуть, звичайнісінький зв'язковий.

— Пауль Мертенс, — заперечив Шелленберг, — настільки глибоко проник в організацію Тодта, що зміг одержати там дозвіл на в'їзд у рейх. І я прошу вас дати завдання вашим людям придивитися до всіх закордонних фірм, які мають стосунки з організацією Тодта.

— Я доручу це штандартенфюреру Беккенбауеру.

— Уже штандартенфюреру?

— Ви забуваєте про монету.

— Можливо, ви маєте рацію, — підвівся Шелленберг, — і чергове звання додасть розуму Беккенбауеру. Бажаю успіху.

Генерал Русанов уже чекав на Шитикова, і полковникові не довелося сидіти в приймальні жодної секунди.

— Щось сталося, Петре Леонтійовичу? — напитав Русанов занепокоєно. Генерал щойно проводив нараду, і полковник не міг поінформувати його по телефону.

— Погані новини, товаришу генерал. Я вже доповідав, що замовк брюссельський ПТ-ікс. Щойно одержали повідомлення з Парижа — брюссельську точку провалено.

Генерал спохмурнів.

— Що з Тюрбіго? — запитав.

— Кладо повідомляє, що вчора мало не попав у Брюсселі в пастку.

— Ну й ну… — мовив генерал. — Якщо вже сам Кладо лізе в пастку…

— Але ж йому пощастило викрутитись.

— У тому-то й річ, що пощастило. Мусить передбачати.

Полковник хотів сказати, що, певно, Кладо не хотів сам наразитися на засідку і що всяке буває, але промовчав. Знав: генералові Русанову відомо це краще, ніж йому. У громадянську той виконував такі завдання ЧК, що тільки дивуватися доводиться. Одного разу попав до рук білої контррозвідки і врятувався лише чудом. Отже, зараз генерал бурчить для годиться чи просто в нього напад печінки.

— Тюрбіго не передав сигналу про небезпеку, — вів далі Шитиков, — а востаннє він вийшов у ефір три дні тому. Отже, його взяли або відразу після сеансу, або позавчора вдень, бо ввечері він уже мовчав.

— Коли зв'язок з ПТ-іксом у Швейцарії? — запитав тривожно генерал.

— Останнє повідомлення прийняли позавчора. І сьогодні, — полковник зиркнув на годинника. — Коломб мусить вийти в ефір через сорок сім хвилин. Я насмілився…

— Відмінити сеанс?

— Так.

— Правильно, — схвалив Русанов. — Не виключено, що абвер тепер має ключ до нашого шифру.

— Але Коломб не може мовчати. Інформація, яку він постачає…

— Звісно, — схвально нахилив голову генерал. — Передайте наказ Кладо: нехай за всяку ціну доставить новий шифр Коломбові.

— Небезпечно, але не маємо іншої ради. Можна, правда, послати кур'єра у Швейцарію, та це довго, і не знаємо, чи пощастить йому взагалі дістатися туди. Можливо, Кладо скористається з послуг Віталія Торшина. Віллі Бут нині у зоні Віші, і йому легше одержати швейцарську візу.

— Ми не знаємо, як там у них, — заперечив генерал, — і нехай сам Кладо вирішує. Йому видніше. Врахуйте, Кладо ще доведеться виконувати й складніші завдання: ніхто, крім нього, не зможе передати кодову книгу «полковникові».

— Так, «полковник» знає лише Кладо й Коломба.

— А якщо Коломб запропонує «полковникові» вирватися в Швейцарію?

— Після повернення до Німеччини за «полковником» неодмінно якийсь час стежитиме гестапо. Розумієте, що це означає?

— Дуже погано, — погодився Шитиков.

— «Полковник» має бездоганну біографію і бездоганну репутацію. Його зв'язки з ОКВ і становище в абвері — унікальні, і ми повинні подбати про нього.

— Не заздрю я Кладо, — зітхнув Шитиков.

— Так, веселого мало. Та що вдієш, наших людей там по пальцях можна перелічити, і вся надія тепер на щасливу зірку Андрія Васильовича.

Полковник подивився на Русанова здивовано — вперше почув таке від генерала. Отже, становище Кладо не з легких, куди складніше, ніж він, Шитиков, уявляв собі, а полковник не тішився ілюзіями…

— І ще, — додав Русанов, — передайте Кладо: мусить якось перевезти через швейцарський кордон гроші. Коломб живе у нестатках і потребує швейцарських франків. Валюту в Швейцарії поміняти тепер важко, принаймні Коломб не може дозволити собі зв'язуватися з ділками чорної біржі. Чи не так?

— Правильно, товаришу генерал. Йому й так доводиться важко.

— А кому тепер легко?

— Що й казати… Останнє повідомлення в-під Сталінграда…

Очі в Русанова спалахнули гнівом.

— Нічого, вистоїмо. Ще й по шиї їм надаємо так — довго пам'ятатимуть!

Полковник випростався на стільці.

— Я хочу нагадати вам, товаришу генерал, про мій рапорт. Тоді мені відмовили…

— Забудьте, товаришу полковник, — мовив підкреслено офіційно Русанов, — і я б попросився на фронт, але хто краще за нас розбереться тут? Ви розумієте, чого варті повідомлення «полковника»?

— Звичайно. Але ж маю, товаришу генерал, ще серце…

— Побережіться інфаркту. Принаймні до кінця війни.

— Слухаюсь, товаришу генерал!

— Так краще. Коли у вас зв'язок із Кладо?

— Через дві години.

— Передайте особисто від мене: вірю в його щасливу зірку. Він зрозуміє…

Директор фірми «Поло» пан Анрі Кан єдиний у Парижі знав, хто такий насправді його помічник Жан Дюбюель. Хоча і Жан Дюбюель був єдиний, хто знав, що в директорському кабінеті фірми засідає член Компартії Німеччини, відомий антифашист Карл Різе, якому вдалося після приходу Гітлера до влади емігрувати до Франції.

Анрі Кан мав у Парижі міцні зв'язки з комуністичним підпіллям, і, коли німці окупували Францію й Кладо запропонував йому співробітництво, зміг у короткий строк налагодити роботу трьох рацій.

Радисти працювали за системою, що зводила до мінімуму можливість пеленгу: кожен мав по п'ять квартир у різних районах міста. Міняючи квартири й час передач, радисти ставили перед операторами «команди Ланвіца» майже нездійсненне завдання — потужні «майбахи» безрезультатно снували паризькими вулицями, даремно намагаючись визначити місце розташування ПТ-іксів. Допомагало радистам Анрі Кана й те, що в Парижі завжди працювало кілька десятків рацій руху Опору, котрі вели передачі переважно на Англію. Радисти там були погано навчені й не вміли маскуватися, пеленгатори Ланвіца виявляли їх без особливих труднощів, і гестапівці не сиділи, склавши руки. Але замість знищених точок з'являлися нові — в «Інтелідженс сервіс» не шкодували ані людей, ані техніки; і ПТ-ікси почувалися затишніше в загальному хорі.

У Анрі Кана, до того ж, виявився комерційний талант. Квартири радистам треба було оплачувати, грошей потребували Коломб у Швейцарії, Клод Тюрбіго в Бельгії, то ж обидві фірми — «Поло» й «Гомес» — мусили забезпечувати фінансові справи.

Фірма «Поло» займала половину другого поверху в будинку на бульварі Бертьє. До центру міста недалеко, і це полегшувало особисті контакти її працівників із замовниками. А фірма «Поло», як і «Гомес», працювала в основному на організацію Тодта, виконуючи всілякі будівельні роботи переважно в Північній Франції.

У першій, найбільшій кімнаті фірми з трьома вікнами, що виходили на вулицю, сиділа секретарка мадемуазель Жервеза Пейрот.

— Що має насамперед вразити відвідувача нашої фірми? — любив повторювати Анрі. — Респектабельність і ділова солідність, уособлена в нашій милій Жервезі. Звісно, плюс усе інше… — усміхався він значуще.

«Плюс усе інше…» Говорячи так, Кан мав на увазі зовнішність Жервези — мініатюрної блондинки з широко поставленими голубими очима. Офіцери Тодта неохоче залишали приймальню фірми, дехто намагався запросити мадемуазель на вечерю, але Жервеза усміхалася всім однаково, люб'язно й ввічливо відхиляла пропозиції. Дівчина була закохана. П'єр — її наречений — попав до табору для військовополонених, потім йому вдалося втекти, він перейшов у зону Віші і тепер інколи подавав про себе звістки — воював у загоні макі.

З приймальні вели двоє дверей — до обшитого дубовими панелями кабінету директора фірми та до меншої кімнати, де стояв стіл помічника директора пана Жана Дюбюеля.

Вранці Дюбюель подзвонив Кану:

— Я хотів би побачити вас, Анрі. В кафе на ля Федерасьйон, якщо не заперечуєте?

— Але я призначив побачення з представниками «Люфтваффе».

— Я вже подзвонив Жервезі й відмінив його.

— Гарний помічник, який приймає рішення через голову директора! Ви хочете зберегти своє місце, Жан?

— Звичайно, і тому я хотів би, щоб ви не марнували часу…

— Іду, — споважнів Анрі.

Вони зайняли окремий столик у кутку, і гарсон приніс їм каву. Кан розумів: сталося щось важливе, інакше Жан ніколи б не відмінив перспективну для фірми зустріч із працівниками «Люфтваффе».

Сьорбнувши кави, Дюбюель мовив:

— Телеграма з Центру. Я мушу терміново виїхати до Швейцарії. Ви можете зробити візу, Анрі?

— І, звичайно, сьогодні?

Жак кивнув, а Кан похитав головою.

— Важко, — відповів, — майже неможливо.

— Треба.

— Ви знаєте, скільки це коштуватиме?

— Це потрібно, якщо навіть лусне вся наша фірма.

— Тоді інша річ, — усміхнувся Кан, — я негайно ж їду до префектури.

— Чекайте, потрібні ще швейцарські франки.

Кан зміряв Жана іронічним поглядом. Запитав:

— Невже я схожий на магістра чорної магії? Чи алхіміка?

— І все ж франки мусять бути.

— В обід я дам відповідь. Є один спекулянт…

Дюбюель повеселішав: якщо є спекулянт, справа лише в куртажі.

— На тому тижні я мушу виїхати, Анрі. — Якісь інтимно-прохальні нотки з'явилися в його голосі, і Кан одразу помітив це.

— Не треба мене просити, Жан. Я зроблю все можливе й неможливе.

У префектурі пан Анрі Кан трохи затримався. Чиновник, який міг оформити швейцарську візу, зажадав стільки, що Анрі схопився за голову.

— Побійтеся бога, мосьє Гамель, це ж можуть дозволити собі тільки мільйонери!

— А нині тільки мільйонери їздять у Давос, — спокійно заперечив той.

Кан мовчки попрямував до дверей. Зрештою, останньої миті він міг зупинитися, але чиновник не знав цього. І нерви Гамеля не витримали.

— Може, мосьє Кан, мені вдасться щось зробити для вас. Правда, я не певний.

Він відступав з гідністю, але Кан був немилосердний — назвав половину суми з тої, що вимагав чиновник. Закінчив категорично:

— І жодного франка більше.

— Аби ж я сам… Швейцарськими візами займається…

— Мене це не цікавить.

— Вас — так. Але я не можу обійти його, і наш гонорар…

— Добре, я накину десять процентів, — погодився Кан. — Коли буде віза?

Він вийшов з префектури задоволений, ніхто з перехожих, дивлячись на цього елегантно вбраного усміхненого чоловіка, не міг і подумати, як ризикує він: адже варто чиновникові зняти трубку й подзвонити в гестапо…

Та навряд чи мосьє Гамель відмовиться від своїх франків. Такі гроші з неба не падають, хто не ризикне заради них? До того ж мосьє Гамель, як і кожний француз, у глибині душі не від того, щоб утерти носа гестапо. Один іде в макі, другий мусить сидіти в префектурі, c'est la vie, але ж і ми сприяли патріотам…

А про куртажні знають лише двоє, і це треба ще довести.

Із спекулянтом валютою розмова була простіша.

— Швейцарські франки? Будь ласка, мосьє, можна також італійські ліри, долари, фунти стерлінгів… Але мосьє знає, які нині часи? І що загрожує тому, хто міняє валюту?

— Слухайте мене уважно, мосьє, — відповів Кан, вислухавши весь словесний потік, — Тридцять процентів від угоди, і мені потрібні великі купюри.

— За великі купюри, — пожвавішав спекулянт, — не менше сорока відсотків. Великі дістати куди важче.

— Тридцять, — не піддавався Кан. Знав, що звичайний процент за обмін не перевищує двадцяти. — І гроші мають бути на цьому тижні.

Спекулянт одразу здався: не кожного дня трапляються такі клієнти.

Через три дні Жан Дюбюель сідав на поїзд, який ішов у Женеву. В тонкому, зате широкому пасі під білизною він віз десять тисяч швейцарських франків.

— Що у нас на сьогодні, Крейцберг?

— Фірма «Поло», штандартенфюрер.

— Підряди на будівництво бараків?

— В основному.

— Які попередні дані?

— Контора на бульварі Бертьє. Фірма солідна й не скупує на витрати. Підряди виконує швидко й недорого. Скарг на якість робіт поки що не було.

— Гестапо цікавилося працівниками?

— Їх усього троє. Директор фірми, старий французький комерсант… — Крейцберг зазирнув до записника, — Анрі Кан. У тридцять четвертому році переїхав до Парижа з Гренобля, весь час виконує підрядні роботи, нічого підозрілого за ним не помічено, лояльний. — Якого року приїхав із Гренобля?

— Тридцять четвертого. Гестапо робило запит у Гренобль. Відповідь позитивна.

— Не подобається мені той рік. У тридцять третьому й тридцять четвертому євреї почали розповзатися з Німеччини…

— Все може бути, — погодився Крейцберг.

— Хто там іще?

— Помічник Кана Жан Дюбюель. Працює недавно, посів місце людини, яка очолила філію фірми в Нанті. Документи справні, атестації непогані, раніше працював у Марселі. Секретарка Жервеза Пейрот. Парижанка, до війни вчилася, потім працювала манекенницею.

— Домовилися про відвідини?

— Полковник Кьопф супроводитиме нас. Об одинадцятій годині.

… Жервеза зустріла представників організації Тодта люб'язною посмішкою.

— Директор чекає на вас, панове, — відчинила двері кабінету.

Крейцберг зміряв дівчину хтивим поглядом. Гарна киця, непогано б запросити її на вечерю.

Анрі Кан гідно вклонився гостям.

— Прошу сідати, панове. Кави? Коньяку?

— Кави… — почав полковник, але Беккенбауер перепинив його.

— Спершу діло, гер оберст, — це мій принцип.

Кан подивився на Беккенбауера уважно. Полковник Кьопф не пішак в організації Тодта — Кан чув, що він незабаром стане генералом, — і отак обірвати його насмілиться не кожен. Правда, полковник попереджав його, йтиметься про будівництво тимчасових споруд для східних робітників. Отже, ці двоє у цивільному мають стосунок до СС, там свої звичаї, і все ж…

Беккенбауер безцеремонно розглядав Кана, наче прицінювався до нього. Цей француз не сподобався йому з першого погляду. Тримається з гідністю, не запобігає. Ну, добре, не знає, хто вони із Крейцбергом, але ж полковник Кьопф тут не вперше… Клята французька свиня, шкода, що їх усіх не можна запроторити до концтабору.

— Чи візьметься ваша фірма збудувати двадцять бараків у районі Гавра? — запитав. — Нас цікавлять умови… І, звичайно, строки.

— Наша фірма матиме за честь співробітничати з вами, — відповів Кан, — але, щоб гарантувати своєчасне введення об'єктів в експлуатацію, ми мусимо знати приблизний обсяг робіт.

— Двадцять бараків літнього типу, — буркнув Беккенбауер.

— На який строк ви розраховуєте?

— За два місяці мусять стояти.

— Строк малий. — Кан замислився на кілька секунд. — Та, гадаю, встигнемо.

— Мені не треба, щоб ви гадали. Так чи ні?

Кан поморщився.

— За чотири дні повернеться мій помічник мосьє Дюбюель. Він виїде на місце, тоді остаточно визначимо строк. Можливо, ми зуміємо скоротити його.

— Де цей Дюбюель? — вихопилося в Беккенбауера.

— Фірма веде будівництво в різних районах Франції, а також у Бельгії та на Балканах. Мосьє Дюбюелеві доводиться часто виїжджати…

— Звичайно, — позадкував Беккенбауер. — Ми подзвонимо вам у п'ятницю.

Кан провів їх до дверей кабінету. Крейцберг затримався у приймальній.

— Чи має мадемуазель час повечеряти зі мною? — запитав Жервезу.

— Ні.

— А завтра?

— Я взагалі не вечеряю з малознайомими чоловіками.

— Ого, а ти — недоторка!

«Дивні ці боші, — подумала Жервеза, — вважають, що з кожною француженкою можна розмовляти в такому тоні…» Відповіла з гідністю:

— Я попросила б мосьє добирати слів.

Крейцберг глянув на неї чортом. Клята паризька дівка, навчись відповідати німецькому офіцерові! Але стримавсь і примусив себе посміхнутися.

— Нічого, дитинко, може, ти колись передумаєш…

Полковник Кьопф одвіз їх до готелю.

— Ну, що скажете? — запитав Беккенбауер Крейцберга, коли вони залишилися наодинці.

Гауптштурмфюрер лише знизав плечима.

— Вночі зробіть там обшук, — наказав штандартенфюрер. — І поцікавтесь, де цей Дюбюель.

Через півгодини Крейцберг подзвонив у «Поло» і попросив мосьє Дюбюеля. Почув голос Жервези й зітхнув: вродлива дівчина.

— Але мосьє Дюбюель призначив мені побачення на сьогодні! — удав обурення, почувши, що помічника директора фірми нема. — Куди він поїхав?

— Мосьє Дюбюель у Марселі й повернеться через чотири дні.

Крейцберг поклав трубку. Марсель… Що робити представникові фірми в зоні Віші? Підозріле все це, і штандартенфюрер має рацію: несподіваний обшук у приміщенні «Поло» не зашкодить.

Вранці Анрі Кан висунув шухляду столу, взяв теку з паперами й відразу поклав її назад.

«Невже? — подумав. — Невже кінець?» Він клав теку завжди з лівого боку шухляди, а тепер вона лежала мало не посередині. Вчора він пішов із фірми разом з Жервезою. А може, переклала прибиральниця? Але ж вона приходить через день і була вчора вранці…

Кан вийшов до приймальні.

— Мадемуазель Пейрот, — запитав, — ви заходили сьогодні до мого кабінету?

— Ні.

— Я прошу вас пригадати, це дуже важливо.

— Що ви, мосьє Кан? Я ніколи не дозволю собі такого. Лише коли працює Марі, але вона була вчора. Щось сталося?

— Та ні… Просто мені здалося… Гляньте, ніхто не порпався у ваших паперах?

Жервеза висунула шухляду.

— Ні… Та й хто б міг?

— Певно, я помилився. — Кан щільно причинив двері, сів на своє місце. Він точно знав: тека лежала ліворуч.

Замислився. Здається, в приміщенні фірми нема нічого. Так, тут усе гаразд, гестапо спіймало облизня. Але ж неохайно працюють — наслідили, і, можливо, в нього є ще якийсь шанс.

Кан обережно визирнув з-за штори. Сто разів бачена вулиця, нічого підозрілого, і, здається, його тривоги безпідставні.

Але, ось воно… У бістро навпроти сидить тип у сірому пальті. Зайняв зручне місце біля вікна, читає газету.

Кан повільно вдягнувся.

— Я зараз прийду, Жервезо, — попередив секретарку. — Якщо дзвонитимуть, нехай передзвонять хвилин через п'ятнадцять.

Він перетнув вулицю, проминув бістро, ковзнувши поглядом по чоловікові в сірому пальті. Повертаючи за ріг, зиркнув скоса — ішов за ним…

Кан купив сигарет і повернувся в контору. Тип у сірому пальті знову зайняв позицію в бістро. Анрі дочекався, поки до шпига підійшов гарсон, і, коли той одвернувся од вітрини, швидко поміняв вазони на підвіконні — замість бегонії поставив азалію. Дюбюель здалеку побачить азалію. Що ж, Кан поки що зробив усе належне і мусив тепер подбати про себе. Витягнув із сейфа гроші, швидко переглянув папери. Вони умовилися з Дюбюелем тримати в приміщенні фірми тільки ділові папери і добре, що не порушували цього принципу. Навряд чи листування фірми «Поло» зацікавить гестапо.

— Я мушу виїхати на два дні в Гавр, мадемаузель Пейрот, — попередив Жервезу. — Треба пошукати місце для будівництва бараків.

Це звучало вірогідно й попервах могло задовольнити гестапо, якщо йому вдасться обманути шпига.

Кан ішов повільно, не озираючись, і це трохи розмагнітило шпига. Анрі скористався з цього. Повернувши за ріг, він прискорив ходу й відразу повернув іще раз, у двір, куди виходили двері ресторану «Павич». Вузьким коридором дістався до туалету, звідси сходи вели до вестибюля, який виходив на зовсім іншу вулицю. Навпроти — трамвайна зупинка. Кан дочекався, поки підійде трамвай, швидко перетяв вулицю й скочив на ходу.

Він користувався чорним ходом ресторану вже кілька разів, тікаючи від шпигів, якими кишів Париж. Агенти часто чіплялися до випадкових перехожих, сподіваючись рознюхати щось, і бували випадки, коли вони натрапляли на явки учасників руху Опору.

Кан вийшов з трамвая через кілька зупинок, завернув у двір, пошматував на дрібні клаптики документи і викинув у ящик для сміття. Анрі Кан, який прожив у Парижі мало не десять років, зник без вороття, і тепер йому треба було дістатися до явки, де зберігаються резервні документи. Він стане дрібним службовцем П'єром Дефоржем, і ніхто не вгадає, скільки проіснує цей Дефорж…

Шпиг, втративши Кана з поля зору, стривожився й подзвонив Крейцбергові.

— Ви — типовий бовдур! — вилаявся гауптштурмфюрер негнівливо. Був переконаний, що Кан не помітив шпига й уник переслідування випадково. — Зачекайте, він незабаром повернеться.

Але директор фірми не з'явився і ввечері, тож Крейцберг мусив доповісти про це Беккенбауерові.

— Ви знаєте, чим це загрожує вам, гауптштурмфюрер? — запитав той похмуро.

— Але ж Кан міг відлучитися у справах…

— Мені щойно доповіли: Дюбюель одержав швейцарську візу.

— Невже?! — одразу збагнув суть сказаного Крейцберг. — Це зовсім міняє справу!

— Треба обкласти цей барліг так, щоб і миша не проскочила. Замініть ту свиню, поставте найдосвідченіших агентів, контролюйте всі телефонні розмови. На вашу відповідальність, Крейцберг. Віщує моє серце, можемо одразу накрити всю цю червону компанію.

— Тут мало не кожен — червоний.

— Чхати я хотів на весь їхній рух Опору! — раптом вибухнув Беккенбауер. — Нехай ним клопочуться хлопчаки з Булонського лісу. Мене ж цікавлять російські радисти, гауптштурмфюрер, це важливіше, ніж ліквідація будь-якої іншої банди!

— Отже, нікого не брати, лише виявляти зв'язки?

— Так і тільки так!

— І все ж я боюсь, що початок гри вже зіпсовано. Це погано, дуже погано.

— У нас залишається Дюбюель.

— А якщо його остережуть?

— Там є ще секретарка. Вродлива пташка, пам'ятаєте? Певно, вона нічого не знає, бо інакше Кан навряд чи залишив би її.

— Чому?

— У них свої поняття про честь, і кожен, гинучи, рятує іншого.

— Так, вони фанатики. Отже, вважаєте, що секретарка не попереджатиме Дюбюеля?

— Візьміть під контроль телефонну лінію. Крім того, можливо, є якийсь знак у вікні. Запнута фіранка чи щось таке…

— Не пройде. Я все пам'ятаю: штори підняті, по два вазони на кожному вікні — більше нічого.

— Накажіть особливо уважно контролювати поїзди із Швейцарії.

— Але ж не брати Дюбюеля на вокзалі?

— Ні в якому разі.

— Я хотів би сам допитати його, — невесело осміхнувся Крейцберг.

— Про це не може бути й мови. Пам'ятаєте наказ?

Крейцберг кивнув. Так, він пам'ятав найсуворіший наказ, завізований рейхсфюрером СС Гіммлером, що забороняв застосовувати катування при затриманні радистів так званої Мережі Комінтерну. Згідно з цим наказом керівників груп, резидентів, радистів тощо слід було перевербовувати будь-якими засобами, не зупиняючись перед витратами й погоджуючись мало не на всі їхні умови, їх треба було передавати РСХА, і тільки після цього вони могли бути страчені.

Щоправда, Беккенбауер знав, що групенфюрер Мюллер намагався заперечувати проти цього наказу, — шеф гестапо був прихильником негайних і найжорстокіших заходів, та Гіммлер не погодився з ним.

Крейцберг сплів пальці на грудях, похрустів суглобами. Підсумував похмуро:

— Якщо цей Кан завтра вранці з'явиться у «Поло», всі наші припущення…

— Мильні бульки?

— Не більше.

— Все може бути, гауптштурмфюрер, та цього разу не маємо права на помилку. Зважте, у швейцарського радиста був той самий код, що і в брюссельського.

Дюбюель прошкував женевськими вулицями, зацікавлено роздивляючись довкола. Нарешті збувся підсвідомого почуття страху, що переслідувало його тепер увесь час. Точніше, не страху, а постійного внутрішнього напруження і очікування, що тебе зупинять десь у завулку чи в кафе…

А тут із справжньою швейцарською візою почувався розкуто, переживав душевне піднесення, й хотілося навіть зробити якусь дурницю, повестися по-хлоп'ячому — пострибати на одній нозі чи зачепити гарну дівчину…

Раптом Дюбюель подумав, як усе буде, коли він потрапить у Москву і йтиме вулицею Горького чи Смоленською площею. А потім, нарешті, побачить Кремлівські вежі й стоятиме перед Мавзолеєм. І не відчуватиме власного дихання й самого себе, і не буде нікого поруч — дивні хвилини духовного піднесення, коли все навколишнє наче уособлене тільки в тобі і сам ти — частка навколишнього…

А німці тепер під Сталінградом. Правда, не чути вже парадних урочистих маршів по радіо, і тон газет зовсім інший. Він, Дюбюель, один з небагатьох, хто знає, що все це означає.

Дюбюель посміхнувся куточками губів: є і його частка в тому, що гітлерівці зав'язли під Сталінградом. Інформація, яку він передавав Центрові, містила дані про плани ОКВ, а також про гітлерівські резерви.

За звичкою покружляв женевськими вулицями й вузькими завулками, пересвідчуючись, що не веде за собою хвоста. Лише після цього зайшов до ресторану, де на нього вже чекав Коломб.

У цей пообідній час у ресторані майже не було відвідувачів, і Дюбюель відразу побачив Коломба. Той зайняв зручне місце в куточку за колоною, вони могли порозмовляти, не боячись, що хтось підслухуватиме.

У принципі Коломб не викликав у Дюбюеля особливих симпатій. Вони вже зустрічалися — Дюбюель привозив Коломбові гроші для сплачення рахунків невеличкої й збиткової друкарні, котра була непоганою ширмою для Коломба. Зустріч ця залишила в Дюбюеля неприємне враження, він спочатку навіть не знав — чому, адже розмова в них відбулася коротка й ділова: Дюбюель передав Коломбові гроші, вони уточнили, якими каналами зв'язку можна користуватися в разі небезпеки, фактично домовились про все.

Либонь, Коломб, як і Дюбюель, знав золоте правило розвідника: чим менше про тебе знають, тим краще. Він тримався насторожено, в ньому відчувалася якась наїжаченість — відвертої розмови не вийшло, відбулася бесіда чи обмін думками, як кажуть у таких випадках офіційною мовою.

Пізніше Дюбюель збагнув, чому так сталося: вони стояли на протилежних полюсах, хоч і робили спільну справу. В них були різні світогляди, різне ставлення до життя, різні уподобання і різні мрії. Вони були дітьми різних класів, хоч і об'єдналися в боротьбі із спільним ворогом. Знали: після перемоги над фашизмом їхні шляхи розійдуться, але тепер мусили хоча б зовні дотримуватися добропристойності.

Коломб, побачивши Дюбюеля, помахав йому рукою.

— Радий бачити вас, пане Мертенс, — почав із стандартної в таких випадках фрази.

— Дюбюель… — потиснув йому руку Кладо. — З вашого дозволу, Жан Дюбюель — паризький комерсант.

— О-о, я вам по-справжньому заздрю: жити в Парижі — моя мрія!

— До першої облави, — зсунув брови Дюбюель.

— Так, — одразу погодився Коломб. — Поки там боші, Париж мертвий. Що будете їсти? Бульйон з бріошами, суп з квасолею чи суп з коропа?

«Суп з коропа… — зневажливо подумав Дюбюель. — Юшки б потрійної, справжньої, з димком, на волзькому березі!»

— Бульйон, — погодився, — бульйон і качку по-гасконському, бо в Парижі й забули про таке.

Офіціант прийняв замовлення, Коломб закурив і мовив, перехилившись через столик:

— Москва припинила зв'язок, не пояснивши причини. Потім я одержав листа від вас з умовним сигналом. Що сталося?

— Провал.

Коломб нервово загасив щойно запалену сигарету.

— Шифр!.. Вони знають шифр?

— Може статися.

— І прочитали наші радіограми?

Дюбюель кивнув:

— Гадаю, так. Радист не встиг передати сигналу про небезпеку, можливо, не встиг знищити й кодової книги.

— Тепер у Берліні знають, яку інформацію передавав я, і намагатимуться встановити, звідки вона просочувалася… — В очах у Коломба Дюбюель прочитав тривогу. Але нічим не міг заспокоїти його. І все ж спробував:

— Не думаю, що «полковника» можуть запідозрити. Про нього знаємо лише ми з вами, а це гарантія…

— Якби лише ми… — вихопилося в Коломба.

Дюбюель був певен: так, знають не лише вони. Під час першої зустрічі він намагався дізнатися від Коломба про всі джерела його інформації, однак Коломб одразу замкнувся й попередив, що дасть пароль тільки до «полковника» й лише тому, що треба передати код. Усе інше належить до його компетенції, він передаватиме інформацію Центру лише до кінця війни, і нікому нема діла до того, хто працює разом з ним. Правда, тоді ж Коломб попередив, що його послугами користується і швейцарська розвідка — так зване бюро ХА на чолі з майором Хауземаном.

Дюбюель знав про це бюро. 1939 року швейцарська секретна служба з бригадним полковником Массоном на чолі створила спеціальне бюро, яке мало робити політичні узагальнення про ситуацію в Німеччині, наглядати за німецькими дипломатами в Швейцарії, захищати швейцарських дипломатів за кордоном і засилати своїх агентів до рейху. Дюбюелеві повідомили навіть адресу бюро ХА: вілла Штуц у Костанієнбаумі поблизу Люцерна. Тоді ж він висловив Центру свої сумніви щодо доцільності використання Коломба, але начальство не погодилося з ним, наказало передати Коломбові код і погодити розклад радіосеансів. Інформація, яка йшла з ОКВ через Коломба, переважувала усі інші міркування.

Репліка, що мимоволі вирвалася в Коломба, дала Дюбюелеві підстави поновити колись перервану розмову.

— Ми мусимо бути певні у вірогідності переданої інформації, — почав здалеку, — і повинні знати, від кого її одержуємо.

Коломб не одвів погляду від тарілки.

— Мабуть, ви маєте рацію, і все ж я не назву вам прізвищ.

— Я привіз вам новий код, — перевів розмову на інше Дюбюель. — Адже інформація з ОКВ все ще надходить?

Коломб кивнув. Він не назве лише імен людей, які постачають інформацію «полковникові», — решта — не секрет для Дюбюеля.

Ще перед нападом Німеччини на Польщу друзі Коломба доставили в Швейцарію портативний радіопередавач. Коломб мусив підтримувати прямий зв'язок з радіооператорами ОКВ, де «полковник» посідав високий пост — був одним з помічників шефа функабверу генерал-майора Еріха Фельгібеля.

«Полковник» особисто зашифровував свої повідомлення й передавав їх двом сержантам-операторам, на яких міг покластися. І все ж оператори не знали, з ким підтримують зв'язок: були певні, що перемовляються з агентами абверу за кордоном. «Полковник» ставив на своїх повідомленнях вихідні номери, внесені ніби до журналів для спеціальних резидентур. Такими резидентурами займалися або сам Канаріс, або його найближчі помічники. Це давало змогу «полковникові» уникнути реєстрації своїх радіограм. Пеленгації ж він не боявся. Передачі велися з двох величезних зал, де постійно працювало не менше ста передавачів, та кому спаде на думку пеленгувати функабвер?

На випадок утрати зв'язку Коломб мав викликати функабвер на постійній частоті наосліп умовним сигналом, поки той не відізветься.

Ця чудово продумана й чітка схема мала лише одне вразливе місце: якщо Центр хотів дати завдання «полковникові» або просив уточнень, Коломб не міг передавати їх сержантам-операторам, це було надто ризиковано. Тому він тричі на тиждень в умовлений час вночі на постійній хвилі передавав короткі цифрогрупи в надії, що «полковник» зможе їх прийняти.

І, за рідкими винятками, цей вид зв'язку ще не підводив.

Єдине: тепер у гестапо, абвері та СД, можливо, вже лежали розшифровані запити Центру до «полковника». Але, маючи навіть такі документи, важко встановити, кому ж саме вони адресовані.

— Провал Клода Тюрбіго дечого навчив нас, — мовив Дюбюель, відсьорбнувши бульйону, принесеного кельнером. — Я привіз вам два коди. Одним зашифровуватимете повідомлення, що йтимуть від вас у Центр. З допомогою другого шифруватимуться передачі, адресовані «полковником». Крім того, із зони Віші днями сюди переїде Віллі Бут. Колись він був моїм помічником у Гаазі. Тепер обсяг вашої роботи настільки зріс, що вам одному не впоратися.

— У цьому е сенс, — погодився Коломб.

Дюбюель вказав очима на портфель, який стояв поміж їхніми стільцями.

— Візьмете з собою. Там код і гроші. Десять тисяч франків. Вистачить?

— Ого! — вигукнув Коломб. — Ніколи не сподівався. І як вам удалося?

— Не кажіть… Паризькі спекулянти здерли з мене сім шкур. Чи маєте знайомих швейцарських комерсантів, у яких є рахунки за кордоном? Наприклад, у Швеції? Центр знайде спосіб перераховувати їм долари або фунти стерлінгів, комерсанти ж розраховуватимуться з вами франками, звісно, утримуючи комісійні.

— Це можна організувати, я повідомлю вас. Але ж тепер десять тисяч багато, мені вистачило б семи.

Отак завжди — Коломб гранично делікатний у фінансових питаннях, підкреслює, що працює не за гроші, а періодичне фінансування йому потрібне, щоб не прогоріла друкарня.

— Везти гроші назад — небезпечно, — поклав край його сумнівам Дюбюель. — Крім того, вони можуть знадобитися Віллі Буту.

— О, я не врахував цього! Отже, вже сьогодні зможу вийти в ефір.

— Будьте обережні, — попросив Дюбюель, — вашу станцію, можливо, вже запеленговано, і я боюся за вас.

Коломб безжурно засміявся.

— Полковник Массон не менш, ніж ви, зацікавлений у моїх повідомленнях, і його рука відчувається щокроку. Сьогодні я ледве одірвався від двох типів з БЮПО [3] — ніяк не хотіли розлучатися зі мною.

— Ви недооцінюєте гестапо.

Коломб примружився. Тінь майнула його обличчям, і він мовив розсудливо:

— Я втік з Німеччини в тридцять третьому і не можу знати всього… Та, гадаю, гестапо вже втратило мій слід.

— Про вас могли тимчасово забути, та зараз, я певний, вони почнуть переглядати всю швейцарську картотеку, і ніхто не гарантований…

— Я зважу на це, — пообіцяв Коломб.

— У Штутгарті, — вів далі Дюбюель, — наскільки нам відомо, створено нову групу для знищення радіопередавачів у Швейцарії. Вони шукають в основному вас, — посміхнувся похмуро. — Керують групою досвідчені офіцери абверу та СД. Центр просив передати вам, що передові частини цієї групи висунуті до самого кордону. Ви мусите дотримуватися найсуворішої конспірації. Зустрічі з Віллі Бутом — лише в крайньому разі, зв'язок тільки поштою чи через тайники…

Він казав далі, Коломб, погоджуючись, кивав головою й жував качку по-гасконському — двоє літніх людей їли свій скромний обід у женевському ресторані й не знали, які сили кинуто проти них.

Штутгартська група, замаскована вивіскою організації «Алеманіше Арбейтскрайс» («Німецький гурток праці»), об'єднувала десятки кваліфікованих спеціалістів. Лише на самому швейцарському кордоні абвер установив чотири потужних пеленгатори. Але запеленгувати рацію Коломба, а згодом і Бута, було практично неможливо: технічна похибка в одну соту градуса давала відхилення пеленга від справжнього напрямку на кілька кілометрів.

Тоді було вирішено на повну потужність використати легальну й нелегальну швейцарську агентуру. Спеціальний штаб СД в Берліні на Вільгельмштрасе, 102 мав у своєму розпорядженні картотеку 200 тисяч швейцарських громадян, які з тих чи інших причин були готові прислужитися рейху. Крім того, в Швейцарії мешкало близько 25 тисяч підданих Німеччини, котрих також можна було використати для шпигунства та підривної діяльності. Кожен з них одержував завдання доносити аташе німецької місії в Берні баронові фон Бібра про все підозріле — побачене й почуте.

«Алеманіше Арбейтскрайс» створив у Швейцарії свої філії (наприклад, бернське «Бюро F»), які мали вербувати агентів та проводити підривну діяльність. Інші філії маскувалися під спортивні організації та різні товариства: «Націонал берніше шпортферан», «Фройнде Дойчлянде», «Соціале Фолькспартай дер Швейц» та інші. Німецькі шпигуни, як правило, зустрічалися в Цюріху в готелі «Шпеєр» або в ресторані «Бундесбан» і мали навіть розпізнавальний знак — шпилька з білою головкою під вилогою піджака.

І всі ці люди слухали, випитували, винюхували — здається, в кожному кварталі, мало не в кожному домі, оселився гітлерівський агент.

— Коли я матиму змогу передавати завдання «полковникові»? — запитав Коломб.

Дюбюель покрутив ложечкою в склянці з компотом. Що міг відповісти? Мусив ще заїхати на зворотному шляху в Марсель до Віллі Бута, а потім і сам не знав, як потрапить у Німеччину.

Коломб зрозумів його.

— Після провалу Пауля Мертенса на вас полює гестапо? Ускладнення з поїздкою в Берлін?

— Так, — неохоче погодився Дюбюель. Не знав, до чого веде Коломб, але всіляко заперечував би проти його зустрічі з «полковником».

— Здається, я можу трохи помогти.

— Ні, — похитав головою Дюбюель, — я проти, і ви ніколи в житті не переконаєте мене. Ви тут на легальному становищі, на вас ніхто не звертає уваги, а ви хочете сунути голову у пащу лева!

— Я мав на думці інше, — поблажливо усміхнувся Коломб, — здається, я зможу організувати для вас мало не справжні документи…

Дюбюель моментально оцінив ситуацію:

— Що таке — мало не справжні?

— Вірніше, справжні, але власник їх помер, і доведеться міняти фото.

Дюбюель задумався. В Парижі у Кана є чудові спеціалісти по виготовленню фальшивих документів, і заміна фото в справжньому паспорті для них не проблема. Повеселішав.

— Згода, дорогий мосьє Коломб, ви зняли з моїх плечей величезний тягар, і тепер з цього приводу непогано було б випити…

Коломб відкинувся на спинку стільця.

— О-о, мій дорогий мосьє Дюбюель, — почав відверто іронічно, — щойно ви вчили мене законів конспірації, а тепер хочете елементарно порушити їх. Двоє поважних швейцарських громадян трохи запізнилися з обідом, це нікому не впадає у вічі, навпаки, свідчить про респектабельність — обідають, коли в ресторані нема метушні, і раптом після компоту — спиртне… Це вам не Париж, мосьє Дюбюель, з його анархією, це в Парижі ви можете пити шампанське, а після нього віскі без содової. Тут офіціант одразу зверне на вас увагу, а кожний другий офіціант, якщо не кожний взагалі — інформатор БЮПО.

Видно було, що цей невеличкий монолог Коломб виголосив з приємністю. І Дюбюель зрозумів його: досі у них не було рівності. Адже Дюбюель привіз інструкції, вказівки, гроші, це ставило його якось вище, і Коломб при першій же нагоді з задоволенням дав йому щигля по носі. Та це не роздратувало Дюбюеля, навпаки, його повага до цієї сухуватої людини в поношеному піджаку й старомодній, але чисто випраній сорочці зросла: Коломбові ніщо людське не чуже, і в цій завжди врівноваженій людині вирують пристрасті.

— Ми вип'ємо з вами після війни, мосьє Коломб, — обернув усе на жарт, — а тепер скажіть мені, коли і як зможу одержати паспорт?

— Цей мій співвітчизник лікувався тут од туберкульозу й помер два тижні тому. Про це знають лише в селі, де він жив. Родичів у Німеччині в нього не було, й нікому не повідомляли. Мешкав він з двоюрідним братом. Для того три тисячі франків — казкова сума, він із задоволенням віддасть не тільки братів, а й свій паспорт. Єдина складність: вам доведеться їхати до Німеччини через Швейцарію.

Це дійсно ускладнювало справу, та, мабуть, у Дюбюеля не було іншого виходу. Він швидко прикинув: доведеться нелегально повертатися з Франції у Швейцарію, бо вдруге візу йому навряд чи дадуть. Звичайно, елемент ризику тут є, однак не такий уже й значний. Кан зв'яже його з макі, а для тих перекинути людину через швейцарський кордон не становить особливих труднощів.

— Ну, от ми й знайшли застосування для зайвих трьох тисяч франків, — засміявся з полегшенням. — Але ви не відповіли, коли я матиму паспорт?

— Завтра.

— А може, ви взагалі фокусник? — округлив очі Дюбюель. — І може, у вас є людина, яка зуміє переклеїти фото?

Це було сказано напівжартома, напівсерйозно, і Коломб відповів тим самим:

— Єдине, до кого можу звернутися, — бюро ХА! Якщо це вас влаштовує.

— Усі контррозвідки світу чомусь викликають у мене огиду.

— В принципі у мене також. Тому ми більше не зустрічатимемось. Паспорт лежатиме у портфелі в камері схову на вокзалі, квитанцію знайдете в листі на ваше ім'я завтра на поштамті після другої години дня.

Стрілка спідометра тремтіла біля позначки 90 кілометрів, і машина немов притискалася до широкої асфальтованої стрічки.

Бригадефюрер СС Вальтер Шелленберг ліниво потягнувся на задньому сидінні. Незабаром Клейн-Лауфенбург, паскудне містечко на швейцарському кордоні, вік би його не бачити. Він і не потрапив би ніколи в житті до Клейн-Лауфенбурга, якби не останнє повідомлення зі Штутгарта: в Женеві знов заговорила російська рація. Першого ж дня вона провела чотири сеанси зв'язку, і радист висів у ефірі мало не три години.

Згадавши зміст попередніх радіограм, Шелленберг жахнувся. Які дані одержала тепер Москва? Здається, цей швейцарський радист має прямий зв'язок із штаб-квартирою генерал-фельдмаршала Кейтеля в Цоссені й іноді знає більше, ніж Канаріс і він, Шелленберг, разом узяті!

Бригадефюрер дивився на пейзажі, що миготіли за вікнами автомобіля, — бачив і не бачив їх. Зараз він зустрінеться з бригадним полковником Роже Массоном, цим хитрим швейцарським лисом, якого він із задоволенням запроторив би до концтабору. Єдина надія, що чаша сія не промине полковника, і колись бригадефюрер спеціально відвідає концтабір, щоб побачити Массона в смугастому одязі, подивитися, як гнеться пихатий колись швейцарець перед німецьким генералом.

Бригадефюрер потер чоло. Він не мав чіткого плану розмови з Массоном, сподівався на провидіння і власну інтуїцію. Головне — знешкодити російського радиста.

Як на думку Шелленберга, ця ідіотська Швейцарія — чиряк на тілі оновленої Європи, чиряк, який треба негайно розтяти, і після Сталінграда…

Шелленберг невдоволено поморщився. Оце «після Сталінграда» і непокоїло його. Зараз усі сили рейху кинуто туди, і він змушений щось вигадувати, щоб зустрітися з якимось пішаком.

Ще півроку тому, дізнавшись про російську рацію в Женеві, вони б не панькалися з швейцарськими нейтралами, навпаки, це б стало приводом до блискавичного захоплення конфедерації. Що-що, а досвід у вермахту є, і чим Швейцарія краща за Данію чи Норвегію?

Ну що ж, усьому своя черга, і після взяття Сталінграда…

Шелленберг роздратовано подумав про генералів, які товчуться на цьому п'ятачку біля Волги. За даними абверу, Радянський Союз знекровлений, не має ані зброї, ані людських резервів. І чого ці фанатики б'ються за Сталінград?

І все ж тривога не полишала його, певно, тому, що ця грандіозна війна на Сході затягнулася й загрожувала неприємностями: росіяни воювали не за правилами, чіплялися за кожне місто й село; скільки вже тривають вуличні бої в Сталінграді?

Бригадефюрер не встиг згадати скільки: їхню машину кинуло праворуч, понесло в кювет. Шелленберг уперся обома руками в спинку переднього сидіння, не встиг навіть закричати й не зміг би, так перехопило подих.

Автомобіль, з'їхавши правим колесом у кювет, зупинився. Бригадефюрер одразу опанував себе. Запитав спокійно:

— Що трапилося, Ерхард?

— Спустила шина, бригадефюрер, і я ледве утримав автомобіль.

Шофер вискочив на узбіччя, схилився над колесом. Ад'ютант відчинив дверцята, і Шелленберг вийшов з машини. Подивився на годинник.

— Скільки вам потрібно часу, Ерхард?

— Десять-дванадцять хвилин, бригадефюрер.

— Але ми запізнюємось. — Шелленберг завагався на секунду, потім наказав ад'ютантові: — Ви поїдете вперед. Зустріньте Массона і привезіть його сюди… — Вказав на будинки, що приліпилися за кілометр на березі Рейна. — Здається, це Вальдшут?

— Так, бригадефюрер.

— Беріть машину охорони.

— Але ж, бригадефюрер…

— Зі мною залишаться два охоронники, і я почекаю. — Не міг же він сказати ад'ютантові, що почувався затишно лише в своєму броньованому автомобілі. Біс його знає, може, десь за поворотом уже чекають… Ні, вбивство Гейдріха навчило його, і він не стане ризикувати. — Рушайте, Ерхард, — повторив, — не гайте часу!

Штурмбанфюрер сів у «мерседес» охорони.

Шелленберг подивився, як шофер дістає запнемо колесо, і сів у машину — за куленепробивним склом почувався затишніше.

… Начальник швейцарської розвідки і Контррозвідки бригадний полковник Роже Млесон, не поспішаючи, йшов мостом через Рейн. На німецькому боці на нього вже чекав Чоловік у есесівському мундирі.

— Прошу зачекати, — виструнчився, — за ними приїдуть з хвилини на хвилину.

Массон повернувся до есесівся спиною. Дивився на каламутний після дощів Рейн, на крутий берег, де скупчилися будинки Лауфенбурга — останнього швейцарського міста, до якого всього сто метрів. Може, більше не побачить його: від Шелленберга важко сподіватися доброго, і полковник погодився на цю зустріч з необхідності — навряд чи шеф закордонної розвідки СД призначатиме побачення заради чашки кави…

А привід для зустрічі Шелленберг обрав і справді маловагомий: гестапо заарештувало швейцарського віце-консула в Штутгарті лейтенанта Мьоргеллі, звинувативши його в шпигунстві. Коли Массона повідомили, що Шелленберг хоче поговорити з ним саме на цю тему, він лише знизав плечима.

На Мьоргеллі вже поставлено крапку, його взяли на конспіративній явці, коли він виконував завдання бюро ХА, — від нього відхрестився вже політичний департамент, поставивши до відома міністерство закордонних справ Німеччини, що Мьоргеллі діяв на власний розсуд. Та й взагалі, таких, як Мьоргеллі, хоч греблю гати. Массон міг у відповідь на цю акцію затримати не одного німецького шпигуна у Швейцарії — відомство полковника Жакійяра, начальника контррозвідки, мало досить солідну картотеку, але це означало б загострення стосунків з рейхом, небажане загострення. Краще вже нехай гине необережний лейтенант…

До контрольного пункту під'їхала машина, грюкнули дверцята, але Массон не поворухнувся, демонструючи витримку. Озирнувся, коли почув за спиною:

— Пане бригадний полковнику, прошу вибачити за запізнення, та зустріч переноситься в інше місце.

Массон зміряв людину в цивільному з голови до п'ят. Хоч костюм пошитий і добре, та все ж не пасує чоловікові — стоїть, виструнчившись, долоні притиснуті до стегон, і носки жовтих черевиків на товстій підошві розведені в боки. Так, цей чоловік звик носити військову форму, і все інше пасуватиме йому, як корові сідло.

— Щось трапилося? — запитав.

— Невеличка аварія з машиною бригадефюрера.

— Сподіваюся, все гаразд?

— Так, спустило колесо, і машину занесло.

«Певно, не причина, щоб переносити зустріч…» — майнула тривожна думка, але запитав спокійно:

— Де бригадефюрер?

— Він чекає на вас у Вальдсхуті.

Чоловік у цивільному відчинив перед Массоном дверцята «мерседеса». Сам сів на переднє сидіння, й машина м'яко рушила.

До Вальдсхута доїхали мовчки, бригадний полковник дивився на довгу вузьку вулицю, що збігала до Рейну, і не знайшов нічого, на чому могло б зупинитися око. Містечко як містечко, тут швейцарські селища, як дві краплі води, схожі на німецькі: Лауфенбург, Клейн-Лафенбург, Вальдсхут, Вальдшут — лише незначна різниця в назвах.

У холі готелю над Рейном, біля якого зупинився «мерседес», Массону довелося почекати кілька хвилин. Нарешті з'явився Шелленберг, сам, без ад'ютанта й охорони. Широко й дружньо посміхаючись, простягнув руку.

— Радий вас бачити, бригадний полковнику!

— Сподіваюсь, аварія не зашкодила вам?

— Ну, що ви, це не аварія, а просто так… — Шелленберг недбало махнув рукою. — Мені приємно, що нарешті ми зможемо поговорити віч-на-віч. Гадаю, у нас знайдуться проблеми для обговорення, хоча волів би просто порозмовляти з вами, мій дорогий колего. Бо ваш досвід і ваш розум для мене безцінні.

Бригадний полковник зобразив на обличчі посмішку, хоч на душі й зашкребло: чим привітніший Шелленберг, тим гірше.

— Так, — відповів стримано, — ваш час, гер бригадефюрер, безцінний, і я цілком усвідомлюю це.

— Прошу вас, — показав на двері Шелленберг, — погода чудова, краще порозмовляти нa свіжому повітрі. Бо в наш час техніки стіни сковують, чи не так?

Массон, звичайно, здогадувався, що в холі готелю встигли встановити мікрофони, та не думав, що сам Шелленберг відмовиться від можливості мати запис їхньої розмови. Не знав, що бригадефюрера теж сковувало саме це, — Шелленберг був певний, що зміст їхньої бесіди стане негайно відомий Мюллеру й Кальтенбруннеру, а це не збігалося з його планами.

Вулиця, на яку вони вийшли, була безлюдна, лише попереду виднілося кілька чоловіків. Спочатку це здивувало Массона, та він одразу назвав себе віслюком: гестапівці оточили весь квартал, і попереду лише охорона бригадефюрера.

Вони спустилися до прибережного скверу й сіли на лавку понад берегом. Шелленберг набрав повну жменю дрібних камінців і жбурляв їх у каламутну воду. Мовчання затягувалось, і Массон перший перервав його:

— Я хотів просити вас, бригадефюрер, за лейтенанта Мьоргеллі. Гестапо, мабуть, має серйозні докази проти нього, та я хочу запевнити вас, що лейтенант діяв на власний розсуд… — Він затнувся: хто знає, що сказав Мьоргеллі на допитах, а гестапівські спеціалісти вміють розв'язувати язики. — І все ж він — молода людина, і так безглуздо загинути!

— Ми маємо вагомі докази проти лейтенанта Мьоргеллі… — почав Шелленберг.

«Які? — мало не зірвалося з язика в Массона, та він вчасно схаменувся — витяг сигарету й закурив. — Максимум витримки», — наказав сам собі.

— Лейтенант зв'язався з ворогами рейху, — вів далі Шелленберг, — і смертна кара, до якої засуджено його, — справедлива відплата.

— Мені важко заперечувати вам, але…

Шелленберг перепинив полковника нетерпеливим жестом, та одразу згадав, хто сидить поруч, і вибачливо доторкнувся до рукава Массона.

— Рейхсфюрер помилує вашого лейтенанта, — мовив зовсім несподівано.

Массон не чекав такого повороту подій.

— Я не знаходжу слів, щоб…

— Не треба. — Шелленберг жбурнув камінець, потім другий, намагаючись влучити в те саме місце. — Хіба вас насправді хвилює доля цього пройдисвіта?

— Він — швейцарський підданий, — не спіймався на гачок Массон, — і мій обов'язок докласти всіх зусиль…

— Так, мій дорогий бригадний полковнику, кожен з нас має силу-силенну обов'язків. І Мьоргеллі мав їх немало, — скосив око на Массона. — Здається, він був співробітником вашого бюро ХА?

Либонь, це був заборонений прийом. Массон теж був докладно обізнаний із структурою німецької розвідки й контррозвідки, знав їхніх резидентів у Швейцарії, та говорити про це, тим більше в напівприватних бесідах, не годилося. Він промовчав, але Шелленберг і не чекав на відповідь.

— Поки що в нас добросусідські стосунки, — вів далі бригадефюрер, — і ми хочемо, щоб так було завжди.

«Поки що», він сказав «поки що», — завважив Массон, і це не сподобалось йому. Але про що говорить Шелленберг?

— Проте ми хотіли б мати хоча б мінімальні докази вашої лояльності, дорогий бригадний полковнику, а факти, — підкинув камінець і спритно впіймав його, — а факти не завжди свідчать на вашу користь.

— Які факти? — поцікавився Массон. Шелленберг ухилився від прямої відповіді.

— Мені не подобається активізація діяльності американського посольства в Берні, — мовив двозначно.

Массон полегшено зітхнув: отже, бригадефюрер має на увазі американську розвідку, і тут його правда. Агенти Управління стратегічних служб діють грубо й мало не відкрито, але ж це на руку й Шелленбергові — численні агенти гестапо та СД мають змогу стежити чи не за кожним їхнім кроком, не кажучи вже про постачання американців дезінформацією.

Невже бригадефюрер не розуміє цього?

— Така діяльність у всіх на видноті, — відповів переконливо, — і куди гірше, коли дипломати криються.

— Згоден, але ж кожна сторона завжди хоче мати гарантії.

— Ми — нейтральна країна і не можемо заборонити щось посольству, якщо воно діє в рамках закону.

— Але ж ці рамки можна звузити, а можна й взагалі заплющити на них очі…

— Я не можу обговорювати діяльність Ради конфедерації.

— Мабуть, так, — погодився Шелленберг, та в його тоні прозвучала погано прихована іронія.

Массон вирішив перейти в наступ.

— Але я міг би навести численні факти антишвейцарської пропаганди в Німеччині, — мовив, повернувшись до бригадефюрера. — Чого варті хоча б інсинуації віденського агентства «Інтернаціонале прес-агентур»? А над ним шефствує сам пан рейхсміністр Геббельс!

— Я доповім про це рейхсфюреру, і вам уже не доведеться нарікати на цих писак, — несподівано швидко погодився Шелленберг.

Массон відважився зробити хід конем:

— Останнім часом у Швейцарії пожвавили свою діяльність деякі громадські організації. Мені доповідали, зокрема, про осіб, зв'язаних з гуртком «Алеманіше Арбейтскрайс».

Удар влучив у ціль: Шелленберг жбурнув залишки камінців у Рейн.

— Не звертайте уваги, мій дорогий бригадний полковнику, на недолугу громадськість, — відповів. — Ми ще спроможні впоратися з якимись там гуртками, я даю вам гарантію, що вони сидітимуть тихо!

То була поважна заява, і Массон пильно поглянув на бригадефюрера. Але чого хоче він? Ніби погоджується з Массоном і йде на поступки, та бригадний полковник надто добре знав Шелленберга, аби повірити, що все це робиться безкорисливо.

Раптом Массон подумав: «Невже бригадефюрер пронюхав про Коломба?» Холодний піт виступив у нього на спині. Такого джерела інформації, либонь, не мають ні «Інтелідженс сервіс», ні американське Управління стратегічних служб, ні деголлівська розвідка, ні російський Центр. Варто СД дізнатися про Коломба, і агенти Шелленберга вживуть усіх заходів, щоб знищити радиста. Якщо, звичайно, він, бригадний полковник Массон, не забезпечить охорону Коломба. Треба буде наказати Жакійяру…

— Я вдячний вам, бригадефюрер… — почав Массон із звичної в таких випадках формули, гадаючи, що Шелленберг саме тепер хоч трохи відкриється і почне висувати свої вимоги. Та він помилився: бригадефюрер кивав у такт його словам, усміхався привітно й мовчав. — Ми високо цінуємо ваше ставлення до Швейцарії, про що свідчить і ваш приїзд сюди…

Шелленберг перестав усміхатися, зиркнув уважно й мовив значливо:

— Мені приємна розмова з вами, і я хотів би знову побачитись…

Массон не сподівався на такий поворот подій.

— З радістю, бригадефюрер.

— Тоді через місяць. Не заперечуєте?

— До ваших послуг.

— Мені б хотілося побувати в Швейцарії. Десь у затишній місцині.

Массон швидко прикинув: замок Вольфсберг у Ерматінгені… Так, ліпше місце важко знайти — чудовий краєвид, поруч озеро Констанца, восени схили горбів набирають неповторної гами кольорів, від бірюзового до вогненно-червоного і навіть брунатного. І все це на тлі синього неба й гірських вершин.

— Я можу запропонувати місце, яке вам сподобається, — замок Вольфсберг. Тиша, комфорт, полювання на косуль…

Головного бригадний полковник, звісно, не міг сказати: власник замку — його, Массона, безпосередній підлеглий, співробітник бюро ХА. Він забезпечить усім: від комфорту до мікрофонів у всіх залах і кімнатах.

— Замок Вольфсберг? — перепитав Шелленберг. — Кажете, комфорт і тиша?

Массон зрозумів, що хвилює бригадефюрера.

— Ми гарантуємо вам інкогніто й цілковиту безпеку.

У Шелленберга опустилися кутики губів. Хто може гарантувати йому цілковиту безпеку? Навіть у своєму кабінеті, перетвореному трохи не на фортецю, він не почувався в цілковитій безпеці. А бригадефюрер полюбляв свій кабінет: фотоелементи в стінах, сигналізація біля дверей і сейфів, два автомати, вмонтовані в стіл, — варто натиснути на кнопку, і кулі прошиють підозрілого відвідувача.

— Ну, що ж, Вольфсберг, то й Вольфсберг, — погодився.

Ад'ютант відвіз Массона до кордону, стояв і дивився, як іде бригадний полковник мостом через Рейн. Массон чомусь відчував цей погляд спиною, немов хтось підняв автомат і лише чекає команди… Але не прискорив ходи — ішов і дивився на гори попереду, і вони здавалися пишнішими й більшими, ніж там, на німецькому боці.

Дорогою до Берна Массон поновив у пам'яті всі деталі розмови, згадав навіть незначні репліки Шелленберга. І все ж не міг із певністю визначити, чого ж хоче насправді цей лукавий генерал. Не приїздив же він для того, щоб обговорити долю Мьоргеллі…

Так і не з'ясувавши для себе ці проблеми, Массон піднявся в кабінет командувача швейцарською армією генерала Генрі Гізана.

До відходу поїзда на Париж залишалося близько трьох годин, і Жан Дюбюель, поблукавши трохи марсельськими вулицями й випивши філіжанку кави на приморському бульварі, вирішив зазирнути в контору фірми, з якою «Поло» підтримувала ділові контакти. Фірма ця виробляла будівельні матеріали досить високої якості, і Кан з Дюбюелем широко користувалися її послугами.

Віце-директор запропонував йому коньяку. Дюбюель відмовився й попросив викликати Париж. Жервеза зраділа, почувши його, й стала нарікати, що клієнти вже замучили її: мосьє Кан третій день у від'їзді, і вона нетерпляче жде приїзду мосьє Дюбюеля.

Дюбюель насторожився: вони з Каном умовилися, що в конторі завжди хтось залишатиметься, і від'їзд директора міг бути спричинений лише крайньою необхідністю. Він запитав про це Жервезу.

— Наскільки я знаю, — відповіла секретарка, — нове замовлення: бараки для східних робітників у районі Гавра.

Дюбюель швидко прикинув: будівництво бараків для східних робітників не така вже й нагальна справа, щоб через неї кидати все. Отже, або мадемуазель Пейрот помилилася й справа значно важливіша, або…

— Жервезо, — попросив, — я забув у конторі записника. Розмовляв по телефону і, здається, поклав на підвіконня. Гляньте, чи нема його на лутці поруч вашого столу, там іще стоїть вазон із бегонією. Такий невеличкий записник у синій обкладинці.

— Нема, — почув у відповідь, — ви забули його не тут, мосьє Дюбюель.

— Там стоїть бегонія? — швидко запитав Дюбюель. — Ви певні?

— Ні, тут вазон з азалією. Бегонія лівіше. Та яке це має значення?

— Звичайно, ніякого. Дякую, мадемуазель Пейрот, до відходу поїзда вже мало часу.

Він повісив трубку й відразу розпрощався з віце-директором. Справді, не мав часу, бо перестановка вазонів на підвіконні означала провал, і фірма «Поло» слідом за «Гомесом» припинила своє існування.

Дюбюель подзвонив із бістро Віллі Буту — був певен, що тепер його документи «засвічені» й мусить переходити на нелегальне становище. Але що міг зробити в Марселі сам, без грошей, явок і хоча б поганенького паспорта?

Єдина надія на Віллі та його зв'язки з рухом Опору.

Зв'язки у Вілі виявились досить надійними, однак потрібен був час для організації зустрічі з людиною, котра могла дістати документи. І Дюбюель провів цілу добу в невеличкому особнячку на околиці міста — нарешті мав досхочу часу, щоб виспатися. Та, певно, існує якийсь жорстокий закон: коли сон валить з ніг, немає жодної вільної хвилини, і, навпаки, коли не рахуєшся з часом, забуваєш про втому…

Дюбюель попросив у господаря особняка — літнього товстого чоловіка, колишнього крамаря, який доживав свого віку на невеличку ренту, — щось почитати. Мав надію, що той принесе якийсь грубий і нудний сентиментальний роман, котрий навіє йому сон. Та господар притягнув «Клошмерль» Габрієля Шевальє — чарівний роман про скандал у провінційному містечку, і Дюбюель уже не міг одірватися од книжки — валявся на дивані, ковтав сторінку по сторінці, насолоджуючись іскрами гумору, щедро розсипаними по всьому роману.

Вранці Віллі привів рожевощокого моложавого чоловіка, він усе всміхався, та очі лишалися серйозними. Це не здивувало Дюбюеля — зустрічався з такими людьми вже не раз, знав, що вони завжди внутрішньо зібрані, а усмішка в них стала за своєрідну машкару. Рожевощокий зняв берета, і Дюбюель побачив, що знайомий Віллі зовсім сивий, і дитяча пухкість його щік виглядала якось недоладно. Дюбюель ще подумав, як важко бути підпільником із такою помітною зовнішністю. Либонь, знайомий Віллі знав про це, він сів на запропонований стілець, провів долонями по обличчю і ніби зняв з нього усмішку — щоки втягнулися, обличчя видовжилося й зробилося сумне. Цей чоловік умів перевтілюватись.

— Мосьє Ларудель, — відрекомендував його Віллі.

Щоки в Ларуделя знову порожевіли, наче він засоромився. Запитав, втупившись уважно в Дюбюеля:

— Віллі казав, що ви потребуєте документів?

Дюбюель відповів запитанням на запитання:

— Чи маєте спеціаліста, здатного чисто підробити папери?

— Що маєте на увазі?

— Паспорт. Маю справжній паспорт, і треба поміняти фото.

— Це нескладна робота.

— Не кажіть… З цим документом доведеться жити в Німеччині.

— О-о! — обличчя в Ларуделя знову видовжилося. — Я думав — тут… У нас проходять і гарні фальшивки.

— Там не пройде.

— Звичайно. І ми вам не зможемо допомогти.

— Шкода. Доведеться шукати спеціаліста в Парижі.

— Ми зможемо переправити вас через кордон.

— З фальшивими документами?

— Так, інших не маємо.

Дюбюель зрозумів: це — єдиний вихід.

— А назад? Зможете переправити мене знову сюди?

— Для чого? — не зрозумів Ларудель.

— Я — німець, і повертаюсь додому з Швейцарії, де лікувався.

Ларудель замислився лише на кілька секунд.

— Але на кордоні суворий контроль, і можуть помітити підробку в паспорті.

— На жаль, не маю іншої ради.

— А якщо ми переправимо вас через кордон рейху?

Дюбюель умить збагнув усі переваги, що крилися в цій пропозиції.

— Нелегально? — уточнив.

— Так.

— Згоден.

— Ще б пак! — нараз зовсім по-дитячому засміявся Ларудель. — Усе розв'язується наче за порухом чарівної палички.

— Не хвались, — присадив його Віллі. — Ото ще мені чарівник! Кордон ще треба перейти…

— Звичайно, — одразу погодився Ларудель. — Якийсь ризик є…

— Він не має права ризикувати, — заперечив Віллі. — І ви, мосьє Ларудель, мусите зробити все.

Той звів руки, і Дюбюель побачив його долоні — мозолясті долоні людини, котра щодня працює фізично. Дивно: зовні Ларудель скидався на вчителя гімназії чи дрібного службовця.

— Отже, так! — мовив Ларудель із притиском. — За перехід кордону Віші ми ручаємось. А потім зробимо все, щоб мосьє… — затнувся, дістав з кишені папери, зазирнув, — мосьє Оноре Луеш без затримки потрапив до рейху. Далі наші повноваження не сягають.

Дюбюель простягнув йому руку. Справді, те, що Ларудель уже зробив для нього і що обіцяв зробити, перевищувало всі його сподівання. Що ж, це свідчить: макі стають реальною силою.

— За вами прийдуть о восьмій, — Ларудель нап'яв берета, — і на машині підвезуть до кордону. Вночі перейдете його, вам допоможуть дістатися до прикордонного містечка на тому боці. Хазяїн бістро «Зелений папуга» — наша людина. Коли повертатиметесь, він дасть адресу й пароль до мене.

— Про всяк випадок призначте запасну явку, — попросив Дюбюель.

Ларудель трохи завагався, та лише трохи. Відповів рішуче:

— Вулиця Ріволі, двадцять чотири. В цьому ж районі, — кивнув на вікно. — Запитаєте Франца Щавеля і скажете, що хочете купити три бочки вина. Не забудьте, три бочки.

Ларудель вийшов чорним ходом у сад і прослизнув у хвіртку, яка вела до безлюдного завулку. Дюбюель і Віллі дивилися йому вслід. Віллі мовив з повагою:

— Кажуть, його голову оцінено в мільйон!

— Мудра ж голова! — тихо засміявся Дюбюель. Він поплескав Віллі по плечу, зазирнув йому у вічі. Можливо, вже й не випаде побачитись: завтра Віллі виїздить до Швейцарії, він житиме в містечку Альтдорф, чимдалі від багатолюдних Женеви й Берна, письменник, який трохи хворіє, трохи пише і тому веде відлюдне життя.

Вони обнялися, і Віллі вийшов через ту саму хвіртку — на прощання озирнувся й кивнув Дюбюелеві.

Дюбюель роздивився свій новий паспорт. Зроблено непогано. Звичайний контроль витримає. Оноре Луеш… Мертенс, Дюбюель, нарешті Луеш… Скільки ще разів доведеться йому міняти прізвище?

Дюбюель прибув на Ліонський вокзал уранці. Огледівся: наче нічого страшного, йде звичайна перевірка документів, кілька шпигів із знудженим виглядом никають по перону. Справді, паспорт його не викликав підозри, Дюбюель пройшов пішки кілька кварталів і подзвонив до себе додому.

Довго ніхто не брав трубки, хоча телефон стояв у коридорі біля дверей кімнати мадам Пуапанель — хазяйки квартири, а вона в цей ранішній час завжди була вдома. Нарешті Дюбюель почув її голос і, уявивши, як стоять у неї за спиною гестапівці й витягують шиї, щоб почути, хто дзвонить, поклав трубку. Подзвонив на конспіративну квартиру і, впізнавши бадьорий голос Кана, тихо засміявся. Кан одразу збагнув, хто дзвонить.

— Дякувати богу, — мовив, — це ти?

— Хто ж іще?..

— Усе гаразд?

— Начебто.

— Встигнеш за півгодини доїхати до Північного вокзалу? Зустрінемось на рю Шаброль.

— Устигну.

— До зустрічі.

Кан не назвав місця зустрічі, але Дюбюелеві й так усе було ясно: кав'ярня «Лаура» на сусідній вулиці, невеличка затишна кав'ярня, де вони поснідають.

Дюбюель дістався до «Лаури» раніше за Кана, курив і спостерігав, як двоє дітей за вікном годують голубів. Вгодовані птахи вихоплювали корм просто з дитячих рук, а хлопчик і дівчинка, погано вдягнені й бліді, певно, напівголодні, віддавали їм останні крихти хліба.

Дюбюель чомусь подумав, що потім якийсь пройдисвіт спіймає цих голубів, продасть хазяїнові «Лаури», а той приготує паштет і подасть до вина багатому відвідувачеві…

Він не одразу впізнав Кана. Директор «Поло», який носив пальто з верблюдячої вовни й капелюх мишачого кольору, чудовий капелюх, куплений у Пекена, прийшов у плащі з чужого плеча і шкіряному кашкеті, які полюбляли таксисти або робітники з паризьких околиць. Кан зголив свої елегантні вусики, згорбився навіть — літня людина, якій не пофортунило. Він соромливо глянув на свої розбиті й нечищені черевики й сів, сховавши ноги під стільцем.

Дюбюель замовив сніданок, почекав, поки гарсон відійде, і запитав нетерпляче:

— Що сталося?

Кан знизав плечима.

— «Поло» ще існує, та, гадаю, це пастка.

Він розповів про візит двох німців із полковником Кьопфом, нічний трус у приміщенні фірми і про шпига з бістро навпроти.

— Провал, — визнав Дюбюель, — стопроцентний провал. Учора я дзвонив з Марселя Жервезі — якщо за «Поло» взялися гестапівці, вони записали нашу розмову й чекають на мене. Не дочекаються і зрозуміють… Вони знали навіть, яким поїздом я приїду в Париж.

— Як же ти уник пастки?

— Запитав у мадемуазель Пейрот, який вазон стоїть біля письмового столу.

— Але ж це почули й гестапівці.

— Отож. Вони, либонь, і досі стрічають усі поїзди з Марселя, а я приїхав ліонським.

— Як будемо жити далі, Жан?

— Рації цілі?

— Так, усі три. Але працює лише одна — передаємо інформацію, яка надходить від Рено. Тільки він мав автономні лінії зв'язку. Дві рації я наказав поки що законсервувати.

Дюбюель кивнув, погоджуючись. Тепер треба шукати нові джерела інформації, заново налагоджувати систему зв'язку. На це піде не менше трьох-чотирьох місяців. Він сказав про це Кану, і той погодився, але якось без надії, і Дюбюель подумав, що Анрі трохи підупав духом. Зрештою, це природно: Канові все давалося порівняно легко, і перший серйозний провал пригнітив його.

Гарсон приніс бутерброди й каву, Анрі сьорбнув кілька разів, і зморшки на його обличчі розгладилися.

— Стомився, — признався. — А ще таке відчуття, ніби гестапо вже вистежило мене.

— Дурниці, — категорично заперечив Дюбюель, — і не треба панікувати. До речі, гроші у вас залишились?

— Звичайно. Провал «Гомеса» навчив дечому — маємо готівку. Багато чого пропало, все, що лежало на рахунку, та що поробиш!

Дюбюель подав Канові паспорт.

— Треба приклеїти моє фото. Мушу їхати до Берліна.

— Ти! — вжахнувся Кан.

— Не маємо іншої ради. В Берліні знають лише мене.

Кан аж посірів.

— Самогубство! — мовив. — Так, це — божевілля!

— Пропонуєш інший вихід?

— Якби мав…

— Зроби швидше фото.

— Е-е, нема більше директора «Поло». Тепер днів три почекаєш. А то й тиждень.

— Невже не можна прискорити? — запитав Дюбюель так, про всяк випадок: коли Кан каже не менше трьох днів, швидше не буде.

— Які в тебе тепер документи? — запитав Кан.

— Чудова підробка марсельського виробництва. Облави нестрашні.

— І все ж будь обережний.

— Буду, — погодився Дюбюель, — обов'язково буду.

Прослухавши запис розмови між Дюбюелем і Жервезою Пейрот, штандартенфюрер Беккенбауер втупив важкий погляд у Крейцберга.

— Що скажете, гауптштурмфюрер?

— Цей бовдур Берг мусив вимкнути лінію, коли Дюбюель запитав про вазони. Французові було важливо дізнатися, чи стоїть там азалія. Можливо, якийсь умовний сигнал…

— Не можливо, а точно.

— Але ж, штандартенфюрер, Берг завжди ретельно виконував наші завдання, і ви самі не раз хвалили його.

— Не спихайте з хворої голови на здорову!

— Але ж ви не можете сказати…

— Можу! — обірвав Беккенбауер. — Ви заповняли, що можливість сигналізації з вікон фірми виключена. І все ж Кан перед тим, як утекти, переставив горщики з квітами, ось нам і сигнал.

— Два горщики стояли і стоять на вікні, — розгублено промимрив Крейцберг. — А я не знаюся на квітах…

— Мусите знатися, — заперечив Беккенбауер, наче б сам ніколи не переплутав азалії з бегонією.

— Дюбюель сказав, що виїжджає з Марселя денним поїздом, — почав Крейцберг. — Ми «устрінемо його на вокзалі…

— Ви справді ще вірите в це?

— Чому б ні?

— Що ж, почекаємо…

Коли марсельський поїзд підійшов до перону, його швидко й непомітно оточили гестапівці. Усіх без винятку пасажирів пропустили через контрольний пункт, і Крейцберг особисто переглянув документи кожного. Вже впевнившись, що програв, наказав обшукати порожні вагони, сам пройшовся вздовж поїзда, заклавши руки до кишень і ні на кого не дивлячись. Отак-от безглуздо закінчити кар'єру в тридцять сім років! Попереду були чудові перспективи: дядько Крейцберга, який обіймав високу посаду у відомстві обергрупенфюрера СС Освальда Поля, обіцяв йому всіляку підтримку. Він навіть натякнув, що зможе влаштувати племінника комендантом великого табору, а це, окрім усього іншого, — золоті коронки, корпуси від годинників, персні…

Крейцберг уявив, як Беккенбауер писатиме рапорт, як відішле його до Берліна, як прийде звідти наказ — відправити гауптштурмфюрера СС Ганса Крейцберга на Східний фронт, під кулі росіян, у їхнє снігове безмежжя.

Злість стиснула горло. Невже кінець? Але злість — поганий порадник.

Крейцберг і раніше знав, що Дюбюель не приїде, тільки дурень не зрозумів би справжнього змісту його розмови із секретаркою «Поло», але ще десять хвилин тому мав шанс чи півшансу із сотні, тепер — жодного.

Чому жодного? Адже в їхньому розпорядженні величезний список різних осіб, складений на основі прослуханих телефонних розмов і реєстрації відвідувачів «Поло». Не список, а цілий довідник, можливо, в нього потрапив хтось із інформаторів або зв'язкових, а через зв'язкового іноді можна вийти на резидента.

Беккенбауер зустрів Крейцберга глумливою посмішкою. Підсунув йому теку.

— Ознайомтеся, будь ласка, тут дані «команди Ланвіца». І знаєте, що цікаво: вчора дві з трьох рацій, які Ланвіц вважає за російські, не вийшли в ефір. Сьогодні також.

Крейцбергові не треба було пояснювати, що це означає: після зникнення Кана й Дюбюеля зменшився потік інформації, обірвалися зв'язки, і, певно, остання рація також незабаром припинить роботу. Це ще раз підтверджувало, що фірма «Поло» була російською резидентурою.

— Але вже сам факт, що дві рації з трьох замовкли, свідчить на нашу користь, — почав Крейцберг упевнено. — Я переконаний, що невдовзі заціпить і останній.

— Але ж і радисти, і Кан з Дюбюелем залишаться. Як по-вашому, скільки часу їм треба, щоб знов налагодити постачання Москви інформацією?

Крейцберг нічого не відповів: Беккенбауер таки має рацію. Подумав трохи й мовив похмуро:

— Краще б цей Ланвіц узяв хоча б одного російського радиста. Скільки він уже морочиться в Парижі із своїми «майбахами»?

— Так, — підтримав його Беккенбауер, — пеленгатори Ланвіца просуваються вперед повільніше за черепах. Я відзначу це в рапорті групенфюрерові. Та кожному своє.

«Так, коленому своє, — із злістю подумав Крейцберг, — і я хотів би знати, як ти ловитимеш російських шпигунів без мене…»

Він виструнчився й сказав офіційним тоном:

— Негайно треба заарештувати секретарку фірми «Поло» Жервезу Пейрот. Можливо, вона крутить нам голову, та й взагалі допит не завадить.

Штандартенфюрер теж так вважав, але завагався:

— Ви пропонуєте поставити на фірмі крапку? Чи не передчасно?

— Навіщо ж? Посадимо там нашу жінку. Нехай відповідає на дзвінки й приймає відвідувачів.

— Дійте, гауптштурмфюрер, я не заперечую.

Мадемуазель Пейрот зустріла Крейцберга однаковою для всіх відвідувачів усмішкою.

— Чим можу прислужитися? На жаль, директор фірми у від'їзді, та якщо треба щось переказати…

Гауптштурмфюрер обернувся до агентів, що стовбичили в нього за спиною. Підморгнув.

— Чули? Вона може переказати… А де мосьє Дюбюель?

— Уже мусив повернутися, але десь затримується.

— Так само, як і директор?

— Мосьє Кан виїхав у Гавр.

— Цю байку ми вже чули по телефону. — Крейцберг підійшов до вікна, переставив вазони на підвіконні. Тепер і вночі відрізнив би азалію від бегонії. Сів навпроти секретарки. Мовив, нахабно посміхаючись: — Моє гарне пташеня, колись ти відмовила мені в побаченні. Може, сьогодні знайдеш годинку?

Жервеза відповіла, не відводячи погляду:

— Ні.

— Навіщо так категорично? А я певен, що ти подаруєш мені сьогоднішній вечір.

Жервеза схопила трубку.

— Я дзвонитиму в поліцію!

— Нікуди ти не дзвонитимеш. — Крейцберг натиснув на телефонний важіль. Показав жетон. — Гестапо, моя пташко, ми змушені заарештувати тебе.

Мадемуазель Пейрот, не випускаючи трубки, злякано відсахнулась.

— Але які ви маєте підстави, панове?

Крейцберг вирвав у неї трубку, кинув на важіль. Нахилився, зазирнув зблизька у гарні голубі, стемнілі від жаху очі, відчув солодкий запах парфумів і вдарив Жервезу по щоці різко й сильно, самими пальцями. В очах у дівчини Крейцберг помітив ще й подив.

— Ви не маєте права! — підвелася рвучко. — Я скаржитимусь!

Гауптштурмфюрер присунувся до неї.

— Я тобі покажу — не маємо права! — ще раз ударив у півсили по щоці. Аромат парфумів і здорового молодого тіла лоскотав йому ніздрі, п'янив, і Крейцберг з насолодою почав ляскати дівчину по щоках, помалу розпалюючись і б'ючи все дужче. Жервеза затулилася долонями, та гауптштурмфюрер подав знак одному з агентів, і той викрутив дівчині руки назад, притиснувши її до спинки стільця. —

— Ось так, моє пташеня! — нарешті вгамувався Крейцберг. — Це — на перший раз. Невеличка розминка… То, може, повечеряємо з тобою сьогодні?

Гестапівець відпустив Жервезу, проте дівчина й далі сиділа з незручно закладеними за спину руками, сльози текли по її щоках чорними від туші струмочками.

Нараз задзеленчав телефон, і Крейцберг відступив од Жервези.

— Де Аста? — запитав.

Пиката жінка виступила з-за гестапівців. Зіпхнула з стільця Жервезу, зняла трубку.

— «Поло» слухає… — проспівала несподівано тонким голосом. — Мосьє Кана? Хто говорить? Кажете, дзвоните вже втретє і полковник Кьопф незадоволений? Перекажіть полковникові: мосьє Кан… так, і мосьє Дюбюель іще не повернулися. Обов'язково передам. — Вона поклала трубку й подивилася на Крейцберга, певно, чекаючи схвалення. Той кивнув.

— Правильно, Асто, — пробурмотів і наказав гестапівцям: — Обшукати!

Лише тепер Жервеза, нарешті, до кінця збагнула все, що сталося. Витерла щоки, сказала з гідністю:

— Не розумію, що тут відбувається… Але прошу врахувати — я ні в чому не винна.

— Помовч, пташеня, — ліниво кинув Крейцберг. Напад люті в нього вже минув. — Сідай, — показав на стілець у кутку, — з тобою вся розмова попереду.

Через годину Крейцберг упевнився, що вони нічого не знайдуть, однак спокійно дочекався кінця трусу. Наказав залишити в приміщенні фірми засідку й повіз Жервезу в гестапо.

Увечері Крейцберг наказав привести мадемуазель Пейрот до спеціальної кімнати для допитів. Гестапівці кинули дівчину на довгий дерев'яний тапчан, прикрутивши до нього руки й ноги.

Крейцберг сів поруч, мовив мало не співчутливо:

— Ти гарна, пташеня, і тобі протипоказані батоги, і все ж ти їх скуштуєш, коли не казатимеш правди.

Жервеза блиснула на нього потемнілими очима.

— Я не знаю, чого ви хочете від мене…

— Де Кан?

— Я вже казала: він повідомив мене, що їде до Гавра. Більше я нічого не знаю.

— А Дюбюель?

— Мосьє Дюбюель телефонував учора вдень із Марселя. Сказав, що виїздить.

— Що він питав у тебе?

Жервеза наморщила чоло, пригадуючи. –

— Казав, що забув записника на підвіконні… Але його там не було.

Крейцберг кивнув гестапівцям.

— Підсвіжіть її пам'ять!

Один молодик виплюнув недопалок просто на підлогу. Приступив до Жервези. Батіг засвистів, здавалося, лише на якусь невловиму мить пристав до тіла; гестапівець уміло смикнув його, здираючи шкіру — на тілі залишилась блідо-рожева смужка, поступово червоніючи, наливаючись кров'ю. Дівчина навіть не закричала, бо їй перехопило дух, — застогнала, уткнувшись обличчям у тапчан.

— Дивись мені у вічі! — наказав Крейцберг, однак Жервеза не підвела голови.

Крейцберг схопив дівчину за волосся, смикнув щосили й дав ляпаса, лише тоді Жервеза глянула на нього, промовила докірливо:

— Я ж відповідаю на всі ваші запитання…

— Так ти мені більше подобаєшся. Скажи, як стояли на підвіконні вазони весь час?

— Азалія і бегонія? Мосьє Дюбюель теж запитував про це.

Крейцберг зробив знак, і знову засвистів батіг. Тепер Жервеза закричала й ударилася головою об тапчан.

— Ну? — нахилився над нею гауптштурмфюрер. — Це ти переставила вазони?

— Я не торкалася їх.

— Що ж, я тобі повірю. Якщо казатимеш правду, відпустимо тебе. Де можна знайти Кана? Він у Парижі чи виїхав?

— Я знаю лише, що мосьє Кан поїхав до Гавра.

— Ти вже казала це, і я раджу не брехати.

— Я знаю паризьку адресу мосьє Кана. Вулиця Дантона…

— Ми знаємо її не гірше, ніж ти. Тільки Кан чомусь не з'являється дома.

— Певно, затримався в Гаврі.

— Знущаєшся? — недобре посміхнувся Крейцберг. — Зараз ти назвеш нам адреси всіх ваших конспіративних квартир, інакше…

Жервеза заплакала.

— Чого ви хочете від мене? — Нараз вона подумала, що гестапо натрапило на слід П'єра чи в якийсь спосіб дізналося про її зустріч із П'єром і запідозрило всіх працівників «Поло». Тож вона мусить взяти вину на себе. Все одно не знає, де П'єр і не зможе виказати його. Останню звістку від П'єра Жервеза одержала три місяці тому. Хтось подзвонив їй і сказав, що П'єр вітає її і мріє про побачення. Жервеза довго дихала в трубку, перш ніж зуміла відповісти.

«Де він?» — лише й запитала.

«Він з французами, — відповів невідомий. — І я змушений розпрощатися з вами, мадемуазель».

«Чекайте! — мало не закричала Жервеза. — Перекажіть П'єрові, що я кохаю його. Я хочу бачити його, візьміть мене з собою!»

Невідомий тихо засміявся і дав відбій, а Жервеза сиділа, дивилася на трубку, звідки долинали короткі гудки. Було таке відчуття, наче побачила П'єра. Тільки чому те побачення таке коротке?

Жервеза подивилася просто в вічі Крейцбергові. У неї стане сили волі, щоб нічого не сказати, і П'єр може бути спокійний.

Але чому її розпитують про Кана й Дюбюеля? Про двох комерсантів, колабораціоністів, бошівських запроданців? Правда, і Кан, і Дюбюель добре ставилися до неї, люди вони симпатичні, та чи можуть бути симпатичні ті, хто співробітничає з гітлерівцями? Можливо, вони — звичайні спекулянти, дурили всіх, у тому числі й бошів, через те гестапо й зацікавилося фірмою «Поло». Та, зрештою, яке їй діло і до Кана, і до Дюбюеля, вона мусить мовчати, бо порядні люди в гестапо мовчать, принаймні доки витримають. Та чи витримає вона?

Жервеза дивилася на Крейцберга, бачила, як ворушаться в нього губи, та не чула слів — нараз її спину обпалило знову, і вона знепритомніла.

Дівчина очуняла від того, що на неї вилили відро холодної води. Гестапівці встигли од-в'язати її, вона сіла на тапчані, інстинктивно зіщулившись. Побачила Крейцберга — той поблискував очима, недобре посміхаючись. Нараз посварився пальцем.

— Все, що було досі, — почав погрозливо, — дитячі іграшки. А тепер…

Крейцберг подав знак, гестапівці схопили Жервезу, посадили на стілець з високою спинкою, міцно притиснули зраненою спиною. У дівчини пішла обертом голова від болю, вона заплющила очі й застогнала.

— Так, я не жартую! — Крейцберг присунувся до неї, в руках у нього блиснуло лезо. Жервеза не помітила, звідки він узяв ножа: чи витягнув з кишені, чи ховав, як фокусник, у рукаві. Ніж був добре вигострений, лезо вузьке й тонке, воно, здавалося, могло пройти крізь людське тіло, навіть не зранивши, не завдавши болю.

Дівчина здивувалася парадоксальності такої думки, і все ж ніж не дуже страшив її, немов то була іграшка в дитячих руках. А Крейцберг вів далі:

— Тепер я помалу різатиму тебе, зовсім помалу, щоб тобі було дуже боляче!

Він підкинув ножа на долоні, спритно піймав за руків'я й кольнув Жервезу в горло. Та чи цей укол був не сильний, чи Жервеза просто не вірила, що людина, хоч яка жорстока, може різати подібну до себе істоту й милуватися, як тче кров, але вона не злякалася. Зрозуміла, що Крейцберг не жартує лише тоді, як він натиснув на лезо сильніша — відсахнулася. Але гестапівці тримали міцно. І Жервеза закричала. Не від болю, а під страху смерті, уперше в житті усвідомивши його по-справжньому.

Крейцберг зареготав і відняв ножа. Трохи побавився ним: ставив вістря на кінчик пальця і тримав, переставляючи з пальця на палець. Це так тішило його, що, мабуть, він на кілька секунд і справді забув про Жервезу. Але раптом зітхнув, узяв ножа і незграбно, тримаючи його трьома пальцями, провів вістрям по Жервезиному тілу.

Дівчина зойкнула і нараз несподівано для самої себе закричала тонко й жалібно, мов дитина, яка скаржиться на несправедливість І не розуміє, чому її карають.

Обличчя в Крейцберга прояснилося.

— Тепер ти скажеш мені все, назвеш явки, зв'язкових?

Жервеза похитала головою.

— Я кажу правду, а ви не вірите мені…

— Назви людей, які приходили до фірми. Не в справах «Поло», а підпільників. Хто стояв на чолі організації, Кан чи Дюбюель? — Крейцберг знову кольнув дівчину ножем. — Розумію, тобі боляче, але рука в мене може зірватися, і я попсую тобі легені чи ще щось. А я не хочу, щоб ти вмирала, ти ще не сказала нічого, а мусиш…

Жервеза дивилася на гауптштурмфюрера — знову бачила, як ворушаться його губи, але нічого не чула, слова немов обтікали її, не зупиняючись, не торкаючись свідомості. І вона злякалася, що божеволіє. Нараз до неї дійшов зміст сказаного — не все, лише слова Крейцберга про те, що рука в нього може зірватися.

Жервеза зціпила зуби й напружилася вся, і коли біль знову обпік її груди, щосили подалася вперед, рвонулася з рук гестапівців, щоб лезо пройшло крізь її серце. Але гауптштурмфюрер був напоготові й мав блискавичну реакцію — відсмикнув руку з ножем і вдарив Жервезу навідліг по обличчі.

— Встигнеш іще померти, — посміхнувся криво й загорлав на гестапівців: — А ви чому не тримаєте?

Ті міцно притиснули дівчину до спинки стільця. Тепер не могла й поворухнутися, закусила губи, щоб не кричати.

Крейцберг помітив це. Мовив украдливо:

— Припустимо, я повірю, що ти не маєш стосунків із шпигунами. Розказуй про те, що знаєш. Як, по-твоєму, хто головніший: Кан чи Дюбюель?

— Мосьє Кан — директор, Дюбюель його підлеглий, — упевнено відповіла Жервеза. Враз пригадала: колись вона зазирнула до кабінету Кана й побачила, як Дюбюель щось вичитував директорові. Щоправда, він трохи чи не одразу помітив Жервезу й блискавично перевів розмову на інше, проте дівчина ще тоді щось запідозрила, а тепер цей допит…

Крейцберг сховав ножа. Наказав гестапівцям відпустити дівчину. Мовив, не зводячи з неї погляду:

— От що, кицю… Зараз я віддам тебе цим хлопцям.

Жервеза здригнулася, і гауптштурмфюрер це помітив. Повторив запитання:

— То хто був справжнім шефом організації?

Жервеза розповіла про побачену сцену.

— А ти спостережлива, — похвалив Крейцберг. — Розкажи про Дюбюеля. Все, що знаєш: звички, вади, дивацтва. Коло знайомств. Чи дзвонили йому жінки?

— Ні, він цурався жінок. Тільки працював, і все. Не хворів, хоча колись скаржився на нирки.

— Які ресторани полюбляв?

— Снідав і обідав навпроти в бістро.

— А крамниці?

— Мосьє Дюбюель ніколи не розмовляв на цю тему.

— Про що він розмовляв? Чи мав якісь слабості, звички?

Жервеза похитала головою. Їй здавалося, вона знає мосьє Дюбюеля, а виявляється… Зненацька згадала:

— У нього часто було подразнення шкіри. Після гоління. Казав, що лише один перукар у Парижі вміє голити до ладу.

— Де?

— Колись ми проїжджали повз перукарню, і мосьє Дюбюель жалкував, що не має часу заскочити туди. На перехресті Рю-Сосюр і Лежандр.

— Біля комерційного училища? — запитав Крейцберг.

— Так, це недалеко від «Поло».

— Ви починаєте мені подобатись, мадемуазель Пейрот.

Жервеза провела тремтячими пальцями по ранах на грудях.

— Заживе, — помітив цей рух Крейцберг, — і, якщо ви будете розумницею, дістанете медичну допомогу. Отже, які ще звички мав Дюбюель? І Кан?

Вальтер Шелленберг стояв перед відкритим вікном, дивився на озерну блакить під замком, на схили гір, укриті барвистим лісовим осіннім килимом. Сонце, схиляючись до заходу, запалило пожежу на гірських схилах, лише вгорі, де листяний ліс переходив у хвойний, темно-зелена смуга відмежовувала червоно-золоті розсипища від похмурого нагромадження голих скель.

Не можна сказати, що цей пейзаж не хвилював бригадефюрера. І все ж переливи золота й багрянцю, як і блакитне безмежжя озера, не заспокоювали Шелленберга, не настроювали на ліричний лад, відчував роздратування й занепокоєння, власне, вони не полишили його з моменту переїзду кордону — уся ця швейцарська респектабельність, станції без зенітних батарей, ешелонів з танками й гарматами дратували Шелленберга.

Подумати лишень: свого часу вони могли окупувати Швейцарію за кілька годин, і тепер він походжав би залами цього палацу, як господар, а Массон не був би навіть дворецьким — велика честь для самовпевненого бовдура, який намагається триматися на рівних з бригадефюрером СС.

Ад'ютант доповів, що приїхав Массон. Шелленберг, посміхаючись широко й привітно, поспішив назустріч бригадному полковникові.

Вони обідали вдвох у просторій залі. Шелленберг хвалив їжу й вина, дібрані Массоном, розмова точилася неквапом, здавалося, двоє добре знайомих чоловіків, уже давно обговоривши всі теми й проблеми, трохи нудяться, не знаходячи слів, і тому кажуть якісь банальності, погано слухають один одного.

— Добре у вас, у Швейцарії, тиша й спокій, — сказав Шелленберг і надпив вина.

— Не кажіть. Війна змінила ритм і нашого життя.

— Не помітив.

— Усе пізнається в порівнянні.

— Можливо… Після нашого гармидеру тут у вас починаєш особливо відчувати принади мирного життя.

Массон не підвів очей від тарілки, щоб Шелленберг не помітив його подиву: якщо вже сам бригадефюрер почав розмову про мир… Коли б не почув на власні вуха, ніколи б не повірив…

Шелленберг, не діставши жаданої підтримки від бригадного полковника, удав, що смакує вино.

— Французьке? — запитав.

— Так, ще з довоєнних запасів.

— Смачно… Довоєнне, кажете? Цікаво, все довоєнне має якийсь небуденний вигляд, незвичайну якість чи просто присмак. Як це вино: воно чудове, мов довоєнна Європа…

Массон відчув, як його обличчя починає видовжуватися. Взяв пляшку, щоб хоч якось приховати своє збентеження.

Шелленберг удав, наче нічого не помітив. Вів далі удавано простодушно:

— Німецький народ змусили занести меч, та найзаповітніші наші мрії пов'язані з миром. Так, мій дорогий полковнику, я не обмовився, з миром, і я знаю, що дехто з високих діячів країни добре усвідомлює, що кордони рейху в розумних рамках тридцять дев'ятого року задовольнили б обидві сторони…

Массон мало не похлинувся. Що це, зондування, чи не візьме на себе Швейцарія посередництво в переговорах про мир? Чи просто тонко задумана провокація? Але він не має права сказати «так» чи «ні», найкраща рада — мовчати.

А Шелленберг вів далі, скоса позираючи на бригадного полковника:

— Я знаю: дехто на Заході вважає цю війну божевіллям, я не можу погодитися з ними, та, зрештою, без кінця це тривати не може — щирі інтереси рейху на Сході й тільки на Сході. Там, на величезних просторах Росії, ми ведемо війну за свободу західного світу, я підкреслюю — всього західного світу, не поминаючи й Швейцарії, вашої маленької, — наголосив, — але вельми симпатичної країни.

— Швейцарія завжди обстоюватиме свій нейтралітет, — наважився обережно вкинути Массон.

— Фюрер це розуміє. — Шелленберг уважно подивився на бригадного полковника. — Мене проте неабияк непокоїть безпека фюрера… — Він зробив промовисту паузу, наче акцентував на своїх останніх словах.

Массон знову промовчав. Шелленберг подивився на вікно крізь кришталь високого, з тонкою ніжкою келиха, повторив:

— Так, я неабияк тривожуся за безпеку фюрера. — Зітхнув і мовив зовсім іншим тоном. — Отже, Німеччина веде війну за свободу Європи, а тут, під самісіньким боком рейку, вмостили кубельце його вороги…

— Певно, ви перебільшуєте, бригадефюрер.

— У жодному разі. Наші пеленгатори виявили на вашій території рації…

— Здається, ці хлопчиська з «Інтелідженс Сервіс» зовсім знахабніли! — Массон сердито відсунув тарілку.

Шелленберг поглянув на нього задумливо, немов оцінював цей демарш бригадного полковника.

— А-а… — зневажливо махнув рукою. — У вас і у Франції та Бельгії англійських агентів чи місцевих підпільників, що ведуть передачі на Англію, вистачає. Картотека функабверу пухне на очах. Та вони не цікавлять нас, ми знешкоджуємо цих радистів, коли настає їхня черга, звичайно, не на вашій території. Але швейцарські агенти «Інтелідженс сервіс» не дуже хвилюють мене…

— То що ж? — скинув брови бригадний полковник.

— Російські радисти.

— На території Швейцарії?!

— І користуються заступництвом.

Массон згадав, що ввечері всю цю розмову прослуховуватиме генерал Гізан. Відповів підкреслено офіційно:

— Ви помиляєтесь, бригадефюрер. Повторюю: ми — нейтральна країна, і кожного викритого агента негайно заарештовують чи висилають.

— А проте ми маємо відомості, що дві рації ведуть з території Швейцарії передачі на Москву.

— У вас є докази?

— На жаль, наші пеленгатори далеко, і ми не дамо вам точних координат. Але друга рація нещодавно почала виходити в ефір десь під Цюріхом.

— А перша?

— У Женеві.

— У нас обмаль пеленгаторів, — поскаржився бригадний полковник.

— Наша служба могла б пожертвувати кількома «майбахами».

— Відпадає, — похитав головою Массон. — Якщо дізнаються англійці…

— Скандал? — посміхнувся Шелленберг. — Але ж ми готові на все.

— Це погроза?

— Ну, що ви! Побажання.

— Та чи певні ви, що то — росіяни?

— Поза всякими сумнівами. Нам вдалося розшифрувати кілька радіограм. їхній зміст промовляє сам за себе. Ось, прошу вас… — Шелленберг потер чоло, згадуючи. — «Із Франції на Схід, напевно, в район Сталінграда, перекидаються вісімдесят сьома, сто двадцять третя і триста вісімдесят сьома піхотні дивізії та дивізії СС «Дас Рейх»… І підпис — ПТ-ікс. Ви чули про такі позивні?

Массон дивився на Шелленберга застиглим поглядом: таке самісіньке повідомлення бюро ХА одержало від Коломба. Отже, той водночас працює і на росіян.

— Не може бути… — мовив розгублено.

— Чому ж бо — це факт.

— Так, це, мабуть, росіяни, — нарешті оговтався Массон.

— Ви розумієте, які це важливі повідомлення. Чи ж можемо ми терпіти в себе під носом так добре поінформованих агентів? Звичайно… І ви хочете?

— Ясно, як божий день!

Массон був так пригнічений почутим, що не звернув уваги на те, яким тоном мовлено останні слова. Зрештою, він проковтнув би тепер пілюлю, хоч би яка гірка вона не була.

— Я дам вам відповідь завтра, бригадефюрер. Сподіваюсь, у цьому замку вам непогано. Та й погода змилостивилась. Прогулянки на катері чи полювання?..

— З вашого дозволу я просто хотів би подихати свіжим повітрям.

— Усе до ваших послуг, бригадефюрер…

Генерал Гізан, прослухавши запис розмови Массона з Шелленбергом, запитав:

— Коломб працює і на росіян?

— Гадаю, так.

— Але ж, якщо гестапо добереться до нього і зуміє вивезти в Німеччину живим, він може сказати все.

— Ваша правда.

— І тоді вони звинуватять нашу секретну службу в зв'язках із росіянами. Розумієте, чим це загрожує Швейцарії?

— Ще б пак!

Гізан пройшовся по кабінету, заклавши руки за спину.

— Але ж ситуація в Сталінграді, здається, змінюється? — запитав.

— Вони стоять на смерть.

— Так, і тон останнього виступу Гітлера не такий уже й оптимістичний.

— Ви хочете сказати…

— От що, Массон, за Коломба ви відповідаєте головою!

— Зрозуміло. Його охоронятимуть найдосвідченіші агенти.

— Ви що-небудь знаєте про другу рацію росіян?

— Поки що ні.

— Зможете знайти її?

— Гадаю, так.

— Чудово. Передайте Шелленбергові, що я наказав вам знайти й знешкодити російського радиста.

— Але як це відіб'ється на наших стосунках із Коломбом?

— Ви запевните Шелленберга — і все. Радист нехай працює… — Гізан посміхнувся. — Поки вони дивляться на Схід, їм ніколи озиратися на нас, Массон. Особисто я певен цього. А як вважаєте ви?

— Я згоден з вами, генерале.

— От і добре. Ви заарештуєте російського агента, лише упевнившись, що гестапо вистежило його і збирається ліквідувати. До речі, як ви думаєте, що мав на увазі Шелленберг, говорячи про безпеку фюрера?

Массон лише знизав плечима.

Надворі йшов дощ із мокрим снігом, дув пронизливий вітер, і Дюбюель із задоволенням переступив поріг перукарні. Міцний запах дешевих парфумів залоскотав ніздрі, та навіть цей запах, завжди трохи прикрий Дюбюелеві, після холодної і мокрої вулиці не здався вже таким.

Дюбюель повісив пальто й капелюха на вішалку й попрямував до крісла, від якого йому приємно всміхався товстун у білосніжному халаті.

— Добрий день, — вклонився ґречно, — а я вже думав, чи, бува, чого не скоїлося?

В його очах Дюбюель завважив щось: чи то застереження, чи то глибоко зачаєний страх — на мить зупинився, та перукар відступив, показуючи на крісло, і Дюбюель сів, простягнувши ноги в мокрих черевиках.

— Справи… Все справи… — поскаржився він, щоб якось підтримати розмову. Нагло побачив, як із підсобного приміщення вискакує кремезний чоловік; миттю все зрозумівши, він рвонувся, поваливши крісло, до виходу, однак у дверях уже стояв із пістолетом другий агент.

Дюбюель одступив, озирнувся на вікно, але й за вікном стовбичила постать з піднятим коміром.

Кремезний агент навалився на Дюбюеля, заламав руки, швидко обмацав, шукаючи зброю. Дюбюель лише посміхнувся: пістолета не носив, знаючи, що під час випадкової облави чи затримання зброя тільки викаже його.

— Руки! — наказав агент.

Дюбюель простягнув йому руки, і той клацнув наручниками. Агент підштовхнув його до стіни.

— Стояти й не рухатися! — гримнув. — Викликай машину, — наказав другому.

Дюбюель стояв, з огидою дивлячись на брудні, у масних плямах шпалери. Розбігалися увсібіч якісь лінії, схрещувалися і знову розбігалися, щоб більше не зустрітися. Думав: безглуздя якесь — його взяло гестапо, а він шукає, де схрещуються лінії на шпалерах.

Отак нездарно провалитися!

Посунувся трохи праворуч, до дзеркала, щоб хоч трохи бачити, що робиться за спиною.

— Ану стій! — тицьнув у спину пістолетом гестапівець. — Як вас тепер звати? — Він, повно, зазирнув у витягнуті з кишені документи. — Оноре Луеш? Так от, мосьє Луеш чи Дюбюель, ви сіли маком. Отже, раджу не рипатися.

«Затримання не випадкове, вони полювали саме на мене, — зрозумів Дюбюель. — Але як довідалися про перукарню? І треба ж бути таким телепнем! Подразнення шкіри, гарний перукар… Але хто ж знав про перукаря?»

Кан? Одначе з ним він бачився лише вчора ввечері, — зрештою, якби навіть Кана взяли, він би не сказав ні слова.

Жервеза?

Так, мадемуазель Пейрот! Колись він казав їй про цю перукарню…

Втім, не так уже й важливо, чому він ускочив. Головне — код! Книга шифру, захована на конспіративній квартирі, книга, яку лише він може передати «полковникові».

Дюбюель відчув біль у серці. Так, на зв'язок із «полковником» міг вийти лише він, правда, ще Коломб, та Коломб випадав із гри. Тепер існує бодай однобічний зв'язок, якщо ж Коломба схоплять, обірветься і він…

«Полковник» пошле під три чорти будь-кого, крім Жана Дюбюеля, а з гестапівської тюрми в Булонському лісі виходять лише мертвими.

На цю гадку Дюбюель вжахнувся. Безглуздий випадок — і який же лихий поплутав його зайти голитися!

За вікном загарчав мотор, і гестапівець вивів Дюбюеля. Його посадили в чорний «опель-капітан», машина вискочила на бульвар Де-Батіньйоль, проїхала повз парк Монсо і завернула до площі Етуаль. Промайнула Тріумфальна арка, Дюбюель зрозумів, що його везуть до Булонського лісу на головну квартиру гестапо.

… Почувши повідомлення про арешт Дюбюеля, Крейцберг наледве стримав бажання самому поїхати на Рю-Сосюр. Наказавши послати машину, подався до Беккенбауера.

— Штандартенфюрер приймає Ланвіца, — попередив його ад'ютант, але Крейцберг, відмахнувшись од нього, штовхнув двері.

Беккенбауер урвав розмову з Ланвіцем і невдоволено втупився в Крейцберга. Гауптштурмфюрер не звернув уваги на його похмурий погляд.

— Щойно заарештовано Дюбюеля! — мовив мало не врочисто. — Як я й гадав, у перукарні.

Повідомлення було варте того, щоб відкласти всі справи, і Беккенбауер одразу це зрозумів.

— Удача! — мовив, підводячись. — Вітаю вас з удачею, гауптштурмфюрер!

«Плодами якої скористаєшся ти…» — майнула думка в Крейцберга, проте його піднесений настрій уже ніщо не могло зіпсувати.

— Я велів привезти його просто сюди, — повідомив. — Ми відразу допитаємо його.

Беккенбауерові не сподобалось оте «ми допитаємо», та він удав, що не помітив нетактовності Крейцберга. Зрештою, гауптштурмфюрер був іменинником і міг собі дещо дозволити.

— Мені йти? — запитав Ланвіц.

— Ні, залишайтеся. Можливо, Дюбюель — резидент, постачає інформацію російським радистам, і ваша присутність навіть необхідна.

Гестапівці ввели заарештованого до просторого кабінету, встеленого квітчастим килимом, і Дюбюель подумав, що такий веселий килим ні до чого в цьому хоч і великому, але похмурому кабінеті, ще непривітнішому завдяки трьом постатям у чорному.

Крейцберг підійшов до Дюбюеля мало не впритул, зазирнув зовсім зблизька у вічі й ледве стримався, щоб дужим ударом не проломити носа цьому нахабі, здатному витримувати його погляд. Обійшов навколо Дюбюеля, знов зупинився навпроти, перевалюючись з носків на п'яти.

— Спокійно, Крейцберг. Зніміть з нього наручники, — наказав Беккенбауер.

«Ого, — зиркнув на Беккенбауера Дюбюель, — ось куди я попав!»

Він чув від учасників руху Опору, що в Париж із Берліна прибув з якимось спеціальним завданням штандартенфюрер СС Беккенбауер у супроводі свого помічника Крейцберга. Яке то було завдання, підпільники не довідались. Дюбюель подумав: коли спеціальний уповноважений із Берліна зацікавився його особою, то вона чогось-таки варта, й можна спробувати поторгуватися. Принаймні виграти час; може, це нічого не дасть, тільки відтягне звичайний фінал. Так, певно, й буде, однак умерти він завжди встигне, а тут лишається якийсь шанс, либонь, примарний, та все-таки шанс…

Беккенбауер тицьнув коротким пальцем на стілець. Кинув:

— Сідайте, як вас, Дюбюель? Чи краще вже називати Паулем Мертенсом? До речі, яке ім'я ви носите тепер?

«Вони добре обізнані», — подумав Дюбюель. Заперечувати все це не було рації, і він відповів, сідаючи:

— Оноре Луеш, з вашого дозволу.

— Дуже приємно, — розплився в посмішці штандартенфюрер. — Сподіваюсь, ви назвете нам і своє справжнє прізвище… і звання?

— Навіщо? Я й сам забув їх…

— Ну, гаразд… Колись ми повернемось до цього, а тепер не гаятимемо часу. Бо ми й так згаяли багато, ганяючись за вами.

— Тішу себе думкою, що не завдав вам особливих прикростей.

Крейцберг не витримав і вибухнув:

— Не забувай, з ким розмовляєш!

Беккенбауер незадоволено скосив очі на гауптштурмфюрера. Та мусив підтримати його:

— Мій помічник має рацію. І я раджу вам, Дюбюель, не водити нас за носа.

— А я й не збираюся.

Зірниці в штандартенфюрера звузилися: невже їм так пофортунило?

— Приємно мати діло з розумною людиною, — схвалив. — Отже, ви були резидентом радянської розвідки в Парижі?

Дюбюель похитав головою.

— Ви переоцінюєте мене, гер штандартенфюрер. Резидентом я ніколи не був.

— А хто ж ви?

Дюбюель трохи посовався в кріслі. Розумів, що виграє лише за умови, коли гестапівці повірить, що він тільки один з виконавців, другорядна фігура. Мовив спокійно:

— Ви хочете одразу дізнатися про все, гер штандартенфюрер. І я згоден говорити. Але ж хочу мати якісь гарантії.

Беккенбауер переставив свій стілець так, щоб бачити очі Дюбюеля. Початок розмови сподобався йому, але чи не сміється з нього цей радянський агент?

— Ми подаруємо вам життя, Дюбюель, й це не так мало.

— У концтаборі?

— Усе залежить від вас.

— Я ціную життя у всіх його проявах. Проте кому до душі повільна смерть у концтаборі? — Дюбюель раптом подумав, чи не перебрав він? Певно, штандартенфюрер не такий уже й бовдур. Але він знав також, що гестапівці звикли до стандартних ситуацій: коли людина мовчить, з неї витягують слово по слову, а коли вона відразу після арешту морально розчавлена й говорить усе, що знає і чого не знає, її, зрештою, катують ще більше. Певно, у кінцевому підсумку і йому не уникнути такої долі, та, може, спочатку штандартенфюрер проковтне наживку?

Вів далі, дивлячись просто у вічі Беккенбауерові:

— Я пропоную вам відкриту гру, панове, і незабаром ви зможете впевнитись у моїй щирості. Бо крайні методи можна застосувати щохвилини, і ви знаєте це краще за мене.

Логіка була на боці Дюбюеля, і Беккенбауер оцінив це. Відповів, схвально киваючи:

— Кожна розумна людина, Дюбюель, не може не збагнути, до чого все хилиться.

— Зрештою, ви запропонуєте мені співробітництво.

— Ого, а вам в апетиті не відмовиш!

Дюбюель тонко усміхнувся.

— Я ставлю все на свої місця.

— У цьому щось є. Але повернімось до першого запитання: коли не ви, то хто резидент? Кан?

— Він був моїм шефом.

— Ми маємо інші відомості.

— Помилкові! — категорично відрізав Дюбюель: він був певен, що гестапо не могло докопатися до характеру його стосунків із Каном. Зрештою, Кан знав майже стільки, скільки й він.

— Пропустімо, що ми вам повіримо. Але зважте, знатимемо правду через два-три дні.

«Невже вони вийшли на Кана?» — майнула тривожна думка, однак наступної миті Дюбюель заспокоївся, бо Беккенбауер розшифрував зміст сказаного:

— Ми контролюємо роботу ваших рацій. На жаль, — скосив очі на Ланвіца, — пеленгація триває повільно, та ми сподіваємося на швидкий прогрес у цій справі, чи не так, гауптштурмфюрер? Тож якщо завтра-післязавтра число виходів у ефір та переданих знаків різко зменшиться, ви — резидент, Дюбюель, і мені буде шкода вас.

Дюбюель схвально нахилив голову.

— Слушна ідея, гер штандартенфюрер, і ви переконаєтесь у протилежному.

— Де може бути Кан?

«Цікаво, — подумав Дюбюель, — чи знають вони про мою поїздку до Швейцарії? Не можуть не знати — візу одержано легально, і, щоб виявити це, досить півгодини».

— Лише два дні тому, панове, — почав, демонструючи щирість, — я повернувся із Швейцарії і вже не знайшов Кана.

— І, дізнавшись про провал, намагалися накивати п'ятами? — втулив Крейцберг. — Дешевий фортель із вазонами…

— Але ж ви спіймалися на нього.

— І мало не відразу відігралися.

Дюбюель лише знизав плечима: що міг заперечити?

— Повернувшись до Парижа, — вів далі, — я намагався налагодити зв'язок із Каном, та марно. Я влаштувався в готелі, сподіваючись, що Кан сам знайде мене.

— Так, — кивнув Беккенбауер, — що робили в Швейцарії? Яке мали завдання?

Дюбюель знав, що гестапівці обов'язково питатимуть про це, і заздалегідь підготував відповідь:

— Я був кур'єром і одвозив пакет.

— Кому передали?

— Валізу з пакетом здав до камери схову, а квитанцію надіслав.

— Звичайно, до запитання? — штандартенфюрер вклав у ці слова всю свою іронію. — Кому?

— П'єру Форше. Прийом елементарний. Всі розвідки ним користуються.

— Отже, ви твердите, що ні з ким не зустрічалися в Швейцарії?

— Кан — розвідник високого класу, він передбачав такі ситуації, як сьогодні…

Так, Беккенбауер відав, що зв'язкові, як правило, знали мало, та інтуїція підказувала йому, що Дюбюель — не простий зв'язковий. Звичайних виконавців не тримають під рукою на легальному становищі, та ще й у ролі помічника директора фірми. Але поки що у відповідях Дюбюеля він не помітив жодної фальші.

— Для чого після Швейцарії заїжджали до Марселя? — запитав.

— Мав розв'язати кілька ділових питань із представниками фірми будівельних матеріалів.

Беккенбауер мав довідку з Марселя: Дюбюель не лукавив.

— Чому подзвонили з Марселя? Ви завжди дзвонили з провінції до Парижа?

— Принаймні, коли мав нагоду.

— Причина?

— Із звичайної обережності: Кан на місці — все гаразд…

— Але ж секретарка відповіла, що він виїхав у справах.

— Поїздка не планувалася, — твердо заперечив Дюбюель. — Крім того, за попередньою домовленістю директор міг виїхати з Парижа лише тоді, коли я залишався на місці.

— Це він переставив вазони на підвіконні?

— Так.

— Нові документи дістали в Марселі? — Беккенбауер ставив ці другорядні запитання, щоб хоч трохи приспати пильність Дюбюеля.

— Ні, мав із собою запасні.

— Завбачливість!

— Знали, з ким маємо діло.

— Так, гестапо обдурити неможливо.

«Похвали мене, моя губонько…» — злостиво подумав Дюбюель.

— Певно, тому я і відповідаю вам.

— Ми оцінимо вашу щирість. З ким зустрічалися в Берліні два місяці тому?

Дюбюель знав, що це один з основних, найцікавіших для гестапо пунктів. Назвавши прізвище Мертенса, Беккенбауер уже виказав себе і тим дав змогу Дюбюелю підготувати більш-менш вірогідну версію. Добре все-таки мити справу з самовдоволеним тупаком, правда, — похопився Дюбюель, — не зовсім він тупак, і рано сурмити перемогу.

— Я мав забрати матеріали з тайника.

— Хочете сказати, що ні з ким не спілкувалися в Берліні? — очі в штандартенфюрера вробилися колючими, вони буквально свердлили Дюбюеля.

— Так, я мав завдання від Кана діставати матеріали з тайника, — не одвів погляду Дюбюель. Він знав, що «полковник» уже ніколи не скористається тайником, і тому впевнено вів далі: — Тайник на Унтер-ден-Лінден, тридцять восьмий будинок, там великий парадний під'їзд, праворуч від батареї парового опалення одна цеглина виймається з стіни… Я двічі брав там мікроплівку, панове, вдруге щастя одвернулося від мене, і, певно, монета з плівкою потрапила до ваших рук.

— Хто клав плівку в тайник?

Дюбюель розвів руками.

— Це знає лише Кан.

— Що ви мені морочите голову Каном! — раптом розізлився Беккенбауер, та відразу ж, як спалахнув, так і охолов: Кан поруч, десь тут, у Парижі, і вийти на нього можна лише з допомогою Дюбюеля. Але чи не кепкує цей мерзотник з нього?

Штандартенфюрер зиркнув підозріло, проте не побачив в очах Дюбюеля ані натяку на іронію.

— Ми збережемо вам життя, мосьє Дюбюель, — мовив після паузи, — з умовою, що ви допоможете нам узяти Кана. Зважте на цю пропозицію, мосьє Дюбюель, бо це ваш останній шанс. Якщо ми за три-чотири дні не матимемо Кана… — рубонув долонею повітря. — Вам зрозуміло?

— Як не розуміти, гер штандартенфюрер, але я мушу обміркувати вашу пропозицію. Точніше, не саму пропозицію, а спосіб її здійснення. Бо Кан обережний і, коли дізнається, що заарештовано мене, залізе в таку нору…

Це було логічно, і Беккенбауер затривожився:

— Що ж ви пропонуєте?

— Дайте мені строк до завтрашнього ранку, гер штандартенфюрер. До ранку Кан не знатиме про мій провал.

— Гаразд, — погодився Беккенбауер. Викликав конвой. — До одиночки, — додав. — Щоб краще думалося.

Коли Дюбюеля вивели, штандартенфюрер запитав:

— Що скажете, панове?

Ланвіц подихав на свої бездоганні нігті. Витягнув хусточку, обтер.

— Три-чотири дні й справді не мають ніякого значення, — резюмував. — Гадаю, ви маєте рацію. Цей Дюбюель, безумовно, розумний, і сумніватися в його щирості поки що нема підстав.

— Не вірю! — заперечив Крейцберг. — Хоче виграти для чогось час.

— Для чого?

— Можливо, Канові треба замести сліди.

— Ми ще не натрапили на них.

— Можна було б вибити в нього зізнання що до вечора.

— Не будьте самовпевненим, Крейцберг, — перебив Беккенбауер.

— Усі вони спочатку бундючаться…

— Його можна буде використати як принаду, — роздумливо мовив Беккенбауер. — А після вашої обробки потрібен тиждень, щоб мати змогу бодай загримувати синці. Ні, дорогий Крейцберг, я не згодний з вами, нехай ця підсадна качка ще трохи покахкає…

Гіммлер обійшов навколо столу й запропонував Шелленбергові сісти поруч нього на дивані. То був вияв довір'я — навіть високопоставних есесівських генералів рейхсфюрер приймав, сидячи за столом, він завжди чогось боявся. Всі знали про це і сприймали обережність Гіммлера як належне, навіть наслідували її.

Шелленберг згадав два автомати, вмонтовані в його стіл, — певно, кабінет рейхсфюрера також прострілювався вздовж і впоперек. Правда, систему охорони Гіммлера не знав ніхто, навіть він, начальник шостого відділу СД, а йому ж, мабуть, належало знати все на світі…

Гіммлер втупився в Шелленберга крізь скельця пенсне. Губи торкала ледь помітна усмішка, та дивився пронизливо, наче зазирав у душу й читав потаємні думки.

Шелленберг став на мить як не свій, та лише на мить, бо знав, що за цим холодним поглядом, котрий примушував тремтіти багатьох, нічого, крім порожнечі, не криється. І Гіммлер лише прикидається, що зазирає тобі в душу й читає в ній, — один з прийомів не дуже талановитого актора…

І все ж одвів погляд, удавши чи то хвилювання, чи то збентеження, — це подобалося рейхсфюреру й підносило його у власних очах.

— Що у вас за план, дорогий Вальтер? — запитав Гіммлер, самовдоволено погладжуючи підборіддя.

— Є підстави вважати, що на росіян у Швейцарії почав працювати ще один радист.

— Погані вісті, Вальтер.

— Що ж доброго, рейхсфюрер?

— Але я певен, ви щось уже придумали…

— Мусимо точно знати, звідки росіяни одержують інформацію. — Бригадефюрер зробив паузу. — І чи не опікає їх швейцарська розвідка?

— Під час зустрічі з Массоном вам не вдалося це з'ясувати?

— Цей бригадний полковник слизький, як вугор.

— То що ви надумали?

— ОКВ мусить розробити план нападу на Швейцарію.

— Але ж нині, коли наші армії під Сталінградом…

— Я маю на увазі фальшивий план.

— Не розумію…

Отак завжди — доводиться кожному розтлумачувати. Зрештою, Шелленберг не проти цього, але ж тоді Гіммлерові не треба хизуватися своєю проникливістю!

— Навіть Кейтель не повинен знати, що цей план фальшивий, — сказав, мимоволі притишивши голос. — Якщо шпигун чи шпигуни сидять в ОКВ, а російські радисти зв'язані з бюро ХА, Массонові й генералу Гізану одразу стане відомий цей план, і вони мусять зреагувати на нього.

— Передислокація швейцарських військ?

Шелленберг кивнув.

— Якщо російські радисти не мають зв'язків із швейцарською розвідкою, Массон допоможе нам позбавитися їх. Якщо ж швейцарська армія почне підтягуватися до кордонів, це означатиме, що шпигуни з ОКВ підтримують зв'язок з агентами ХА, і нам самим доведеться вживати заходів.

— Згоден, — блиснув скельцями пенсне Гіммлер. — Сьогодні ж поговорю з фюрером.

Шелленберг визнав за можливе нагадати ще раз:

— Але ж Кейтель мусить бути певний, що план справжній. А тепер він, мабуть, заперечуватиме проти нього.

— Так, Паулюс товчеться на місці, — невдоволено поморщився Гіммлер. — Але Кейтель не посміє заперечити фюреру.

І все ж Кейтель, одержавши наказ фюрера розробити план негайного нападу на Швейцарію, спробував заперечити: чи можна кидати проти Швейцарії кілька дивізій, коли вони конче потрібні на Східному фронті? Адже там гине армія генерала Паулюса.

І тоді в ставку ОКВ у Цоссені надійшло категоричне підтвердження Гітлера: план нападу на Швейцарію має бути розроблений найближчим часом. Штабістам Йодля нічого іншого не залишалося, як підкоритися. План був готовий через кілька днів. Головнокомандуючим армією вторгнення Йодль рекомендував призначити генерала Дитля.

Дюбюель сидів за окремим столиком у кав'ярні на Рю-Сент-Лазар, переглядав свіжі газети, курив пристойні сигарети й пив каву. Іноді, відриваючись од газет, зустрічався очима з Беккенбауером, який разом із Крейцбергом зайняв зручне місце біля виходу. Ще один гестапівець сидів через столик ліворуч. Він контролював кожен рух Дюбюеля і готовий був щосекунди зреагувати на будь-яку непевну людину, котра б намагалася встановити контакт із колишнім працівником фірми «Поло».

Дюбюелю пощастило вмовити штандартенфюрера, що саме тут, у центрі Парижа, за вокзалом Лазар і в безпосередній близькості від Гранд-опера найчастіше збираються підпільники і що цю кав'ярню полюбив Кан, бував тут мало не щодня. А навряд чи хтось отак відразу може відмовитися од власних уподобань. Найкращий приклад, він, Дюбюель, і його звичка голитися в перукарні на Рю-Сосюр…

Насправді ж підпільники десятою дорогою обминали цей район із тьмою шпигунів і безкінечними облавами.

Напередодні Дюбюель мав тривалу розмову з Беккенбауером і Крейцбергом. Зрештою (принаймні він сподівався, що це саме так) йому вдалося подолати недовіру гауптштурмфюрера: Дюбюель довів, що Кан відчув небезпеку під час його поїздки до Швейцарії, а Кан — розвідник досвідчений і рішучий, він обірвав усі зв'язки і тепер вичікує, намагаючись з'ясувати, що знає гестапо і яких заходів уживає.

Беккенбауер зв'язався з Ланвіцом. Той повідомив, що російська рація не зменшила обсягу своїх передач. Отже, Дюбюель не брехав, і штандартенфюрер погодився на запропоновані умови гри.

«Кан сам шукатиме контактів зі мною, — запевнив Дюбюель. — Та він, підкреслюю, обережний і хитрий, спочатку впевниться, що в мене все чисто, і лише після цього надішле зв'язкового чи прийде сам».

«Кан знає готель, де ви зупинялися?» — поцікавився Беккенбауер.

У цьому запитанні крився підводний риф, проте Дюбюель вчасно розгадав маневр штандартенфюрера. Якщо він скаже, що знає, Беккенбауер запідозрить його в нечистій грі: адже тоді він муситиме ночувати в цьому готелі — людина недосвідчена, певно, зажадала б цього, сподіваючись утекти, але Дюбюель знав, що шанси ці дорівнюють нулю. З ним ночуватимуть принаймні двоє гестапівців, не рахуючи агентів у готелі.

Дюбюель порозуміло всміхнувся й відповів:

«Я волів би ночувати в камері Санте [4] . Для своєї ж безпеки. Якщо Кан пронюхає щось, не зупиниться ні перед чим, щоб ліквідувати…»

Беккенбауер був усе ж не такий простак. Примружився й заперечив:

«Навіщо ви йому? Адже ви майже нічого не знаєте…»

«Я знаю в обличчя кількох зв'язкових і радистів».

«І не знаєте їхніх координатів…»

«Але ж, зробивши певні зусилля, ми встановимо їх».

«У цьому ви маєте бути кревно зацікавлений!»

Дюбюель сьорбнув кави. Через годину вони перейдуть у бістро на рю Комартін, а обідатимуть на бульварі Осман поблизу галереї Лафайєта. Все розписано погодинно з німецькою пунктуальністю. Про всяк випадок Беккенбауер поставив ще одного агента на вулиці поблизу входу в кав'ярню, а на протилежному боці Рю-Сент-Лазар чергує «мерседес» штандартенфюрера — машина з потужним мотором, спроможна наздогнати будь-який автомобіль.

Дюбюель нишком із-за газети зиркнув на Беккенбауера. Колотить ложечкою каву і щось говорить Крейцбергові. У звичайному ношеному костюмі з недорогої крамниці готового одягу, краватку пов'язано недбало, червоне обличчя літньої людини, незвиклої обмежувати себе в аперитивах та їжі. До лисуватого черепа пристали чорні кучерики, вони немов вималювані на блідій шкірі, підкреслюють її білість.

Якби Беккенбауер знав, для чого Дюбюель закрутив усю цю комедію!

Та годі зловживати терпінням штандартенфюрера. Два, від сили три дні в ролі підсадної качки, потім у Беккенбауера почне пробуджуватися підозра, і Дюбюель утратить свій останній шанс.

Дюбюель добре продумав єдиний спосіб свого порятунку. Він інсценізуватиме приступ ниркової хвороби і попросить відвезти його до лікарні Де-ля-Салпетрієр, що біля Аустерліцького вокзалу. Він пролежав там з тиждень, добре вивчив усі входи й виходи, знав, що з вікна туалету карнизом можна дістатися до пожежної драбини й спуститися з четвертого поверху. За кілька хвилин — більше він не матиме — треба спробувати розчинитися в людському потоці біля вокзалу й сісти на перший-ліпший автобус, а там уже будь що буде!..

Отже вирішено, він почне післязавтра вранці…

Хто знає, як би склалася дальша доля Дюбюеля, коли б наступного дня в Беккенбауера не стався напад мігрені.

Штандартенфюрер скаржився на головний біль уже зранку, коли забирав Дюбюеля з тюремної камери. Він ковтав якісь пілюлі, та, певно, вони не допомогли, бо штандартенфюрер сидів у кав'ярні наїжачений, не розмовляв, як звичайно, із Крейцбергом і час від часу стискав пальцями скроні.

Дивлячись, як супиться Беккенбауер, Дюбюель не без злостивості думав, що настрій у штандартенфюрера сьогодні зіпсований остаточно. Мабуть, пиячив учора з друзями, відзначав успіх у справі ліквідації розвідницького центру в Парижі.

Дюбюель був близький до істини. Беккенбауер і справді вчора дзвонив групенфюреру Мюллеру й доповів про перші кроки в грі, котру розпочав із російським розвідником.

«Спасибі! — відповів Мюллер. — Завтра я доповідатиму про це Кальтенбруннеру. Поздоровляю вас, штандартенфюрер, гадаю, що хрест із дубовим листям у разі успішного завершення операції вам забезпечений».

Чи не годилося після цього влаштувати невеличкий бенкет? Правда, він перетворився на вульгарну пиятику — тепер Беккенбауерові був світ немилий, і навіть думка про хрест із дубовим листям не поліпшувала настрою.

Дюбюель переглядав свіжі газети, відшукуючи повідомлення про бої в Сталінграді, й намагався вичитати в них щось поза рядками. Слова, слова… Про героїзм німецьких солдатів, їхню рішучість і витримку… Але ні згадки про просування вперед тих героїчних вояків, і це симптоматично. Тон газет приблизно такий, як і торік, перед початком наступу Червоної Армії під Москвою. Отже, можна зробити висновок…

Але чи доживе він до того часу і чи почує про початок нашого наступу під Сталінградом?

Відклав газету й допив уже холодну каву. Сидів, втупившись у вікно й спостерігаючи за перехожими. Ще три дні тому він, точнісінько, як той пішохід, піднявши комір пальта, прошкував паризькими вулицями. Три дні, а здається — давно, давно…

Дюбюель спіймав себе на думці, що ділить життя на половини: до арешту й потім. Та чи буде друга половина? Йому сорок два роки, либонь, багато прожив — скільки вісімнадцятирічних полягло від початку війни? І гине тепер.

Раптом подумав, що ніколи не тримав у руках автомата. Та й взагалі, скільки разів за своє життя надягав форму? Йому присвоювали звання, змінювалося число шпал на петлицях, проте все це відбувалося мовби не з ним…

Дюбюелю нараз захотілося взяти автомат. Першою чергою скосив би отих двох, біля дверей.

Посміхнувся: якісь хлоп'ячі бажання…

А якщо?.. Думка майнула і зникла, та Дюбюель злодійкувато озирнувся — чи не виказав себе якось гестапівцеві, що сидів за сусіднім столиком? Чудова думка, як вона не осяяла його раніше? Дюбюель замовив ще чашечку кави й келишок коньяку — помітив несхвальний погляд Крейцберга, але посміхнувся у відповідь визивно: біс із ним, гауптштурмфюрером, тепер мусять рахуватися з його забаганками.

Підняв келиха й спорожнив маленькими ковточками. Зиркнув на годинник, через кілька хвилин мусять перейти на рю Комартін. Слід знайти привід і перемовитися кількома словами з Беккенбауером.

Роззирнувся на обидва боки — кав'ярня порожня. Подав знак штандартенфюреру і вийшов у туалет. Затримався біля умивальника. Беккенбауер зайшов слідом, запитав, поморщившись:

— Когось помітили?

— Ні, але я не можу спокійно дивитися на ваші муки. Є пропозиція…

— A-a, — безнадійно махнув рукою штандартенфюрер. — Нічого не допоможе.

— Не кажіть. У мене є знайомий аптекар, не аптекар, а маг. Правда, він бере дорого…

Беккенбауер насторожився: якщо бере дорого, мусить допомогти.

— Давайте вашого аптекаря… Справа не в грошах.

— Але він користується медикаментами, придбаними на чорному ринку…

— Нехай би він купував їх у самого сатани!

— А потім гестапо візьме його…

— Я гарантую безпеку цього мага. Далеко він?

— Два кроки, на рю Сантьє.

— Поїхали.

— Тут справді не так уже далеко, і можна пройти.

— Ні, краще поїдемо, — занетерпеливився Беккенбауер. — Ми з Крейцбергом сядемо в машину, потім ви.

«Мерседес» зупинився проти великої аптеки із дзеркальними вітринами. Дюбюель грюкнув дверцятами, Беккенбауер із Крейцбергом вийшли за ним. В аптеці було порожньо. Дюбель кивнув на дерев'яні сходи, що вели на другий поверх.

— Провізор там.

— Зачекайте тут, — наказав Беккенбауер Крейцбергові й почав підніматися слідом за Дюбюелем.

На другому поверсі у невеличкій кімнаті стояло кілька крісел для відвідувачів, столик із журналами. Дюбюель показав штандартенфюрерові на крісло. Мовив байдуже:

— Зачекайте тут, а я домовлюся з аптекарем. Дайте гроші…

Оце нагадування про гроші остаточно заспокоїло Беккенбауера.

— Скільки?

— Тисячу вистачить.

Штандартенфюрер скривився, однак витягнув гаманця. Дюбюель недбало поклав гроші в кишеню, попрямував до дверей, відчуваючи на спині погляд Беккенбауера. А що, як штандартенфюрер останньої миті спинить його й захоче теж зайти до провізора? Зрештою, нічого не станеться, просто Дюбюель втратить цю нагоду врятуватися. Провізор справді знайомий, скільки разів доводилося звертатися до нього по ліки, його не дуже здивує навіть те, що Дюбюель прийшов не сам.

Дюбюель узявся за ручку дверей. Причинивши їх за собою, зупинився на секунду — не мав права цього робити, бо кожна мить була на вагу золота.

Коридор вів до кімнати провізора, та через двері ліворуч можна було дістатися до тильного ходу — Дюбюель на всяк випадок колись запам'ятав це.

Та чи не замкнуті двері?

Думка ця додала Дюбюелеві енергії — навшпиньках пробіг до дверей, натиснув на ручку. Піддалися. Не відчуваючи ваги власного тіла, стрибав через сходинки, все швидше й швидше, поки не оговталися, не зчинили тривоги, не оточили район…

У дворі стояли ящики з сміттям. Дюбюель прослизнув поза ними до брами, визирнув на вулицю. «Мерседес» притиснувся до тротуару за п'ятнадцять метрів. Головне, щоб шофер не озирнувся чи не подивився в дзеркальце.

Дюбюель дочекався, поки від аптеки надійшло двоє перехожих, і вигулькнув з брами. Крокував швидко, не озираючись. Півсотні метрів до повороту… Півсотні рятівних метрів, невже він подолає їх?

Подолавши, не відчув полегкості. Сів до автобуса, хоч і знав, що автобусні лінії контролює поліція. Але не мав іншого порятунку, мусив якомога швидше залишити цей район і дістатися до конспіративної квартири. Звідти подзвонити Канові…

Беккенбауер сидів, втупившись у яскраву обкладинку якогось журналу. Думав: спритний цей тип Дюбюель, з нього можна буде зробити непоганого агента гестапо. Шпигун-двійник — це завжди цінувалося й цінується.

Але чому не повертається Дюбюель?

Зародилася невиразна підозра — поглянув на годинника. П'ять хвилин… Либонь, міг уже давно домовитись.

Беккенбауер штовхнув двері, важко ступаючи, пройшов до провізорської. Назустріч йому підвівся чоловік у білому халаті, запитально звів на нього очі.

— Де Дюбюель? — вереснув штандартенфюрер.

Чоловік знизав плечима.

— Гестапо! — мовив Беккенбауер. Чоловік злякано відступив, але штандартенфюрер зупинив його владним жестом. — Тут є вихід у двір?

— Так… прошу вас… із коридора… — заметушився чоловік.

Лише тепер Беккенбауер вгадав про ще одні двері в коридорі. З невластивою для огрузькуватих людей спритністю вискочив з кімнати, збіг у двір. Повз браму прошкували вулицею пішоходи, Беккенбауер мало не збив одного з них — грюкнув вхідними дверима аптеки, закричав Крейцбергові:

— Де тут телефон? Негайно оголошуйте розшук! Цьому типові вдалося втекти!

Крейцберг сполотнів.

— Як так?.. — перепитав, та відразу зрозумівши, ринувся за стойку.

Крейцберг крутив диск, а Беккенбауер дивився на його спритні пальці й думав, як дзвонитиме сьогодні Мюллерові. Нараз відчув полегкість, неймовірно, але факт залишався фактом: голова більше не боліла, відпустило…

… Мюллер, вислухавши доповідь Беккенбауера, кілька секунд помовчав.

— Ви бовдур, штандартенфюрер, — мовив нарешті.

Беккенбауер мовчав, знаючи, що все одно не знайде слів на своє виправдання.

— Так, бовдур, — вів далі Мюллер, розпалюючись, — і кар'єрі вашій кінець.

— Але ж, — знайшов рятівний поплавець Беккенбауер, — здається, ви доповіли про цього Дюбюеля Кальтенбруннерові, а той — рейхсфюреру. Уявляєте, який буде скандал, коли вони дізнаються, що Дюбюель зник!

— І все ж колись я вам пригадаю це, штандартенфюрер…

Мюллер кинув трубку, а Беккенбауер витер спітніле обличчя. Втеча Дюбюеля — прорахунок не лише персонально його, щтандартенфюрера Беккенбауера, а й усього гестапо. Гіммлер так і розцінив би це, тож Мюллер, безперечно, замне цю історію. Можливо, він відкличе його з Парижа, але не відразу, і слід використати цей час для ліквідації російських радистів. Отже, Кан…

Спіймати його важко, але на світі нема нічого неможливого.

З привокзальної площі Дюбюель подзвонив «полковникові» і з'ясував, що той у від'їзді й повернеться лише пізно ввечері або навіть уночі. Про всяк випадок Дюбюель набрав і домашній номер, але телефон не відповідав.

Дюбюель повісив трубку і вийшов на площу. Такого він не сподівався — до вечора треба було десь перебути, можливо, навіть і цілу ніч, а де? Про готель чи пансіон не може бути й мови, і так щастя, що гестапо досі не схопило його.

Але що робити тепер?

Дюбюель зітхнув. Не мав іншої ради, мусив їхати до Адельгейди.

До неї його затяг колись гауптман Макс Лаффе, який служив у офіцерському училищі. Вони познайомилися під час бенкету — його давав Мертенс офіцерам організації Тодта. Лаффе сидів за сусіднім столиком, Мертенс перемовився з ним кількома словами і зрозумівши, що гауптман може знадобитися йому, запросив до своєї компанії. Знайомство виявилося корисним: вони зустрічалися ще кілька разів без свідків, і Лаффе розповів своєму новому приятелеві багато цікавого про підготовку офіцерів і комплектування резервних дивізій. Одного разу, коли вони були напідпитку, Лаффе затяг Дюбюеля до Адельгейди. Фрау Ленбах, пояснив, жінка без упереджень, чоловік її загинув ще у тридцять дев'ятому в Польщі, а що має діяти вдова? До речі, натякнув, у Адельгейди є гарні подруги…Вони провели тоді у фрау Ленбах цілий вечір, і Адельгейда, дізнавшись, що її новий знайомий — багатий комерсант, одразу перекинулася від Макса до Дюбюеля. Лаффе наміть трохи образився, але не дуже: був чоловік компанійський, до того ж знав, що подруги в Адельгейди не гірші…

З вокзалу до Шарлоттенбурга Дюбюель доїхав трамваєм. Старий вагон трусило на стиках рейок, він рипів і кректав, немов міг розсипатись на першому-ліпшому повороті, та все ж довіз Дюбюеля до потрібної зупинки. Тут, на околиці міста, багатоповерхові сірі споруди поступилися місцем котеджам з невеличкими садочками чи просто газонами між тротуарами й будинками.

Дюбюель подзвонив біля хвіртки, злютованої з фігурних залізних прутів. Чекав, недбало зсунувши капелюха на потилицю і висвистуючи якийсь мотивчик з оперети. Усім своїм виглядом підкреслював упевненість і незалежність, та долоня, в якій стискав тонкої шкіри рукавичку, спітніла від хвилювання.

Двері на ґанку відчинилися, з них визирнула літня жінка в фартусі — тітка Адельгейди. Не впізнала, бо дивилася насторожено й очікувально.

— Добрий день, фрау Ельза, — помахав їй рукою Дюбюель. — Фрау Адельгейда вдома?

Жінка все ще дивилася непорозуміло, і Дюбюель вирішив нагадати про себе:

— Ви не пам'ятаєте мене, фрау Ельзо? Пауль Мертенс…

— А-а… — впізнала нарешті. — Я скажу зараз Адельгейді.

За півхвилини на ґанок вискочила жіночка з високою кучмою каштанового волосся. Незважаючи на пронизливий вітер, перебігла в легкому халаті до хвіртки.

— Пауль! А я вже думала… Заходьте ж… — Адельгейда підштовхувала Мертенса до ґанку. Знімаючи з нього пальто, докоряла йому, мовляв, чого не заходив? Мертенс пояснив, що був у від'їзді і лише вчора повернувся. Він почав розповідати про Швецію, де нібито побував, — не треба було особливо вигадувати, бо й справді їздив до Швеції ще в справах фірми «Гомес».

Потім вони обідали втрьох. На столі стояло кілька пляшок, але Дюбюель, пославшись на втому, випив лише келих, зате підливав фрау Ельзі, котра, виявилось, не цуралася чарки. Після обіду Адельгейда зажадала кави, мабуть, щоб спровадити тітку хоч на кілька хвилин до кухні. Сиділа в кріслі, дивлячись на Мертенса визивно, а той відійшов до вікна, далі від цієї зеленоокої жінки. Стояв і дивився на вулицю — тихий куточок берлінської околиці, — і раптом підозра заклюнулась йому в душу. Він ще не знав — чого, та зробилося тривожно, і Пауль подивився у вікно уважніше, забувши про Адельгейду.

Так і є — шпиг! Точно — агент, у комбінезоні, ще й ящик з інструментами тримає в руці, а на ногах — модні черевики. Який же робітник взує такі в будень! Крім того, порівняно молодий, років під сорок, усі здорові чоловіки цього віку в армії, звільнені від призову лише робітники найвищої кваліфікації на військових підприємствах, а зараз робочий день у розпалі…

Адельгейда помітила його неуважність і збентеження, запитала, що сталося.

Дюбюель потер чоло. Агент на перехресті біля дому фрау Ленбах. Отже, стежить за ним; він був надто самовпевнений, коли подумав, що зумів утерти носа гестапо. Просто воно розпочало з ним довготривалу гру, певно, і в Парижі, і в зоні Віші не спускало ока.

Адельгейда дивилася на Пауля здивовано, і він послався на раптовий напад мігрені — у нього це буває іноді, й тоді йому треба прийняти щось; чи не знайдеться анальгін? Стривожена Адельгейда пішла по ліки, а він визирнув ще раз у вікно й побачив, що «робітник» розмовляє з якимось хлопцем. Хлопець сів на велосипед і поїхав. А шпиг зайшов до сусідньої садиби й схилився над мотоциклом біля хвіртки. Мертенс подумав: навіщо лагодити мотоцикл надворі, під дрібним дощем, коли поруч відчинений гараж?

Отже, таки шпиг!

Дюбюель сів у крісло, стиснувши пальцями скроні. Але ж не все ще втрачено, і коли щастя усміхнеться…

Адельгейда принесла анальгін. Вона сіла на бильце крісла поруч нього, він проковтнув таблетку й погладив її по руці.

— Мені б заснути на годину-дві, — мовив жалібно, — під три чорти всі справи… Чи можна у вас десь подрімати?

— Вам буде гарно в мене, — запевнила Адельгейда.

Вона вислизнула з кімнати, а Дюбюель знову підійшов до вікна. Агент і далі вдавав, ніби ремонтує мотоцикл. Дюбюель пошукав очима, чи нема ще одного шпига, — напевно, для Жана Дюбюеля гестапо не пошкодувало людей, — та не знайшов.

Адельгейда зазирнула до вітальні.

— Я постелила в суміжній кімнаті на дивані, — повідомила.

— Через півтори-дві години я знов стану людиною. Пробачте, але таке в мене зрідка буває, мабуть, від перевтоми. А ввечері ми щось придумаємо, чи не так?

Вона поплескала його долонею по щоці й пішла до тітки на кухню, а Дюбюель, не роздягаючись, приліг на диван. Мав часу півтори години — о п'ятій Макс, як правило, приїздить додому, він подзвонить йому, а далі…

Дюбюель підвівся рівно через півтори години. Адельгейда лежала у вітальні на дивані з книжкою в руці.

— Я хочу подзвонити Максові, — почав Мертенс, — ми домовилися з ним зустрітися ввечері. — Вловивши ледь помітне незадоволення на обличчі Адельгейди, вів далі швидко, щоб одразу подолати її опір: — Посидимо трохи, вип'ємо. Запросіть когось із подруг, потім, коли захочете, поїдемо до ресторану.

Адельгейда підвелася з дивана.

— Нехай буде так, — погодилась. — Я так давно не була в ресторані.

Пауль підсів до телефону.

— О-о, Пауль! — почув радісний голос. Мертенс зрозумів, що чоловік не фальшивить. Коли б він завагався хоч на мить, Пауль помітив би це. — Мені приємно чути тебе, Пауль!.. — гуділо в трубці, і Мертенс знав, що справді приємно, бо Макс Лаффе був людина щиросерда. — Де ти запропастився, друже? — чув голос Лаффе, а сам дивився на Адельгейду й усміхався їй.

— Як справи, Максе? — запитав нарешті.

— Чекаю на твої пропозиції.

— Твій автомобіль на ходу?

— Так.

— Приїжджай зараз до Адельгейди.

— Ого, ти там?

— Звичайно.

Лаффе не забарився — його «опель-капітан» зупинився перед котеджем через півгодини. Макс увійшов веселий і життєрадісний, уважно подивився на Адельгейду.

— У жінок на обличчі намальовано, коли вони закохані по вуха! — мовив грубувато, та Адельгейда не почервоніла й не засоромилась.

— Я радий бачити тебе, Макс, — почав Мертенс трохи патетично, — ми маємо випити сьогодні за нашу зустріч і за нашу милу господиню!

— У принципі я не заперечую, та зваж, що я машиною.

— Колись ти відвозив мене, здається, не після першої чарки…

— Прошу до столу, — запросила Адельгейда. — До речі, зараз приїде Єва.

— Завжди знав, що ти розумниця, — весело усміхнувся Макс. — Я давно закоханий в неї.

— А потім поїдемо до ресторану, — нагадала Мертенсу Адельгейда.

Лаффе поморщився.

— Від такого столу до ресторану! — заперечив. — Я проти.

— До ресторану — завтра, — запропонував Мертенс, стиснувши під столом руку Адельгейди, і та опустила вії на знак згоди.

Єва не забарилася. Вони пили коньяк і ром. Мертенс щедро підливав усім, сам намагаючись не допивати. Перший звалився Макс. Він заснув, поклавши голову просто на стіл, і Єва, сміючись, потягла його до сусідньої кімнати. Вона не повернулася. Пауль потанцював з Адельгейдою.

— Вип'ємо, — запропонував.

Адельгейда кивнула. Мертенс налив їй повний фужер.

— Ну, що ви! — заперечила.

— Ви мені дуже подобаєтесь, і я хочу випити з вами на брудершафт.

— Ну, коли так! — Адельгейда випила весь фужер. Пауль поцілував її. Адельгейда зробила кілька непевних кроків і опустилася на диван. Притулилася спиною до диванної подушки й одразу заснула.

Мертенс полегшено зітхнув. Навшпиньках підійшов до дверей, за якими зникли Макс і Єва. Зазирнув обережно. Єва спала, поклавши голову на відкинуту руку Макса.

Пауль вислизнув до передпокою. Через силу нап'яв поверх пальта Максову шинель, витяг у Лаффе пістолет з кобури й поклав до зовнішньої кишені — тепер зброя могла знадобитись йому. Постояв перед дзеркалом, надів високий офіцерський кашкет і рішуче пішов до виходу.

Він грюкнув дверима сильно, як грюкає людина, що підпила, спустився з ґанку не зовсім упевнено. Йшов до хвіртки бетонованою доріжкою, похитуючись і опустивши голову, та дивився спідлоба уважно, готовий до всього.

У завулку — жодного перехожого. Пітьма навалилася на все, придушила навіть звуки. Паулеві здалося: зараз із цієї чорної пітьми вийдуть двоє чи троє, схоплять за руки — він подзеленчав ключами й стиха вилаявся, зовсім як трохи п'яна людина, не годна відімкнути автомобіль.

Зиркнув на хвіртку, за якою стояв мотоцикл, але нікого не побачив. Думав: тільки б рушити, щоб не затримали, поки він ще не сів у машину, — тільки б рушити, це видавалося найбажанішим у житті. Сподівався, що гестапо схоче спочатку встановити коло зв'язків гауптмана, який відвідав Мертенса, і мав надію відірватися од переслідувачів.

Машина завелася одразу. Пауль рвонув її і увімкнув фари; два вузьких синіх промені освітили дорогу — вулиця була зовсім порожня.

Одразу поворот на швидкості, аж зарипіла гума. Ще один…

Нікого позаду, ніхто не переслідує його.

Мертенс трохи зменшив швидкість. Проїхавши два чи три квартали, зупинився, вимкнув мотор. Прислухався — тиша, жодного автомобіля.

Пауль проминув ще кілька вузьких вулиць і виїхав на магістраль, що вела до передмістя. Побачивши телефонну будку, пригальмував. Почув у трубці знайомий голос і запитав спокійно, наче дзвонив у Москві до свого управління:

— Гер оберст? Говорить Йоган. Ганс просив переказати вам вітання й передати дещо з продуктів.

— Коли я зможу побачитися з вами?

— Зараз.

— Але…

— Негайно ж і там, де зустрічалися минулого разу, — повторив Пауль.

«Полковник» зрозумів його.

— Виїжджаю.

Пауль звернув до вулиці, що виходила на автостраду Берлін — Бреслау. Проїхавши кілька кілометрів, звернув на бічне порожне шосе й загальмував на узбіччі, вимкнувши підфарники. Сидів і чекав, спостерігаючи за шосе в дзеркальце заднього огляду. Повз нього промчали кілька вантажних машин, проїхав велосипедист, нечутно ковзнула асфальтом легкова машина. Нарешті якесь шосте відчуття підказало Паулеві, що наближається «полковник». Вихилився з вікна.

«Мерседес» їхав повільно, кілометрів тридцять на годину. «Полковник» не зупинився, лише на мить вимкнув фари й відразу знову засвітив.

Пауль почекав кілька хвилин — перевірив, чи не стежить хтось за «полковником». Нікого, лише проїхав назустріч ваговіз і зник за поворотом.

Через два кілометри Пауль звернув на бруківку й побачив у кущах «мерседес». Поставив свою машину поруч, потиснув руку «полковникові».

— Тоді я не зміг ні подзвонити, ні в який інший спосіб попередити вас.

— Я так і зрозумів — щось трапилось.

— Випадок, дурний випадок… — Мертенсові не хотілося розповідати про історію з монетою. Перевів розмову на інше: — Я привіз новий шифр. Особисті контакти скасовано. Тайники теж. Тільки радіозв'язок.

— Причина таких крайніх заходів?

— Гестапо наступає нам на п'яти.

— Невже так серйозно?

— Далі нікуди! Тримайте… — віддав кодову книгу. — На все добре, оберст, нехай вам щастить!

«Мерседес» рушив, їхня зустріч не тривала й трьох хвилин. Пауль умостився на сидінні, дивився на дорогу й не відчував полегшення, хоча, нарешті, виконав одне з найнебезпечніших своїх завдань.

Зітхнув і увімкнув мотора. За півтори години відходив поїзд на Мюнхен, і він мав потрапити на нього. Як буде все гаразд, звідти його знову перекинуть за кордон.

Вранці, трохи прочумавшись, Макс Лаффе визирнув у вікно й не побачив автомобіля, залишеного під котеджем. Поспіхом одягнувшись, розбуркав Адельгейду.

— Де Пауль? — запитав.

Жінка сонно закліпала очима. Макс вискочив до передпокою — нема ані шинелі, ані пістолета.

Отже…

Що він знає про Пауля Мертенса? Знайомство в ресторані… Правда, той був свій у компанії офіцерів організації Тодта, і це вже багато про що свідчило. Потім ще кілька ресторанних зустрічей, нарешті, після тривалої перерви, пиятика в домі фрау Ленбах.

Лаффе подумав, що буде, коли Мертенс виявиться не тим, кого вдає, і його заарештують? Він, звісно, не мовчатиме й розповість, з ким зустрічався. Волосся в Макса стало дибом — зважився сам подзвонити в гестапо, щоб у разі чого хоч трохи реабілітуватися.

Правда, якщо Мертенс шпигун, йому, Максові Лаффе, все одно не подарують — а гестапо, може, не знає цього й ніколи не знатиме. Але ж Мертенс викрав його автомобіль і зброю… Нарешті, махнувши на все рукою, Лаффе зняв трубку й подзвонив одному знайомому на Принц-Альбрехтштрасе.

Вислухавши Лаффе, той поцікавився адресою фрау Ленбах і номером телефону. Обіцяв скоро подзвонити, проте не минуло й півгодини, як до котеджу під'їхали дві машини. Стривожена Адельгейда, з якою Макс устиг поділитися своїми підозрами, відчинила гестапівцям. В одну машину посадили Лаффе, до другої — Адельгейду з Євою й відвезли на Принц-Альбрехтштрасе. Не кажучи жодного слова, Лаффе провели до кімнати, де за великим столом з кількома телефонними апаратами сиділа людина у формі штандартенфюрера СС.

Штандартенфюрер зміряв Лаффе байдужим поглядом. То була лиховісна байдужість, і гауптман відчув, як йому перехоплює подих. Але слова штандартенфюрера остаточно приголомшили його:

— Вас хоче бачити групенфюрер СС Мюллер. Почекайте, я доповім.

Лаффе безпорадно озирнувся на агентів, що привезли його сюди й стовбичили за плечима. Адже Мюллер, сам Мюллер!

Штандартенфюрер розчинив двері, гестапівці підштовхнули гауптмана, і той переступив поріг. Кабінет видався йому довгим-предовгим, і він, зібравши всі сили, подолав цю відстань, притиснувши руки до боків, мало не церемоніальним кроком. Виструнчився й викинув руку вперед.

— Хайль Гітлер!

— Сідайте, — показав Мюллер на стілець. Вже те, що цей недолугий гауптман промаршував його кабінетом, як плацом, сподобалося йому — отже, знає дисципліну і вміє поважати начальство. Але він випустив з рук чужоземного агента, виявив злочинну недбалість, мало не зрадив. За це не уникнути б йому арешту, тюрми Моабіт і ганебної смерті на пласі, якби…

І групенфюрер запитав байдужим голосом, подолавши хвилю роздратування, що підступила до горла:

— Ви зустрічалися вчора ввечері з якимось Паулем Мертенсом у домі Адельгейди Ленбах?

— Так, групенфюрер, — відрубав Лаффе.

— Розкажіть, де і як познайомилися з ним.

Лаффе розповів, пильнуючи, щоб не пропустити жодної подробиці. Мюллер вислухав терпеливо, не перебиваючи, і запитав так само спокійно, без погрози:

— А ви знаєте, гауптман, що познайомились із ворожим агентом і фактично сприяли йому?

У Лаффе перехопило дух.

— Але ж, групенфюрер, він був у такому вишуканому товаристві! Я не міг уявити…

Мюллер похитав головою.

— Він використав вас для якихось своїх цілей і втік. Ви, гауптман, були йому потрібні, як прикриття. Мертенс злякався чогось (Мюллер уже знав чого: агент кримінальної поліції стежив за спекулянтом, який мешкав у будинку поруч із фрау Ленбах, і Мертенс, мабуть, подумав, що гестапо вистежило його), викликав вас, напоїв, як найгіршого дурня, і скористався вашою машиною.

Лаффе пополотнів.

— Повірте мені, я ні на хвилину не запідозрив його. До того ж, фрау Ленбах…

— З неї спитаємо окремо!

Нараз Мюллера взяла злість, і він грюкнув кулаком по столу: цей Мертенс, клятий Дюбюель-Мертенс безкарно їздить по Берліну, вулицями й проспектами столиці рейху, можливо, проїздив тут, по Принц-Альбрехтштрасе. Сьогодні вночі він зустрічався, мабуть, з агентом з ОКВ, і це була дуже важлива зустріч — інакше б Дюбюель-Мертенс не ризикнув після паризького провалу перетяти кордон рейху. І головне, він, шеф імперського гестапо, мусить проковтнути цю пілюлю, бо погодився з цим бовдуром штандартенфюрером Беккенбауером. Хтозна, Дюбюеля могли затримати вже на кордоні, вистежити тут, на вокзалі в Берліні — всі агенти, до найдрібніших, мали б фото радянського резидента, і не гуляти б йому берлінськими вулицями…

Мюллер затамував гнів. Що сталося, те сталося, і не варто роздувати цю історію. Бо якщо Кальтенбруннер і Гіммлер докопаються до цієї справи, хмари насамперед згустяться над його, Мюллера, головою. І треба ж було, щоб цей недолугий гауптман розповів про все своєму знайомому! Щоправда, штурмбанфюрера Мацке можна підвищити в посаді, відрядити кудись до Брюсселя чи Парижа, буде щасливий і мовчатиме до скону, а цього гауптмана…

Мюллер мовив суворо:

— Вас, гауптман, слід було б судити, як державного зрадника. Та все ваше минуле, а ми встигли ознайомитися з вашим досьє, — збрехав, — бездоганне, і тому я рекомендував би вам негайно подати рапорт про відправлення на Східний фронт. Вважайте, що ви легко відбулися. Та забудьте про все, що сталося, бо якщо бовкнете хоч єдине слово…

— Я зрозумів вас, групенфюрер. — У Лаффе затремтіли коліна — ледь підвівся і йшов до дверей уже не таким хвацьким кроком, як заходив сюди.

Мюллер почекав, поки за гауптманом зачиняться двері, викликав ад'ютанта. Наказав відпустити фрау Ленбах з подругою, але встановити нагляд за її будинком і доповідати особисто йому про всіх відвідувачів котеджу. Зробив це для годиться — був певен, що Мертенс уже далеко від Берліна, і навіть здогадувався, куди подався той. Навряд чи в Бельгію, Францію або Нідерланди, ще гірше вестиметься йому в Німеччині, отже, Швейцарія чи Іспанія…

Напевно, Швейцарія — дві російські рації працюють звідти на Центр, і Дюбюелеві там є до чого докласти рук.

Мюллер подумав трохи й наказав викликати з Парижа гауптштурмфюрера Крейцберга. Так, гауптштурмфюрер знає в обличчя російського резидента і з задоволенням поквитається з ним. Адже той обвів їх навколо пальця, як останніх дурнів!

Кращої кандидатури, ніж Крейцберг, не знайти. Що ж, нехай їде до Швейцарії.

Остання зустріч Вальтера Шелленберга з Роже Массоном відбулася на початку березня в цюріхському готелі «Баур». Як і під час першої зустрічі, бригадефюрер запропонував розмовляти не в приміщенні. Массон погодився: мікрофони, зрештою, обтяжували і його.

Готуючись до цієї зустрічі, бригадний полковник не знав, що й думати: адже лише десять днів тому він разом з генералом Гізаном уже зустрічався з бригадефюрером. І тепер, прямуючи за Шелленбергом до затишного скверу, Массон пригадував усі деталі тої зустрічі.

Спочатку в невеличке швейцарське прикордонне містечко Біглен прибув він, щоб особисто перевірити, чи все підготовлено для прийому високих осіб. Полковник Жакійяр запевнив його: все гаразд — мало не кожен квартал містечка контролюють агенти БЮПО.

Генерал Генрі Гізан приїхав у військовій формі з усіма регаліями, наче підкреслюючи бойовий дух і доблесть швейцарської армії. Гізан з Массоном уже знали про гітлерівський план нападу на Швейцарію, розроблений ОКВ, — Коломб вчасно проінформував їх. Це питання обговорювали на засіданні Ради конфедерації, і там, після довгих дебатів, вирішили поки що не передислоковувати армію. На це пристала більшість, бо долю гітлерівських дивізій під Сталінградом було вирішено, і найдалекоглядніші політики розуміли, що Гітлер на даних обставин не ризикне розпорошувати сили.

Тепер же, коли Сталінградську операцію програно, генерал Гізан почувався зовсім упевнено.

Шелленберг трохи запізнювався. Нарешті прибув і він у супроводі особистої охорони.

«Мусив летіти, — пояснив, — а погода сьогодні…»

Погода й справді могла б бути кращою, та що вдієш — початок березня, пора весняних туманів.

«Так, о цій порі року на літак важко розраховувати», — підтримав Гізан.

Шелленберг посміхнувся двозначно.

«Зрештою, погода — то пусте, — пояснив. — Фюрер боїться, щоб мене під час автомобільної подорожі не вкрала «Інтелідженс сервіс». Крім того, він не хоче, щоб про цю подорож дізналися італійці й дійшли висновку, що після Північної Африки ми можемо залишити й Апеннінський півострів. Вивести війська рейху з Італії і створити нову лінію оборони в Альпах — сказати б так, південну лінію нової європейської фортеці…»

Кажучи це, Шелленберг пильно дивився на Гізана й Массона. Він ще не дістав відповіді на головне — чи знають у Швейцарії про план нападу, розроблений в ОКВ. Якщо ні, всі його хитромудрі витівки не варті й пфеніга. Тому й натякнув тепер прозоро на можливість окупації Швейцарії.

Та Гізан з Массоном нічим не виказували своїх думок — усміхалися офіційно-ввічливо й удавали, ніби підтекст сказаного не дійшов до них.

Після вечері Шелленберг одразу перейшов до діла: мовляв, фюрер вимагає від Швейцарії запевнень, що вона заборонить союзним військам проходити через свою територію.

Генерал Гізан пояснив рішуче:

— Наша армія за будь-яких умов виконає свій обов'язок. Ми — нейтральна країна і воюватимемо проти першого-ліпшого, хто насмілиться порушити швейцарський кордон.

Шелленберг попросив дати письмове запевнення. Ще три місяці тому Гізан не посмів би відмовитись, але тепер, після Сталінграда, відповів, що не може піти на це без відома уряду і порекомендував ознайомитися з текстом його недавнього інтерв'ю якійсь газеті, де наголошувалося саме на такій думці.

Шелленберг пополотнів. Його давно так не принижували — нікчема у генеральських погонах рекомендує йому ознайомитися з інтерв'ю! Раніше це боком би вилізло генералові і взагалі Швейцарії, та часи, на жаль, і справді змінилися…

Зустріч закінчувалася. Шелленберг нервував, розуміючи, що вхопив шилом патоки, та нараз Массон запитав його:

— Чи правда, що генерал Дитль готує армію до нападу на Швейцарію?

Ось воно — інтуїція не підвела бригадефюрера: бюро ХА добуває інформацію з тих самих джерел, що й російські агенти, і на його допомогу в знищенні ворожих радистів не можна розраховувати.

Тепер Шелленберг міг хоч трохи відігратися.

— Коли це так, — посміхнувся пихато, — я спробую переконати фюрера відмовитись од цього плану.

Тоді-таки він і призначив зустріч у готелі «Баур» — зустріч, мета якої й досі загадкова для Массона.

Охорона відстала од них. Шелленберг запанібрата взяв бригадного полковника під руку й напитав:

— Пам'ятаєте, я колись казав вам, що мені дуже непокоїть безпека фюрера?

Так, Массон пам'ятав це — і досі ті слова лишалися для нього загадкою. Але про всяк випадок непевно знизав плечима, мовляв, він не може пам'ятати всіх нюансів їхніх розмов.

Шелленберг ледь стиснув його лікоть, підкреслюючи важливість своїх слів.

— Певно, тоді ви не зрозуміли мене, — вів далі вкрадливо, — та мій острах за безпеку фюрера небезпідставний. СД стало відомо, що у найвищих військових колах рейху засіли зрадники. Серед них є навіть генерали. Ми знаємо також, — Шелленберг зазирнув у вічі бригадному полковникові, — що швейцарська розвідка використовує цих людей. Та над ними вже згустилися хмари, і через тиждень, можливо, раніше… Гестапо треба лише перевірити кілька фактів, і тоді їм ніщо не допоможе. Але поки є час, я можу витягти ваших друзів, бригадний полковнику… — Шелленберг зробив промовисту паузу. — Скажіть, за кого б ви хотіли поклопотатися?

Массон ледь не зареготав йому в обличчя. То ось для чого приїхав цей хитрий лис до Швейцарії — винюхати прізвища друзів Коломба. Їх знав лише Коломб, але коли б ці прізвища були відомі й Массонові, він ніколи б не назвав їх.

— Ви помиляєтеся, бригадефюрер, — твердо відповів Массон Шелленбергові, — наша розвідка не зв'язана з вашими генералами, і мені нема за кого клопотатися.

Шелленберг позеленів від злості, та здобувся на сліпучу усмішку.

— Вам видніше, бригадний полковнику, та запам'ятайте, я попередив вас…

Він швидко розпрощався й поїхав. Через кілька днів, проконсультувавшись із групенфюрером Мюллером, він дав хід своєму планові, згідно з яким Швейцарію було до світу наводнено гітлерівськими шпигунами.

І всі вони шукали радянських радистів…

Фрау Марта Шмербрюхен зупинилася в найдешевшій кімнаті одного з пансіонів Альтдорфа: маленька, темна, біля вбиральні — коли там спускали воду, тремтіла стіна. Ніхто не міг витримати в тому помешканні більше двох-трьох тижнів, а фрау Марта прожила вже місяць і не нарікала, її цілком задовольняло, що доводиться платити вдвічі менше, ніж за сусідній покій. То дарма, що там сонячно й тиша, — фрау Шмербрюхен все одно рідко коли сиділа в приміщенні: лікарі прописали їй свіже повітря, і вона поверталася до свого закапелку лише пізно ввечері, коли до туалету ходять рідше, отже, відповідно зменшується і неспокій.

Фрау Марта Шмербрюхен відзначалася мало не дитячою допитливістю й полюбляла стромляти свого завжди вологого й червоного носа куди слід і не слід. Віллі Бут — він займав дві кімнати на другому поверсі пансіону — одного разу чув, як фрау Марта поважно розпитувала двох підлітків про переваги якихось лижних кріплень над іншими. Наступного ранку він жартома запитав, чи не причарував її слалом або швидкісний спуск, але фрау Марта не сприйняла його жарту. Зсунула свої круглі, в металевій оправі окуляри на чоло й мовила:

— А чому б і ні?

Віллі так і не знайшов, що відповісти: справді, фрау Шмербрюхен або трохи прибити, або оригіналка з оригіналок…

Але кістлява й червононоса фрау Шмербрюхен була не така вже й оригіналка — вона вміло використовувала свою славу дивачки, збираючи інформацію для штутгартського гуртка «Алеманіше Арбейтскрайс».

Спочатку Віллі Бут не зацікавив фрау Шмербрюхен: середній письменник із середніми прибутками, який півдня, зачинившись, марнує папір. Майже ні з ким не зустрічається, відлюдник, як і належить письменникові (чому письменникові треба бути відлюдником, фрау Марта не знала, та була в цьому переконана).

Мешканець пансіону, який наймав кімнату навпроти Віллі Бута, цікавив фрау Шмербрюхен куди більше — удає з себе колишнього комерсанта. Ну й сиди собі спокійно в містечку, відпочивай, дихай свіжим гірським повітрям, — а він раз чи двічі на тиждень їздить до Цюріха, кілька днів просидів навіть у Берні.

Для чого, спитати б, йому Берн?

Фрау Марта відразу запідозрила щось не чисте й не спускала очей з комерсанта. Якось, коли до нього прийшли двоє чоловіків, піднялася на другий поверх, спробувала визирнути в замкову щілину, але нічого не побачила — чути лише, як сміються і про щось шепочуться.

Вона так захопилася підслуховуванням, що не почула кроків на сходах. Останньої миті встигла відскочити од дверей і вдала, ніби роздивляється щось у вікні.

Чоловік відчинив кімнату по той бік сходів. Фрау Шмербрюхен запримітила, що він гарно одягнений: пальто модного крою, гарний капелюх, ще й ціпок із срібною галкою. «Новенький…» — зрозуміла, бо та кімната була вільна вже два тижні.

Чоловік зайшов до свого покою, фрау Марта нечутно, попід стіною рушила назад, на мить затрималася біля дверей, що вели до кімнат письменника, і раптом почула…

Чи тільки здалося їй?

Фрау Шмербрюхен притиснулася вухом до дверей: тепер не було жодного сумніву — з кімнати долітали звуки морзянки.

Наступного ранку фрау Шмербрюхен була в Цюріху. Подзвонивши по телефону, впевнилася, що потрібна їй особа на місці, потім сіла у трамвай.

Гауптштурмфюрер СС Крейцберг прийняв фрау Марту в своєму номері готелю «Палас».

— Ви що, з глузду з'їхали? — почав не зовсім ввічливо. — Дзвоните, а тепер просто сюди! Я просив усіх забути мої координати і лише в крайньому разі…

— У мене крайній! — твердо перебила його фрау Шмербрюхен.

Вислухавши її, гауптштурмфюрер мусив погодитися — повідомлення термінове й заслуговує на увагу. Він подумав трохи й мовив:

— Це може бути англійський чи французький радист. Або ж цей ваш сусіда випадково піймав приймачем морзянку.

Фрау Шмербрюхен похитала головою. Заперечила:

— Але ж моя інтуїція…

— Помовч із своєю інтуїцією! — обірвав її Крейцберг. — От що, російський радист виходить в ефір двічі на добу. З сьомої до сьомої тридцяти п'яти ранку і від двадцятої до двадцять першої години. Ви коли почули морзянку? Близько дев'ятої вечора? Чудово, спробуйте підслухати завтра. В разі удачі приїдете післязавтра вранці.

Через день, вислухавши донесення фрау Шмербрюхен, Крейцберг запитав:

— У пансіоні є вільні кімнати?

— На жаль, днями віддано останню.

— Тоді зробимо так. Сьогодні ви повідомите хазяйку пансіону, що виїжджаєте. Завтра я займу вашу кімнату, а ви повертайтесь до Штутгарта.

Дюбюель стояв біля вікна, коли до пансіону під'їхало таксі. З машини вийшов чоловік у темному пальті, дістав валізу із заднього сидіння. Повернувся, поправив капелюха, і Дюбюель упізнав Крейцберга.

Таксі рушило, а гауптштурмфюрер попрямував через дорогу просто до їхнього пансіону.

Дюбюель відступив у глиб кімнати. Іншому побачене видалося б важким сном, маячнею, та він не здивувався ані на секунду — зрештою, поява Крейцберга була логічна, бо гестапівці, звичайно, не припинили полювання на їхні рації. Випадковістю можна було вважати хіба те, що саме гауптштурмфюрер Крейцберг з'явився тут, але, як подумати, не така це вже й дивина. На Принц-Альбрехтштрасе могли якось довідатися, що російський резидент, так спритно вислизнувши з їхніх рук у Парижі, перекинувся до Швейцарії, а Крейцберг добре знає його, то кому ж очолити пошук?

Дюбюель прочинив двері в коридор, прислухався: хазяйка розмовляла із Крейцбергом, вихваляла кімнату, звідки сьогодні виїхала фрау Шмербрюхен. Отже, гауптштурмфюрер оселяється в пансіоні.

Дюбюель обережно постукав у двері кімнати Віллі, та Бут почув відразу — відчинив і, помітивши тривогу на обличчі в Дюбюеля, відступив.

— Що трапилося, Вернер? — запитав. Він навіть наодинці називав Дюбюеля його новим ім'ям. Четверте ім'я за півроку, та що вдієш: Вернер Бауер — то й Вернер Бауер, і не знати, скільки ще паспортів доведеться поміняти.

— Погано… — покрутив головою Дюбюель. — Пам'ятаєш, я розповідав про гауптштурмфюрера Крейцберга? Він тут… — тицьнув пальцем у підлогу.

— Оце-то так! — Віллі одразу оцінив усю серйозність ситуації. — Отже, гестапо!

— І полюють на тебе! — мовив Дюбюель переконано. — Про моє ж перебування тут ще не знають.

— Мабуть, що так… Адже Крейцберга ти знаєш, вони б не припустилися цієї похибки.

Дюбюель зиркнув на годинника.

— Сьогодні сеанс не відбудеться, — наказав. — І завтра вранці теж.

— Шкода, маємо важливі повідомлення.

— Наче не я шифрував їх!.. Та що ж нам робити? — сів на диван, закурив. — Так відразу й не придумаєш.

— Становище не з приємних, — погодився Віллі.

— Але мусимо знайти вихід. Ну ж бо поміркуймо. Єдине, в чому можемо бути певні, — Крейцберг не знає, що я тут. Отже, хтось натрапив на твій слід, Віллі, й твоїй особі надається великого значення: гауптштурмфюрер Крейцберг — не якийсь пішак, і його даремно сюди не пошлють. Гадаю, Крейцберг має завдання або вивезти тебе до Німеччини, або знищити. Справа з вивезенням непевна, залишається ліквідація. Він і перебрався до пансіону, щоб вивчити всі твої звички, а потім десь непомітно…

Віллі потер підборіддя. Запитав:

— А що станеться, коли побачить тебе?

— Біс його зна… — відверто признався Дюбюель. — І все ж ми маємо деякі переваги. По-перше, ти вже знаєш, хто насправді новий пожилець пансіону і для чого він тут. А він вважає, що нікому це не відомо. З цього й треба скористатися.

— Але ж, побачивши тебе…

— Я непомітно виїду. Чи, краще, вдам із себе хворого.

— А з Крейцбергом?

— Сам не ризикне підняти на тебе руку. Мусить мати помічників. І треба встановити, хто вони.

— Чи вони нас, чи ми їх, — роздумливо мовив Віллі, — а без галасу, певно, не обійдеться.

— Так, на Альтдорфі треба ставити хрест. В разі удачі перебазуєшся в Монтре. Далі від Берна й Цюріха, але ближче до Лозанни й Коломба.

— Може, — раптом запропонував Віллі, — мені тихенько зібратися — і до Монтре? І тобі теж? Поки ці нишпорки про тебе не винюхали?

— Спершу і я так подумав. Та не знаємо, хто вивів на тебе Крейцберга. Ти — в Монтре, а гауптштурмфюрер — слідом… Тепер маємо хоч якусь перевагу, а в Монтре — ніякої.

— Логічно.

— А якщо логічно, то йди, чоловіче, спокійно обідати і дивися в чотири ока. Бо це єдине, що може нам допомогти.

— Але ж і ти не обідав.

— Пусте… Покоївка принесе в кімнату.

За обідом хазяйка відрекомендувала нового мешканця пансіону:

— Гер Руперт Кленк, панове. Комерсант із Дрездена.

Як на комерсанта, гер Кленк був надто підтягнутий, і Віллі Бут подумав, що він, навіть не знаючи, хто такий насправді цей «комерсант», все одно впізнав би в ньому військового.

Крейцберга посадили на місце фрау Шмербрюхен, якраз навпроти Віллі. Як і сподівався Бут, гауптштурмфюрер до нього забалакав. Почав із стандартних у таких випадках фраз про погоду, відпочинок, моціони й теренкури.

Віллі охоче відповідав гауптштурмфюрерові, йдучи назустріч його погано прихованому прагненню одразу мало не заприятелювати.

Дізнавшись, що після обіду Віллі майже щодня ходить у сусіднє селище («Три кілометри туди, три назад — чудовий моціон, гер Кленк, до того ж під час цих прогулянок я обмірковую сюжети своїх творів»), Крейцберг попросив показати йому дорогу.

— Звичайно, я не набридатиму вам своїм товариством надалі — застерігся, — бо, певне, творчий процес потребує усамітнення.

Бут завважив у цих словах ледь помітну іронію і подумав, що з гауптштурмфюрера Крейцберга ніколи не вийде справжнього розвідника. Зрештою, який взагалі з нього розвідник — звичайнісінький різник.

Перш ніж погодитися з пропозицією Крейцберга, Віллі трохи подумав: дорога до селища пустельна, весь час петляє над прірвою, і якщо гауптштурмфюрер захоче прибрати його… Віллі стало лячно, та одразу опанував себе: Крейцберг не зважиться на це сьогодні — побоїться швейцарської поліції.

— Із задоволенням покажу дорогу, — мовив, — та не знаю, чи сподобається вам моє товариство: я ходжу повільно — шість кілометрів за півтори години…

— О-о, це саме для мене! — заусміхався Крейцберг. — Бо серце останнім часом не зовсім…

Віллі ковзнув поглядом по його біцепсах, що вгадувалися навіть під вільного крою піджаком, і знову ляк на мить закрався йому в душу: він не з слабосилих, та з Крейцбергом буде не так-то легко впоратися.

Бут взув туристські черевики на товстій підошві й про всяк випадок поклав пістолет у зовнішню кишеню плаща.

Крейцберг ішов, застромивши руки до кишень: Віллі намагався триматися весь час на півкроку позаду й попід горою, навислою над дорогою, — далі від лівого обривистого краю. Крейцберг весь час голосно вихваляв краєвиди, які розстелялися за кожним закрутом. Віллі лише підтакував і полегшено зітхнув, коли, нарешті, за одним з поворотів побачив селище. Сподівався, що гауптштурмфюрер відстане од нього, й недвозначно натякнув на це, торкнувшись пальцями крисів капелюха й подякувавши за приємне товариство, та Крейцберг повернув назад разом із ним, розпитуючи, чи є ще дороги до селища і куди вони ведуть.

Бут насторожився: навіщо Крейцбергові знати це? Певно ж, запитує не із звичайної туристської цікавості.

Розповів, що з селища можна дістатися бруківкою, — всього кілометра півтора, не більше, — на асфальтоване шосе, яке з'єднує Цюріх з Давосом, і побачив, що це повідомлення потішило гауптштурмфюрера. Не треба було великого розуму для висновку — Крейцберг спробує саме на цій безлюдній гірській дорозі розправитися з ним. Нема нічого простішого: разом із своїми помічниками наздоганяє на машині, пропонує підвезти чи вигадав щось інше, впихає в автомобіль і…

А коли зчиняєш галас, беруть тебе ніжно під руки, підводять до краю урвища, і летиш ти із стометрової височини, б'ючись об гострі прискалки.

Вони повернулися до пансіону. Віллі протупотів під Дюбюелевими дверима й щось голосно сказав покоївці — давав знати, що з ним усе гаразд і що ввечері вони зустрінуться. Замкнувшися, швидко переодягнувся й визирнув у вікно, що виходило на подвір'я пансіону. Наймаючи ці кімнати, Віллі погодився на всі умови хазяйки, а вона запросила недешево, натякнувши, що покої подобались неодруженим, особливо таким молодим і гарним, як пан Бут. Річ у тім, що в другій кімнаті були ще одні двері — на сходи; ними можна було спуститись у двір, брама якого виходила на сусідню вулицю. Хазяйка, посміхнувшись, пояснила, що за невеличку додаткову платню вона може забезпечити пана Бута ключем від хвіртки в брамі, і Віллі негайно погодився, також лукаво посміхнувшись: нехай ця стара пройда і справді думає, ніби другий хід йому потрібний для любовних пригод.

Бут зиркнув на годинника. До двадцятої години залишилося ще кілька хвилин, і Крейцберг, безперечно, увімкнув свій індукційний пеленгатор. Годину він сидітиме в кімнаті, схилившись над екраном і чекаючи, чи не з'явиться на ньому сигнал. Та сьогодні ваші сподівання марні, гер гауптштурмфюрер, сьогодні рація Віллі Бута не вийде в ефір, хоч Віллі й зашифрував уже термінове повідомлення:

«КЛС від ПТ-ікса. Є відомості, що дві дивізії 3-ї танкової армії перекидаються на південь…» — так починається радіограма, і Бут знає, що від цього повідомлення залежать оперативні плани командування Червоної Армії. Але виходити в ефір і тим самим сказати останнє категоричне «так» Крейцбергові було б справжнім божевіллям.

Замкнувши за собою хвіртку й упевнившись, що ніхто за ним не йде назирці, Віллі подався на пошту й одержав у віконечку «до запитання» листа. Відразу ж заховав до кишені: такими конвертами послуговується Коломб. Крім того, ніхто інший не міг писати Віллі Бутові з дуже простої причини — він не мав знайомих у Швейцарії і нікому не давав своїх координатів, його адресу знав лише Коломб.

Сьогодні ввечері Віллі «проявить» Коломбового листа, де між рядками вписано важливі повідомлення від «полковника». Потім він зашифрує їх, та замість того, щоб завтра вранці передати Центру, заховає в тайник, обладнаний у тумбі письмового столу біля вмонтованого в неї ж таки передавача.

Віллі відгорнув комір пальта, швидко проминув кілька кварталів і сів за столиком кав'ярні, звідки бачив усіх, хто виходив з пансіону. Крейцберг з'явився через три хвилини після дев'ятої — в цей час Віллі, як правило, закінчував сеанс зв'язку з Центром, — і поява гауптштурмфюрера ще раз підтвердила Бутові здогадки: так, Крейцберг сидів за пеленгатором.

Гауптштурмфюрер проминув кав'ярню і, не озираючись, попрямував до центральної вулиці міста. Віллі, залишивши кілька монет на столику, вислизнув із кав'ярні й подався за ним, намагаючись триматися за спинами перехожих.

Навпроти готелю «Корона» стояло кілька автомобілів. Крейцберг підійшов до довгого потужного «хорха», йому відчинили передні дверцята, але машина не зрушила з місця. Крейцберг просидів у ній кілька хвилин і вийшов. Віллі помітив, що в автомобілі, крім шофера, на задньому сидінні примостився ще один пасажир.

Гауптштурмфюрер ішов швидко, не криючись, він звернув на вулицю, яка вела назад до пансіону, а Бут югнув до свого завулка.

Десь після десятої Віллі навшпиньки перебіг до Дюбюелевих покоїв і пошкрябався в двері. Дюбюель уже чекав на нього, хвилюючись. Але не спитав нічого — не вмикаючи світла, сів на ліжко, присунувши Бутові стілець. Віллі бачив у темряві лише білий прямокутник розстеленого ліжка й темний Дюбюелів профіль на віконному склі. Він намацав стільця й сів на нього верхи, спершись підборіддям на спинку. Дюбюель запропонував йому сигарету, закурили, і Віллі докладно розповів про події сьогоднішнього дня. Лише раз Дюбюель перебив його: поцікавився, чи запам'ятав він номер «хорха». Бут назвав, і Дюбюель задоволено крекнув. Але, вислухавши все до кінця, запитав начебто не до ладу:

— Ти проявив Коломбового листа?

— Звичайно.

— Дай сюди.

Запалив сірника, потім другого, читаючи повідомлення. Віддав листа Віллі й наказав:

— Завтра вранці вийдеш в ефір.

— Але ж Крейцберг одразу засіче мене!

Дюбюель не відповів. Подумав трохи й мовив:

— Ці дві радіограми ти мусиш передати завтра вранці.

Віллі й сам знав, чого вони варті, та все ж застеріг Дюбюеля:

— А як провалимося разом?

Дюбюель запалив ще одну сигарету — єдиний знак, що він хвилюється. Відповів спокійно:

— Треба прискорити події. Поки Крейцберг із компанією зовсім не акліматизувався тут. Ти правильно зробив, що прогулявся з гауптштурмфюрером. Тепер вони проковтнуть наживку, а за кілька днів — хтозна. Є в мене план, але без вантажної машини не обійтися…

— Можна взяти напрокат.

— І відкрити всі карти поліції?

— А-а, ти ось про що! — здогадався Бут. — А якщо викрасти?

— Завеликий ризик. Машина потрібна на точно визначену годину, а викрадення, сам розумієш…

— Так… — засмутився Бут, та відразу пожвавішав: — А коли домовитись?

— Як так? — не зрозумів Дюбюель.

— Шофер нашої хазяйки — хлопець-жох. Йому заплатити — залишить машину в умовленому місці.

— А потім заявить до поліції…

— Хто ж сам себе виказуватиме!

— Тоді домовляйся.

Вони до найменших подробиць обговорили Дюбюелів план, викурили ще по сигареті, й Віллі підвівся.

— Отже, так, — ще раз повторив Дюбюель, — завтра вранці при Крейцбергові ти попереджаєш хазяйку, що мусиш виїхати. За сніданком після ранішнього сеансу зв'язку.

— Так. — Віллі вислизнув у двері й через кілька хвилин уже спав сном праведника. Мав залізні нерви, і, певно, якби навіть був смертником у тюрмі, то й це б не завадило йому добре виспатися.

… Зміну в настрої Крейцберга Віллі помітив ще перед сніданком: гауптштурмфюрер дивився на нього ласкаво, мало не ніжно, мабуть, такими очима, як вовк на Червону Шапочку. Ледь не облизувався і посміхався, мов найкращому другові.

Віллі відповів йому широкою усмішкою і поспішив назустріч хазяйці, що завітала до їдальні.

— Мені прикро сповіщати вас про це, мадам, — поцілував руку, — та нагальні справи змушують залишити ваше благословенне місто. Завтра вранці… Після сніданку я зазирну до вас, щоб розрахуватися. — Кажучи це, краєм ока спостерігав за Крейцбергом і помітив, як спісніло в того обличчя.

Гауптштурмфюрер сів за стіл уже в іншому настрої. Усмішка зникла, чоло взялося зморшками.

— Я чув, — запитально зиркнув на Бута, — що ви збираєтесь від'їжджати?

— Клопоти… — Віллі подивився на нього чистими очима. — У Берні випускають мою повість, маю особисто спілкуватися з видавцем.

— Поздоровляю! — Губи Крейцбергові розтяглися в квасній усмішці. — Їдете завтра?

— Так. — Віллі знав, про що запитає його зараз гауптштурмфюрер. Справді, Крейцберг, удавши байдужість, мовив:

— Година сьогодні чудова — сонце й тепло… — і поцікавився, втупившись у Віллі: — Підете сьогодні в селище?

— Звичайно. Слід попрощатися з тутешніми місцями.

— Так, місця унікальні, — ствердив гауптштурмфюрер і додав, наче його хтось запрошував: — А я сьогодні не зможу скласти вам товариства. Призначив ділову зустріч.

Після сніданку Віллі, не криючись, вийшов з пансіону. Знав, що гауптштурмфюрер піде за ним, — зупинився біля крамничної вітрини й через кілька секунд побачив Крейцберга по той бік вулиці. Віллі завітав до банку, зняв з рахунку решту грошей — дві з лишком тисячі франків. Це не мусило б насторожити Крейцберга: цілком логічно для того, хто від'їздить. На вокзалі постовбичив перед розкладом руху поїздів і повернувся до пансіону.

Ваговіз стояв на подвір'ї, і Віллі, скориставшись чорним ходом, спустився туди. Відкликав шофера на сходи. Спочатку той завагався, але тисяча франків приглушила докори його сумління: зрештою, він не відповідає за викрадення автомобіля, таке може спіткати кожного…

Під час обіду, коли Крейцберг мирно розмовляв із Бутом, Дюбюель, одягнений у спортивну куртку й плетену шапочку, прослизнув у незамкнуті кімнати Віллі й тильним ходом вийшов на вулицю. Ваговіз стояв у сусідньому кварталі. Дюбюель відімкнув його взятим у Бута ключем. Машина завелася легко, і Дюбюель, намагаючись триматися бічних вулиць, виїхав за місто. Він здолав третину шляху до селища й поставив автомобіль так, щоб бачити дорогу ззаду метрів за тридцять — мотора не вимкнув, сидів, напружено вдивляючись у дзеркальце заднього огляду.

«Хорх» виринув із-за повороту, лишаючи за собою шлейф куряви. Дюбюель озирнувся на мить, на номери вже не дивився, бо побачив на передньому сидінні Крейцберга. «Хорх» вимогливо засигналив вантажній машині, що рушила в нього під носом, і Дюбюель, проїхавши закрут, притиснувся до скелі. «Хорх» пішов на випередження — дорога тут звужувалася, і легковичка їхала мало не краєм бруківки. Вона випередила ваговіз на півкорпусу, і тоді Дюбюель кинув свою важку машину різко ліворуч, ударив «хорх» бампером і крилом — передні колеса легковички зависли над прірвою, і наступної ж миті, збивши низенький захисний стовпчик, машина шугнула в безодню.

Дюбюель крутонув кермо праворуч, вирівняв ваговоза й, не зупиняючись, доїхав до селища. Залишив автомобіль на узбіччі, пішки дістався до автобусної зупинки й сів у машину, котра йшла в Цюріх. Кружним шляхом уже вночі повернувся до Альтдорфа.

Віллі не лягав. Сидів у темній кімнаті й дивився у вікно, наче міг щось побачити в затемненому місті.

— Я вже все знаю… — зустрів Дюбюеля збудженим шепотом. — Хазяйку викликали до поліції в справі викрадення машини. Там вважають, що викрав її недосвідчений водій, він випадково збив «хорх» і втік. Усе так, як ми й передбачали.

— До мене ніхто не заходив?

— Де вже! Не до вас! У всіх на язиці аварія. І смерть нового постояльця. До речі, загинули всі троє.

— Така висота… Як шофер?

— Пусте, ви потовкли йому лише ліве крило, за кілька десятків франків він замінить його.

— Поліція не прискіпувалась до нього?

— Лише поверховий допит. Має алібі: з п'ятої години сидів у тій самій кав'ярні, де пив аперитиви і я. Його звідти й витягли десь близько восьмої.

Дюбюель скинув черевики. Хотів уже іти, ти зупинився перед дверима. Обернувся й обійняв Віллі — отак, не випускаючи черевиків:і руки.

— Щасти тобі! — Відсахнувся, немов хтось міг звинуватити його в сентиментальності. — Я подам про себе звістку десь за тиждень. Доведеться пожити тут, щоб не викликати підозри. А ти попереджав, що їдеш… Та, гадаю, поліція скоро заспокоїться — в бюро ХА незабаром з'ясують, хто насправді загинув, 1 спишуть аварію на рахунок боротьби між розвідками. Подумають на «Інтелідженс сервіс». Я їм у машині докази залишив — хусточку англійського виробництва.

Дюбюель зник. Віллі постояв ще трохи перед дверима й пішов спати перед дорогою.

— Повідомлення від полковника Кладо, товаришу генерал.

Русанов щойно поклав трубку апарата ВЧ.

Видно, вів важливу розмову, бо кілька секунд дивився на Шитикова непорозуміло. Збагнувши, занетерпеливився:

— Ну, що там, Петре Леонтійовичу?

Полковник поклав на стіл сторінку розшифрованого тексту. Прочитавши, генерал похитав головою.

— Чи ба… і таланить же йому…

— Гестапо все одно колись до нього дотягнеться, Кладо слід виходити з гри.

— Так, він зробив уже стільки, що хоч пам'ятник став. Але що він сам думає і що пропонує?

— Хоче залишитись у Швейцарії. Але ж небезпечно, тож мені думається, мусить виїхати до Іспанії. Там маємо надійну явку, його влаштують до кінця війни.

Генерал Русанов ще раз перечитав шифрування, посовав папірець по столу.

— Гадаєте, Кладо погодиться?

— Якщо ви накажете, доведеться.

— Розумію вас, Петре Леонтійовичу, і ціную ваше ставлення до Кладо. Однак подумаємо, чи не завдамо йому травми.

— Попервах, звичайно. Але ж мусимо берегти кадри, нам тут усе ж видніше.

— Біс його знає, де воно видніше… До речі, як у Кана в Парижі?

— Так, як було, уже не буде. Але дві рації працюють, й інформація вагома. А третього радиста, вважаю, слід перекинути до Швейцарії. І нехай поки що мовчить — запасна точка…

— Оце розумно. Повідомлення Коломба дуже цікавлять Генеральний штаб, і резерв у Швейцарії має бути.

— Сьогодні ж дам розпорядження Канові. Бажано було б знайти шляхи легального переїзду радиста через швейцарський кордон.

— А з Кладо зробимо так, — вирішив Русанов. — Порекомендуйте йому від мого імені виїхати до Іспанії. Але останнє слово за ним.

— Кладо в такому разі ніколи не згодиться на виїзд із Швейцарії.

— Що ж, не нам, а йому видніше.

Шитиков зрозумів генерала.

— Либонь, ви маєте рацію, Вікторе Сергійовичу. Але ж, коли подумаю, як йому там…

— Звичайно, звичайно… Але я певен, що й ви на місці Кладо заперечували б проти виїзду в Іспанію.

— Так, — погодився полковник, — проте я не певен, чи вистачило б у мене спритності й мужності зробити все так, як він.

— Я прошу вас, Петре Леонтійовичу, не натискайте на Кладо. Його досвідові можна лише позаздрити, і він сам знайде правильне рішення.

— Слухаюсь, товаришу генерал!

Русанов ледь помітно поморщився. Запитав:

— Як влаштувався капітан Торшин у Монтре?

— Віллі Бут ніколи не пропаде! — розсміявся Шитиков. — Зняв будиночок під містом. Живе на всьому готовому в якоїсь старої жінки. Дорогувато, правда…

— Пусте, — відмахнувся генерал, — інформація від нього неоціненна. Поклопочіться, щоб на рахунки, які вказав Коломб, переказали ще грошей. Це єдине, чим поки що можемо допомогти, нехай хоч фінансова проблема їх не хвилює. Передайте від мене вітання Кладо й побажання всіх благ.

Віллі Бут одержав на пошті в Монтре листа в коротким повідомленням:

«В середу чекаю на вас у кінотеатрі «Глорія».

У конверті лежав квиток на п'ятигодинний сеанс.

Вони сиділи в останньому ряду кінотеатру й розмовляли вільно, бо в такий час рідко хто ходить у кіно, в залі було не більше двох десятків глядачів.

— Ну, як моя резиденція? — запитав Віллі хвалькувато.

— Молодець, це навіть краще, ніж в Альтдорфі, і ні в кого не викличе підозри: письменник полюбляє самотність — цілком нормальне явище, навіть для шпигунів з БЮПО.

— Коломб закидає мене інформацією, — повідомив Бут, — і дуже важливою.

Дюбюель знав: Віллі втомився до краю. Але полегшення не буде, навпаки, роботи що не день ставатиме все більше. Днями Дюбюель налагодив контакти з одним антифашистськи настроєним журналістом, котрий часто їздить до Німеччини й має знайомства у впливових військових колах. Перша інформація, яку він дав, дуже цінна.

— Віллі, — Дюбюель узяв Бута за лікоть, — будьте обережні, мій хлопчику. Крейцберг — це перший дзвіночок… І от що, — сунув Бутові акуратно згорнутий клаптик паперу, — тут нова схема радіозв'язку. Погодьте з Центром і переходьте на неї. В різні дні сеанси починатимуться в різні години, крім того, в ході передачі мінятимете частоти.

Віллі не відповів, і Дюбюель зрозумів, що Бут не зовсім схвалює такі заходи.

— От що, Віллі, — мовив м'яко, — раніше ми думали, що гітлерівці не зможуть точно запеленгувати вас. Але ж тепер я ні за що не можу ручатися, і полегшувати їм роботу — божевілля.

— Так, — нарешті погодився Бут.

— Від мене одержуватимете інформацію через схованку. Зараз я піду, вийдете через кілька хвилин за мною, зустрінемось у гаю біля околиці. Я обладнав там у дуплі тайник.

Дюбюель сперся на плече Віллі й підвівся. Йшов у проході між рядами, дивився, як кіногерой на екрані цілувався з білявою красунею, і не бачив нічого… Вийшов на вулицю, залиту весняним сонцем, чисту вулицю провінційного, не дуже багатолюдного містечка. На ходу прочитав розшифровані Бутом радіограми з Центру. Усміхнувся, і усмішка ще довго не сходила з його обличчя. Звичайно, він не поїде до Іспанії, та й яка може бути Іспанія, коли поруч Бут і треба влаштовувати ще одного радиста…

Жінка, проминувши Дюбюеля, озирнулася: не так часто побачиш тепер отаку щасливу людину. А в тому, що той пан щасливий, вона не сумнівалася: гарно одягнений, зовні показний і головне — усміхнений.

А хто ж може так усміхатися за теперішнього воєнного лихоліття? Тільки щасливий!

Ростислав Федосійович Самбук народився 28 вересня 1923 року в селищі Копаткевичі Гомельської області в родині вчителів. Згодом переїхав до Києва. Тут у 1941 році скінчив середню школу і вступив до Київського військового училища зв'язку. Брав участь у Великій Вітчизняній війні. 1947 року закінчив філологічний факультет Тартуського університету. Працював на журналістській роботі, старшим редактором у видавництві «Радянський письменник». Нагороджений медалями. Член КПРС.

З 1944 року виступає в газетах і журналах з оповіданнями, нарисами, статтями, оглядами. Окремими виданнями вийшли пригодницькі романи: «Ювелір з вулиці Капуцинів» (1966), «Крах чорних гномів» (1968), «Валіза пана Воробкевича» (1970), «Дияволи з «Веселого пекла» (1971), повість «Двобій» (у співавторстві з З. Мурзіним, 1964). Автор повістей «Портрет Ель Греко» (1972), «Колекція професора Стаха» (1974), «Жорстокий ліс» (1976).

Примітки

1

ОКВ — Оберкомандо дер Вермахт (Верховне командування збройними силами гітлерівської Німеччини).

2

РСХА — Головне управління імперської безпеки.

3

Швейцарська секретна служба.

4

Тюрма в Парижі.

Content

Самбук Ростислав Федосеевич Щаслива зірка полковника Кладо

Ростислав Самбук ЩАСЛИВА ЗІРКА ПОЛКОВНИКА КЛАДО

Примітки