Брати Капранови

Кобзар 2000. Soft

Розділ 1 РУСАЛКА

Вона вишивала маленьких русалочок - зелених, як водорості, настільки зелених, наскільки дозволяли вітчизняні нитки. Русалки лежали на боці, задерикувато піднявши хвоста і цнотливо прикриваючи зеленим-таки волоссям ніжні дівочі груди. Загалом-то вони були веселі, ці русалки, але якщо придивитись, у глибині зелених очей зачаїлося… ні, не сум, а щось інше, щось мудре і водночас ліричне, що не дозволяло ставитись до них надто легко-важно.

Одну з перших русалочок вона вишила йому на комірці бавовняної сорочки. Він засміявся. Йому сподобалося. Маленька русалочка своїм зеленим хвостом чудово відтіняла його неголену мужність і додавала шарму линялому одягу у стилі “Кемел”, немов штрих геніального майстра.

- Кицюню, - сказав він і ніжно попестив рукою її довге волосся. - Ти у мене сама як русалка.

Вона вдячно засміялася і притислась до могутнього плеча.

Другу русалочку вона вишила на кишені грубезної джинсової куртки. І так до місця, аж дивно. Наче куртка все життя чекала тільки цієї маленької істоти.

Він знову попестив її своєю великою рукою, але в очах зблиснув вогник цікавості.

- Лакоста, - пробурмотів він незрозуміле слово і примружився. - Чорт забирай, це ж ніяк не гірше. У них - крокодил, але що може бути гіршим за крокодила? Принаймні не русалка. Так?

Вона погодилась. Вона погодилась би з усім, що б він не сказав. А він схопив свою куртку та побіг кудись, як і завжди бігав. Він був дуже зайнятою людиною.

- Кицю! - скзав він, коли повернувся. - Всі вирішили, що це виглядає фірмово. А головне - це виглядає дорого. Таке наший - і вважай півтора раза вгору. Га? Кицю, ти геніальна!

Вона знову вдячно посміхнулася і потерлася щокою об могутнє плече.

А наступного дня він взяв її з собою туди, де між столів, швейних машин та купи ганчір’я стояла одна, родом з Німеччини машинка, і машинка ця вміла вишивати все на світі, і притому сто разів підряд. Треба було тільки навчити. Не сказати, щоби це далося легко - все ж таки техніка є техніка, але наприкінці дня чудова німецька вигадка вже абсолютно самостійно вишила першу зелену-зелену русалочку із задерикувато піднятим хвостом та ніжними дівочими персами. Робітники зібралися навкруги, захоплено спостерігаючи, як розумні голки роблять свою справу.

- Клас, - сказав хтось. - Куди тим крокодилам.

- А мені не подобається, - відповів інший.

Але русалочка вже пливла білою тканиною. І тоді він взяв її за руки, підвів, натомлену, із стільця і просто при людях міцно поцілував.

Вони шили. Тобто не зовсім шили. Вони купували на фабриках трикотажні сорочки, футболки, светри і пришивали до них яскраві лейбли, ліпили картинки. Здається, це звалося спільним підприємством. І дивно, маленька зелена русалочка змогла їм пригодитися більше за будь-яку яскраву морду. Вона надавала справжнього шарму, відтінку елітарності, чогось такого, начебто для знавців, а саме знавці, як відомо, здатні платити найбільші гроші. І закрутилася справа. Чудова німецька машинка старанно стукотіла, саджаючи десятки русалочок на комірці, кишеньки та кокетки. І незабаром уже люди почали звикати до зелених красунь на одязі. Це стало навіть модним. Завелися грошенята. А він тепер ще рідше з’являвся вдома, бо розширення виробництва вимагає більше часу. І це зрозуміло.

Вона чекала його. Він приходив і пестив її довге волосся. Але потім знову біг до справ, і вона знову чекала.

Вона полишила вишивання. Бо, крім русалочок, нічого не вміла, а їх уже стільки наплодила розумна німецька машинка, що було просто нецікаво. Вона читала книжки й дивилась у вікно, а там був вечір, чомусь завжди тільки вечір, і у вікні будинку навпроти світилася жовта лампа.

Вона довго так чекала. А одного разу задзвонив телефон. Це був він. Він сказав, що більше не прийде. Він так просто це сказав: “Більше не прийду”, - певно, чекав, що вона щось запитає. Але вона не запитала. Вона знайшла у шафі його сорочку з русалочкою на комірці, одягла і вийшла на берег Дніпра. Вона довго стояла над каламутною водою, а потім стрибнула вниз з бетонного парапету, і кола пішли на всі боки, немов русалка хвостом вдарила.

А у місті з’явилася пошесть. Здоровезних дужих чоловіків почали знаходити вдома мертвими, посинілими, і обличчя їхні кривила жахлива мертва посмішка. Приїздила міліція. Плакала родина. І мовчки дивилася на це зелена русалочка з комірця чи з кишені сорочки, задерикувато піднявши хвоста та цнотливо прикривши волоссям ніжні дівочі перса.

Розділ 2 КАТЕРИНКА

- Посилка, - сказала Ганна, заходячи до кімнати і тримаючи в руках поштового квиточка. - З Канади.

Маленька Оксаночка, що сиділа на чоловікових колінах, широко посміхнулася і сказала:

- Мама.

- Ти ба! - здивовано видихнув Гриць, беручи квиточок.

Це була її ідея - пошукати родичів у Канаді. А що, може, й у гості запросять, вони там у ностальгії, грошики, мабуть, водяться. А мо’ і взагалі захочуть, щоб до них перебралися - все одно звідси треба тікати, з цієї брудної ями. Так чи інакше, не пожалкували грошей, дали у “Вістях з України” оголошення.

Це ж бабусина рідна сестра вийшла заміж за волиняка, а той узяв та й зібрався за море. Ганна про неї нічого не знала, знала тільки, що звати Фрося і дівоче прізвище - Стеценко, як у бабусі. То так і написали. І диво - за три місяці прийшов лист із Ванкувера. Сама баба Фрося, звичайно, давно померла, а лишилася донька її, Христина О’Ніл, О’Ніл - бо вийшла заміж за ірландця, теж канадійського. Христина мала дітей, мала онуків і не проти була породичатися. Їм там, звісно, цікаво - “пер’єстройка”, самостійна Україна. Ага, їм цікаво, а нам мучитись.

Ну от, написали їй відповідь, фотокартку вклали, всі втрьох з Оксаночкою - а тепер осьо посилка. Ганна переможно глянула на чоловіка:

- Я ж тобі казала!

Він був скептик, ще й до того не мав родичів у Канаді.

- Ну що, - підсумувала Ганна. - Хай тепер шлють запрошен-ня, поїдемо у гості.

Посилка була невеличка, але приємна. Ганні надіслали пухову кофту, Грицю - джинси Лівайс, зараз купу грошей коштують, а Оксаночці - цяцьку, катеринку, та так цікаво зроблену, у формі дзвіночка, з мотузочкою - смикнеш, починає грати. Музика приємна, коли Ганна її почула, в тілі з’явилося дивне відчуття, наче от-от злетить, таким легким зробилося. “Перепрошую, - писала Христина О’Ніл, чи тітка Христина, як заочно звала її Ганна, - може, щось завеличеньке, бо я з вашою світлиною ходила у шоп, то вони сайз уже самі підбирали, цебто розмір. Сказали, як не підійде, то щоб слали літунською поштою - поміняють”.

Ганна з Грицем довго сміялися, прочитавши це. “Сайз” виявився нормальним, а втім, на дурняка, воно все добре. Оксаночка зразу завелася з новою цяцькою. Вона смикала за мотузку - катеринка грала. І тут знову Ганна відчула легкість у тілі. Хотілося сміятися. Хотілося навіть купити українських та канадських прапорців і розвішати по квартирі.

Гриць вдягнув нові штани і пішов на роботу. Йому зараз доводилося працювати у вечірню зміну.

- Скорочення штатів, - жалівся він. - Що зробиш!

Ганна не дуже розуміла, як це може провідний фахівець підприємства працювати у вечірню зміну, але мусила миритись. Гриць приносив досить грошей, так що навіть дозволяв дружині сидіти вдома й виховувати доньку. Погодьтеся, за наших часів це не абищо.

Ганна знову лишилася вдома сама. Спочатку вона погодувала Оксанку, потім погуляла, потім поміряла нову кофтину, похвалилася дарунками подругам, які теж гуляли з дітьми. Потім знову погодувала Оксанку, поміряла ще раз кофтину - клас, тітка Христина влучила у десятку. Потім подивилася “На добраніч, діти”, потім поклала Оксанку спати, щоправда, довелося спочатку дати їй добрячої прочуханки, бо батько так розбалував, що вже вилізла на голову. Потім почитала книжку. Потім подивилась у вікно. Потім пішла до ванної, помилася, вдягла сорочку та вклалась до ліжка. Спати не хотілося. Випила чаю. Взяла книжку. З’їла цукерку. Почитала. Знову подивилася на кофтину. Потім знайшла дончину цяцьку, катеринку, смикнула за мотузку.

Кімната одразу сповнилася тихою музикою. І тут Ганна втретє відчула дивну легкість у тілі, у кожній клітиночці, у кожному м’язі, у кожній волосиночці. Таку легкість, що, здається, от-от злетиш у повітря. Таку… Але тут музика урвалася і легкість зникла. Ганна здивовано подивилася на себе, на катеринку, потім ще раз смикнула за мотузочку. Знову полилася музика, і тіло набуло чарівної легкості, відчуття, знаного Ганною тільки в дитячих снах, коли вона літала над кручами, гукаючи їм з височини, а мама казали: “Ти, доню, ростеш”.

Ганна відкинула ковдру. Тіло наче звільнилося від тягаря, рвонулося було вгору, але щось іще заважало йому. І тут знову музика урвалася… Ганна сіла на ліжку. У голові кружляли незрозумілі думки, непевні спогади. Щось таке, чуте давно-давно, щось рідне і водночас незнайоме. Раптом Ганні закортіло роздягнутися, лишитися голою, щоб не заважала важка бавовняна сорочка, і вона озирнулась навкруги, наче переконуючись, що ніхто не підглядає. Ганна була сором’язливою жінкою. Вона обережно зняла сорочку і, здається, навіть почервоніла при цьому.

Знову полилася музика і Ганна… Боже! Вона опинилась просто у повітрі. Так, вона злетіла - над канапою, над столом, над підлогою. Вона піднялась у повітря, стала легшою за нього, й під ногами опинилася земля - як уві сні, як у далекому дитинстві. Ганна спершу очманіла від нового відчуття, вона висіла над канапою, здивовано оглядаючись, а потім музика урвалася, тіло несподівано й різко набуло ваги, і Ганна впала просто на подушки. Впала й заплющила очі.

Справді. Вона зараз же все згадала. Вона згадала, що мати казали про свою бабусю. Та була з Києва й завжди сміялася: “Чули про київських відьом? От я і є київська відьма”. Її вбило у війну дурною кулею. Дійсно, там щось таке було, пов’язане з катеринкою. Звісно, не такою. Там була якась старовинна катеринка, що передавали одна одній жінки по материній лінії. І прабабуся передала її старшій, Фросі, а та забрала з собою на Волинь, а потім… Потім, мабуть, і до Канади… Тільки як це? Та була старовинна, а ця… Ганна розплющила очі і взяла катеринку до рук. “Мейд ін Джапан” - гордовито виділялося на задній поверхні пластикового дзвіночка. Ганна раптом засміялася - сама не знала чому. Вона поклала катеринку на стіл і смикнула за мотузочок. Разом з першими звуками тіло знову наповнилося легкістю і злетіло вгору. Ганна розсміялася ще голосніше, не боячись навіть, що збудить доньку. Потім одним рухом вона зірвала з себе металеву заколку, що стримувала розкішне волосся, і воно розсипалося по плечах. Заколка впала на простирадло. Тіло рвонулося ще вище. Виявилось, це зовсім не важко, літати в повітрі. Слухняне невагоме тіло корилося найменшому рухові - і вгору, і вниз, і праворуч, і ліворуч. Здавалось, треба тільки подумати, і тіло вже виконувало наказ. Музика була недовгою, але Ганна заздалегідь знизилась, щоб не впасти, коли стихне мелодія, тому тільки м’яко торкнулась канапи, щойно тіло набуло ваги. І ще раз напнулася мотузка.

Це було захопливо. Це було краще, ніж уві сні, бо це було насправді. І дивно, в Ганни не виникло ніяких сумнівів у реальності того, що відбувалося. Їй не кортіло ущипнути себе, прокинутись, заплющити очі - ні, навпаки, відчуття було таке, наче вона згадала щось давно забуте, щось із давніх-давен присутнє в думках, у тілі, у крові. Єдине, що заважало, - музика була закороткою. Ганна ледве встигла облетіти кімнату, як треба вже було повертатись до канапи, щоб не впасти просто на підлогу. Але це був кайф. Справжній кайф.

Так вона незчулася, як у дверях зашарудів ключ - Гриць повернувся з роботи. Ганна зустріла його зовсім гола, з розпатланим волоссям. Він здивовано витріщився:

- Ти схожа на відьму.

Вона вдоволено засміялася:

- А я і є відьма. Я правнучка останньої київської відьми, ясно?

Вона так і не одяглася. Поки Гриць вечеряв, розповідав про чергові неприємності на роботі, вона сиділа навпроти, дивлячись в очі, і перса її лежали на білих тендітних руках.

- Заморився я сьогодні, - видихнув Гриць нарешті. - Багато роботи.

Вона пішла за ним до ванної, витерла спину рушником, поправила ліжко. Він простягнувся і вкрився ковдрою.

- Ти любиш мене, Гриню? - вона пригорнулася до нього своїм м’яким тілом.

- Угу, - промимрив він, поцілував її в лоба та захропів.

Ганна розкурочила катеринку. Вона скінчила колись механічний факультет політеху, а тому не боялася. Всередині все виявилось просто - пружина, як у годиннику, балансир та ролик з гребінкою, що власне грали. На всьому напис: “Мейд ін Джапан”, Джапан тобі і годі. І тут на думку Ганні спала одна річ. Донька гралась у сусідки, часу було доволі. Ганна взяла викрутку й розкрутила іншу іграшку, електричну машину-всюдихода, що її все одно колись було закинуто під шафу та остаточно забуто. За півгодини роботу було скінчено. Моторчик та редуктор від всюдихода крутили катеринчин ролик замість пружини, що відправилась на смітник разом із залишками машини. Ганна відклала плоскогубці та заплющилась, немовби зосереджуючись. Потім, не розтуляючи очей, взяла свій витвір до рук і клацнула перемикачем. З першими ж звуками тіло сповнила знайома легкість. Ганна розплющила очі і щасливо засміялася. Так, недарма їй, виявляється, колись дали диплом, ось і згодився. За мить халат з білизною валялись у кутку, а сама Ганна летіла у повітрі, переможно вигукуючи. Це було чудово. Це було чудесно. Слава тітці Христині! Слава механічному факультетові! Хай живе “Мейд ін Джапан”!

Цієї ночі чоловік знову затримався на роботі, а Ганна, вклавши доньку, продовжила випробування свого витвору. Спочатку літала квартирою, а потім, коли наліталася досхочу, раптом шалена думка виникла у голові, і вона відчинила вікно. Серце затріпотіло, немов пташка. Під ногами зникало в пітьмі десять поверхів висотного будинку. Катеринка стояла на столі і, не шкодуючи батарейки, знову й знову вигравала чарівну музику… Ганна обережно виставила назовні руку, потім другу. Нічна прохолода приємно торкалася шкіри. Ганна ще раз глянула вперед, знаючи вже, що все буде гаразд. За мить вона висіла над подвір’ям на висоті одинадцятого поверху і озиралася навкруги. Звідси, згори, світ виглядав зовсім інакшим, і Ганна з подивом пізнавала у темних контурах на землі знайомі речі - лаву, гойдалки, пісок із забутими іграшками. Вона не змерзла, хоча ніч була прохолодною. На висоті холод не відчувався. Тіло віддавалося повітряним потокам, і вони пестили його, безсоромно зазираючи в найпотаємніші куточки. Щось подібне Ганна відчувала, коли ще до весілля купалася з Грицем уночі. Вони обоє тоді були голі, і вода, так само, як зараз повітря, пестила й цілувала їхні тіла. Тільки тоді під ногами був пісок, а зараз - порожнеча, тридцять метрів порожнечі, і це було незрівнянно краще, незрівнянно чарівніше, і повітря було лагіднішим за ту воду, воно гралося з волоссям, воно ворушило невидимі пушиночки на шкірі, воно огортало кожну клітиночку.

Ганна не зважилася летіти кудись цієї ночі. Вона не знала, як далеко поширюється дія чарівної катеринки, а потім, для одного дня це було б і забагато. Коли Гриць, знову близько дванадцятої, повернувся додому, вона вже сиділа у кухні перед чашкою з чаєм.

- Ганнусю, - сказав Гриць, скептично роздивляючись її. -Ну чого ти така нечепурна?

- Що-що? - не зрозуміла вона.

- Ну, якась неохайна. Сидиш оце нечесана, халат подертий. Як ти так можеш, га? Ну ти ж повинна себе поважати як жінка.

Ганна була вся сповнена нових вражень, тому не звернула на чоловікові слова жодної уваги.

- Вечеряти будемо, ні? - агресивно запитав він, певно, образився.

Вона тільки знизала плечима.

Раніш такі розмови йому б так просто не минулися, але зараз щось у Ганниній душі заважало встрявати у дрібні суперечки. Під немудрящу розповідь про робочі неприємності вона подала вечерю.

- Ганно, - спитав Гриць, - що з тобою?

Ну як йому це поясниш, га?

А наступного дня Ганна вже облетіла подвір’я. Отак просто - коло за колом, біля даху, щоб ніхто не побачив і не зчинив, боронь Боже, галасу. Дія чарівної катеринки, здавалося, не мала меж. Ганна летіла сама на тлі зоряної ночі, розчинившись у ній.

Ганна покружляла над подвір’ям і, переконавшись, що почувається в небі досить впевнено, зажадала нових пригод. Захотілося летіти далі й далі, лякаючи нічних перехожих своїм виглядом та виском. Хоча хіба злякаєш теперішнього перехожого голою жінкою, хай навіть у повітрі? До речі, від своєї голини тепер Ганна не відчувала жодних незручностей - отак просто летіла, виставляючи себе на огляд, і ніщо не ворушилось у душі. А ще ж позавчора була такою лякливою, такою… такою, що навіть світло завжди вимикала, коли з чоловіком лягала в ліжко.

Отак міркуючи, вона піднялась над дахом свого будинку і, роздивившись довкола, рушила на захід - принаймні їй здалося, що то був захід, бо перевірити не могла. Десь у кімнаті на столі слухняно грала катеринка, а тут, над містом, Ганна була сама, зовсім сама, бо літаки літали вище, а кажани - нижче. Вона поступово розходилася. Почала перекидатися через голову, потім виписувати неймовірні кола, піруети - справжній вищий пілотаж. І хто б побачив це тоді, певно, з’їхав би з глузду, але знов-таки скажемо, що Ганна була над містом сама. Вона розважалася довго. Пальці хапали повітря, а воно прослизало між ними, немов піддражнювало. Груди випиналися аеродинамічними обрисами, і вітер лоскотав їх, приємно збуд-жуючи.

Згодом вона наліталася досхочу. Навіть захекалася, бо давно вже не мала фізичного навантаження. На думку спало, що так, літаючи, можна заодно трохи схуднути - якщо кожного дня… Ганна раптом розсміялася, бо зрозуміла фантастичну безглуз-дість цієї думки.

Вона спустилася нижче. Поруч стовбичив сірий бетонний будинок, виставивши порожні балкони, і раптом так закортіло перепочити, присісти бодай на хвилину, що Ганна не витримала. Вмостилася на балконних поручах, звісивши ноги і притримуючись за стіну, щоб вітром не знесло.

Це був дванадцятий поверх. А може, й п’ятнадцятий - лічити не хотілось. Тут було затишно. Навіть уявити важко, що на балконі дванадцятого поверху може бути затишно, і, певно, господарі балкону теж так гадали, бо він був геть порожнім - ані дощок, ані старих меблів, як то, знаєте, стоять на балконах, ані пляшок з-під горілки. Ганні стало цікаво. Бетонна підлога сяяла первісною чистотою. Хто ж це тут живе? Ганна підлетіла до вікна. Всередині було темно, і, здається, порожньо. З-під дверей до сусідньої кімнати пробивався жмутик світла. Всі жінки цікаві - тому Ганна не полінувалася облетіти будинок і припала до освітленого вікна. В кімнаті горіла лампа. А на ліжку, на білих простирадлах кохалися чоловік та жінка. Вони не затулили завіс - від кого? - й любили одне одного при лампі, мабуть, хизуючись перед Всесвітом. Ганна раптом розсміялась. Сама не знала чому. Виявилось, це дуже смішно - висіти біля дванадцятого поверху й підглядати за чужим коханням. Це було, як у телевізорі, а одночасно й ні, бо це було насправді. Двоє на ліжку любили одне одного, а Ганна, гола, як і вони, висіла за вікном та сміялася. Це справді було дуже смішно. І раптом сміх урвався. В чоловікові на ліжку Ганна впізнала свого Гриця.

Взагалі-то тут треба зупинитися. І здавалося, так воно і сталось - час зупинився. Двоє на ліжку цього не помітили, але Ганна… Час таки дійсно зупинився, і коли він нарешті отямився та рушив знову, у Ганні вибухнула лють. Вона рвучко піднеслася угору, на дах, ухопила там цеглину, що забулись колись будівельники, і спересердя жбурнула її в освітлену шибку.

Гриць повернувся пізно. Засмучений якийсь - певно, втомився на роботі. Ганна так і спитала. Він покивав головою.

- Бідолашний мій, - сказала Ганна. - Ти ж так багато працюєш, у вечірню зміну, затримуєшся на роботі! Перепочив би трошки, чи що!

Він підвів здивовані очі, але нічого не сказав. Вони повечеряли мовчки і лягли спати. Думки не давали обом спокою. Та й зрозуміло.

Ганна спочатку хотіла зчинити галас із биттям посуду і, мабуть, так і зробила б. Раніш. Але тепер… Чорт його зна, тепер чомусь не хотілося. Вона просто лежала з заплющеними очима, а думки летіли, летіли в повітрі, понад містом і ген-ген далі, за обрій, де знаходиться “Мейд ін Джапан”, звідки взялася чарівна катеринка, куди поїхала тітка Фрося, донька останньої київської відьми. А зрештою, натягнувши ковдру по саме підборіддя, Ганна заснула.

Зранку вона пройшла до ванної, роздяглася і критично роздивилася себе у дзеркалі. Нічого. Наче все при своєму місці. Не товста ж, груди не висять. Дідька йому треба? Вона раптом розсміялася, сама не знала чому. Розсміялася і все тут.

- Мамо… - до ванної зайшла Оксаночка і здивовано зупинилась. Ганна підхопила її на руки і, продовжуючи сміятись, понесла до кімнати.

Цілий тиждень після цього Гриць “на роботі” не затримувався. Ганна пекла йому пиріжки, пампушки з часником, млинці з медом, варила вареники та галушки. Він, стерво, їв, облизувався та дякував. Тиждень він був зразковим чоловіком, навіть з Оксанкою гуляв.

А в суботу зірвався. Щось таке у них на роботі трапилося - чи то переговори, чи то засідання. От раніш чоловікам було добре, що тиждень - то партійні або профспілкові збори. А тепер - хто повірить у переговори серед ночі? Складно стало.

Ганна видобула з шафи катеринку. Боже! Вже цілий тиждень не літала! Скучила, справді скучила. Оксанка спала у своїй кімнаті. Ганна швидко скинула одяг, усміхнулася сама собі дивною посмішкою і ввімкнула двигунчик. За хвилину вона вислизнула у вікно. Тихо, немов привид. Немов відьма.

Вона летіла над темним містом, розрізаючи важкий кисіль ночі, і не люттю віяло від неї у цей час, а розрахунком, тверезим розрахунком, ба навіть веселим азартом. І ще чимось невловимим, тим, що розчинене у самому повітрі, чим дихає кожна клітинка, кожен листочок струнких тополь.

Цього разу вона встигла до самого початку вистави. Гриць сидів у кріслі, а дівка показувала йому стриптиз. Вони знову не запнули завіси - від кого? Ганна висіла за вікном і, зіщулившись, спостерігала. Дівка була гарна, що й казать, рухалася зграбно, але загалом це не мало значення.

Гриць сидів з абсолютно баранячими очима, дівка оголяла свої принади, а потім почала роздягати його, цілуючи зарослі груди, притискаючись до них своїм гладеньким обличчям. Бачили б ви його в цю мить.

Боже, невже всі чоловіки такі бовдури?

Ганна додивилася виставу до кінця. І коли коханці, голі, немов Адам та Єва, пішли до ванної, вона по-злодійському беззвучно ковзнула у відчинену кватирку. На підлозі безладно валявся одяг. З ванної долинали солодкі голоси. Ганна зібрала в оберемок чоловіче причандалля - джинси “Лівайс”, шалені гроші зараз коштують, сорочку, білизну - потім подумала і додала до нього жіночий. А потім все жужмом виштовхала у вікно і сама вилетіла слідом. Одяг, виписуючи складні піруети, падав з висоти дванадцятого поверху. Прозорий ліфчик зачепився за гудзик джинсів, і вони кружляли разом у химерному танку.

Ганна провела одяг очима і не стала більш чекати. Вона полетіла додому крізь важкий кисіль ночі, посміхаючись сама собі дивною, дуже дивною посмішкою.

- Альо!

- Ти уявляєш, Ганно, - сказав Гриць дуже бадьорим голосом. - Тут таке сталося! Таке сталося, що схочеш, та не вигадаєш!

- Що таке? - здивувалася Ганна.

- Уявляєш, хтось у душі попер мою одежу.

- Як це?

- А отак! Попер і все. Уявляєш?

- А що ти робив у душі? - поцікавилася Ганна.

- Та так, зайшов сполоснутися, розумієш. А вийшов - одежі немає, - він по-ідіотському хихотнув.

- Та ти що!

- Отак. Уявляєш? Хоч сядь та й плач.

- Бідолашний! - пожаліла Ганна. - То давай я зараз тобі нову привезу, давай…

- Ні-ні,- швидко відмовився Гриць. - Я тут якось.

- Як?

- Ну якось. Позичу в когось, чи що.

Сам не знає, що верзе. Де це таке бачено, щоб на роботі одежу одне в одного позичали!

- Та я швиденько.

- Ні-ні, - категорично заявив Гриць. - Не треба Окса-ночку саму лишати.

Ти диви, який турботливий батько!

- Бідолашний мій, - ще раз пожаліла його Ганна. - Ну хоч не затримуйся там надовго.

- Я льотом, - пообіцяв Гриць і поклав трубку.

Заявився він за півгодини. Вдягнутий. У своїх джинсах і чужій сорочці - мабуть, не знайшли поночі. Джинси були брудні.

Ганна зустріла чоловіка біля дверей.

- Уявляєш! - розвів руками він з порога.

З ним трапилася обсолютно неймовірна історія. Виявилося, що хтось заради жарту попер із душа його одяг і сховав надворі - слава Богу, вахтер побачив, що з-під паркану наче штани виглядають, то зчинив галас. А сорочка так десь і загубилася, ось змушений був позичити стару у того ж таки вахтера.

- Уявляєш! - обурювався Гриць. - За це треба ловити і мордою об той паркан!

- Треба, - погоджувалась Ганна.

- Ні, ну ти уявляєш, які падли!

Він шкварчав з півгодини - поки перевдягався, мився, вечеряв. Ганна сиділа навпроти і дивилася, як він п’є чай. Потім підвелася, взяла брудні джинси, пішла до ванної та стала прати, збиваючи густу піну. Він підійшов ззаду, обійняв за плечі.

- Ти мене любиш, Ганнусю?

- А як же! - вона обернулася і поцілувала його в носа. - Ну йди, йди, не заважай. Бо треба, щоб до ранку висохли - коли ще по нові до Канади поїдемо.

Він смачно зареготав і пішов дивитись свій телевізор. А зранку навіть без нагадування виніс сміття, погуляв з Оксаночкою -щастя, не чоловік.

- Підемо в кіно? - запропонував, йдучи на роботу.

- А малу куди?

- Сусідам. Хай знають, як поруч з нами селитися, - знову смачно зареготав.

Але кіна ввечері не вийшло.

Гриць зателефонував і винуватим голосом сказав, що у них там термінова нарада у зв’язку зі зміною в законодавстві, а тому…

- Ганнусю, ну давай ми якось іншим разом в кіно підемо, ну давай, наприклад, завтра…

- Давай, - несподівано погодилася Ганна. Завтра - то завтра. Не все одно. Вона навіть не стала обурюватись. І дійсно, - кіно - воно і сьогодні кіно, і через місяць, а зміни в зако-нодавстві - річ важлива.

- Точно? - зрадів Гриць. - Ти не образилась, рибко?

- Ні, - сказала Ганна. - Чого ображатись?

- Ну розумієш, справи…

- Розумію.

- Молодець, - похвалив Гриць. - Я знаю - ти в мене все розумієш. І дійсно - справи, вони і є справи. Чого тут ображатись?

Вона поклала Оксанку зразу після “Вечірньої казки”, і, навіть не чекаючи, поки та засне як слід, дістала катеринку. Закрутився двигунчик від всюдихода, затанцював балансир, полилася чарівна музика. Ганна швидко роздяглася і вилетіла у вікно.

Вона дісталася до місця за кілька хвилин, облетіла будинок навкруги - вікна дванадцятого поверху були темними та неживими. Ганна зазирнула через балконні двері - справді, квартира була абсолютно порожньою. Темні меблі таємничо тулилися попід стіни, бережучи тепло життя. Ганна довгенько дивилася на них, зависнувши біля вікна іззовні. І вже вирішила було вертатися, коли там десь у глибині заскреготів ключ у замку. Рипнули двері. Засвітилося світло у коридорі, кидаючи довгий промінь у кімнату, що зразу ожила. Ганна завмерла, намагаючись вловити голоси. Але голосів не було. Потім засвітилася люстра під стелею, і до кімнати зайшла дівчина.

Сама. Вона прийшла сама.

Ганна висіла біля вікна і спостерігала за господинею. А та почала поволі перевдягатися, щось мугикаючи під ніс, потім пройшла до кухні, запалила вогонь під чайником. Вона була гарною, ця білява фарбована дівчина, і мешкала у двокімнатній квартирі сама. Вона, певно, повернулася з роботи - секретарка чи референт, - ким зараз такі ногасті працюють? Простенький бавовняний халатик облягав стан. Поруч нікого не було, але дівка все одно виглядала сексуально - для себе. Ганні подобались дівчата, що намагаються бути гарними перш за все для себе, самі з собою.

Дівчина пройшла до другої кімнати, і Ганна змушена була облетіти ріг будинку, щоб спо-стерігати далі. А дівчина витягла з шухляди запальничку, цигарки і відчинила балконні двері. Ганна піднялась вище і зависла над балконом. Дівчина сперлася на поручі. Блимнув вогник запальнички, потягло солодким запахом імпортних цигарок. Ганна сама не палила і не схвалювала інших, але цій дівчині цигарки навдивовижу личили, так, справді, як личить кофтина чи капелюх.

Ганна дивилася зверху, а дівчина стояла, спершись на балконні поручі, схиливши голову так, що волосся звисало над проваллям поверхів. І тут Ганні на мить здалось, що вона перехилилася ще трохи, потім ще, потім хитнулась необережно… Над містом пролунав крик, але його ніхто не почув, він розчинився у ночі.

Дівчина палила, прихилившись до поручів, а Ганна висіла над нею біля бетонної стіни. Між ними стояла ніч, внизу порожніло одинадцять сірих, схожих, наче близнюки, поверхів. Ганна раптом заплющила очі, потім повільно розвернулася й полетіла геть - понад дахами, злившись із зоряним небом, розчинившись між вогнів великого міста.

Вона залетіла до кімнати в той момент, коли Гриць уже відчиняв своїм ключем двері. Перш за все вимкнула катеринку і заховала її до шухляди. Тіло вмить стало важким та неслухняним. Гриць зупинився на порозі.

- Ти чого?

- Нічого, - вона здвигнула плечима. - А то що?

- Та нічого. Дивна ти якась стала. - І не кажи, - погодилася Ганна. - Ну як там ваша нарада?

- Та, - матюкнувся Гриць. - Я шефу кажу, битовуху треба гнать, а він каже, у нас інтелектуальне виробництво. Я кажу, було. А він каже…

Гриць, здається, дійсно повернувся з наради.

- Слухай, нам на роботі відик пропонують. Брати?

- Відик? - перепитала Ганна. - А почім?

- Це вже мій клопіт, - самовпевнено посміхнувся Гриць.

Ти ба, яка зараза!

Вони повечеряли у мирі та злагоді. Треба сказати, що останнім часом вони взагалі жили у мирі та злагоді, просто на диво. Здається, навіть у перший шлюбний рік такого не було.

- А завтра у кіно підемо?

- Підемо. І вони дійсно пішли у кіно. Кіно було поганим, але іноді навіть краще, коли кіно погане.

А потім Гриць припер з роботи відика, а до нього ще й касет у хлопців взяв. Довго-довго мостив все це діло до телевізора, клацав, крутив, воно йшло смугами, блимало, зникали кольори. Гриць лаявся та ліз до інструкції. Але за півгодини він уже переможно продемонстрував своє надбання. Надбання і справді показувало. На касеті виявилась порнуха.

- Тьотя, - сказала Оксаночка, замріяно дивлячись на екран.

Там і справді була “тьотя”, потім прийшла ще одна, потім - “дядя”.

Тепер уже Гриць на роботі не затримувався. Зранку він вкладав до портфеля касети, що переглянув учора, а ввечері приходив, несучи нові, і зразу вмикав свій магнітофон. Здається, він вирішив одразу надолужити втрачене за той час, коли не мав відика і мусив дивитися першу програму.

Вся ця історія тривала понад тиждень, і понад тиждень Ганна не торкалася своєї катеринки. Поки у п’ятницю Гриць, ідучи на роботу, попередив:

- Я сьогодні затримаюсь. Шеф просив. Добре?

- Добре, - погодилася Ганна, поцілувавши чоловіка. - Ти в мене роботяга. І лишилася, як завжди, сама з Оксаночкою.

А ввечері видобула катеринку й вилетіла у вікно.

Гриць був там. Він сидів на канапі, а дівчина згорнулася біля його ніг. Вони про щось розмовляли. Ганна спочатку спостерігала, висячи біля вікна, потім облетіла будинок і зазирнула через балкон у сусідню кімнату. Вікно було щільно зачинене. Кімната у пітьмі виглядала неживою. Ганна повернулася назад. Коханці тим часом розпочали цілування, очі в них уже посоловіли, “процес пішов”. Ганна знову підлетіла до балкона. Кватирка не піддалася легкому натискуванню. Ганна труханула її раз, другий - безрезультатно, потім взялася до дверей. І раптом вони рипнули й відчинилися - ну звичайно, у дівчини, яка живе сама, хіба можуть як слід зачинятися балконні двері?

Ганна залетіла до кімнати. Тут було затишно, хоча й не дуже зручно - меблі та люстра заважали вільно літати. Покружлявши ще трохи попід стелею, щоб звикнути до темряви, Ганна спустилася донизу. У сусідній кімнаті кохалися двоє, а тут Ганна обмацувала стіл у пошуках чогось годящого для справи. Зрештою знайшла - це була заколка з двома довгими кінцями і пластмасовим ведмедиком між ними. Ганна озброїлась цією заколкою і ще раз прислухалася. Кохання йшло під усіма парами. Ганна підлетіла до дверей, намацала розетку і, взявшись за ведмедика, всадила в неї заколку.

У наступну мить пролунав короткий тріск, і світло у всій квартирі згасло.

- Ой, - почувся з-поза дверей жіночий голос. - Що це?

Потім:

- Грицю, світла немає… Ну подивися, Грицю… Ну подивися, кому кажу…

Ганна намацала біля своїх ніг невеличкого стільчика, підняла його, зважила на руці і вдарила по люстрі. Друзки скла сипонули навсібіч.

Отут уже дівчина справді закричала:

- Ой!

За мить до неї приєднався чоловічий бас:

- Чорт!

- Що це, Грицю?

- Та почекай ти…

Ганна наблизилась до вікна і затопила стільцем у велике скло. Потім - у друге, потім - у менше скло, у кватирку, так, щоб не лишилося жодного цілого шматочка.

- Грицю, Грицю! - кричала дівка у сусідній кімнаті.

Почулися важкі кроки, щось упало. Гриць матюкався.

- Та не видно ні чорта.

Ганна лишила свою зброю і ковзнула у коридор. Вона зависла під стелею і пропустила під собою Гриця, що у самих трусах брів до кімнати, лаючись під ніс.

Кухонні шибки Ганна трощила важким емальованим друшляком. У квартирі зчинився справжній галас.

- Обережно, тут скло! - горлав Гриць, а дівчина вищала, бігаючи сюди-туди. Серед цього безладдя Ганна ковзнула у спальню, і там, озброївшись торшером, завершила погром. Останній влучний удар прийшовся по телевізору, апарат жалібно квакнув, скло його вкрилося візерунком розколин. Ганна кинула торшер, озирнулася, немовби оцінюючи зроблене, і під зойки та лемент вилетіла надвір. Ніч зустріла її теплими обіймами і прозорим зоряним світлом. Місто лежало під ногами, розсипавши тисячі вогників, і один із них світився на одинадцятому поверсі в будинку неподалік. Там у кімнаті було відчинене вікно, а на столі стояла катеринка і вкотре вигравала свою коротку музику.

Цієї ночі Гриць довго не міг заснути. Крутився щось, клацав своєю лампою, ходив до кухні пити воду, навіть книжку читав.

- Що ти, котику? - питала Ганна, прихиляючись до плеча.

- Та, - котик тільки відмахувався. - На роботі. Вам, жінкам, цього не зрозуміти.

- Не зрозуміти, - охоче погоджувалась Ганна. - Тому ж я і сиджу вдома, еге ж?

Він так і не признався, що у них на роботі скоїлося. А десь близько третьої нарешті вгомонився та заснув важким сном, хропучи та перевертаючись з боку на бік. Ганна вислизнула з-під ковдри. Ніч уже перевалила за екватор, готуючись поступитися місцем новому дню, але ще було темно, темно хоч в око стрель.

Ганна обережно висунула шухляду з шафи і видобула свою чарівну катеринку. Потім легкими нечутними кроками пройшла до кухні, відчинила там вікно, поставила катеринку на підвіконня і клацнула перемикачем. Потім скинула з себе сорочку і гола, немов відьма, вилетіла надвір. Шлях її лежав на захід, туди, де височів сірий дванадцятиповерховий будинок і звідки вона повернулася чотири години тому.

За кілька хвилин вона вже була біля мети. Кажуть, злочинця підсвідомо тягне на місце злочину, - так чи інакше, Ганна висіла у повітрі і дивилася на результати своєї праці. Результати справляли враження. Квартира на дванадцятому поверсі дивилася на світ Божий порожніми очима вікон, лиш де-не-де блищали в них невеличкі скалки. Вікно у спальні було завішане ковдрою, і вона ледь ворушилася під легким вітерцем. Ганна підлетіла ближче, відгорнула краєчок цієї завіси і зазирнула до кімнати. Але там було темно, нічого не розібрати. Тоді вона заглянула до сусідньої кімнати. Підлогу тут всіяло бите скло. Авжеж, було чим помилуватись. Ганна знову облетіла будинок і зазирнула до кухні. Тут також був погром. Вона посміхнулася своєю дивною посмішкою, і раптом рука її торкнулася єдиної цілої шибки. Так-так, у кухонному вікні лишилася цілою невеличка шибочка - дивом, очевидь, Ганна тоді її просто не помітила, захоплена великою руйнацією. Шибка зухвало виставляла своє ціле скло перед усім світом, немов хизуючись, і Ганні це абсолютно не сподобалось. Вона відлетіла, критично примружилась, потім розмахнулася й щодуж вдарила у скло рукою. Шибка ошелешено дзенькнула й осипалась донизу дрібними скалками. У кімнаті поруч щось заворушилось. Ганна зробила вишуканий пірует та полетіла додому. І тільки там, ховаючи катеринку до шухляди, помітила, що порізала склом палець на руці. Кров великими краплями виступила на білій шкірі. Ганна облизала пальця, потім заліпила його шматочком пластиру і пірнула у ліжко. Гриць хропів собі, притиснувшись щокою до подушки. Ганна згорнулась калачиком і невдовзі поринула у глибокий сон.

Зранку, пораючись у кухні, вона помітила червоний слід на підвіконні - певно, торкнулася вночі пораненою рукою. Ганна навіщось озирнулася навкруги, а потім ретельно витерла слід ганчіркою.

- Ого! А що це у тебе з пальцем? - помітив Гриць за сні-данком.

- Отож, - посміхнулася Ганна. - Себе не жалію, тобі їсти готую. Цінуєш?

Звичайно, він цінував. Щоб таку золоту дружину та не цінувати.

У Гриця на роботі були неприємності. Принаймні він так казав, але зрештою Гриць подолав їх, і настрій у нього поліпшився. Гриць навіть почав приділяти увагу дружині, багато розмовляв, розповідав усе, виховував доньку, внаслідок чого та зовсім сіла на голову, ще й звісила ноги.

- От я вам дам колись обом! - погрожувала Ганна, вони сміялися й тікали до дитячої кімнати.

Здавалося, Гриць покинув свої затримки після зміни - хтозна, може, усе вже гаразд.

Ганна якраз чекала його ввечері, коли пролунав телефонний дзвінок.

- Альо!

Це був Гриць.

- Знаєш, Ганю, - сказав він винуватим голосом. - Я сьо-годні ще трошки посиджу. Добре? Роботи, розумієш, до чорта…

- Ма-мо, - під руку якраз трапилась Оксанка й отримала по шиї. …Стоячи біля підвіконня з катеринкою в руках, Ганна на мить заплющилась. Перед очима постав балкон дванадцятого поверху. На балконі стояла дівчина і палила, необережно перехилившись через поручі. Ось вона нахилилася ще трохи, хитнулася… Ганна різко клацнула перемикачем і вилетіла у ніч.

У цю саму мить вхідні двері ледь рипнули. На порозі з’явився чоловік. Він притулив до стіни свій портфель і, не роззуваючись, пройшов до кімнати. На обличчя йому впало світло від лампи. Це був Гриць. Він став біля вікна і якийсь час просто дивився, немов проводжаючи когось очима. Потім рвучко обернувся. Погляд його зупинився на катеринці, що стояла на столі. Гриць зробив два кроки і взяв іграшку до рук. На великій долоні вона виглядала жалюгідною. Двигун шурхотів, балансир танцював, ролик крутився, виграваючи свою простеньку музику. Гриць повернувся до вікна, зіщурився у далечінь, немов зважуючи щось. Потім обличчя його загострилося, він стиснув катеринку в руці і раптом щодуж жбурнув її об підлогу.

Почувся тріск. Хитка конструкція розлетілася на друзки. Двигун луснув, батарейка відкотилася у бік. І тільки балансир з роликом витримали удар. Вони впали у куток і перевернулися догори дном, міцним залізним дном, на якому красувався символ якості, напис “Мейд ін Джапан”.

Розділ 3 ЯК УМРУ, ТО…

- Темно, - сказала Ліка й глибоко затягнулася цигаркою. - Як ти щось розрізняєш?

Вона почала мене дратувати ще тоді, коли ми вирушили у “подорож”. Не знаю чому. Раніш наче все було гаразд, та й став би я з нею заводитись інакше. А сьогодні… По-перше, вона палила в салоні, чого я терпіти не можу. По-друге, вона розпитувала мене про дружину - це вже просто збочення. По-третє… по-третє, чого це взагалі пертися у вихідні невідомо куди? Їй набрид “флірт удома”, як вона це називала, мені ж - навпаки, бо післязавтра мала повернутися моя законна. Ну та врешті байдуже. Роздратування моє зростало з кожним кілометром.

- Може, зупинимось все-таки? - спитав я.

Ліка посміхнулася:

- Серед поля?

Сипав дощ. Двірники старанно проганяли з вітрового скла рясні крапельки, але ті вперто поверталися на місця. “Як я щось розрізняю”. І чого було не послати її до дідька з цією поїздкою? Ми вже лишили за спиною понад п’ятдесят кілометрів, а я так і не зрозумів, чого хоче моя супутниця. Секс на природі, в машині - це чудово, але ж задля цього не треба їхати так далеко. Бабські примхи, одне слово.

- Давай заночуємо в селі, - раптом запропонувала Ліка, припалюючи нову цигарку.

Я був згоден на все.

- В якому?

- У будь-якому. Я хочу в просте ліжко, під рушники, під ікону, розумієш? Я хочу в сіно.

- Під ікону, - гмикнув я. Баби - вони баби і є. Як це можна одночасно хотіти в ліжко і в сіно? От я, наприклад, хочу додому. І все.

Але у першому ж селі, що трапилось на дорозі, я пригальмував.

- Добрі люди, не скажете, де тут у вас можна заночувати? - гукнув я двом постатям, що стійко мокли на автобусній зупинці.

- Га? - відгукнулася одна з них чоловічим голосом, а друга спитала:

- Закурити не буде?

Я видобув з кишені почату пачку “Космосу” і кинув у пітьму. Там впіймали, не подякували, але порадили:

- У фізика спитайте. За клубом третя хата.

Я теж не подякував, здається, навіть не вилаявся. Просто хряснув дверцятами і натиснув на газ. Ліка запалила нову цигарку. В машині вже сміливо можна було вішати колінвал.

Третя хата за клубом світилася вогниками вікон. Фізик там хазяїн, чи хімік - аби ночувати пустив.

- Агов! Є хто живий?

Сіра мжичка на вулиці дратувала мене не менш ніж дим у салоні. Собака у дворі не забрехав - або його не було, або це був лінивий собака. Рипнули двері. Хтось з’явився на ґанку.

- Добрий чоловіче, не пустите переночувати?

- Я? - перепитали з пітьми. Ідіотське питання, чи не так?

- Ми б хотіли трохи відпочити, бо пізно вже і дощ! - гукнув я.

Той, на ґанку замислився.

- А чом до мене? - спитав він.

- Нам сказали, - пояснив я. - Порадили на зупинці. Ми заплатимо.

Здається, останній аргумент його переконав.

- Скільки вас?

- Двоє.

Він щось бовкнув і зник у хаті. Чи то була згода, я не присягнуся, але нітитись не годилося. Я витяг з машини Ліку та сумку. Зараз будуть і рушники, і ікона.

- Можна? - я прочинив двері і зупинився, заглядаючи до кімнати.

Хазяїн стояв біля вікна. Це був досить молодий, за тридцять, чолов’яга з невеликою, на професорський лад борідкою, що дуже кон-трастувала зо всім його виглядом - з сірою куфайкою, незграбними штанами та битими чоботами, з виразом його обличчя - похмуро-селянським, без жодної живої іскорки в очах.

- Ви з міста? - спитав він.

- Ага, - підтвердив я і пройшов уперед, ведучи за собою Ліку. Хазяїн ковзнув по ній байдужим поглядом. Більш він не сказав жодного слова. Мовчки провів нас до кімнати з ліжком, дійсно з рушниками та іконою в кутку, мовчки приніс білизну. Ми здивовано стояли, не знаючи, що робити, а хазяїн так само мовчки вийшов з кімнати, зачинивши за собою двері.

- Тю-у, - сказала Ліка, покрутивши пальцем біля скроні. - Він з якимось прибабахом. Може, він не фізик, а шизик? Її жарт не здався мені дуже вдалим, хоча поведінка хазяїна справді здавалася дивною. Ліка заходилась розбирати речі, витягла банки з пивом, витягла рушники.

- Цікаво, в нього можна десь помитися?

- Сама спитай, - знизав я плечима. - І спитаю, - вона взяла рушника і вийшла услід за хазяїном. Я лишився у кімнаті сам.

Тут було помітно занедбано. Наче все стояло на своїх місцях, та ладу не було. І рушники висіли, і завіси, і чисто все, але знаєте, не відчувалося хазяйчиної руки. Складно це пояснити. Мабуть, чоловік за природою своєю не здатен зробити в хаті затишок. Я зняв куртку і заходився розстеляти білизну. Цей фізик-шизик сам живе - зі всього видно. Ну та дідько з ним.

Ліка повернулася хвилин за десять, кинула мокрого рушника у куток і стала повільно роздягатись.

- Помилася? - спитав я.

- Ти уявляєш, у нього навіть є гаряча вода.

Вона скинула білизну та жбурнула її до рушника, потім вляглася на ліжку горілиць і закинула руки за голову. Очі її сяяли.

- Знаєш, тут все зовсім як я хотіла, - вона лежала, хизуючись своїм тілом. - Колись, після дев’ятого класу мене послали до баби, в село, от там у неї була точнісінько така кімната, ну і… - вона посміхнулася.

Зрозуміло, колись там її вперше відпердолили, і от через це я повинен був у мряку їхати бозна-куди. Бабські примхи. А втім, роздратування моє потрошку зникало. Ліка лежала на ліжку під іконою, призовно виставивши свої принади. Одна рука її лишилася під головою, а друга наче самохіть погладжувала молоде гнучке тіло, чіпляючи перса з рожевими сосками, блукаючи животом, крутими стегнами.

Я гмикнув. Ні, смак у мене таки є. І дружина, і оця, і ще там, скільки їх було - як на підбір. Це відчувати треба, панове, бо коли знайомишся з жінкою, ніколи не знаєш насправді, що там під одежею є.

- Ну, - сказала Ліка.

А, дідько з нею, хай палить у салоні, хай розпитує про дружину - врешті-решт нічого страшного. Я загарчав, як кіт, і став роздягатись.

Зараз буде щось. Коли на жінку находять романтичні спогади, вона здатна на все… Живіт мій сам собою підтягнувся, плечі розправилися.

- Не знаєш, котра година? - спитав я, аби щось спитати.

- Пів на першу. І тут я стрибнув до неї в ліжко. Металева сітка загойдалася, наче гамак. Лічині пальці торкнулися мого обличчя.

- Тоді все було як зараз, - сказала вона.

Кров у моїх жилах починала закипати. Я торкався теплої шкіри, і вона починала пашіти мені назустріч. Ось уже…

- Що це? - спитала раптом Ліка.

- Га? - не зрозумів я.

Вона злякано дивилася кудись у бік вікна.

- Лі-ко, - я був знову взявся до справи, але Ліка сахнулася.

- Там хтось дивиться, - пробурмотіла вона.

Я роздратовано обернувся. Завіса на вікні трохи відсунулась, хоч не пам’ятаю, щоб чіпав її. Проте більш нічого підозрілого помітно не було. Я вилаявся під ніс і підвівся з ліжка. Навкруги панувала тиша. За вікном накрапав дощ. Я визирнув крізь шибку, і тут мені здалося, що там дійсно хтось є. Хтось щойно зник за рогом хати, і повітря коливнулося слід за ним.

- Хто там? - стурбовано спитала Ліка.

- Нікого, - збрехав я. - Тобі треба звернутись до сексо-патолога.

- Сам такий, - вона з полегшенням посміхнулася.

- Зараз побачимо! - я підморгнув оком і знову стрибнув до ліжка.

Треба було починати все спочатку. І щойно я…

- Ой! - вигукнула злякано Ліка. - Хто це?

Я миттю обернувся. У вікні нікого не було.

- Ти можеш зосередитися на тому, що робиш? - роздра-товано спитав я.

- Там… вона дивиться, - прошепотіла Ліка.

- Хто?

- Не знаю… біла…

Я подумки плюнув і знову визирнув крізь шибку. На дворі знову нікого не було, і тільки дощ шурхотів.

- Хочеш пива? - запропонував я, закриваючи завісу.

Мені й самому треба було трохи заспокоїтись, щоби принаймні не дати Ліці у вухо.

- Давай.

Ми сиділи голі на ліжку і пили пиво з бляшанок.

- Ти вибач, - попрохала Ліка. - Я й справді її бачила.

- Може, просто поспимо?

- Ні, - вона пригорнулася до мене. - Я зараз заспокоюсь.

Кілька хвилин у кімнаті чути було тільки її подих, але потім мені здалося, що до нього приєднався тихесенький брязкіт скла. Що це? Я сторожко підвів голову. За шибкою хтось був. Це відчувалося у звуці, у забарвленні ночі. Але хто? І тут я помітив, що завіса на вікні знову відсунута. Трошки, самий краєчок, але ж я сам щойно… Ліка нічого не чула, а мені не хотілося її лякати.

- Ще пива хочу, - сказав я удавано бадьоро, звільняючись від її обіймів. Спиною поповзли противні мурашки. Обережно я дістався до столу і визирнув у вікно. Біла незрозуміла постать зникала за сараєм. Я не встиг добре роздивитися, але мені здалося, що то була жінка. Темна хмарна ніч ніяк не додавала певності, тому я підбадьорював сам себе.

- Хтось із місцевих розважається, - я знову закрив завісу і обернувся до Ліки. - Що за ідіотство підглядати попід вікна?

Але настрою вже не було.

- Погладь мене, - сказала вона.

Я пестив її рукою, коли знову почувся тихесенький брязкіт. Я підвів очі. Завіса… І знову біла непевна постать зникла за хатою.

- Так, - вирішив я. - Зараз буде щось страшне, - і взявся одягати штани, хизуючись власною сміливістю.

- Що там? - спитала Ліка.

- Нічого. Просто треба комусь намняти вуха. Ти лежи.

Я вирішив випередити події. Визирнув у вікно - там було тихо. Ну добре. Я сів коло Ліки і поклав їй руку на стегно. Чекати довелося недовго. І щойно почувся знайомий брязкіт скла, я миттю зірвався до вікна. Біла постать віддалялася. Я відчинив двері і стрімголов кинувся надвір. Та це тільки так сказати - “стрімголов”, бо насправді у темряві у незнайомій хаті особливо не розженешся. Щось полетіло шкереберть, поки я знайшов вихід і вискочив на ганок. На ганку сидів хазяїн. Біла постать повільно віддалялася до сараїв. І тут я завмер, бо зрозумів, що постать не торкається ногами землі.

Хазяїн ніяк не зреагував на мою появу. Я стояв, витріщивши очі, і мовчки дивився. Постать обернула голову, і стало помітно, що це жінка, молода, але чомусь з білим, прозорим, наче восковим обличчям, і у білому вбранні, як наречена на весіллі. Так, це дуже нагадувало весільне вбрання. Я спантеличено кліпав очима, поки дивна жінка розчинилася у темряві, а потім спитав:

- Хто це?

- Марійка, - відповів хазяїн, не обертаючись.

- А чого в білому?

- Так поховали, - сказав він.

Я вдихнув повні груди повітря, потім обережно видихнув і зрозумів, що вже нічого не розумію.

- Хочеш пива? - спитав я і, не чекаючи на відповідь, пішов до кімнати.

Я сам зараз більш за все потребував пива. За хвилину повернувся з двома бляшанками і тицьнув одну хазяїнові:

- Пий.

Потім я зметикував, що фізик, певно, не вміє відкривати такі бляшанки, але він, на диво, вже упорався. Я одним духом вихилив половину і тільки тоді почав трохи отямлюватись.

- Добре пиво, - похвалив хазяїн.

- Ага, - погодився я. - “Хайнекен”, жінкам дуже подоба-ється.

Кілька хвилин ми сиділи мовчки, і нарешті я спитав:

- Хто вона?

- Марійка? - перепитав хазяїн. - Моя дружина.

Так, зрозуміло. Треба було заходити з іншого боку.

- А чого тебе фізиком звуть? - на “ти” цієї ночі було легше розмовляти.

Хазяїн посміхнувся:

- Бо я і є фізик. Я скінчив фізтех за фахом “Ядерний магнітний резонанс”.

Так от звідки в нього професорська борідка. Я придивився до хазяїна, і погляд його вже не здався мені таким похмуро-затюканим, як раніш.

- А тут чого?

- Нічого, - він знизав плечима.

Чи то не зрозумів запитання, а чи то я не зрозумів відповіді.

- Ти місцевий?

- Угу, - гмикнув хазяїн.

- Одружився тут?

- Одружився ж.

Більш за все мені, звичайно, кортіло запитати, чом вона не торкається ногами землі, але щось заважало. А може, я і знав відповідь.

Дощ лінькувато тьохкав по калюжах.

- Палити будеш?

Він заперечно похитав головою. Здоров’я береже, добре. А я б, здається, запалив, якби по цигарки знову не йти до кімнати.

- Чого ж ти лишився, дружину до міста не забрав?

Він стусонув бляшанку і спокійно відповів:

- Померла вона.

Так, зрозуміло. Я ж одразу здогадався, що він сам хазяйнує.

- Довго прожили?

Він підвів очі, міряючи мене своїм важким поглядом, і раптом сказав, наче відповідаючи на моє запитання:

- Звичай у нас. Коли дівчина померла незайманою, то на похороні її парубка вінчають з нею.

- Нема такого звичаю, - вихопилось у мене.

- У вас нема, - відповів хазяїн. - У нас є. Ми тут усі з Поділля переселенці, - потім помовчав і додав. - Я якраз після диплома приїхав. На канікули.

Я ковтав пиво, намагаючись зрозуміти почуте. Це ж… - І вона виходить з…? - почав я і зразу пожалів про це.

- З домовини, - продовжив хазяїн. - Не знаю. Я за нею не ходив.

- Від чого вона померла?

- Сказали: серце.

- Ти її любив?

Він знизав плечима, але відповісти не встиг. На порозі з’явилася Ліка.

- Ти чо-го? - капризно протягнула вона. - Мене-е ки-инув, а сам…

Вона загорнулася у ковдру, але назовні весь час виглядало щось - то нога, то груди. Хазяїн зміряв її оком і нічого не сказав.

- Принеси цигарки, - попрохав я.

- Ну-у, - вона вередливо стулила губки. - Іди-іди.

- А ти прийдеш?

- Аякже! - я просунув руку під ковдру та ущип-нув Ліку за груди. Вона засміялася. - Іди, я зараз прийду.

Вона нарешті зникла за дверима.

Дощ ущух. На небі почали з’являтися несміливі зірки. Вже, певно, було по третій.

- А навіщо вона… - я шукав потрібне слово, - підглядає?

Хазяїн посміхнувся. Принаймні мені здалося, що посміхнувся.

- Цікаво.

- Що цікаво?

- Ну те… що ви робите. Вона ж дівчиною померла.

Машина розганяла ранкову тишу своїм гарчанням. Я сидів за кермом, майже не відчуваючи безсонної ночі. Ліка поруч смалила цигарку. Треба було поспішати, щоб ще встигнути зробити собі алібі, зателефонувавши до когось із жінчиних друзів. З хазяїном ми не прощались - він, певно, ще спав. Я поклав на стіл гроші і три банки пива - все, що лишилося.

- Ліко, - попрохав я, - поглянь на табличку. Як зветься село?

- Що?

- Визирни, кажу…

- Га?.. А там уже не видно…

Тьху на тебе.

Я обернувся. Таблички дійсно видно не було. Але на в’їзді до села стояла прикмета - старий трактор на постаменті, і під ним чітко вирізнялося велике, намальоване вапном непристойне слово.

Розділ 4 ПЕТРУСЬ

Оксана згадала це обличчя - худорляве, вилицювате, очі чорні, наче два шматки антрациту, а брови щільною дугою зрослися на переніссі - пишні такі брови, козацькі. Але при тому загальне враження безпорадності лишалося від виразу очей, від усієї постаті та м’якої ходи - хлопець здавався навіть трохи боязким. Це був син Ярослави, що працювала в бухгалтерії. І навіть ім’я Оксана згадала - Петрусь, саме так кликала його мати, коли приходив до неї на роботу. Власне, зустрічалися з ним всього кілька разів, але чомусь запам’ятався - і ці очі, і брови, і дитяче ім’я, хоча хлопцеві було років зо двадцять, і якщо він не тягнув ще на Петра Батьковича, то вже на Петра - точно. Але матері часто продовжують звати синів по-дитячому, мабуть, сподіваючись, що в такий спосіб хоч на один зайвий день утримають їх біля себе.

Оксана згадала все це миттєво, коли побачила його біля залізничної станції. Але, Господи, в якому ж він був вигляді! Обличчя, й без того худе, скидалось на череп, обтягнутий синюватою шкірою, під очима залягли темні кола, волосся давно не мите, скуйовджене, наче повсть, стирчало в різні боки. Одяг, явно з чужого плеча, старий та брудний висів лантухом. І як міліція не зупинила таке опудало?

- Петрусю! - гукнула Оксана.

Хлопець зупинився. Очі його шукали в натовпі знайому постать, але не знаходили. Оксану він, очевидно, не впізнав, та й де там - мало на маминій роботі тітоньок?

- Петрусь! - вона підійшла і взяла його за руку. Рука була гаряча й ледь тремтіла.

- Здрастуйте, - сказав хлопець про всяк випадок.

Вона не стала його мучити непевністю і зразу ж призналася:

- Мене кличуть Оксана, я з мамою працюю разом. А ти що тут робиш?

- Я?.. - він явно не знав, що сказати, - я оце тут… додому я…

Оксана ще раз уважно зазирнула йому в обличчя і тут відчула, що від хлопця пашить жаром, немов з духовки. У Петруся явно була температура - саме тому рука тремтіла, і ці круги під очами… Люди йшли від станції у село, піднімаючи комірці та куцьорблячись під напором осіннього вітру. В Оксані прокинулась мати. Вона міцніше стиснула хлопцеву гарячу долоню:

- Слухай, Петрусю, я тут недалечко дачу наймаю. Ти зараз хворий, у тебе температура, куди тобі в електричку? Ходімо до мене, я тебе чаєм напою, з малиною, а останнім рейсом поїдеш, добре?

Хлопець зробив мляву спробу опиратись, але йому просто забракло сил, і Оксана, так само тримаючи за руку, наче малу дитину, повела його за собою, вулицею до того самого будинку, який наймала разом з донькою.

Проте це надто гучно сказано “наймала”, все це Христа ради, просто давня шкільна подруга не жила на своїй дачі з вересня, тому Оксана з малою на кожні вихідні та на канікули оселялися тут, начебто доглядали. Та ви самі розумієте, як це буває між старими подругами, одна з яких прилаштувалась за добрим чоловіком, а друга розлучена, з дитиною, на службу ходить щодня… Фактично це було чистим благодійництвом, але Оксана не просто в приймачках була - що в садочку виросло, все закручувала, варення варила й подрузі возила, так би мовити, в розрахунок.

Христинка чекала маму біля віконця. Закінчувались осінні канікули, а в канікули Оксана їздила звідси просто на роботу, слава Богу, недалечко, за сорок хвилин добиралася. Дарма що незручно - треба ж дитині хоч колись свіжим повітрям подихати, а то все в місті та в місті.

- Донечко! - вона на порозі розцілувала малу, що кинулась в обійми, а тоді провела Петруся до вітальні та ретельно зачинила двері, ховаючись від осіннього холоду.

Христинка, побачивши незнайому людину, знічено забилась у куточок - вона була саме в тому віці, коли всього нітяться. Гість стояв серед кімнати не рухаючись - чи то від ніяковості, чи від високої температури. Оксана почала знімати з нього брудну та смердючу штормовку, помацала бліде чоло і жахнулася - тридцять дев’ять, не менше.

- Так, - сказала вона, - тобі треба лягти. І не сперечайся.

Петрусь не сперечався. Оксана зарядила малу допомагати, і в чотири руки вони швидко влаштували на канапі такий собі лазарет - чиста білизна, чай з малиною, коняча мірка аспірину й рушник, намочений в оцті. Потім Христинку було відправлено геть, і Оксана роздягла та вклала пацієнта, дивуючись про себе, в якому дранті Ярослава випускає свого сина з дому, ще й за місто.

Петрусь уже навіть не намагався опиратися. І в такому стані він ще збирався сідати в електричку! Оксані було не вперше лікувати хворих дітей, тому за десять хвилин на канапі під товстою ковдрою лежав зразковий хворий - намалинений, нааспіринений, з термометром під пахвою та компресом на лобі. Самодіяльна лікарка з почуттям виконаного обов’язку роздивилася результати своїх піклувань. Петрусь розплющив антрацитові очі, що заволоклися вже туманом страждання, спробував вичавити з себе якісь слова, але Оксана приклала йому пальця до вуст:

- Тс-с-с. Тобі треба спати. А я от зараз телевізор тихенько ввімкну, щоб муркотів, і буду до тебе заходити, добре?

Він заплющився.

Телевізор заговорив щось про духовність, і Оксана пішла до кухні годувати малу.

- Хто це, мамо? - спитала Христинка.

- Та нашої Ярослави з бухгалтерії син. Я його на станції зустріла, а він, бачиш, який хворий.

Оксана гріла на плиті пізній обід, бо в п’ятницю, короткий день, мала без неї не їла - тільки перекушувала - а обідали вже разом.

- Давай, Христинко, не сиди, нарізай хліб.

- А чого він так одягнений?

- Ну що ти, доню, справді? Кожен одягається як може. Негар-но так питати. Він, мабуть, у ліс ходив, чи що.

Христинка, закусивши губу, взялася акуратненько краяти паляницю.

Оксана розставила тарілки, потім витерла фартухом руки і зазирнула до вітальні. Петрусь спав, рівно дихаючи. Тепер, уві сні, вираз безпорадності зник з його обличчя, і він здавався навіть гарним - тонко окреслені риси, і ці пишні брови, такі мужні насправді, прямий ніс, великий рот із пухкими чесними губами. Оксана впіймала себе на тому, що навіть замилувалась хворим - аж сама на себе тюкнула. Тоді помацала Петрусеве чоло, відчувши оксамитовість шкіри - температура трохи впала - потім зібрала шмаття і віднесла його до ванної, щоб увечері випрати. А що - хлопцеві все одно до ранку відлежуватись, не менше.

За обідом вони з Христинкою обговорили всі робочі проблеми, а заодно і те, що дочка прочитала із заданого на канікули.

- Чому ти не читаєш? - питала Оксана. - Все одно весь день нема чого робити.

- Ну, ма-а-мо, - канючила та.

Насправді Оксана сердилась задля годиться, в душі вважаючи, що доньці справді треба колись відпочити - і так навантаження у школі стало не дай Боже.

У свої тридцять два роки Оксана мала неабиякий життєвий та педагогічний досвід, доньку виховувала фактично сама, бо з мамою, звичайно, мала категоричні розбіжності стосовно того, що дозволяти дитині, а що - ні. А чоловік, батько Христинки, до процесу не допускався за визначенням - своєю волею з родини пішов, хай тепер як хоче. Оксана навіть грошей у нього не просила - все сама, вдень на фірмі у відділі реалізації, а ввечері ще трошки плела на замовлення, словом, не бідували.

От і зараз, прибравши посуд, вона взялася за спиці, а малу посадила поруч читати вголос.

- Ніхтовженепам’ятає, відколистоїтьпосередстепуотой Курінь…

- Не тринди, читай розбірливо. -…отой Курінь - хатка не хатка…

Цікаво, як це Ярослава відпустила хлопця хворого та ще й у такому вигляді? Взагалі вона була охайна і про сина наче дбала. А може, він наркоман? Ця думка несподівано злякала Оксану - ото ще бракувало привести в хату наркомана, а тут дитина мала. -…ГасаютьпобіляКуреня йіншівітрийвітерці…

- Кому кажу, не тринди!

А чому, власне, зразу наркоман? Може, він просто в дорозі десь застудився, та оце на станції звалило. Ну а коли навіть і наркоман, так це зараз лікують, він ще хлопець молодий.

Оксана за вечір двічі відкладала плетиво, щоб підійти до хворого, і, обидва рази підтикаючи ковдру та мацаючи вологе чоло, уважно вивчала Петрусеве обличчя. Гарний хлопець. У такого навіть закохатись можна - була б молодша. Он які брови. І чого це він раптом наркоман? Надумала на людину чортзна-що.

Петрусь прокинувся тільки о десятій, бо спітнів і впала температура. Оксана перестелила йому білизну, причому хлопець спробував було зазбиратися додому, але це тільки насмішило. Тим більше, одяг вона вже замочила.

- Я вже цеє… я тут… скоро електричка.

- Господи, яка там електричка? Ти на себе подивися. Поспиш ніч, оклигаєш трошки, а завтра поїдеш.

- Та ну… незручно якось… я ж…

Але вона не поділяла цієї думки.

Разом із тямою до хлопця стала повертатись його боязкість, тому, зустрівши активний опір, він просто замовк і зачаївся під захистом ковдри, тільки очима виблискував, наче вовченя. Смішний, їй-богу. Теж мені наркоман.

Христинка раптом посміливішала настільки, що взялася напувати хворого чаєм з малиною. Еге, їй аби не читати. Хитрюща, зараза, росте.

- Дякую, я сам… - промимрив Петрусь.

Але мала не збиралася вертатися до книжки.

- Вам не можна, ви хворий. Отак, я зараз потримаю…

Оксана перебралася з плетивом до крісла і щиро сміялася, дивлячись на цю картину.

Але згодом вона відправила Христинку спати і ввімкнула торшер. Хворий задрімав, знесилений доньчиним піклуванням. Навіть добре, що він зустрівся на станції - і Ярославі приємне зробити, і доньці наука, і собі розвага - все ж не самій за пле-тивом, чоловік у хаті… Оксана сама посміхнулася таким думкам - ну який там чоловік, цуценя, даруйте на слові, справжнє цуценя. Але все одно живіт сам собою підбирається - Господи, стара вже баба, а туди ж. Тьху.

Вона доплела сьогоднішню норму, вимкнула телевізор і пішла митися. На ніч ще раз зазирнула до хлопця - він дихав рівно, перша ознака відсутності температури.

Оксана довго крутилася, не можучи заснути і думаючи про всякі дурниці. Потім задрімала, але швидко прокинулась, наче спрацював рефлекс - вдома хвора дитина. Босоніж, в самій сорочці вона обережно пройшла до вітальні.

Петрусь уві сні розкрився, і примарне світло торшера падало на худорляві порослі рідкими кучериками груди. Оксана підійшла ближче, нахилилась, поклала руку під ребра, перевіряючи, як б’ється серце. Температура знову починала підніматися, і серце тріпотіло, наче пташка: тьох-тьох. Оксана в якусь мить відчула його калатання аж у своєму серці, воно теж почало тьохкати, намагаючись трапити в унісон. Треба було накрити хворого ковдрою, що її краєчок зсунувся аж на підлогу, а для цього нахилитися, взяти той краєчок… І тут раптом долоня Петруся накрила її руку. Вона здригнулась, наче впіймана на гарячому. Хлопець розплющив свої антрацитові очі і дивився, не відпускаючи руки.

Як це сталося, вона і сама собі не могла пояснити. Тільки насправді Петрусь виявився не таким вже і боязким. Його худі руки були досить сильними, а вуста пашіли чи то пристрастю, чи то хворобою, а чи то й тим, і другим одночасно. Оксана пестила його гаряче тіло, і її не полишало враження, що таким чином вона проганяє хворобу - а чого, за давніх часів жінки саме так лікували своїх воїнів, і у чукчів, здається, це заведено…

- Обережно, хлопчику, обережно…

Він не міг себе контролювати, тому вона трошки побоювалась, але зрештою виявилось, що даремно - тіло скучило за чоловічою ласкою, і ці хлоп’ячі трошки хворобливі пестощі, і це почуття участі у стародавньому лікувальному ритуалі настільки захопили дух, що отямилась уже на плечі у сплячого Петруся. Температура впала. Серце вистукувало рівно і неквапливо: так-так, так-так.

Оксана вислизнула з ліжка, підіткнула ковдру й повернулась до своєї кімнати, де миттєво заснула, обійнявши подушку та посміхаючись, як людина, що виконала свій обов’язок.

Прокинулась вранці у чудовому настрої і, ніжачись спросоння під теплою ковдрою, довго не могла згадати, що ж такого доброго сталося у її житті, поки підступна пам’ять не підказала: “Петрусь”. І одразу настрій зіпсувався.

Господи, це ж вона вчора звабила хлопця, який годиться їй у сини… Ні, обірвала себе, не бреши, в сини не годиться, у нас різниця всього років десять-дванадцять. Але все одно. Сором який!

Щоправда, поки розум обурювався та протестував, неслухняне тіло не хотіло йому коритися і співало, кожна клітинка голосила про те, який сьогодні чудовий день і яка була ніч… Це ж виходить, що вона його заманила. Хтива ідіотка. Як же тепер дивитися йому в очі? Боже мій, як же тепер дивитися в очі Ярославі?! Ні, ну це ж треба таке утнуть. Добре, він хворий, голова не варила, але ж вона - вона повинна була про щось думати, га? Хоча зачекайте - а може, він нічого не запам’ятав?

Але він запам’ятав.

Оксана накинула халат і боязко, наче завинивша піонерка, зазирнула до вітальні. Петрусь ще спав, чи, скоріше, вдавав, що спить, бо коли підійшла ближче, знову впіймав її за руку й розплющив свої антрацитові очі. Очі дивилися, не моргаючи, і в них вона прочитала німе запитання, нагадування про те, що було вночі, та ще щось, що до кінця читати не наважилась, а відвела погляд і спробувала висмикнути свою долоню з хлопцевої. Він не пускав. І тільки коли смикнула втретє, обережно підніс її руку до вуст, поцілував - ледь-ледь торкнувся м’якими губами - та нарешті розпустив пальці.

- Мамо! - закричала Христинка з кухні. - Я поставлю чайник?

- Так-так, став. Я зараз іду.

Вона вийшла з кімнати, не піднімаючи очей.

Але тіло, яке відчуло те, що відмовились читати очі, тіло, що зранку співало на весь голос забуту вже пісню, і зараз зраджувало її. І коли подавала хлопцеві сніданок, несамохіть пригорнула до себе його зкуйовджену голову та притисла до грудей. А він знову ледь торкнувся її шиї у викоті сорочки, і тіло забриніло, немов струна.

Петрусь лишився у неї на всі вихідні, і поїхав понеділковою ранішньою електричкою, бо по-перше, зовсім одужав тільки тоді, а по-друге, не відпускати ж його у такому дранті. Довелося позашивати штани, а сорочці вже нічого не могло допомогти, то вона тайкома на станції купила нову, пообдирала лейбаки та збрехала, що то братова. Хлопець удень чесно хворів, а ввечері, коли засинала Христинка, Оксану невідомим магнітом тягло у вітальню, і вона, наче дружина стародавнього воїна, своєю енергією допомагала аспірину та малині, віддаючись лікувальному процесу з усією силою й енергією тридцятирічної самотньої жінки.

Дивно, але вони майже не розмовляли про свої почуття, тільки один раз Петрусь сказав:

- Ти дарма зі мною зв’язалась.

Але то було звичайне кокетування закомплексованого юнака, і Оксана не звернула на нього уваги. Петрусь не розповідав, чому опинився на станції у такому стані, а вона й не розпитувала, боячись сполохати таке випадкове щастя. Вона гладила його по голові, немов маленьку дитину, та годувала борщем.

Христинка теж брала участь у догляді за хворим - вона читала йому вголос. Спочатку, звичайно, пручалася, а потім якось призвичаїлась і за два дні перечитала все, що задавали на канікули.

Ранішня понеділкова електричка везла їх до міста, вони сиділи на лаві біля вікна, тримаючись за руки. Люди у вагоні додивлялися недобачені сни, тому ніхто не звертав уваги на цю химерну пару - жінка та зовсім молодий хлопець, ще й у досить-таки зачуханому вигляді - наче, не син, та й на чоловіка не тягне. Тільки рознощик газет довго вивчав їх очима. І тут Оксана нахилилася до Петрусевого вуха та вперше спитала:

- Ти мене любиш?

Він у відповідь тільки міцніше стиснув її пальці і ледь почервонів.

На роботі Оксана весь день мурмотіла собі під ніс, так що подруга Вірка тільки зацікавлено зиркала. Єдине, що ніяк не вдавалося, - зважитись на похід до бухгалтерії: як уявляла, що зайде, а там Ярослава за столом у кутку… і що їй сказати? І що та знає - а чи знає? - ну і взагалі… Так що коли вже стало непереливки без сьогодняшніх платіжок, Оксана звернулася до Вірки. Та у відповідь гмикнула, але пішла. А коли повернулася і застала подругу за малюванням фасонів чоловічого светра, то просто й відверто взяла її за горло:

- Так, коротше, колися, і край. І Оксана розкололася.

- Ну ти даєш! - здивувалася Вірка, озираючись у бік бухгалтерії. А потім подумала і додала. - А що він на станції робив?.. Слухай, а він часом не наркоман?

Оксана засміялася вголос, ловлячи на собі здивовані погляди клієнтів. Задзвонив телефон.

- Ти?

Це був Петрусь.

Вона тільки тепер зметикувала, що не лишила хлопцеві своїх координат - ані домашньої адреси, ані телефону. А за два дні канікули закінчуються, вона з Христинкою перебирається до міської квартири, шукай потім вітра - не в Ярослави ж, справді, питати. І от він зателефонував їй на роботу - який розумний хлопчик! У Вірки очі зробилися квадратними, а Оксана ретельно продиктувала свою адресу, як доїхати і таке інше, а потім записала те, що почула у відповідь.

- Ти що, навіть координат йому не дала?

- Ти ж бачиш, що дала.

- Ну, подруго, ти артистка! Зовсім з глузду з’їхала!

В середу вони переїхали з дачі у свою однокімнатну квартиру на першому поверсі, а в четвер Петрусь прийшов у гості, вдягнений уже цілком пристойно, і вони до півночі просиділи на кухні, цілуючись, як десятикласники. У перервах хлопець наминав вареники, а вона підкладала та захоплено спостерігала, як він їсть.

Через спільну для всіх житлову проблему по-справжньому зустрітися можна було тільки на дачі, але й без того було так приємно відчувати, що він тут, поруч, такий молодий, худорлявий, палкий, і так захоплено розповідає про свої комп’ютери…

А в п’ятницю він приїхав на дачу, і всі вихідні вони фактично не розтуляли обіймів - звичайно, коли Христинка не бачила.

Оксана відчула, що по-справжньому закохалася. Вона вже себе і лаяла, і умовляла, і Вірка моралі читала, але вдіяти нічого не могла. Це було над її волю. Тому на роботі доводилось десятою дорогою обходити бухгалтерію, щоб не зустрітися бува з Ярославою.

- Чого ти ховаєшся? - філософствувала Вірка. - Все одно рано чи пізно доведеться розбиратись.

Та їй добре філософствувать, вона філософський факультет закінчила, а як подумаєш, що треба дивитися Ярославі в очі, як уявиш, що вона скаже… ні, краще вже так.

Цей дачний роман тривав три тижні. Оксана за цей час випле-ла Петрусеві моднячий светр, і він такий красивий в ньому став - просто закачаєшся. А на четвертий тиждень Оксанина мати випросила таки собі на кілька днів Христинку. Таке бувало кілька разів на рік, коли Оксані вже ставало непереливки і вона погоджувалась ненадовго віддати доньку на бабин догляд. Щоправда, потім довго доводилось вибивати з неї хибне виховання, але що поробиш - іноді треба подумати і про себе. Цього разу Оксана, зрозуміло, довго не пручалася і тільки-но скінчила збирати Христинчині речі, як зателефонував Петрусь. Він сам завжди телефонував, бо жив із мамою, а від неї навіть “Альо” Оксана боялась почути.

- Петрусю! А в мене для тебе сюрприз, - вона щасливо засміялась. - Ти на цей тиждень переїздиш до мене.

- Але… - почав він, та вона не збиралася слухати.

- Ніяких “але”. Старших треба слухати.

- Я не можу, - сказав Петрусь несподівано.

Вона образилася і поклала трубку. Потім цілих десять хвилин лаяла за це себе останніми словами, боячись, що не перетелефонує. Але він перетелефонував.

- Добре, - згодився він. - Я приїду. Я тебе люблю. Все одно ти повинна знати.

- А я і так знаю, - щасливим голосом промурмотіла вона. - І ти повинен знати, що я тебе люблю.

Він чомусь сумно розсміявся.

Поживіть в однокімнатній квартирі з малою дочкою, і ви зрозумієте, яка настає воля, коли її на тиждень забирає бабуся. У двері подзвонили. На порозі стояв Петрусь. У руці він тримав букет жоржин. Оксана взяла квіти, скуйовдила йому чуба і поцілувала.

Він все-таки був смішний, її Петрусь. Абсолютно дорослі погляди і знання уживалися в ньому з якоюсь дитячою беззахисністю, вразливістю - іноді навіть здавалося, що цей світ за короткий вік встиг завдати йому богато прикрощів, і вони назавжди викарбувалися в підсвідомості. Він легко ображався на все, але так само легко відходив, варто було тільки поцілувати, а чи просто посміятися. Він був усього-на-всього великою двадцятирічною дитиною, і Оксані це подобалось над усе - вона любила про нього піклуватися, гамувати його комплекси, смачно годувати. Сидячи за столом, він збуджено доводив щось украй важливе для прогресу та людства, а вона милувалась, як файно рухаються ці пухкі губи і як смішно бурмосяться над переніссям зрослі брови, аж бровинки стають сторч.

- Ти мене не слухаєш?

- Що ти, котику, звичайно, слухаю.

Ввечері вони пішли гуляти, не зважаючи на те, що було досить прохолодно, а з неба сипалась паскудна холодна мжичка, трапляючи за комір плаща. Надворі настав “собачий” час, і господарі повиводили своїх чотириногих на прогулянку. Петрусь тримав Оксану за руку, і всі собаки оглядалися, заздрячи їхньому щастю. Так добре було йти вулицею без мети, без сенсу, відчувати долонею тепло його долоні і знати, що так буде і завтра, і позавтра, і до кінця тижня. Коли до них наблизився, аби обнюхати, величезний чорний різеншнауцер, Оксана раптом помітила, як напружилась хлопцева долоня, і це її чомусь насмішило. Ти ба, її Петрусь боїться собак! Ну точно, як мала Христинка! І вона почала його злегка піддражнювати, показуючи на найбільш помітні екземпляри.

- А диви, який резин! Давай його погладимо, - а сама зазирала хлопцеві в очі. - Ти боїшся, чи що?

Він не відповідав, а вона продовжувала своє, тягнучись до страхіть на поводках і без.

- Дивися, сенбернар! Як я люблю сенбернарів! Ой, а оно, дивися, дивися - собака в комбінезоні! Який сміш-ний! Диви, просто як дитина! І справді, дбайлива бабуся вела пуделя, затягнутого у вовняну одежину з блискавкою на спині. Це була кумедна картина - кошлата біла голова визирала з товстого синього комірця, а ноги обтягували штанці з манжетами. Тут уже не витримав і засміявся сам Петрусь. А пудель чеберяв собі, буцімто цей сміх його не обходить, такий поважний у своїй одежині, наче собачий прем’єр-міністр.

- Не смійтеся з нас, - зупинилася поруч бабуся, прем’єрова хазяйка. - Ми просто пострижені недавно, тому боїмося застудитись. Так, Джою?

Оксана пирснула, як дівча, а Петрусь зробив серйозне обличчя, покусуючи краєчки губів. Пудель несхвально вимахував куценьким хвостом.

Потім вони цілувалися в парку під липами, і дощик шарудів листям над головами.

А вночі Петрусь був невимовно ніжним, зовсім не таким, як на дачі. Він наче подорослішав, і пестив Оксану, наче старий досвідчений коханець - де й поділася хлоп’яча нетерплячість та похапливість. Оксана злітала під небеса і поверталась назад, щоби знову злетіти. Вона навіть не зрозуміла, чи заснули вони, врешті-решт, чи ні.

На другий день вони поверталися з роботи разом, і знову гуляли, і знову кохалися, як несамовиті. А на третій він не пішов до своїх комп’ютерів, і вона лічила хвилини, підганяючи клятий годинник, який уперто не хотів доходити шостої. А коли нарешті дійшов, вона зірвалася з місця, ловлячи на собі здивовані погляди колег та іронічну посмішку подруги Вірки. Вірка вважала, що Оксана просто з’їхала з глузду, і певно-таки мала рацію.

Оксана на крилах прилетіла додому, поцілувала Петруся і заходилась готувати вечерю, розповідаючи про робочі новини, коли раптом помітила, що хлопець чимось пригнічений.

- Що з тобою, котику?

Але він не відповів, тільки зітхнув важко. Оксана помацала йому чоло - ні, температури немає. Що ж сталося? Вона пригорнула хлопця до себе, намагаючись заспокоїти, почала гладити жорстке волосся. Петрусь поцілував її у викот халата, потім владно обхопив руками стан.

- Що ти робиш? - промурмотіла вона, падаючи спиною на стіл та відкидаючи голову, так щоби не трапити у хлібницю.

Він взяв її коротко та гостро, а вона пестила його волосся, накручувала на пальці пасма, судомно стискаючи долоні та припадаючи до губів у похапливих поцілунках.

Весь вечір вони пролежали на канапі, дивлячись телевізора, а коли вкладалися спати, Оксана обійняла свого Петруся і притулилася до порослих рідкими кучериками грудей.

- Пробач мені, - сказав хлопець, відкидаючись на подушку.

- За що, дурнику? Мені було добре.

Вона так і заснула у нього на плечі, і до неї прийшов дивний сон - що начебто стоїть вона в лісі гола, а поруч ходять різні звірі та облизують її своїми язиками, облизують безсоромно, і вона не може від них оборонитися. Їхні язики гарячі та шорсткі, вона кличе Петруся, але його нема, вона безпорадно озирається, а навкруги тільки ліс, ліс, який поглинає звуки.

- Петрусю! - закричала на весь голос Оксана і прокинулась.

Петруся поруч не було.

- Петрусю! - покликала знову Оксана та сіла в ліжку, намагаючись роздивитися, куди дівся її хлопчик. Але відповіді не дочекалася.

Тоді вона спустила ноги на землю і, як була боса, почалапала до кухні, сподіваючись, що він пішов попити води. Але ні там, ні у ванній Петруся не було. Звідкись дув холодний протяг просто по ногах. Господи, де ж він дівся? Оксана повернулася до кімнати та клацнула вимикачем. Під стелею спалахнула жовта люстра. Оксана зіщулилась від яскравого світла, потерла очі долонями і тут завмерла, навіть не можучи опустити рук.

Велика шибка вікна була розбита, і дрібні друзки валялися на підвіконні та підлозі. Осінній вітерець коливав тюлеву завісу. Оксана знов заплющила очі, потім розплющилась - картина не змінилася. Петруся в кімнаті не було. Оксана обережно, щоб не порізатись, зробила кілька кроків вперед. Великі гострі краї розбитої шибки були забризкані кров’ю, наче той, хто її розбивав, добряче порізався. На підвіконні чітко вирізнявся кривавий слід великої лапи з пазурами, схожий на слід собаки. Оксана обережно визирнула на вулицю. Такі самі сліди виднілися і на вогкому грунті клумби. Люстра під стелею кидала на вулицю жовте півколо, за яким сліди зникали. Оксана притулилася до одвірка, щоб не впасти. Тут були сліди собаки, кров, але тут не було слідів її Петруся, не могла ж собака його… Оксана обернула голову, і раптом помітила, що до уламка скла разом з кров’ю приліпилося пасмо собачої шерсті, короткої, сіро-чорного кольору. На дотик вона була жорстка і нагадувала… Господи, та це було Петрусеве волосся! Оксана ладна була заприсягтися, що це було його волосся, тільки коротше і сіре.

Хмари розвіялись, і над землею засяяла у всій красі жовта тарілка повного місяця.

Раптом Оксані стало по-справжньому лячно. Ноги підігнулися, і вона впала на фотель. У голові все перемішалося - дача, ліс, дивний сон, Петрусь у пошарпаній штормовці, гарячі шорсткі язики звірів. Боже мій, що ж це робиться!

Холодний вітер віяв з розбитої шибки, але Оксана не відчувала його. В голові проносилися думки одна неймовірніша за іншу. Ця кров, і сліди. Двері! Вхідні двері! Вона прожогом вискочила в коридор. Вхідні двері були зачинені зсередини, ключ стирчав у замку. Як це може бути?! Якщо собака застрибнув іззовні, то його сліди та кров повинні бути скрізь, але їх нема. Значить… значить, собака вистрибував з кімнати? Значить… Що це значить? І звідки це волосся на склі? І де Петрусь?

Оксана так і просиділа біля вікна до сходу сонця, намагаючись стулити докупи те, що бачила, але голова вперто відмовлялася розуміти все це. Відчуття часу зникло.

Ранок давно вже зазирав у розбите вікно, і жовта лампа під стелею даремно намагалась змагатися з ним у силі.

- Длінь-длінь! - пролунав дзвінок над дверима.

В Оксаниному серці спалахнула безумна надія. Вона миттю зірвалася з місця. Ключ не хотів коритися тремтячим рукам. Нарешті замок клацнув.

На порозі стояла Ярослава, Петрусева мати.

Вона не промовила ані слова. І тут Оксана, як була, розпатлана, в нічній сорочці, кинулась їй в обійми і заплакала, заридала вголос, тулячись мокрим обличчям до Ярославиного плеча, а та, в свою чергу, теж заплакала, і сльози краплями потекли на Оксанину сорочку. Так вони плакали, стоячи на порозі кілька хвилин, а потім Оксана отямилася, провела гостю до кімнати, і вони поплакали там, а потім стали збирати скалки скла з підлоги, і Ярослава розказувала, розказувала, а потім Оксана завішала вікно ковдрою, щоб не дуло, вдягла халата, і вони сіли на кухні, Ярослава знову розказувала, і вони плакали на плечі одна в одної, запиваючи свої сльози міцною і чомусь солонкуватою кавою.

Це почалося, коли Петрусеві виповнилося чотирнадцять. Одного ранку Ярослава не застала його в дитячій кімнаті, а побачила сліди і дуже злякалася, навіть міліцію кликала, але ті, звичайно, нічого не знайшли. Всі синові речі були на місці, а сам він наче випарувався. Петрусь повернувся тільки на четвертий день, загорнутий у якесь подерте простирадло, і те, що розповів, змусило Ярославу збліднути, і тільки величезним зусиллям волі вона втрималася на ногах. Він сказав, що перекинувся на вовка і три дні ходив лісом, лякаючи виттям лісників та туристів.

Звичайно, вона не повірила, проте й зовсім не вірити не могла. Дитину повели до психіатра, але, крім особливостей пубертантного періоду, той нічого не знайшов. А за місяць все сталося знову - і зникнення, і сліди, і повернення, і розповідь. Далі це почало повторюватись щоразу, коли повний місяць сходив над землею. Спочатку це лякало і сина, і матір, вона в паніці кидалася від лікарів до знахарів та шарлатанів, але всі тільки розводили руками. На розповідь про вовка фахівці починали уважніше придивлятися до матері, а у сина все одно ніякої патології не бачили. Ярослава впала у відчай, а лікарі у кращому разі виписували заспокійливе обом, у гіршому - тільки їй.

Петрусь замкнувся в собі, став відлюдником. Раніш він був щирим, привітним, мав багато друзів. Тепер друзі зникли, і єдиною розрадою став комп’ютер. Ярослава проплакала не одну ніч. До того ж восени та взимку хлопець дуже застуджувався, бігаючи лісом, його постійно переслідували ангіни та пневмонії, він схуд і змарнів, став погано вчитися.

До війська його не взяли через кволе здоров’я, а знайти роботу довго не вдавалося, поки нарешті в одній комп’ютерній фірмі згодилися на вільний графік. І з дівчатами у нього не виходило ніяких стосунків, тобто іноді якісь ходили, але щоб женитися та завести діточок, то самі розумієте. Тому, коли узнала про Оксану, довго не могла повірити, боялась, а як зійшов повний місяць, побігла сюди…

Так жінки гомоніли на кухні, плачучи та заспокоюючи одна одну по черзі, а вогкий осінній день ішов собі своєю дорогою. На роботу, звичайно, не пішли, довелося дзвонити та відпрошуватись. Вони випили безліч кави і ще більше валер’янки. В кімнаті вітер ворушив картату ковдру на вікні і хижо шкірились уламки шибки, вкриті засохлою кров’ю.

Після розмови з Ярославою Оксана довго не могла отямитись, а зранку раптом щось вирішила, поїхала на роботу, нічого не пояснюючи, написала заяву на відпустку своїм коштом, попе-редила матір, що від’їздить, і рвонула на дачу. Наступні два дні вона провела на станції, там, де зустріла його вперше, вдивляючись у кожну постать на лісовій стежці. Вночі вона довго плакала й засинала на мокрій подушці.

Петрусь прийшов тільки на четвертий ранок. Він постукав у вікно, і Оксана підхопилася з ліжка. Серце її стріпонулося, як пташка. Хлопець був загорнутий у якусь ряднину і часто та глибоко кашляв.

Оксана завела його до кімнати, цілуючи та поливаючи сльозами, вклала в ліжко. На Петрусевих плечах червоніли глибокі подряпини, одна перетинала обличчя поперек.

У холодильнику стояла банка з гусячим салом, у шафі -малина та парацетамол. Вона ні про що не розпитувала, а він і не розповідав. Вона мастила подряпини самогонкою для дезинфекції, потім розтирала його салом, примушувала дихати над картоплею, годувала парацетамолом, сподіваючись у душі, що пневмонія ще не почалась. А він дивився страдницькими очима, немовби за щось вибачаючись, і вона цілувала ці очі, примовляючи:

- Ну що ж ти? Ну ти ж не винен. Ну так сталося. Я тебе все одно люблю. Все одно ти мій, і я тебе нікому не віддам.

Петрусь намагався щось сказати, але вона тільки приставляла пальця до його губів та хитала головою:

- Не треба. Я все знаю, - і пестила його жорстке волосся. - Бідолашний мій Петрусик.

За вікном лютувала пізня осінь, дерева схилялися та шаруділи довгими вітами під напором холодного вітру. В лісі було холодно і незатишно, вогка земля, вкрита палим листям, не могла дати притулку нікому - ні людині, ні звірині.

Оксана весь тиждень провела біля хворого, і виходила таки його, тому до міста в неділю вони повернулися разом - якраз вчасно, щоби забрати у мами Христинку.

Повечеряли вони разом. Оксана зігріла велику каструлю молока, яке завбачливо купила зранку на фермі, і слідкувала, щоб діти пили його, поки тепле. Христинка розповідала про шкільні події і про те, як з бабою робила уроки. Петрусь уважно слухав, позираючи іноді на Оксану, немов зважуючись на щось. Подряпина на лобі вже зовсім загоїлась, і з-під струпів вилущувалась ніжно-рожева шкіра.

А пізно ввечері Оксана провела хлопця на автобус.

- Знаєш, - сказав він, коли вийшли з під’їзду. - Я хочу тобі сказати…

Але вона затулила йому рота поцілунком.

- Я ще не готова до розмови, - сказала вона згодом, дивлячись просто в очі. - Дай мені ще трошки часу, добре?

- Добре.

Він стояв біля автобусного вікна, прихилившись до поручів, і дивився на неї, поки автобус пшикнув дверима та зрушив з місця.

Оксана підняла комір і рушила додому холодною незатишною вулицею. Назустріч траплялися тільки хазяї з собаками, і Оксана почала придивлятися до них, немов шукаючи щось, а потім засміялася та стала пришіптувати собі під ніс, але що - ніхто не чув.

У неділю вона весь день зосереджено малювала, потім розраховувала на папірці, загинаючи пальці, і знову малювала. Потім видобула спиці, спробувала набрати кілька рядків, але розпустила, і почала спочатку. А в понеділок увечері відклала решту замовлень й почала плести нове. За нього, щоправда, ніхто не обіцяв грошей.

Вона плела з сірої товстої вовни щось чудернацьке - наче комбінезон з чотирма рукавами і блискавкою на спині. Вона розтягувала його, приміряючи до когось в уяві, і продовжувала плести далі. Петлі лягали щільно одна до одної, на грудях та біля манжетів вони утворювали вибагливий візерунок. За два тижні чудернацький виріб був готовий. Товста вовна добре захищала од вітру. В такому, мабуть, і на снігу не змерзнеш.

Так що коли раптом, гуляючи лісом під повним місяцем, ви побачите вовка у сірому комбінезоні з блискавкою на спині, не лякайтесь і не лякайте його. Він вас не зачепить.

Зовсім недалеко, в селі, на затишній дачі на нього чекає жінка. Вона прасує сорочку та час від часу визирає у вікно. На стільці поруч висять джинси й теплий светр, а у шафі про всяк випадок приготовані малина, гусяче сало та парацетамол.

Розділ 5 ВІДЬМА

Вона пливла, незважаючи навіть на сплутані руки. Ну що ж, так воно і повинно бути. В теорії.

Я підняв з берега величеньку каменюку і намірився. Перший кидок пройшов поруч з плечем, здійнявши цілу купу бризок. Другий влучив у груди з глухим звуком, наче вдарили оркестрові литаври. І тільки третій поцілив у голову. Запопадлива хвиля підняла її, щоб зручніше було цілитись. Під місячним світлом почала розпливатись темна пляма, ще темніша за нічний океан.

Я жбурляв та жбурляв, наче заведений, камені з глухим чваканням зустрічали плоть і тихо ковзали на дно. Пляма розпливлася завбільшки з ковдру, і тоді я вирішив, що досить - решту зроблять хвилі. Вони понесуть її на скелі, туди, де білі буруни вистрілюють залпами бризок. А тоді акули… Але тут, здається, немає акул. Дарма.

Я піднявся крутою стежкою до машини та ввімкнув радіо. В колонках радісно зацвірінькали іноземні голоси, потім заграла музика. Двигун загарчав в унісон, і я поїхав, спочатку повільно, а тоді все швидше й швидше, туди, де на мене чекала пляшка доброго вина та прохолодні від кондиційованого повітря простирадла, хрумкі на вигляд і оксамитові на доторк. Туди, де озонована блакитна вода басейну радісно зустріне моє гаряче тіло, а тоді дбайливо віддасть його до м’яких обіймів халата. Туди, де я живу.

Будильник затьохкав канаркою рівно о восьмій. Хоча тут, на острові, можна було нікуди не поспішати, я все одно суворо дотримувався режиму.

- Буенос діас! - привітався до мене двійник у люстрі над раковиною та почав намилювати щоку. Свято гоління, мать його так. Під очима набрякли мішки - чи то від вечірніх пригод, чи від акліматизації, бо я ж тільки вчора прилетів. У голові вистрілило - дійсно, я ж тільки вчора прилетів, і в перший день одразу оце вляпався в халепу… Добре починається відпочинок, нема чого сказати.

Я засвистів, як отой бевзь із реклами, зішкрябуючи піну з підборіддя.

Сонце ще ледь-ледь піднялося над обрієм, тому в повітрі відчувалася справжня прохолода. Так, щось вона казала про особливості місцевого клімату. Вчора я не відчув їх із цілком зрозумілих причин, а втім - які б не були особливості, а в Києві зараз плюс шість і дощ. Є з чим порівнювати.

Я зварив собі чорної як дьоготь кави та всівся на терасі під пальмою, ще раз, кадр за кадром прокручуючи в голові вчорашній день.

Це, звичайно, був чистий авантюризм та безвідпові-дальність. Виправдати мене міг тільки виснажливий переліт і здивування, коли раптом за тисячі кілометрів, за шість годин у повітрі, за лінією кордону із ввічливими військовими у білих сорочках, за скляними дверима аеропорту я побачив її. А далі все робилося автоматично. У провулку було темно. Машина… Лампочки, що освітлюють номер, я викрутив. Коли відкрилися дверцята, щоб її впустити, на стелі мав спалахнути ліхтарик, але й це було передбачено. Серед тропічної ночі ніхто мене пізнати не міг. “Опель” темного кольору - я навмисне взяв найпопулярнішу марку, тут таких “опелів” сотні, якщо не тисячі, тим більше що я його сьогодні ж таки віддам і візьму інший… Чорт! Треба було розв’язати їй руки, тоді б подумали, що сама - запливла далеко, вдарилась об скелю… От йолоп. Не вірив. Хотів пересвідчитись, а потім забило памороки й забувся про все. Ну, добре. А вдень? Разом нас ніхто не бачив, тому що я до неї не підходив. Тільки подивився один раз значуще, щоби звернула увагу і запам’ятала. Де ще міг проколотися?

За роздумами я не помітив, як допив усю каву, сьорбнувши гущу з дна.

- Хай тобі всячина! - я лайнувся та почав ретельно відпльовуватись. Найбільше в світі не люблю сьорбати гущу від кави.

Тим часом сонце залізло ще на два щаблі своєї щоденної драбини, а з сусідніх апартаментів почали виповзати від-почиваючі. Хтось хлюпнувся в басейн, здійнявши купу бризок, радісно зафоркав і забив руками. Починався перший справжній день відпочинку.

Через майданчик повз басейн до мене прямувала дівчина у білій короткій спідниці та темних окулярах. Тобто не подумайте, що на ній була тільки спідниця та окуляри - звичайно, і сорочка була на місці, і босоніжки, і, як з’ясувалося пізніше, білизна під сподом, але передусім на себе звертали увагу саме згадані деталі. Примружившись від сонця, я розглядав свою ранішню гостю. Впевнена швидка хода виказувала працівника готелю, а синя тека в руці наводила на висновок, що це менеджер.

Цікаво. Та, вчорашня, теж була менеджером. Чи багато їх тут лишилося?

Ця думка примусила мене внутрішньо підібратися.

- Добрий ранок!

Вона професійно посміхнулася. Я кивнув головою і жестом запросив дівчину сісти. Гострі колінця випнулися вгору на незручному пластиковому фотелі. Як на мене, цей менеджер, а точніше, ця менеджер була захуда, я полюбляю жінок з більш примітними ознаками статі.

- Кави?

На жаль, вона погодилась, і мені довелося починати ритуал варіння з самого початку, з миття турки.

- Ви варите справжню каву? - здивувалася вона, побачивши мої вправи біля мийки.

- А ви маєте щось проти? - невеличкий номер дозволяв перемовлятися не форсуючи горла.

- Ні, просто тут здебільшого п’ють розчинну.

- Дарма, - я додав порцію ще й для себе та ввімкнув плиту. - А поки кава буде варитись, ви можете мені розповісти все, що хотіли.

- Ой, точно, - вона скочила з місця, підхопивши свою теку. - Що ж це я сидю, справді?

Це “сидю” мене дуже потішило. Чимось дуже рідним віяло від нього, і я став уважніше придив-лятись до своєї гості.

Дівчині було років з двадцять п’ять, і те, що можна було роздивитися за межами окулярів, здавалося приємним. Біле фарбоване волосся зібране двома заколками, як у першокласниць. Тіло хоча й захуде, але не позбавлене привабливості. Щоправда та, вчорашня, більше була схожа на справжню жінку, з нею я б навіть міг… якби хотів, звичайно. Та й з цією б, зрозуміло, міг - он як у викоті екзерцициться - певно-таки є за що потри-матись.

- Я хочу розповісти вам про наш острів, щоби ви зразу зорієнтувалися, куди їхати в першу чергу, бо не будете ж цілий день лежати на пляжі, справді? - завчено забубоніла вона.

- Справді, - згодився я. Ранішня кава у компанії молодої привабливої жінки налаштувала на елегійний лад. - Тільки я сподіваюсь, що ви не тільки розкажете, а й покажете мені острів?

Як і всі туристи, я розраховував на особисту увагу, а вона, як і всі менеджери, вміла цим користуватися.

- Розумієте, в наші службові обов’язки не входять індиві-дуальні екскурсії… - тоненький пальчик почав малювати на столі непевний узор, погляд був надійно схований за тонованими скельцями.

От у чім, виявляється, сенс темних окулярів - вони дозволяють не позичати очі в Сірка на час таких розмов. Я значуще знизив голос:

- Ні, ну звичайно, приватним чином, між нами.

Вона посміхнулась ще зніченіше та пробурмотіла:

- Від двадцяти до п’ятдесяти доларів за екскурсію, - і поспішила додати. - Дешевше ви не знайдете. Слово честі!

Ну це ж треба - слово честі! У цей момент кава закипіла, і я погодився - все-таки завжди краще мати провідника, особливо зі знанням тубільської.

- Абле іспаньол? - спитав я, беручи філіжанку.

- Аякже! - засміялась у відповідь дівчина.

Тепер, коли відпала необхідність ховати погляд, вона зняла окуляри, зачепила їх за викот сорочки та підвела на мене свої чорні очі. І тут я впустив філіжанку. Тонка порцеляна з брязкотом розвалилась на нерівні частини, рясно поливши стіл брунатною рідиною.

В кімнаті запала несподівана й напружена тиша.

Я впізнав ці очі.

Вона була одною з них. Одною з багатьох. Так само, як і та, що я вбив вчора ввечері. Її очі світилися таємничою потойбічною енергією, яку не бачить пересічний погляд, але ясно розрізняю я, вони випромінювали вогонь, сяяли пекельним сяйвом, від якого самі собою підбиралися м’язи на моїх руках та холонув живіт у передчутті смертельного двобою.

- Що з вами?

Звичайно, вона не зрозуміла, що сталося, вони взагалі не пізнавали мене, зате я пізнавав їх - за поглядом, за цими нелюдськими очима. І це було моєю рішучою перевагою.

- Га? - отямився я та оглянув неподобство, зчинене розбитою філіжанкою. - Не звертайте уваги, це я згадав, що ми з вами так і не познайомилися.

- Ні фіга собі! - витріщилась вона. - Ви, я бачу, оригінал.

- Точно. І ім’я у мене оригінальне - Михайло, - я відірвав від рулону з півкілометра одноразових рушників та став ретельно квацати ними по калюжі.

Вона посміхнулася дещо силувано:

- А мене звати Тетяною.

Я намагався не дивитися дівчині в обличчя, щоб не виказати себе. Саме так сталося і вчора - я побачив ці очі та втратив пильність. До речі, й досі не здав машину, і не взяв нову… Зачекайте, а може, вони переслідують мене? Чорт забирай, може, мене викрили? Скільки я їх убив - п’ятнадцять, двадцять? Вони врешті-решт могли вистежити…

Не мели дурниць, обірвав мене внутрішній голос. Ніхто тебе не вистежив, це просто неможливо. Для цього потрібна організація, сильна сучасна організація, а такої в них нема, ти сам чудово знаєш. Вони всі поодинці, що б там не казали. Вони просто не здатні на таке.

Але чому? Чому вона тут? І та, вчорашня?

Мені захотілося її вбити. Просто тут, у номері. Проте я стримався.

- Ви не слухаєте мене? - дівчина з брязкотом відсунула порожній посуд.

- Слухаю, - широка посмішка сховала за собою мою розгуб-леність. - Я тут подумав… Слухайте, а чого б нам просто зараз не почати, га?

- Що, пробачте?

- Як це що? Екскурсію. Зробіть мені першу екскурсію… наприклад, оглядову, по околицях міста. Сьогодні. Просто зараз.

Вона явно не чекала на такий поворот.

- Тю, - плечі її смикнулись догори. - Я зовсім не про те говорила. Якийсь ви дивний.

- Я не дивний. Я хочу негайно почати відпочинок.

Гаманець знайшовся швидко, і п’ятдесят доларів у ньому виявились найменшою купюрою. Та й дідько з ними - врешті-решт невелика платня за спокій.

- Осьо аванс на сьогодні.

Треба її вбити. Негайно вбити, щоб не псувати відпустку. І тоді вже чесно відпочивати два тижні, як планувалося.

Папірець з підписом скарбничого США виявився пере-конливим аргументом і швидко зник у надрах синьої теки. Дівчина виглядала трішечки розгубленою, але розгубленість ця скоріш мала радісний відтінок - воно й зрозуміло, отак просто з неба отримати грубі гроші, хто б не зрадів!

- Ми вирушаємо?

- Тільки у начальства відпросюся, - підводячись, вона рефлекторно смикнула донизу коротку спідницю. - Але за розбиту чашку вам доведеться заплатити окремо.

- Без базару, - запевнив я на останнє.

Мене просто трусило від нетерплячки, тому рівно за дві хвилини, вдягнутий у непримітні сині труси та футболку, я вже стояв біля машини, чекаючи на свого гіда.

Чекав довго, а чи то так здалося від збудження. І тільки коли терпець остаточно урвався, дівчина нарешті з’явилася в кінці алеї. Вона нікуди не квапилась. Очі знову сховалися під темними окулярами, але тепер це підманути мене вже не могло. Її вирок був викарбуваний у мене в серці, і у батька мого батька, і у його батька, і так аж до славетного предка, полковника Війська Запорізького, від якого йде мій рід. Зараз я її вб’ю, і ніхто мене не засудить - ані людський суд, бо все буде зроблено обережно, як і з попередницями, ані Божий - Бог-бо й поклав на мене цей хрест, і я - тільки зброя у всевишніх руках.

Вона йшла між пальмами, схожими на велетенську розлогу моркву, і, здавалося, випромінювала навколо себе спокій та розважливість. Ніхто не бачив її очей, ніхто, крім мене, не розумів небезпеки, що вони несуть у собі.

Свою першу відьму я вбив ще в школі. Це було нескладно, бо стара, а вона була дуже стара, трошки зомліла під теплим весняним сонечком. Я йшов якраз на комуністичний суботник, тому сховався за гострий гребінець грабель і підкрався непоміченим. Батько потім признався мені, що давно полював на цю бабу, але все не міг захопити зненацька. А я захопив - початківцям щастить. Я вдарив її залізними зубцями, а потім добив осиковим руків’ям. Слава Богу, круча була недалеко, і тіло я зіпхав під ухил, так що ніхто не здивувався - стара баба навесні по слизоті злетіла зі стежки та забилася. Таке трапляється. У неї не було родичів, а міліція вже тоді боролася за показники.

- Ви тут? Бо я думала вам дати час на збори.

- Прошу, - я по-діловому розчахнув темні гарячі дверцята, і з салону війнуло, наче з духовки.

Дівчина всілася на переднє сидіння, продемонструвавши мені краєчок бездоганної білизни.

Це добре, що вона не в купальнику, більше буде схоже на нещасний випадок.

- Куди їдемо? - я завів слухняний двигун та обережно, щоб нікого не зачепити, виїхав зі стоянки. Мене не полишало легке почуття нереальності навко-лишнього пейзажу - бо ж іще вчора зранку я стояв у плащі під паскудним осіннім дощиком, а сьогодні голими ногами тисну на педалі, а за вікном пальми та океан.

- Праворуч, - підказала моя проводирка, вовтузячись з паском безпеки. - А ви б теж пристебнулись, бо за ремені тут такі штрафи, що мало не буде.

Слушно. Лівою рукою я намацав вгорі біля дверцят язичок паска та через груди протягнув його донизу. Потім, не полишаючи керма, перехопив правицею і спробував навпомацки всунути до замка, але незвичний механізм з першого разу не схотів коритися.

- Я допоможу! - дівчина схилила голову, придивляючись, і раптом здивовано підвела на мене обличчя. - Ой, а що це?

На її долоньці лежала довгаста сережка з камінцем.

Я рефлекторно натиснув на гальма. Ззаду обурено засигналили - кляті буржуї добре попрацювали над механікою: машина колом стала посеред дороги, аж на передні колеса присіла. Я ледь не вдарився грудьми об кермо, а прив’язана дівчина смикнулась, наче лялька. Від різкого руху знахідка злетіла з її руки на підлогу.

В наступну мить ми одночасно нахилилися за нею та, цілком зрозуміло, зіткнулися головами.

- Ой! - моя супутниця схопилася за лоба і раптом захихотіла, немов і справді трапилося щось цікаве.

Посміхнувся і я, чухаючи скроню, але очі нишпорили по підлозі. Де ж ця біда закотилась? Мабуть, я сказав це вголос, бо дівчина, все ще хихочучи, підняла ноги. Спідниця задерлася аж до пупа, і якби не обставини, я б обов’язково звернув на це увагу. Проте сережки ніде не було, тому очі мої займалися головним чином зазиранням у шпаринки за чорним килимком.

- Нема? - спитала дівчина відсміявшись, хоча й не відпускаючи забитого лоба.

- Нема, - розгублено погодився я.

- А це ваше? - спитала вона, опускаючи ноги. Спідниця лишилася на пупі, відкриваючи для огляду мінімалістичні трусики.

- Ні.

- А чого ж ми тоді шукаємо? - І правда, - я скосив око на трусики і знизав плечима. -Хай їй грець.

- Хай. Це, здається, навіть не золото.

Спочатку мені здалося, що сережку загубила та, вчорашня, але зараз, хоч убий, не згадувалось, чи такі були у її вухах, та й чи були взагалі. Це тільки жінки з їхньою маніакальною пам’яттю на дрібниці здатні помічати подібні речі. Але, здається, моя супутниця не впізнала знахідку, тому можна сподіватися, що та не входила до арсеналу її колеги. Принаймні дев’ять шансів з десяти. Машина це прокатна, до мене її брали інші, можливо, жінки… Та й взагалі, мало тут туристів, чи що?

Я знову оглянув свою супутницю, але на обличчі не прочитав нічого небезпечного для себе, жодного натяку згадки, жодного осяяння. Вона, вочевидь, витлумачила мій погляд по-своєму, бо негайно почала обсмикувати спідницю. Господи, ці вічні бабські штучки! А втім, навіть якщо й впізнала, все одно їй не жити.

Машина ображено гарчала, пропускаючи повз себе барвисті туристичні авта. Я відпустив зчеплення та рушив уперед.

- Пристебніться, - подала голос моя гід.

Цього разу маневр із паском вдався без помилок.

- Якийсь ви дивний справді, - додала вона, коли замок задоволено клацнув.

- Це тому, що ви нічого не розповідаєте. За що я вам плачу гроші, га?

Я навіть посміхнувся, досить кривенько, але задовільно. Треба зосередитись, попри все треба зосередитись. Де ж усе-таки поділася ця клята сережка? Обшукаю машину як слід, щойно скінчу сьогоднішню справу.

- А про що ж вам розповідати?

- Як це про що? Про все. От що бачите, про те й розказуйте.

Так, що далі? Далі від’їдемо від міста і зорієнтуємося. Певно, тут є тихі місця, принаймні вчора знайшлося одне.

Вона замислилась, вивчаючи гладенькі круглі схили місцевих гір, що виростали з землі край дороги і за формою нагадували прищі, тільки великі, під саме небо.

Треба триматися ближче до берега. Океанські хвилі та дикий берег - от що зараз потрібно. Я вдивлявся в дорогу, шукаючи невимушеного з’їзду на путівець, але ми, певно, не досить віддалилися від міста.

- Альо! Ви заснули?

- Га? - стрепенулася вона. - Про що я вам розповідала? - Іще ні про що.

- Пробачте. Так от, наш острів має вулканічне походження, і ці гори теж. Колись давно лава виверглася з дна океану і утворила сушу. Вся земля у нас - суцільна лава, тому і колір такий, схожий на золу.

Вона щось підозрює? Навряд чи. Хоча все може бути, краще підтримувати розмову, щоби менше думалося.

- А вулкани у вас є?

- Аякже! - навіть обурилася вона, очі звузились і втратили свій уважний вираз. - Ви що ж, не знаєте?

- Не знаю. Я тут у вас вперше.

Вдалині з’явилися та почали швидко наближатися біленькі будиночки.

- Це що?

- Сусіднє місто.

Звичайно, містом цей десяток садиб можна було назвати тільки з великою натяжкою, але хай буде так.

Охайні будиночки оточували величенькі городи із зеленими соковитими хащами на них.

- А що то таке зелене вирощують у ваших містах?

- Кактуси, - стинула плечима моя гід, наче всі нормальні люди вирощують на городах кактуси.

- Навіщо?

- Навіщо? - вона замислилась, немовби згадуючи щось. - Ось, точно! На цих кактусах розводять якусь місцеву блоху, що з неї потім роблять пурпур.

- Але ж пурпур, здається, роблять з черепашок. Ми в школі, пам’ятаю, вчили.

- Справді? Ну, значить, щось інше роблять, якусь фарбу, чи що.

У неї була своєрідна манера вести екскурсію.

Я пригальмував. За невисокими кам’яними мурами і справді височіли зарості кактусів, тих, що в нас звуться тещиним язиком. Тільки місцеві язики вражали своїми розмірами та циганськими голками на листі. Бліх я не побачив. До речі… Між городами нагору вела доволі пристойна дорога, присипана вулканічною брунатною жорствою. Здається, те, що треба.

- Що там, як ви гадаєте?

Вона знову кинула задумливий погляд на звичний для себе пейзаж та звела брови вгору.

- Я гадаю, берег. Тут у нас всюди берег. Весь острів двадцять кілометрів упоперек.

Я обережно завернув на путівець, шини гучно зашурхотіли, підминаючи дрібні камінці. Шлях плів складні візерунки поміж городів, вщерть зарослих соковитими кактусами. Ото вже блошиний рай! Але скоро дорога вирвалась на простір звичайного острівного степу. Моя супутниця дивилася в далечінь, обличчя її виражало крайній ступінь байдужості.

- Даремно ми сюди поїхали, - нарешті мовила дівчина. -Там далі по шосе Сад кактусів, всі туристи їдуть туди.

- Встигнемо, - запевнив я. - І в Сад кактусів встигнемо, і всюди. Ваш острів усього двадцять кілометрів, а у нас цілих два тижні.

- Упоперек двадцять, а вздовж - шістдесят.

- Це кардинально міняє справу!

Дорога наближалася до узбережжя, але не ставала гіршою. Назустріч нам не трапилося жодної машини, і це додавало впевненості. Сюди принаймні туристи не вчащають, напевно, не те що в той рекламований Сад кактусів. Незабаром шлях вивів нас до великої піщаної галявини та завернув ліворуч. Я пригальмував. Океану не було видно, зате добре чувся гуркіт прибою. Здається, приїхали.

- Прогуляємося? - запропонував я.

Навкруги було спокійно та порожньо. Де-не-де росли високі густі кущі якоїсь місцевої націо-нальності. Містечко з кактусами та блохами лишилося позаду, не зовсім далеко, але достатньо, щоби ніхто нічого не побачив і не почув.

Здається, дівчині було все одно. Я виліз назовні та відкрив пасажирські дверцята. Вона терпляче чекала, доки я обійду навкруги, не рушаючи з місця. Ти ба, попривикала тут до європейських штучок. Кросівки вгрузали в білий пісок. Океан гуркотів за якихось сто метрів, і я пішов туди, до примхливо порізаного краю. Дівчина крокувала поруч, не озиваючись жодним словом. У звуки океану впліталося гелготіння чайок. За двадцять метрів галявина обривалася вниз двадцятиметровим урвищем, і там внизу гострі уламки вулканічної породи зустрічали грудьми білі отари хвиль. В обличчя нам війнуло солоним мокрим вітерцем. Саме те, що треба. От що значить стихія - з такої кручі впасти дуже просто, навіть молодій дівчині, а там її зустріне не залізний мотлох, і навіть не граблі з осиковим руків’ям, а справжні, нагострені тектонічними зламами вістря породи. Це значно краще. Я набрав повні груди прозорого мокрого повітря. Тут не треба грабель - тільки підвести до краю, трішечки, саме трішечки, підштовхнути - і вона не випливе, хоч із сплутаними руками, хоч з вільними.

Я зупинився біля самого урвища, милуючись краєвидом, бо тут і справді було чим милуватись. На обрії у легкому серпанку вгадувались обриси сусіднього острова, а далі був тільки океан, безмежний, на тисячі кілометрів океан, що ніс до наших ніг свою шалену енергію та розбивав її на друзки з гуркотом і стовпами бризок. Дівчина підійшла та стала поруч, немовби прочитавши мої думки.

Це буде найвеличнішим вбивством з усіх, що я здійснив. І найпростішим.

- Бачите, яка краса?! - сказав я, опускаючи руку їй на плече та напружуючи м’язи для останнього поштовху - Так, - згодилася вона. - А осьо, дивіться! - голова її обернулася назад, наче там теж було щось цікаве.

Я впіймався на цей примітивний рух, теж обернув голову і тут закляк на місці, і рука моя завмерла на плечі супутниці.

Стежкою до нас наближалася жінка. Гола. Тобто зовсім гола, тільки на плечі висів невеличкий рушничок. Жінка була немолода, але тіло мала підтягнуте, доглянуте і вкрите рівною-рівнесенькою смагою. Вона йшла настільки просто, вільно та спокійно, наче так і треба, а порівнявшись з нами, тільки привіталась по-німецькому: - Ґутен таґ!

- Гутен таг, - автоматично відповів я, супроводжуючи жінку очима. - Що це?

- Нудисти, - буденно сказала моя супутниця. - Це містечко нудистів. І тут мені наче полуда з очей спала. Звідси, з берега, стало видно, що пишні кущі обабіч дороги ховали собою невеличкі будиночки з доглянутими чистенькими подвір’ями, на яких засмагали, грали в теніс та сиділи на лавах голі люди різного віку і статі, а трохи далі ліворуч на невисокій скелі був влаштований пляж із залізними сходами до води, і там, наче морські котики, лежали голі-таки люди, безліч людей.

Здавалося, всі вони спостерігали за нами з неприхованою цікавістю.

Обережно, щоб не дай Боже не штовхнути, я відвів дівчину від краю урвища та попрямував до машини.

Лежачи ввечері в ліжку, я зрозумів свою помилку.

Плечі та шия пекли неймовірно. Я таки попалився на сонці, хоча воно здавалося й не дуже гарячим. Так завжди буває в перший день - хочеться швидше й більше, тому не встигаєш подумати.

А думати треба. Хлопчисько. Бевзь. Очі засліпило - від сонця, від тої першої, від другої… Та й скажіть, кому б не засліпило? Добре хоч я її з берега не штовхнув серед цих нудистів - ото була б картина. Хотілося швидше впоратися, щоби потім відпочивати спокійно? От і відпочив би. Господи, де ж вони взялися на мою голову, га? Тисячі кілометрів, острів, океан, і перша ж стрічна землячка виявляється… і друга теж. А може, у них і справді організація, тільки я ще не в курсі?

Я, звичайно, на ніч помастив плечі кремом, проте вони все одно пекли. А в голові свербіли думки і брутальна лайка на самого себе. Боже, який же ж ідіот! Коли вже порозумнішаю? Я ж мало не загинув через власну необережність. І з першою вчора, обов’язково треба було розплутати руки. А так - що це виходить? Виходить, що хтось її зв’язав, а значить, зумисне вбивство, а значить, почнуть шукати. Тільки дзуськи знайдуть, тим більше що у мене нема мотивів, я з нею навіть не був знайомий. А сережка? Цікаво, чи це й справді її сережка? Я ввечері перевернув догори дном весь салон, але так і не знайшов нічого, і це теж дратувало. Лишалися сліди, шанси. Ні, цю, другу, обов’язково треба вбити, тільки не так по-ідіотському, а серйозно, підготуватися як слід. Бажано, щоб це сталося ввечері, або вночі, бажано мати алібі. Нічого, зорієнтуємося. Буває, що й помилишся. Але головне - це вміння аналізувати власні помилки, і поки я це вмію, я не переможний.

Ранок підтвердив мої вечірні висновки.

Крем виявився цілющим, і плечі майже не турбували. А сон під подихом кондиціонера так само зцілив мої думки. Розгубленість і метушня першого дня минули. Треба було поміркувати як слід.

Скінчивши ритуал гоління та ранкової кави, я вирішив купнутися в океані і, захопивши рушника, як був у плавках, подибав до берега. Тут, біля готелю, він був положистий, ще й де-не-де посипаний дрібним пісочком. Пісок, як пояснила мені вчора моя супутниця, привозили сюди з пустель Марокко, і океанські хвилі весь час намагалися змити його з вулканічних скель та відправити назад до Африки. Обіг піску, одне слово. Дно виявилося жорстким та кам’янистим. Немає в світі раю, брешуть туристичні проспекти. Я намучився, поки нарешті пірнув та по-жаб’ячому поплив від берега. От, виявляється, чому тут у кожному готелі великий басейн.

Ранішні думки мене зовсім не тішили, і я вирішив, що годі отруювати собі життя. Сьогоднішній день треба присвятити відпочинку та вивченню місцевих умов, а вбити її - вистачить часу ввечері, у крайньому разі завтра або післязавтра, де вона дінеться?

Наплававшись досхочу, я виліз на берег та загорнувся в рушник. До всіх чеснот тут ще й постійно дув досить цупкий вітерець.

Розумні сусіди-англійці воліли краще відпочивати біля басейну в затишку. Оце варто було їхати за тисячі кілометрів.

Чесно кажучи, у глибині душі я сподівався, що сьогодні вранці вона знову прийде, тому досить довго сидів на ґанку під пальмою та читав недочитану в літаку книжку. Але дівчина так і не з’явилася, тому, щоби не гаяти часу, я вирішив проїхатися містечком, купити їжі та познайомитися з місцевою географією.

- Грасіас, сеньйора! - дякував я дівці в обмінному пункті та касирці в супермаркеті і посміхався з усією щирістю.

Цікаве це було містечко. Воно складалося практично тільки з крамниць, ресторанів та автопрокатних фірм. Крамниці я швидко осягнув розумом та гаманцем. Машину після зрілих роздумів вирішив не міняти - врешті-решт уже пізно, а тачка зручна. Навіщо зайві підозри? Навпаки, якщо почнуть шукати за слідами на березі, останнє, що будуть перевіряти - це машини, які на руках, у них тут туристи - як священні корови в Індії. Лишилися ресторани - я видивився кілька затишних місць з прицілом на довгі осінні вечори. Ви ж не забули, що зараз осінь, кінець жовтня, а я вчора плечі попалив - цирк! І коли, завантажившись на тиждень харчем та згаявши чотири години, я повертався до готелю, на сходах головного корпусу побачив її. Вона була без окулярів, тому чорні очі світилися, неначе блискавки під час грози.

- Фа-фа! - посигналив я та висунувся у розчинене вікно, вимахуючи рукою.

Вона помітила мої вихиляси і теж замахала рукою у відповідь.

Ні, я був приречений на неї і не міг почати нову гру, поки не закінчу старої.

- Пообідаємо десь? - я під’їхав під самі сходи.

- Драстуйте, - чемно привіталась вона і тут-таки швиденько згодилась. - Пообідаємо. Із задоволенням.

Як я зрозумів, зарплатня менеджерів була не настільки високою, щоби відмовлятись від дармового обіду. Не встигла вона вмоститися на сидінні, як вже керувала:

- Тут недалечко, кілометрів вісім, є чудовий ресторан. Зветься “Ла Перла Атлантика”. “Ага, - подумав я собі, - і там тобі дають бакшиш за кожного клієнта”. Але вголос спитав:

- Ла Перла - це по-нашому черепашка?

- Ні, - засміялась вона. - Перла - це перлина.

- Точно! - стукнув я себе по лобі. - От йолоп! Ну, давайте подивимось вашу перлину.

Ресторан виявився і справді непоганим, особливо біле вино, їй-бо як на батьківщині - трохи кислувате, повне, свіже, прохолодне, із запахом степу. Ми таке пили з юності, спочатку крадькома, в льоху, а потім і разом з батьками. Якби не ці очі навпроти, я б зробився майже щасливим.

- Як вам сподобалась вчорашня екскурсія? - вона дивилася на мене з прихованою іронією. - У нас всі дивуються, коли вперше бачать нудистів.

Я якраз воював із печеними мідіями, стукотячи порожніми їхніми стулками, тому заховав за цим звуком свої справжні почуття.

- Ні, нудисти мене не дивують. Я сам старий нудист.

- Та ну!

- Точно. А пляжі у вас паскудні. Абсолютно неможливо купатися!

Вона з великим апетитом наминала смажену рибу, тому від обурення замахала на мене хвостом.

- Та що ви! У нас пляжі на тому боці острова. Вам туди треба їхати.

- Брешете. Як і туристичні проспекти.

- Та ні! - продовжувала вона вимахувати хвостом. - Там у нас справжні океанічні пляжі. Пісок, прибій, серфінг - повний кайф.

- Правда?

- Правда-правда, хочете, я вас відвезу?

- Там багато людей, - закинув вудку я.

- Та ні, - вона розходилась не на жарт. - Там величезний пляж, там кожен сам по собі. Знаєте, як я люблю купатись!

Такою вона мені більш подобалась, якщо це слово можна вжити у нашій ситуації. Принаймні щиро.

Ми сиділи на терасі, і свіжий вітер приємно обдував нашу розпечену шкіру. Насправді на пляж треба було вибиратися ближче до вечора. З усіх міркувань.

Я вилив собі залишки вина і відставив порожню карафку.

- Ще вип’єте? - спитала вона заохочуюче.

Я не відмовився, і офіціант, схожий на сільського вчителя, приніс додаткову літру. Поспішати не було куди. Під ногами повільно коливалися човники та баркаси місцевих жителів. Ні, це таки нагадувало дитинство - і море, і човни, і вино, і відьми. Все як у нас.

- Що ви робите по обіді?

Вона витерла губи серветкою, сьорбнула вина і повела бровами:

- Працюю. А взагалі по обіді у нас сієста.

- Може, поїдемо на екскурсію?

- Поїхали, - згодилася вона, - але сьогодні я з вас грошей не візьму. По-перше, ви мене пригостили обідом, а по-друге, я ще вчорашні не відпрацювала.

На десерт я замовив місцевий різновид мамалиги, солодкуватої і дещо засухої, тому ретельно запивав її вином. - І куди ж ми поїдемо?

- А тут недалечко оглядовий майданчик. Там видно сусідній острів, і взагалі це найвища точка наших гір. - І це все, чим він знаменитий?

- Там цікаво, от побачите. А далі за ним якраз той пляж, що я вам казала. Гайда?

Я подивився на дві літрові карафки, що вижлуктав самотужки, хіба тільки з невеликою допомогою, і філософськи відгукнувся:

- Гайда.

Ми їхали вузькою дорогою, що піднімалася досить круто вгору, заплутуючись у власних поворотах. Рахунок у ресторані був досить поміркованим - напевно, господар, що ним врешті виявився той схожий на вчителя офіціант, не балував екскурсоводів великим бакшишем. Але вино діяло незалежно від цін, тому я міцно тримався за кермо двома руками. Гладка асфальтова стрічка піднімалась брунатним схилом, і найбільше мене дивувало те, що вона ніяк не була відгороджена від урвища, тобто зовсім ніяк - ані відбійника, ні навіть стовпців. З водійського сидіння було добре видно, як земля обривається різко вниз за якийсь метр від узбіччя. Зрештою це почало навіть дратувати. Зустрічні авта їхали повільно, і на водійських обличчях читалося напруження. А поводирка моя як на гріх розцвірінькалася - щось про місцевого художнього генія, про Долину Тисячі Пальм, і тільки питала весь час:

- Ви мене не слухаєте?

- Слухаю, - кивав я, і дорога пливла перед очима.

Я боявся зупинитися, бо не був певним, що зрушу машину на п’яні очі ще й під таким кутом, але і їхати було неможливо - мені весь час здавалося, що праве колесо ковзає вниз, і я несамохіть вирулював на середину дороги під нервові сигнали зустрічних авто. Ці гірські тортури здавалися просто нестерпними, особливо враховуючи те, що я виріс у степу, а додаткове напруження створювала безупинна розповідь супутниці.

- Ви слухаєте?

- Еге.

У найбільш крутому місці, де дорога робила віраж майже на сто вісімдесят градусів, будівельники зглянулися над водіями та нарешті побудували величенький кам’яний мур. Під його захистом мені вдалося відпочити хвилини з півтори - інакше б не доїхали.

Коли ми нарешті досягли найвищої точки острова, я майже протверезів. Ноги, щоправда, зробилися ватяними, і руки тремтіли, як з похмілля, але машина трималася рівно.

- Сусідній острів, Ісла Граціоза звідси видно як на долоні. А тут встановлено оптичні труби, через які можна спостерігати за життям рибалок…

Щоб ти була здорова!

Найкраще було, звичайно, з півгодини посидіти, відпочити від дорожнього жаху, але дівчина наполегливо тягнула мене кудись. Заплативши врешті-решт десять доларів за два квитки, я вийшов на терасу, і тут побачив, точніше зметикував, що земля просто під ногами уривається кількасотметровим проваллям. Чорт забирай! Від несподіванки я мало не перекинувся через поручі.

Ні, екскурсії мені не вдаються - певно, причина в екскур-соводі. З нею треба кінчати. Якнайшвидше. А тоді - вниз, на пляж, відлежуватись.

Дівчина підійшла до синього постаменту із складним прила-дом і вже заклично махала рукою. Мене ще раз вразили її очі - вони горіли, просто палали, і я відчув силу їхнього тяжіння, і ступив два кроки до поручів, корячись цій невідомій силі. Я не розумів, що роблю, і зупинився тільки, коли обличчя моє просто наштовхнулося на окуляр синьої труби. В голові щось зашуміло, і через шум я почув:

- Зазирайте сюди. Зазирайте.

Я схопився за постамент, немов механічна лялька. Зі мною щось діялось, щось незрозуміле й небезпечне, і я припав до тьмяної пащі труби. Внизу клацнуло, наче в автоматі з газировкою, і темрява перед очима розступилася. Я дивився на невеличкий острів далеко внизу і бачив будинки, човни та людей, що поралися біля них. Ця картинка так несподівано напливла на мене, що запаморочилося в голові. Шлунок підскочив кудись під горло і затріпотів, наче пташка у сильці. Спершись головою на окуляр, я намагався опустити шлунок на місце. І тільки-но став опановувати себе, як темрява перед очима знову зійшлася чорними шторками - хитра труба дозволяла дивитися рівно дві хвилини за кожні сто песет.

- Ну як? - почув я ззаду голос та відхилився від синьої стійки.

В цей момент я прокляв себе, ресторан і вино, що з таким смаком пив. Від різкої зміни перспективи шлунок з новою силою атакував горло, і воно нарешті не витримало. Забув-ши про карколомну висоту, я перехилився через поручі і вивернув у кількасотметрове урвище салат, мідії та мамалигу на десерт. Це, напевно, було грандіозне видо-висько, бо туристи, які юрмилися поблизу, си-понули врозтіч.

Мідії летіли донизу, і я відмітив про себе, наскільки швидко вони зменшуються у розмірі та губляться на тлі брунатних схилів. Тут було таки височенько, хоча поки що мене це не турбувало. І щойно почало турбувати, я з полегшенням підняв голову.

Вона стояла поруч і дивилася на мене з неприхованою іронією.

- Ви звернули увагу на кольорові фігури там внизу, на піску? Це ландшафтна скульптура, типовий зразок творчості автора комплексу.

Хай йому грець.

Я відпився водою там-таки в ресторані з великими вікнами, до яких про всяк випадок близько не підходив. Пити все-таки треба менше. Або вже більше.

Донизу ми спускалися, помінявшись місцями. Я сидів під розчиненим вікном на пасажирському місці, так щоби вітер віяв в обличчя, а моя супутниця впевнено крутила кермо.

Обабіч дороги пропливали біленькі будиночки чергового міста, нагадуючи мені пору щасливого дитинства, і якби не було так зле, я б із задоволенням поринув у спогади.

На самому краю нашого міста в лісосмузі стояв дзот, напевно, ще з часів війни. Він був точно такий, як будинки цього чортового острова - біленький, маленький та квадратненький. Туди не сягали пильні очі вчителів, і ми з хлопцями, зрозуміло, користалися цим, організувавши у дзоті свій штаб. Ми відсиджувалися в ньому, втікаючи з уроків, вчилися курити і зберігали спільне майно, нажите в процесі дитячих пригод. І саме там я спалив свою четверту відьму. А може, й третю чи п’яту - врешті, я ж не боксер, щоб вести облік перемог. Я вже був десятикласником, а вона якраз досягла віку, коли молоді хлопчики знову здаються особливо привабливими. Я довго не пручався, і вона позбавила мене невинності там-таки у лісосмузі. Але треба зауважити, що це не забило мені памороків. Як був голий, я заліз у дзот і видобув звідти довгеньку мотузку. Вона спостерігала за мною широко відкритими від здивування очима. Неземні радощі, що пообіцяв я, намотуючи мотуза на руку, викликали жваву цікавість. Вона була жінкою темпераментною, хоча й цнотливою, і відео вже посіяло в її серці схильність до пошуків та експериментів. Стара осика стирчала поруч із дзотом, а в штабі якраз знайшлася каністра з бензином. Я відчував себе Великим Інквізитором, коли всовував кляпа їй до рота та плутав морські вузли на потрісканому сухому стовбурі. Вона отримала те, що хотіла - неземні радощі спалили її до кінця, а головне, що у вогні згоріла мотузка і кляп. Тепер я розумію, що Бог був на моєму боці, бо якби на цю справу трапився хоча б посередній слідчий, а не те лайно, що сиділо в районній прокуратурі… Та що там говорити, Бог завжди допомагав мені, бо врешті-решт саме на нього я і працюю, якщо можна так висловитись. Але з віком прийшла й необхідна обережність.

- Як ваше здоров’я? - через удавану турботу мого водія та гіда проглядала глумлива посмішка.

- Дякую, вже краще.

А воно і дійсно було краще, тому що за перевалом дорога різко пішла донизу, і я знову відчув під ногами землю.

Свіже океанське повітря гуляло в салоні, колеса негучно шепотіли на асфальті. Але хвилин за двадцять добра дорога скінчилася і ми в’їхали на запилюжений путівець, досить паскудний навіть як на мою невибагливість. Попереду коливався великими зибинами океан і тяглася довжелезна смуга жовтого піску.

Ми приїхали на пляж, хоча, чесно сказати, з більшим задоволенням я повернувся б до готелю. Машина зупинилася перед купою гальки, яка тільки формою нагадувала нашу, чорноморську гальку, тому що за розмірами переважала її разів у п’ятдесят. З цієї гігантської гальки на піску було збудовано таку собі фортецю, що колом оточувала невелику галявинку зі слідами перебування людини на ній.

Моя супутниця вже вийшла назовні, і мені теж довелося вилазити під гаряче пообіднє сонце.

- Ну як? - вона показала руками навкруги з таким виглядом, наче сама була автором цього чудового пейзажу.

Пейзаж дійсно був чудовим. Широка смуга чудового піску тяглася вздовж високих скель на кілька кілометрів. Океан набігав на неї величезними, наче в кіно, хвилями і де-не-де виднілися невеличкі фігурки серфінгістів. Скраю пісок був всіяний величезною галькою, і з неї вздовж всього пляжу споруджені круглі гнізда - такі самі, як ото наше. Біля гнізд стояли машини та виднілися люди. Їх було багато, але через велетенські розміри пляжу до найближчих сусідів лишалося метрів зо двадцять. Все разом дійсно справляло враження, особливо після звичного українського узбережжя, і я в захваті вигукнув:

- Оце-то так!

Моя супутниця задоволено посміхалася.

Напевно всі новоприбулі поводилися так, але навіть усвідомлення цього не могло погіршити насправді захоплюючого видовища.

А дівчина розстібала блузку.

- Будете купатися?

- Аякже! - я нахилився, розв’язуючи кросівки. А коли, упоравшись із шнурками, підвів голову, побачив, що моя гід вже зняла спідницю і лишилася у трусиках та ліфчику, мінімалістичних з точки зору конструкції і аж ніяк не призначених для купання. Решту одягу вона акуратно склала на пісок та привалила каменем. Я розстібав сорочку та спостерігав, що буде далі. А далі вона одним рухом спустила трусики донизу. Мої рухи уповільнились. Переступивши ногами, дівчина краєчком стопи підкинула свою одежину вгору і впіймала на льоту. Немов завзятий футболіст, чесне слово. Успішно продемонструвавши такий складний технічний прийом, вона закинула руку далеко за спину і в наступну мить позбулася останньої деталі туалету. Потім прилаштувала зняте під тим-таки каменем і запитально подивилася на мене. Я ковтнув слину. - Ідете?

Я кивнув, трохи очманілий від такої безпосередності. А вона обернулася та пішла, похитуючи стегнами, до велетенського прибою. Стегна у неї були саме такі, як я люблю, тільки трохи менші за розміром. Я супроводжував її поглядом і думав, що робити. І собі роздягатися голим - наче незручно, біс його знає, як тут заведено, наче нудистів ми бачили зовсім в іншому місці. Не роздягатися - вийде, що знітився і не прийняв виклику, так би мовити, програв. Я поміркував і врешті скинув з себе все, крім хрестика. Озирнувшись навкруги - чи не бачить хто - я прожогом кинувся до води. Дівчина вже боролася з білою піною хвиль далеко попереду. Я поспішав зануритися в воду, але зрадливий океан довго лишався мілким, нижче коліна, тому пірнути не вдавалося. Далеченько, метрів за п’ятдесят з води виходили люди, і, придивившись, я розрізнив, що їх об’єднує зі мною відсутність купальних костюмів. Значить, тут так заведено. Ну що ж - це вже краще.

Якесь дивне почуття не полишало мене. Все навкруги, і океан, і пляж, і скелі, були такими великими, чи, краще сказати, дикими та незбагненними, що на їх тлі я здався собі дрібнесенькою піщинкою, що дарма намагається втриматися на місці. Хвилі піднімали і штовхали мене з такою непереборною енергією, що ставало неприємно. Всі морські пляжі, що я їх знав донедавна, виявилися не більше як кишеньковими, а всі моря претендували хіба що на роль ставка, чи отого басейну в готелі. Це було зовсім незатишно, якщо чесно зізнатися, навіть лячно, але це затягувало і вабило до себе, розбурхуючи потаємні інстинкти. Здавалося, солона кров у моїх жилах заграла, відчуваючи близькість солоної ж таки стихії. Я спочатку спробував опиратися цьому почуттю, але врешті зрозумів, що марно. Це було більшим за мене.

- Ви любите стрибати у баранці? Бо я люблю.

Вона підпливла до мене легко, немовби й не відчувала сили океану. Очі її горіли, і мені раптом здалося, що вони з океаном заодно. Мокре волосся пасмами падало на обличчя, але затулити очей не могло.

- Гайда?

Чесно скажу, що втратив волю, тому, коли перша ж таки хвиля підхопила мене та, вдаривши об пісок, понесла на мілке, просто підкорився її напору. Я не сподівався, що випливу, але врешті виплив і сів на дно, немов корабель на мілину. Дівчина випірнула недалечко. На обличчі її читався захват. На моєму, напевно, ні.

- Ух ти! - вигукнула вона, прибираючи пасма за вуха.

В наступну хвилину вона вже знову попливла туди, де народжувалися пінні буруни, а я лишився на місці, відходячи від першого разу. Це було занадто. Тут взагалі все було занадто: острів надто маленький, океан надто великий, пляжі - з одного боку надто погані, а з другого - надто добрі, вино - надто п’янке. Так не повинно бути. Найзавзятіші хвилі діставали мене навіть тут, і я почалапав на берег. Ні, тут все було дивним - люди надто зменшувались у розмірах, коли відходили від тебе, та й люди були дивні - поки я сидів, берегом пройшло, весело розмовляючи, трійко дівчат, причому одна з них була вдягнута у закритий купальник, друга - тільки у плавки, а третя - геть гола, як я та моя супутниця. Казна-що.

Мені не подобалось тут. Тут було небезпечно.

З цією думкою я повернувся до одягу і став обсихати під цупким вітерцем, почуваючи себе страшенно незатишно. Компанія, що відпочивала недалечко, майже вся була вдягнута у купальні костюми і тільки підкреслювала моє незручне становище. Сіль кристалізувалася на шкірі і стягувала її, наче гумка. Ще й до того вода трапила у вухо і не хотіла виливатися, як її не вмовляв. Стрибати ж на одній нозі я не став, щоб не трусити своїм чоловічим причандаллям на сміх сусідам.

Моя супутниця явно отримувала від купання значно більше задоволення, бо коли виходила з води, обличчя її виражало найвищий ступінь кайфу, а очі палали, немов два вогники. Я мимохіть замилувався її стрункою фігуркою. З волосся текла вода, струмуючи по грудях, уриваючись з них двома водоспадами та скочуючись гладеньким животом, щоби загубитися у рудуватих хащах внизу. Вона була захуда, але, чорт забирай, приємна. Від пильного споглядання дівочих принад я відчув збудження і, щоби не привертати до себе додаткової уваги, сів на пісок. Вона підійшла до мене, кинула оком і, здається, побачила причину мого маневру, від чого я збудився ще більше.

- Ви не любите купатися? - спитала вона, хитро посміха-ючись.

Я почервонів і промимрив щось незрозуміле.

Вона потрусила головою, при чому бризки полетіли на всі боки.

- Тут фантастично, правда? Я завжди сюди їздю, коли є машина, але це так рідко буває… А вам не сподобалось?

- Чого ж… - під її пильним поглядом я ладен був крізь землю провалитися.

- Тоді ще покупаємося, добре? - дівчина нахилилася, від чого я гикнув, видобула із своїх речей гребінець та заходилась розчісувати блискуче волосся. Слава Богу, погляд її при цьому сховався, і я зітхнув з полегкістю.

- А ви ніколи не думали, чому океан - він, а море - воно?

- Чесно кажучи, ні.

- А я зараз зрозуміла. Океан - він, тому що не просто тримає мене, коли купаюсь, він обіймає, сильно, як чоловік, притискає, здається, навіть мацає. Вам так не здається? І знову погляд з-під волосся.

Я розсміявся.

- Ні, мене він не мацає.

До речі, може, і справді океан - чоловік, тому мені його обійми не сподобалися.

Я, щоправда, примусив себе ще раз зануритись у ці обійми, але це було пізніше, коли сонце стало хилитися долу. Я трохи призвичаївся до свого оголеного становища і навіть збудження, що виникало при кожному наближенні моєї супутниці, вдавалося тамувати.

У голові достиг чудовий план.

Треба затриматися тут якнайдовше, а дорогою назад, чи прямо тут, в її улюбленому океані, скінчити справу. Скільки можна воловодитись? Я повинен її вбити, як би там не вихилялися стегна і не дражнили солоні від води груди.

Вона лежала собі, заховавшись за стінкою з гальки від противного вітру, і засмагала в косих сонячних променях, а я стояв та думав думу.

Сусіди наші почали збиратися додому. Від компанії відокремилась молода дівчина та пішла до океану, на ходу розв’язуючи купальника. Біля самої води вона зняла його зовсім і заходилась полоскати у хвилях, низько схилившись.

- Підглядаєте? - моя супутниця підвелася на лікті.

- Чому зразу підглядаю? Дивуюсь.

- Та я жартую.

- А я не жартую. Я дивуюсь. От зараз вона прополоще одяг і повернеться до своїх гола. Питається, а чого ж вона раніш у купальнику засмагала?

- Біс її знає, - моя супутниця сіла, гойднувши грудьми. - Це місцеві. Вони тут взагалі до одягу дивно ставляться. Хоча й католики. Туристи - ці або вдягнуті, або ні, а місцеві… А чого ви під вітром? Сідайте до мене, тут затишок, - вона поплескала по піску поруч із собою.

Я послухався. За стінкою дійсно було затишно, мабуть, тому їх тут і понабудували.

- Ми вдома теж голі купалися, - сказав я, - тільки вночі. Ви вночі купаєтесь?

Вона здвигнула плечима.

- Давайте лишимось до ночі, - запропонував я. Моя супутниця не відповіла, і я витлумачив це як згоду. Принаймі не спротив. Проте не обов’язково чекати ночі - головне, щоб сусіди пороз’їздились. Он як ці, до яких повернулася гола дівчина з випраним купальником, за кілька хвилин повдягали штани та гайнули геть у своєму мікроавтобусі. Згадають вони мене потім. Звичайно, згадають. А я і не буду критися. Зараз, коли всі роз’їдуться, я її просто втоплю, а тоді побіжу, тобто поїду до найближчого селища по допомогу. І приїду з людьми, і ми її довго шукатимемо, але знайдемо, скоріш за все, тільки вранці, бо в пітьмі нічого не розбереш. Ночі тут темні.

- Що з вами?

- Га? - отямився я від думок, коли супутниця штурхонула мене за плече.

- Я вам говорю, а ви не відповідаєте. Ви про щось таке думали?.. Боже, які у вас очі! Що ви на мене так дивитесь?

Я заплющився і потрусив головою, потім посміхнувся:

- Нічого, це я просто замислився. Ходімо купатися?

- Ходімо. Але ви на мене так подивилися, що я злякалась.

- То нічого, - я перший підскочив та подав їй руку. На обрії виднілося ще кілька компаній, тому лишався час скупатись та обсохнути перед нічним, останнім разом.

Я грайливо поплескав дівчину по стегнах. Вона посміхнулась. Вона явно була не проти, та і я був не проти, не виключено, що таки зважуся трохи пізніше, перед купанням. Тоді легше піде, вона буде мені більше довіряти. Я знаю. У мене вже був досвід.

Ми з розгону шубовснули у хвилі і почали гратися там, як у дитинстві. Я притискався до неї, а вона дражнила і вислизала з обіймів. Так буде і потім, тільки це буде насправді, і коли я її впіймаю, то вже не випущу. Я ганявся за нею, здіймаючи купу бризок, а вона не давала себе схопити та сміялася, перекриваючи звук океанського прибою. Але от нарешті я її впіймав, схопив за шию і несподівано для себе занурив з головою у воду. Вона заборсалась, немов риба у сітці, але я тільки міцніше стискував обійми. Її опір слабшав під моїми руками. Отак буде і потім вночі, тільки тоді вже я її не відпущу, а тепер… Дівчина все слабше рухалась. Я підвів голову, озираючись навкруги. Ні, ще не час. Оно компанія збирається, і оно ще хтось у воді. А шкода. Із невимовним жалем я пустив її, і в наступну мить вона випірнула з води з величезними, як блюдця, очима, хапаючи широко відкритим ротом повітря. Це була настільки кумедна картина, що я не витримав і засміявся вголос.

- Ви… ви… здуріли? - вона відпльовувалась та віддихувалась, а я сміявся і нічого не міг з собою поробити.

Вона навіть вдарила мене кілька разів в груди своїми кволими кулачками.

Нічого, дівчинко, нічого. Наступного разу я тебе вже не відпущу.

- Ви… ненормальний, так? - спитала вона на березі, все ще відпльовуючись.

- Ні, я просто пожартував.

- У вас невдалі жарти.

Я розвів руками.

- Я ж могла захлинутися.

Наступного разу…

Щоби якось спокутувати свою провину, я раптом схопив її в обійми і припав губами до солоних від океанської води грудей.

Вона заборсалась, і я її відпустив.

- Не чіпайте мене, чуєте!

- Не буду, не буду.

Вона схопилась за груди, немов стираючи з них мої доторки.

- Пробачте, - попрохав я. - Це був справді невдалий жарт.

- Не чіпайте мене, - вона відійшла ще на крок.

Я зупинився на місці.

- Вже не чіпаю. Ходімо разом.

- Не хочу. Мені треба заспокоїтись.

- Так я і заспокою.

- Не треба. Ідіть. Я сама заспокоюсь. Пройдуся берегом, прогуляюсь.

В її голосі та постаті було стільки рішучості, що я вирішив не сперечатися і неквапом повернувся до нашого бівуаку. І, лягаючи за прикриття стін, озирнувся. Дівчина стояла в червоних променях заходу та проводжала мене поглядом, тоді обернулася та дійсно пішла вздовж океанської кромки, гола і досконала, одна серед величезного простору.

Заспокоїться і прийде. Нічого, нікуди не дінеться. Одяг же тут, у мене. Я ліг долілиць та став сумлінно ловити білою шкірою останні краплини сонця.

Темніє тут дуже швидко. Наче світло вимикають. З точки зору географії це пояснити можна, а от звикнути важко. Коли я за короткий час підвів голову, вже споночіло. Океан шурхотів у пітьмі, накочуючи свої величезні хвилі на наш маленький острівець. Навколо не було жодної душі. Лише далеко світилися кволі вогники селища. Туди я і побіжу по допомогу. От зараз ця навіжена прийде, скупаємося. Я вдивлявся у сутінки, намагаючись розгледіти там свою супутницю, але марно, вона не з’являлась. Швидко темніло. Чесно кажучи, я починав хвилюватися. А може, я заснув, і вона повернулася, вдяглася… Ні, весь одяг, до ниточки, був на місці. А без одягу куди вона могла піти? Нікуди. Я звівся та пішов у темряву, назустріч їй. Дійшов до прибою. Океан лоскотав ноги.

- Тетяно! - обережно погукав я.

Нічичирк.

- Тетяночко! Те-тя-но!

Я гукав все голосніше, але з тим самим результатом.

Чорт забирай, це вже занадто.

- Те-тя-но! І тільки гуркіт прибою.

Куди вона могла дітися? Без одягу. Вночі.

- Тетяно!

Нема відповіді.

Я бігав, немов божевільний, вздовж берега і несамовито горлав. Далеко відходити боявся, щоби не дай Боже не заблукати, але крики мої, напевно, було чути аж на тому березі океану.

- Те-тя-но!

А може, вона втопилася? Оце був би номер. Тоді треба було б бігти по допомогу, кликати людей. Якби знати. Бо такий фокус вдруге не повториш, а якщо вона зараз просто загуляла, другого шансу у мене не буде. Де ж вона заділася, скотина?

Ні, навряд чи втопилася, тому що після того як захлинешся, у воду не тягне. Це фізіологія. І тут у мене промайнула здогадка - вона дочекалася, поки я побіжу її шукати, а сама тихенько прослизнула, забрала одяг та дала чосу. От я йолоп! Як хлопчиська обдурила! Я прожогом кинувся до машини, почав мацати, намацав свій одяг, а її… От зараза! Ну нічого, я її в дорозі наздожену. Схопивши одяг, я кинув його на сидіння, витяг ключі, ввімкнув фари і тут побачив білу пляму прямо перед машиною. Це лежала її білизна, придавлена каменем. І блузка, і спідниця. Я просто їх не помітив. Вона не поверталася.

Лишивши фари ввімкнутими, я повернувся до берега. Тепер у мене був рятівний вогник фар, і я міг збільшити коло пошуків. Я побіг у той бік, де пішла вона. Потім в інший. Я горлав, як несамовитий, і у відповідь чув лише стогони нічного океану. Кілька разів мені здавалося, що я бачу її серед хвиль, але то були лише відблиски від вогнів машини. Так минула година, а може, і всі дві. Я заморився та сів на пісок, потім зіскочив, обдурений черговим відблиском, та повернувся на місце. Більш ідіотську ситуацію і уявити собі годі.

- Те-тя-но!

Що робити - їхати, лишатися, ночувати тут, кликати людей? Жива вона? Ні? Я маявся, немовби і справді загубив близьку людину, і остаточно втратив надію лише глибокої ночі. Закинув її одяг до кабіни та поїхав обережно між гальки, марно мацаючи очима простір та все ще сподіваючись побачити в пітьмі її оголену постать.

Так потрошку я викотився на шосе, і тільки там зрозумів, що нічого не знайду, надавив на газ та помчав до готелю неправдоподібно доброю та сяючою під фарами, наче ялинка, дорогою. Мені ще марилися постаті на узбіччі, але скоро й це минулося. Я був один серед острова і навіть серед всесвіту, і куди ділася моя супутниця, не знав ніхто.

Обережно припаркувавшись на стоянці, я згріб речі та навшпиньки прокрався до свого будинку. І тільки там, увімкнувши світло та побачивши себе у дзеркалі, я зрозумів, що так і не вдягнувся. Я через весь острів проїхав голим, а потім через весь готель… Добре, хоч ніч надворі і всі сплять.

Я налив собі віскі, одним духом вихилив, а потім плюнув подумки і, як був голий, пішов до басейну, де довго плавав, змиваючи з себе океанську сіль, розгубленість та страх.

Грошей мені завжди вистачало. Якось так вже склалося, хоча не скажу, щоби я заради них всім жертвував, скоріш навпаки. Мабуть, вони тому до мене і пливли, що ніколи на них не зосереджувався, а сприймав тільки як засіб досягнення мети. Бо мета, якщо вона висока, виправдає все. А може, мені просто Бог допомагає, все-таки у нього на службі, а працівникам треба платити. Зате скільки успіхів я досягнув за допомогою цього проклятого всіма металу. Жінка, вона ж, по-перше, завжди жінка, а відьма - по-друге, і блиск золота захоплює її понад усе, і втрачає обережність вона тільки під шурхіт купюр. Я завжди гроші лишав при них, щоб не було схоже на пограбування, бо при пограбуванні передусім шукають випадкових знайомих, а я завжди буваю саме випадковим знайомим, з цією породою довго спілкуватися небезпечно - раз і все, бо потім хто його зна - і розкусити можуть, а сила в них є, що б там не казали, і єдиний надійний засіб, це задурити голову, щоб вона все-таки, по-перше, лишалася жінкою. Тоді їй гаплик. Жаль, не веду обліку перемог, але напевне там вже давно двозначна цифра. Чорт забирай, а з цією хирлею я вовтузився три дні! Це не просто сором, а справжня ганьба.

Я відкрив очі під тьохкання будильника і тут-таки заплющив їх. Тому що хирля стояла просто наді мною, схиливши голову, як мати, що будить зранку сина-школяра. Очі її обпекли справжнім вогнем.

Тут я згадав вчорашні події, і на душі стало кепсько, наче з величезного похмілля.

Вона мовчки стояла, обпікаючи до болю своїм поглядом. Я не зміг довго витримувати цього вогню, тому рвучко сів у ліжку та заходився спросоння терти очі двома руками. Ні, там, удома, ні в кого не було такого пекучого погляду, а ця просто як лазером ріже.

- Доброго ранку, - кволо промимрив я, визираючи з-під примружених повік.

Вона стояла біля ліжка, вдягнута у ту саму спідницю та кофтину, що ми вчора їздили на пляж… Зачекайте, як це так? Вона ж лишилася там, геть без одягу, одяг повинен лежати в кріслі, як учора поклав. Швидко роззирнувшись по кімнаті, я не побачив нічого, крім своїх речей. Ні, вона, значить, прийшла сюди раніше і вдяглася, а… а зачекайте, у чому вона прийшла, хіба гола? І через весь острів сюди діставалася теж так? Я уявив собі цю картину і відчув, що збуджуюсь. Вона не відривала від мене погляду. Мабуть-таки, я справляв кумедне враження. Сфокусувавши погляд у великому дзеркалі навпроти, я зрозумів, що насправді враження повинно бути ще кумеднішим, тому що уві сні я розкрився і от тепер сидів перед нею так, як виліз вчора з басейну, тобто абсолютно голим, разом із своїм збудженням. Що було робити? І я зробив єдине, що лишалося - поклав руку на її стегно та посунув угору, під спідницю.

Потім ми лежали в ліжку і пили каву, яку я зварив, щоби запити повну розгубленість, яка опанувала душу.

Треба сказати, що після сексу вогонь в її очах дещо згас, я і раніше це помічав, все-таки відьми мають дуже велику сексуальну складову, і виходить все це у них непогано, принаймні рідко таке зустрінеш серед звичайних жінок. Якби не те, що вони відьми, з ними можна було б мати справу. Але що поробиш - нечисть вона і є нечисть, і від неї треба звільнити світ. Тільки тоді настане всеохоплююча гармонія, а може, і не настане, але їх все одно треба знищити, і цю в першу чергу.

Так я вже думав, коли висьорбав півчашки кави. В голові трохи прочистилося, в душі теж. Дівчина мовчки смакувала каву, і раптом я зрозумів, що вона не сказала мені жодного слова - ні до того, ні після, ні під час. Щоправда, я теж, крім “доброго ранку” та кількох стогонів, нічого путнього не сформулював, але я чоловік, а для жінки така поведінка не є природною.

- Ти чого мовчиш?

- Так, - здвигнула плечима вона і, відставивши філіжанку, підвелася та почала повільно вдягатися, неначе зробила все, для чого приходила.

Я спостерігав за нею, не відводячи очей. І тільки осмикнувши спідницю та одягнувши свої чорні окуляри, вона раптом замислилась на хвилинку і сказала:

- У мене напарниця загинула. Вночі знайшли в океані. Руки зв’язані. Нам сказали не повідомляти туристів, але тобі не сказати я не змогла.

Вона дивилася на мене, і навіть крізь окуляри відчувався пекельний вогонь. Щоби не виказати себе, довелося знову упустити чашку на підлогу, тільки цього разу вона не розбилася.

- Ви… були подруги? - спитав я, лазячи рачки попід ліжком і ховаючись там від пекучого погляду.

- А куди діватися? Нас тут усього тільки двоє було.

- Жаль.

Я обережно визирнув з-за своєї схованки. Тетяна стояла на порозі. Мабуть, мій “жаль” справив не те враження, тому що, постоявши ще хвилинку, наче думаючи про щось, дівчина мовчки вийшла з номера.

Чесно кажучи, мені попустило. Ну уявіть собі - лишаю вчора саму на березі за двадцять кілометрів, без одягу, так мало того, що вона дістається до готелю, так ще й до мого номера, пече мене своїми очима і на солодке заявляє, що її подругу, яку я задавив три дні тому, знайшли. Господи, це ж дійсно лише три дні минуло, а таке враження, що два роки - стільки встиг передумати та пережити за цей час. Я довго сидів на ліжку з порожньою чашкою в руках, намагаючись до ладу вкласти цю купу думок у своїй маленькій голові. Скільки живу, вперше така історія, щоби вовтузитись з відьмою кілька днів, і вперше є небезпека справжнього провалу. Не вистачало тільки, щоби мене взяли. Бо ж поліції не поясниш, що вона відьма, у них тут хоч і була інквізиція, але дуже давно. І тому єдиний вихід - вбити її, і вбити так, щоб ніхто не дочепився, щоб нещасний випадок, і бажано при свідках, а тоді вже з полегкістю зітхати, хоч яка там, в біса, полегкість, звідсіля б п’ятами накивати якнайшвидше - ото була б полегкість. Я так просидів не одну годину, поки нарешті в голові почав складатися план, але тут раптом двері відчинилися, впускаючи добрячий оберемок денного світла, а з ним разом увійшла Тетяна, перевдягнута у свіжий одяг і навіть з усмішкою на обличчі. Я теж посміхнувся їй назустріч, відверто радіючи, бо план мій в одну мить склався, наче пазл, в одну картинку. І в центрі її стояла машина, я ховав одним ударом всі кінці, позбувався головного доказу, і головного свідка, і взагалі все це було геніально.

- Ви ще не вдяглися? - сплеснула руками дівчина. - Ми їдемо на вулкани, а туди голих не пускають.

- Ми їдемо на вулкани? - вона начебто читала мої думки.

- Вдягайтеся, - владно наказала Тетяна, кидаючи в мене шортами.

Від радощів я навіть не зразу помітив, що вона знову перейшла зі мною на “ви”.

- У нас в місті була лікарка, то вона прохала пацієнтів: “Кажіть на мене, як на двох”. А чого це ти мені викаєш?

- Нам не дозволяють з туристами цеє… тикати.

Конспірація, значить. Що ж. Звичайно, було б краще, якби всі знали, що ми одне одного цеє… “тикаємо”, і щоб цілуватися прилюдно, а потім грати вбитого горем коханця. Але нічого, обійдемося якось. Проте диви, як дівчина швидко відійшла від горя. Просто індіанець. Правду кажуть, що у відьом немає душі - все-таки єдина подруга загинула, могла б і поплакати для порядку.

- Далеко ці твої вулкани?

- У нас тут все близько. Вдяглися?

- А чого саме на вулкани, може, краще на пляж?

- Я гід, мені і вирішувати, куди краще. Вам все одно доведеться колись на вулкани їхати, це у нас найбільша пам’ятка.

Хай будуть вулкани. Залишки шкільної географії підказували, що вулкани повинні розташовуватись у горах, а мені для здійснення плану потрібен був крутий спуск, такий, як біля оглядового майданчика, без огорожі та відбійників. Досвід підказував, що у місцевих горах знайти такий спуск - раз плюнути, а там уже справа техніки, там якось зорієнтуюся.

Я спробував обійняти дівчину на порозі, але вона рішуче випручалась. “Ну і дідько з тобою, - подумав я. - Так могла б наостанок хоч іще одне задоволення отримати, а не хочеш - помирай без задоволення”.

Ми сіли в розпечене під південним сонцем авто і впевнено вирулили зі стоянки.

- Пристебніться, - нагадала мені дівчина.

Я слухняно клацнув паском.

- А пам’ятаєте сережку, що ми знайшли в перший день?

Я з цікавістю обернувся.

Дівчина тримала щось на відкритій долоні.

- Вона тоді завалилася мені за викот. Ввечері випала. Я її не стала викидати, знаєте чому?

- Чому?

- Тому що вона схожа на ті, що носила моя подруга. Може, навіть та сама.

Я несамохіть пригальмував, але за мить взяв себе у руки і знову мовчки помчав трасою. Так, можливо, вона про щось і здогадується - то й хай собі. Доказів у неї нема, а сьогодні я її за будь-яких обставин не відпущу. Навіть краще, що здогадується, легше помирати буде. Хоча які там в біса здогади! Не знають вони про моє існування. Не знають! Вони гадають, що в наш освічений час можуть почуватися у безпеці і робити свої чорні справи безкарно. А дзуськи!

Я гучно розсміявся.

- Ви чого? - здивувалася вона.

- Повір, мені дуже прикро, що твоя колега загинула, але я не маю до цього відношення. Я навіть не знав її.

- Вона вас зустрічала в аеропорту. - І що з того? Я тебе розумію, тебе вразила сумна звістка, але припини гратися в Агату Крісті. Тобі не личить. Агата Крісті була старою недограною англійкою, а ти молода, щойно вграта українка.

Дівчина подивилася на мене уважно.

Я не відривав погляду від дороги.

- Краще розкажи мені про вулкани. Вони справжні? Не такі, як пісок?

- Справжні. Щоправда, давно не вивергалися і вже майже згасли.

- Ну от, і тут брехня для туристів. Пісок у вас привізний, дно паскудне, пам’ятки штучні, вулкани - і ті дохлі.

- Що ви таке говорите? До нас з усіх сусідніх островів приїздять подивитись. Навіть з тих, де є діючі вулкани!

Вона, здається, образилась. Тим краще.

- Дурні, тому й приїздять.

- Нічого не дурні! У нас можна просто в кратер зазир-нути, і ще там такий гриль є, на ньому смажать курчат. Ви їли колись курча засмажене на вулкані?

Треба зізнатися, що такого я ще не їв.

- От бачите!

Я знову засміявся. Ні, досвід дається взнаки. Завів-таки я дівчину, он як розчервонілася. Можна було б навіть десь на узбіччі зупинитися на десять хвилин…

Але вона витлумачила мій сміх по-своєму і взялася гучно доводити, що їхні вулкани найкращі, наче сама їх робила.

Ми заглиблювалися в гори. Дорога вихляла між схилів і ставала дедалі небезпечнішою, але сьогодні я цьому тільки радів. Я виглядав зручний віраж, і навіть намітив кілька таких, щоби на зворотному шляху докінчити справу. Це буде виглядати так. Я пристукну її чим-небудь по голові і зупинюся на початку спуску, начебто поміняти колесо. Дочекаюсь, поки з’явиться зустрічний, свідок, і тут раптом машина зірветься з гальм та полетить дорогою вниз, а я за нею з криками та воланням. Машина, набираючи швидкість, долетить до повороту і з розгону шугоне у прірву на очах здивованої публіки. Непогано було б, щоб вона зустрічне авто з собою захопила, для переконливості, але краще не ризикувати, бо хто його зна - ще зупиниться. А так - у проваллі зникають всі докази, підозри, сумніви, а я лишаюся на дорозі, невтішний коханець, і ніколи собі не пробачу, що неуважно затягнув ручне гальмо. От на цьому повороті буде ідеально. Машини попереду здалека видно, буде час під-готуватися, і виступ осьо примітний, не пропустиш дорогою назад. І все-таки, Господи, але ж тут і страшно, коліна трусяться, навіть на тверезу голову. Як тут люди їздять?!

Дівчина продовжувала гаряче агітувати за переваги свого острова, так що врешті-решт заагітувала.

- Добре-добре, - погодився я. - У вас найгеніальніший острів у світі.

- Отак уже краще, - засміялась вона.

Злагоду було відновлено.

Але ж, чорт забирай, хто вигадав ці гори? Наче у степу мало місця для життя. Я насправді почувався дедалі незатишніше. І навіть уже не тільки через урвища край дороги. В повітрі відчувалася якась прихована ворожість, далека загроза, її випромінювали гори, каміння, і навіть у супутниці моєї очі почали розгорятися все більше. Я намагався уникати її погляду, тому що навіть крізь темні окуляри від нього пекло вогнем.

- Скоро доїдемо? - спитав я, щоб розрядити напругу.

- Та вже майже приїхали. Оно дивіться.

На вивісці край дороги великий чорт тримав над головою вогняного тризуба. Оце вже краще не вигадаєш. І сіркою у повітрі відгонило.

Ми проїхали крізь касу і залізли на самісіньку гору, де й припаркувалися серед зграї барвистих туристичних авто.

Я вийшов на дорогу і сів, притулившись до капоту.

Мені стало зле.

По-перше, тут було дуже високо, а у мене з висотою давні проблеми. По-друге, тут просто було небезпечно, тут кожен грам повітря дихав небезпекою, і я не знав, чим це викликано, можливо, висотою, а може, й не тільки.

Тетяна підійшла до мене і зняла окуляри.

Я заплющився, немов від електрозварення.

- Заморився? - спитала вона, владно беручи мене попідруку.

Я тільки похитав головою. Мені треба було звідси тікати, і якнайшвидше. Але вона потягнула мене кудись уперед, до юрми туристів, дорогою розповідаючи всіляку маячню. А мені кожен крок давався з превеликим зусиллям, і кожна клітинка тіла волала про небезпеку. Тетяна виштовхала мене на вільне місце і раптом лишила самого. Я почав озиратися, намагаючись зрозуміти, що відбувається, і раптом:

- Шшшш-уух!

З-під самих моїх ніг щось з шумом злетіло угору, і наступної миті я зробився мокрим, як миша. Враження було таке, немовби трапив під холодний душ.

Навкруги голосно засміялися.

- Що це?

Тетяна вже знов була поруч і теж посміхалася.

- Що це було?

- Гейзер. Штучний гейзер. Бачите, служник зали-ває у ямку відро води, воно з дна миттєво закипає і стріляє вгору. А тут ви якраз.

Сказати чесно, мені від цього гейзерного душу полегшало. Тобто не сказати, щоб зникло почуття тривоги, але принаймні можна було роздивитися все навкруги. І я вирішив, що в мене банальний перегрів. Напекло в гарячому авті. Щоправда на Тетяну я все одно дивитися не міг, так палали її очі.

- Посушитесь?

- Ні, - активно замотав головою я. - Навпаки. Мені б іще раз.

- Ну це вже як вийде.

Я спробував взяти себе у руки, і, треба сказати, це майже вдалося. Лише в глибині душі лишився неспокій, гризучи зсередини, наче хробак. - І гейзери у вас штучні, - розтягнув губи у посмішці я.

- Я б на вас подивилася після справжнього.

Далі ми поїхали автобусом і під’їздили під самі кратери. Гід у динаміку трьома мовами розповідав подробиці з вулканічного життя, Тетяна перекладала, але я не слухав. Я дивився у вікно і уявляв собі, як дорогою назад зупинюся на повороті, як пристукну її, до речі, треба буде камінь звідси захопити, не гайковим же ключем бити. А потім дочекаюсь зустрічної і легенько підштовхну…

- Ми їдемо лавовим ходом, тут кілька сотень років тому текла лава, знищуючи все на своєму шляху.

Чесно кажучи, пейзаж за вікном нагадував мандрівку у пальнику старої пічки. Зола, зола і ще раз зола. Стіни з золи, терикони з золи. В моєму дитинстві золою посипали дорогу, щоб закидати багнюку - тут багнюки не було б ніколи. Неприємна це була картинка, але стіни автобуса і голоси гідів додавали впевненості.

- Ви обіцяли смажених курчат?

- Будуть курчата, от тільки повернемося.

Автобус зависнув над черговою долиною з попелу. Оце і є пекло, подумалось мені. Тільки загасле.

- Тут під землею гаряче, якщо видлубати ямку, то можна просто борщ варити.

- Так до курчат іще борщ буде?

Вона засміялась.

Ми поверталися назад, до парковки та штучних гейзерів. Екскурсія до прогорілої пічки. Надихала тільки дорога до готелю, вниз, і те, що повинно там статися.

Я зістрибнув з підніжки автобуса і на мить відчув, що під ногами пекло, відчув це всіма клітиночками своєї шкіри, і знову почуття тривоги піднялося в мені.

Тетяна зупинилася поруч. - Ідемо їсти курчат?

Я автоматично кивнув, хоча насправді мені не хотілося курчат, а хотілося просто дременути звідси, лишивши дівчину, плани і все інше. Але велетенським зусиллям я стримав себе і запропонував супутниці руку. Кожен крок давався мені дорогою ціною. Тетяна дивилася, не вимовляючи жодного слова, немовби розуміла мою внутрішню боротьбу. До ресторану ми дісталися мовчки.

- Подивимось на гриль? “Ні!!” - закричало все у мене всередині, але ноги вже ступали, корячись невидимому наказу.

Серед двору стояла споруда з каменю на кшталт криниці, тільки замість ворота та відер на неї надягалася решітка, і на ній справді лежали курчата та риба.

Тетяна зняла окуляри.

- Не треба, - прошепотів я.

- Підійди до краю, - лагідно промовила вона, обпікаючи своїми очима. Це неможливо було витримати, я прикрився рукою. Тетяна посміхнулась і підштовхнула мене у бік.

Груди мої торкнулися кам’яної стінки.

- Звідти іде справжній вогонь. Вогонь землі. Ти не любиш вогню землі?

Я не розумів, чи це питає дівчина, а чи голос лунає звідти, з колодязя.

- Зазирни, - наказав голос.

- Не треба, - знову попрохав я, але вже зазирав туди, туди…

На мене дивилося вогняне провалля. Вогняні очі, десятки очей тих відьом, що убив я, що знищив наш рід, сотні, тисячі очей інших відьом, всі вони були тут, дивилися на мене, палили своїм вогнем і тягли, тягли до себе, як тягне безодня.

- Ти вбив мою Наталку, - сказав голос.

- Не треба, - заскиглив я.

- Ти вбив її, і хотів вбити мене. А скількох ти іще вбив? Всі вони там, вони чекають на тебе.

- Не тре-е-ба-а-а-а! - закричав я, намагаючись випручатись, відірватись від згубного вогню, але в наступну мить якась сила підняла мене вгору і легенько так підштовхнула вперед, у провалля, назустріч пекельній сутності землі, і я полетів, згораючи на лету і шепочучи обпеченими губами:

- Не тре-ба. Не тре…

Розділ 6 ПОРОДИЛА МЕНЕ МАТИ

Я сидів у жахливо пофарбованому коридорі пологового будинку і переживав, як тільки може переживати майбутній батько, що довіз-таки майбутню матір до лікарів, та ще й не просто майбутню матір, а свою кохану дружину, Мариночку, з якою всього рік як побралися і котра настільки тендітна і ніжна, що не зрозумієш, як все-таки примудряється носити величезного живота, бо й сама ледь ходить на своїх тоненьких ніжках. Чесно кажучи, від хвилювання мене просто тіпало, немов сам от-от мав родити.

- Вам пощастило, - посміхнулась мені приязна медсест-ричка, коли прийняла у мене дружину та відправила кудись у надра приймального відділення. - Сьогодні сам Григорій Олек-сійович чергує, наш завідуючий. Він, знаєте, який спеціаліст! Усе буде гаразд. Не хвилюйтеся.

Еге ж, добре їм, “не хвилюйтеся”, а як не хвилюватися? Я сидів на незручному дерев’яному стільці та вивчав складні брудно-зелені розводи на фарбованих панелях, намагаючись не прислухатися до жахливих скриків та лементу, що долинали сюди з другого поверху. Мені здавалося, що я навіть розрізняю ніжний голос Мариночки. Господи, що ж вони там з ними роблять? А ще кажуть, “все буде гаразд”. Та хіба ж це можна витримати?

- Ноги прибери!

- Га?

- Ноги прибери, я помию тут.

Біля мене з настромленою шваброю стояла стара дебела санітарка у брудному халаті. Вона дивилася крізь окуляри цинічним, звиклим до всього поглядом і геть не хотіла зважати на емоції молодого батька. Принаймні так здавалося. Я покірливо підняв ноги, і ганчірка незрівнянного кольору завовтузилась під стільцем.

Що ж це так довго? Вже, мабуть, минуло півгодини. Та ні, більше. Невже ще нічого? Вона трималася навпрочуд мужньо, моя Мариночка, поки їхали, поки я, бовдур, вовтузився з машиною, тільки стогнала, коли несила було терпіти. А зараз, здається, її голос ясно долинав з другого поверху, і в ньому було стільки відчаю, стільки болю, що серце моє вискакувало з грудей. Ну що він там, цей завідуючий, укол зробити не може? У брудних розводах зелених панелей мені ясно почала ввижатися рогата пика, що зловісно підморгувала оком-плямою.

Може, спитати в когось? Я озирнувся навкруги у пошуках найближчого білого халата і тут помітив, що санітарка вже пішла, зробивши свою справу, а я досі, наче дурень, сиджу з піднятими ногами. Ні, це неможливо, легше, напевно, самому родити, ніж отак чекати під стіною. Як на гріх, всі білі халати зникли, наче змовившись, і коридор був стерильно порожнім. Нарешті двері рипнули, і на порозі з’явилася вже знайома мені санітарка, тільки тепер з відром у руках. Не найкращий об’єкт для розпитувань, але як нема кращого…

- Пробачте, - підвівся я їй назустріч. - А довго це?

- Що? - знову зміряла вона мене своїм цинічним поглядом.

- Ну, це… родити.

- А-а, - вона посміхнулася, явно глузуючи. - Кому як. Кому годину, а кому й вісім.

Мені було байдуже те глузування. Хто стояв у коридорах пологових будинків, той зрозуміє.

- Вісім! І весь час так кричати! - жахнувся я, киваючи головою у бік страшних звуків.

- А куди ж діватися? Сказано ж: “У муках родити дітей своїх”. - Стара посміхнулася ще ширше, немовби радіючи з цього приводу.

- Господи! - вирвалось у мене.

- Хвилюєшся? - зазирнула вона в обличчя. - Правильно. А чого ж ти не пішов з нею разом? Зараз же пускають.

- Та ну!

Я аж руками замахав. Маринка теж спочатку агітувала мене, навіть дражнилася. Але я не можу. Я, знаєте, не з тих. Як уявлю собі… Ні, ні за що.

- Боїшся, - зробила не такий вже хибний висновок стара. - Зрозуміло, всі чоловіки бояться. Як туди - з задоволенням, а як звідти - боронь Боже. А дарма. Краще дивитися, що родиться - чи твоє, чи ні. Для гарантії. От у мене одного разу був випадок, що народилася дитина, все в неї гаразд, ручки, ніжки, а тільки я його поклала на столик, одвернулася - а воно розпливлося, наче кисіль по тарілці.

- Чорнобиль? - жахнувся я.

- Та де там. Тоді його навіть не збудували. Це, кажуть, від домовика таке родиться або від мертвяка. Тому я завжди своїх пацієнток наставляла - якщо від якогось нечистого чи коли напевно не знаєш від кого - роби аборт. Навіщо воно? Живим - живе, а мертвим - своє.

Я скосив око на співрозмовницю. Ні, на божевільну вона не скидалася, хоча те, що говорила, ніяк не лізло у ворота здорового глузду.

- Що дивишся? Не віриш? Я ж не все життя підлогу мила. Я, знаєш, колись завідувала цим будинком, і в мене самої п’ять десятків душ підлеглих було. На кафедрі акушерства та гінекології три роки викладала, кандидатську захистила.

Я невеликий фізіономіст, але зовнішність підтверджувала правдивість її слів. Щоправда дегенеративно-низько пов’язана хустина та пасмо сивого линялого волосся, притиснутого до самих брів, усе-таки виказували працівника швабри та мітли. Але довгасте обличчя, тонкі риси, що вгадувались під зморшкуватою шкірою, ясні очі за окулярами в тонкій оправі, - все свідчило про шляхетне походження і ніяк не ліпилося в одну купу з брудним халатом та безнадійними, колись безперечно картатими капцями. Великі червоні руки могли бути наслідком постійного сусідства з водою у відрі, так само, як і ознакою гінекологічного фаху - у них та у хірургів чомусь завжди такі руки, ви не помічали?

- Я, хлопче, багато чого бачила у своїй практиці. Одних абортів зробила тисячі, і розповідали мені баби таке, що тобі й не присниться. - Вона сумно засміялася. - Гінекологам не брешуть. Нам усе розказують як було. І від домовиків аборти робила, і від мертвяків. На аборті й згоріла.

Жінка явно збиралася скористатися моїм безпорадним станом і розказати якусь повчальну історію. А я насправді майже не мав вибору - або слухати її пришелепуваті балачки, або вивчати стіни і самому божеволіти з хвилювання. Тим більше що інтелігентне виховання не дозволяло послати стару під три чорти. Старорежимний дерев’яний стілець з напругою тримав її велике тіло, і тільки порипував, коли вона закидала ногу на ногу, намагаючись влаштуватися зручніше перед довгою оповіддю.

- Сорок років минуло. Я тоді була перспективна, молода, докторську почала писати. А аборти… Навіть не для грошей, бо і тут отримувала, і на кафедрі. Просто жінок наших жалко, бо що ж вони, винні, чи що? Тоді таке законодавство було - не дай Боже! Це зараз усе можна, і амбулаторно, і як хочеш, а тоді - не повіриш, обов’язково госпіталізували, офіційно все, в документах так і писали відкритим текстом, а яка жінка з таким документом до бухгалтерії піде? Та ще й голову морочили, виховували - батьківщині ж потрібні бійці для боротьби з імперіалізмом. А так баба раз-раз, одлежалася вдома, і, як новенька, знову в ярмо. Це ж розуміти треба. Ну й помагала, звичайно, - вона замислилась, перекинула ногу, і стілець жалібно зарипів. - А може, і для грошей. Бо тоді я зліва мала більше, ніж на всіх роботах. Гінекологія, хлопче, - золота наука.

Стара говорила, як і рухалась, дуже домінантно, і її неможливо було не слухати. Навіть її погляд здавався майже нормальним, тільки десь у глибині очей жеврів вогник, який не дозволяв надто серйозно ставитися до оповіді.

- Він прийшов тоді до мене з жінкою, і я навіть не запам’ятала зразу його - хіба що капелюха не зняв, так і стояв у ньому ззаду, в куточку, поки жінка його до мене прилипала і просила зробити їй аборт. Казала те саме, що і всі: що не час зараз дітей мати, що зарплатні і так не вистачає, що небажаному жити важко буде, а потім гроші з кишені витягла і мені простягає. Ну, я, дурепа, взяла їх та поклала собі, наче лихий попутав. А він стоїть ззаду і дивиться, тільки руки в кишенях тримає. Я хотіла сказати, щоб хоч капелюха зняв, але потім передумала - врешті-решт яка різниця? Отож і виявилось, що ніякої, бо він, паскуда, не просто так стояв, а фотографував усе, хто його знає, як примудрився. Я ж кажу, що не звернула на нього уваги, тільки за тиждень, коли прийшов і вивалив на стіл фотокартки, згадала, як то воно було. Він такий із себе невеличкий, акуратно вдягнений, навіть трохи не по-нашому, і завжди в чорному капелюсі, широкому, як у ковбоїв у фільмах, пам’ятаєш? Ну от, і з бородою. Давно це було, а зараз постав переді мною - пізнаю, од тисячі одрізню. Як він розклав на столі ті фотокартки, у мене аж серце похололо. А там як я гроші беру, як до кишені пхаю - не одкрутишся. Все, думаю, кінець мені, бо за такі витівки не тільки партквитка покласти, а й сісти можна було просто. Перша думка, що він, напевно, з облздраву чи з ОБХСС. Але якби то воно так!

Стара склала руки біля грудей, немовби зосереджуючись. Породіллі кричали з другого поверху, наче навіжені, але тепер це майже не турбувало.

- Я кажу: “Скільки?” Бо всі ж дорослі, знаємо, що і як. А він тільки посміхається у відповідь, і розумію я, що мені зараз буде до купи і за спробу дати хабара - прощавай дисертація, кабінет і все інше. Років на п’ять за тодішніми законами. І аж ноги підкосилися, я впала у крісло, а тут він каже: “Ви, - каже, - досвідчена жінка і розумієте, що я з вами можу зробити”. Я тільки головою киваю, бо й мову мені відняло з переляку. “Але, - продовжує він, - ми з вами цивілізовані люди і можемо домовитись”. Ну тут мені трохи попустило, бо, думаю, якщо домовитись, то вже якось домовимось. Гроші йому не потрібні, значить, щось інше, а що б там не було, все краще, ніж під суд іти. Він сів на стільця, скромний такий, паскуда, і дивиться просто мені в очі, аж моторошно стає. “Не будемо, - говорить, - довго воловодитись та корчити з себе незайманих дівчат, я сподіваюся, ви правильно зрозумієте те, що я скажу”. А я думаю, кажи швидше, бо від таких передмов ще лячніше стає, чим було. “Коротше, так. Мені потрібна дитина”. Я аж очі витріщила від несподіванки. “А як же ж ваша дружина? - кажу, - на чорта ж ви…” Він руку підняв, значить, зупиняє. Я й зупинилася. “Це не моя дружина. Це її сестра. А моя дружина вдома. Їй за місяць родити”. Ну я вже розумію, що зовсім з глузду з’їхала, а сама рота не розтуляю, тільки відчуваю, що очі потрошку вилазять на лоба. “Не дивуйтеся. Це не вашого розуму діло, - попередив він. Помітив, що здивувалася. - Їй родити рівно за місяць. Ви прийдете, дитину принесете, пологи приймете, а те, що в неї родиться, приберете”. Він так і сказав, “те, що родиться”, їй-бо не брешу, але що мав на увазі, я тільки потім зрозуміла. Ну от, таке він мені каже і дивиться - як я зреагую. А як реагувати, коли ножа біля горла тримають. Тут уже таке діло - або згоджуйся, або не ображайся. Ну я й згодилась, думаю, хай буде що буде, а місяць - це тридцять днів, либонь, щось вигадаю.

Стара вся поринула у спогади і, мабуть, щоб краще згадувалось, зняла окуляри та почала протирати їх брудною полою халата.

- Ти тільки не подумай, що тоді було, як оце зараз у газетах пишуть - дітьми торгують і таке інше. Ні, тоді такого неподобства не допускали. Але тут завжди однаково - жінка родила, дитину показали і забрали, а потім скажуть просто - померла, чи що, або поміняють - хто помітить, хто перевірить? Все в руках лікаря. І говорили в нас, що бувало, коли якась, особливо з начальства, бездітна, або просто грошей багато, то можуть попросити помогти, і тут усе на завідуючого, чи хвате совісті згодитись, чи хвате сміливості відмовити. Були й такі, що погоджувались - не бачила, брехать не буду, але люди переповідали. Матері в такому випадку казали, що дитина мертвонароджена. Ну, звичайно, вибирали, щоб жінка не надто розумна була, але щоб і не алкоголічка, бо за здоров’я дбали. До речі, цей теж сказав, коли виходив у двері: “Тільки дивіться, щоб дитина без ганджу. І нікому ані слова. Це в ваших інтересах”. А я сиджу ні жива ні мертва, бо чути про все це, звичайно, чула, а самій не доводилося - у нашому районі якраз усі начальниці на аборти бігали, навпаки. То вже коли він двері причинив, я зрозуміла, на що погодилась. Але куди діватись? Все одно краще, як в тюрму сідати. Напилася, звичайно, всяких таблєток, щоб заспокоїтись, та додому, а вдома уже давай плакати, всю ніч ревла, подушку два рази міняла - як мокра, перевертаю на другий бік, а як той мокрий - беру нову. І головне - нема з ким порадитися. Чоловіка у мене не було, батьки в селі, а подругам хіба про це скажеш? Врешті-решт надумала. Думаю, якщо фотоапарат є та ще й такий хитрий, що з кишені знімає, значить, і сім’я заможна, брехали, що зарплатні не вистачає. А як заможна, то, певно, й дитині буде краще, чим у матері. Якщо якась студентка родить, то що ж вона дитині дасть на свою стипендію, а цей чоловік такий шахрай… тобто такий меткий, що й дитину якось забезпечить. От яка я була дурна тоді. А все від того, що не мала з ким порадитись. Три тижні після того ходила сама не своя - все на породіль задивлялася. Ні, думаю, цю жалко, і та наче дівка хороша, як у неї забрать? І всі дітки здаються такими жалібними, як зайду до них, потім годину реву. Дівчата вже до мене - що таке, ви не вагітні? Та якби то! Мовчу, навіть натякнути нікому не можу. Я тоді й не зметикувала, що погодилась на такий кримінал, порівняно з яким ліві аборти - просто дитячий садок, і якщо вже на такому прихоплять, то й розстріляють к чорту. Дурна баба, і все. Ти, може, спитаєш, чому я тобі про все це розповідаю, коли такий кримінал. Дуже просто - давно це було, говори не говори, а всі строки минули, а за те, що зробила, я вже заплатила на повну котушку. І потім обличчя у тебе хороше, рідне якесь, ти повинен зрозуміти. Та слухай далі. Цей, у капелюсі, щоби я не втекла і не забулася за нашу домовленість, вигадав щодня мені телефонувати і нагадувать. Цікавиться - не придивилися ще? А я як подумаю, аж серце заходиться, як трубку телефонну візьму - годину потім з крісла підвестися не можу. Але за три тижні зрозуміла, що час минає і як вирішила щось робити, треба робити, а то ще гірше буде. Аж тут, як на гріх, поступає до нас із села гарна така дівка, важка дуже. Я її подивилася, а в неї двоє. Читаю історію - ніхто не помітив, ну, в селі, там, зрозуміло, фельдшер. І мене наче блискавкою вдарило, думаю, оце мій шанс. Я тихенько її кладу до себе в палату і пишу запис в історію, звичайний, слово в слово як той фельдшер написав. “Хлопчика, - питаю, - хочете чи дівчинку?” - “Хлопчика”, - посміхається. Як зараз переді мною стоїть. А ввечері він дзвонить. “Ну як?” Кажу: “Сьогодні-завтра”. Він: “Чудово. Якраз днями і дружині родити”. Звідки знає? Я його дружину і не дивилася жодного разу. Хіба сам гінеколог-аматор. Ну і заступила я на чергування, щоб, значить, цю, з близнюками, не пропустити, все ходжу коло неї, як кіт коло сметани. Попутав мене нечистий, не інакше. Коли на другий вечір в неї починається. Тільки почалось, я дівчат відпустила. Кажу: “Поспіть. Вона тут поки одна, я справлюся”. Дівчата й раді. А у мене руки трусяться. Та лежить: “Доктор, ви такі добрі до мене, чого це?” Я її за ці слова задавити ладна, у мене серце кров’ю обливається. Ну і щоб не базікала, снодійного їй. А потім, як пішов перший, я все забула. Слава Богу, легко пішов, я їй показала, а вона посміхнулася: “Хло-опчик”, та й знову спать. А другий десь за пів-години. Як я його витягла, не знаю, бо мати почала прокидатись, я їй знову снодійного, а родова діяльність - слава Богу, тоді жінки були здорові, не те що нинішні. Єдине, що оце під уколами вона зовсім очманіла і геть переплутала - що було насправді, а що наснилося. Я дитинку сповила і до себе в кабінет, у мене там ззаду кімнатка є. Думаю, як добре все вийшло, і мати отримала що хотіла, і мені ще лишилося, аби тільки ніхто не помітив. Ніхто й не помітив, бо наступна породілля з’явилася тільки перед ранком. А ця ще потім раз прокинулася, мене за руку взяла: “Дякую вам, доктор”, - і посміхається щаслива. Мені аж млосно стало. Тут дзвоник. Той, у капелюсі, наче відчув щось. “Ну як?” - питає. “Все гаразд”, - шепочу в трубку. “Чудово. Я за вами зараз приїду, бо в моєї дружини якраз починається. Тільки інструменти захопіть”. Ну я вже від радощів, що все так обійшлося, просто себе не тямлю, дитині соску дала, зібрала все що треба, приготувала сумку велику і чекаю. Стук-стук - заходе. Я навіть посміхнулася йому назустріч, так перехвилювалась. Дитину в сумку та й пішли собі. Дівчатам сказала, що за годину повернуся. Сіли в машину, чорну “Волгу”. Ну, думаю, пощастило хлопчикові, так би в колгоспі за свиньми ходив, а тут новий батько, з машиною. От як добре все влаштовується. Якось і забулася про ту фразу “те що народиться”, а даремно. Їхали довго, та нарешті приїхали. “Волга” у дворі зупинилася. Своя хата. Величенька. У кімнаті лежить породілля, явно вже скоро почне. Ну, мене не треба вчити що робить. Кажу, воду грійте, розклала інструменти, спирту дістала. Цей, у капелюсі, поруч крутиться. Я йому: “Ідіть звідси, це не чоловіча справа”. А він у відповідь так подивився, що я тут-таки язика і проковтнула. Ну, думаю, як хочеш. Відкидаю я ковдру з його жінки, нахиляюся і тут помічаю, що ноги в неї геть волохаті, наче у ведмедя. Ти собі навіть не уявляєш. Так усе тіло нічого, а на ноги просто страшно дивитися. Я за свою практику багато чого зустрічала, але такого навіть уві сні не бачила. Думаю, голити треба, хоч трохи, а потім якось так всередині плюнула - обійдеться циганське весілля без марципанів. Аби люди хоч були приємні, а так - ведмеді оно родять неголені, і нічого. Коли згодом придивилася ще уважніше, а замість стопи у цієї жінки не розбереш що - пальців нема, все заросле, щось таке, мало не ратиця. Тут я по-справжньому перелякалась. Ну, розумію, вскочила так вскочила. Але пологи вже почалися, і наче іде все як звичайно. Я тайкома спиртику хильнула, для хоробрості, від нього за хвилину так тепло зробилося в животі, що аж попустило. Думаю, якось там минеться. А вона лежить та стогне, ну просто як звичайна баба. Вже розкритіє повне. І тут я дивлюся, що її чоловік поплив, злякався, як і всі ви. Пополотнів увесь, каже: “Піду я, мабуть. Ви тут якось без мене”. Знімає він свого капелюха, щоб чоло витерти, і стає видно, що на голові у нього між волосся ростуть роги. От чесно, не брешу. Чи то вже мені привиділося від спирту, чи що, але як тебе бачу, так і тоді бачила, що на голові у нього роги, як ото у молодих телят. Я так і заклякла з відкритим ротом. А він чоло утер та й капелюха назад. “Ти, - каже, - те, що родиться, прибери, а дитину запхай назад у живота”. “Що? - я аж про роги на мить забула. - Як це?” - “А так, - він каже, - завтра забереш її до свого будинку, і вона там родить як усі”. - “Так це ж, - кричу я, - неможливо! Ви не розумієте!” Тут він на мене як загримає: “Яке твоє діло! Ти тут мене не вчи! От побачиш, що можливо. Роби свою справу мовчки, а не зробиш, я тобі голову одірву”. Дверима - грюк! І я зрозуміла, що одірве. От уяви собі таку ситуацію. А тут же ж ця родить. Слава Богу, як раз пішов плід, бо я б, мабуть, померла з переляку, а так до справи, до справи. “Тужтеся”, - кажу. Вона раптом: “Не вчи. Я сама знаю. На ось, тримай”. І наче з гармати, як виплюне! Я прийняла, підношу до очей… Господи! А воно не людина. Тобто не людська дитина. Таке, наче жаба, тільки рожеве і гладке. Я як заверещу та кинула його додолу. Чую, породілля сміється. “Це, - каже, - тобі на заміну, а ти давай мені дитину, хутко, бо зараз закриватися почне. Я нахиляюся і бачу, що в неї розверзлося - і матка, і все так, що туди не тільки дитину - пробачте на слові, бульдозером можна заїхати. Як я не впала, сама не знаю. А вона: “Роби свою справу. Чула, що чоловік сказав? Давай дитину!” - “Зараз”, - кажу я, ледь живая нахиляюся до сумки і бачу, що поруч з нею лежить туфель хазяйський, сорок п’ятого розміру, якщо не більше. Тут мене наче хтось підштовхнув. Хапаю той туфель двома руками, наче дитинку, і їй туди. Вона тільки крекнула і каже: “Щось воно легеньке у тебе. Недоношене?” - “Угу”, - кажу я. “Хлопчик чи дівчинка?” - “Хлопчик”. А сама нахиляюся та решту спирту одним духом - гульк! Бо інакше розумію, що помру. За десять хвилин почало все у неї закриватись, і закрилось, як у всіх, тут і батько заходе, в капелюсі. “Справились?” - питає. “Справились”, - каже жінка. Я стою просто ніяка. Він раптом звідкись із-за спини витягає пакунок і мені простягає. “Це вам, - каже, - гонорар.” Я подивилася - всередині фотокартки, як я, значить, хабара беру, та плівка. “Вас довезти?” Я у відповідь тільки головою мотиляю та мукаю, що, мовляв, ні, не треба. Він посміхається: “Ну то добре. Значить, ми до вас завтра приїдемо родити. А що ви нікому не скажете, я і не сумніваюсь”. Я знову замукала, бо й язик не ворушиться. Взяла сумку з дитинкою, пакунка до грудей притискаю. Тільки за двері вийшла, та як припустила! Біжу, аж вітер у вухах свище. На якусь дорогу вибігла, і тільки там хлопчик у сумці заплакав, а то все тихо лежав, наче відчував, що не можна. Як до дому дісталася, сама не знаю, тільки вдома вперше дитині нагріла молока та нагодувала. Тоді зразу пакунок відкрила, в якому фотокартки, що мене до цього довели, а там, де лежали знімки, тепер гроші, і все сотнями, а де касета -стовпчик із золотими червонцями. Я як побачила все це, як зрозуміла, що це зараз зі мною сталося, то й впала нежива. А потім дитина знову заплакала, я очуняла та й давай речі збирати. Зібрала все, тишком-нишком на роботу, заяву написала, вхопила речі, дитинку на руки та до автовокзалу, і за дві години мене вже в місті не було. До батька з мамою приїхала. “Не питайте, - кажу, - нічого, бо й сама не знаю”. А хлопчик мій такий жвавий, такий веселий виявився. Я його Грицьком назвала. П’ять років жили в селі, поки вже Грицеві про школу думати, аж тоді я до міста повернулася. Де тільки не працювала. І от тепер тут, підтримую санітарні норми. Нічого. Син виріс, теж лікарем став, онуки вже дорослі. Так що краще завжди дивитися, що родиться, тому що життя велике, і насправді значно більше, ніж ми собі уявляємо.

Стара підняла вгору пальця, немовби посилаючись на когось, хто має підтвердити завершальну тезу.

Я сидів, трошки ошелешений всім почутим. Не те щоб повірити - але сама тема! - в коридорі пологового будинку світ здається трохи інакшим. У мене навіть промайнула миттєва думка - і справді, краще дивитись, бо коли все в чужих руках, самі розумієте. Проте вголос я її, звичайно, не вимовив.

Стара, здається, й не чекала на мою реакцію. Скінчивши свою оповідь, вона просто підвелася і взяла з підлоги відро своїми великими вправними руками.

- Відпочила з вами. Дякую.

Я кивнув у відповідь, супроводжуючи її очима.

Чомусь пришелепуваті бабусі завжди обирали мене об’єктом для своїх балачок. Мабуть, відчували, гадюки, що не можу відмовити. Стара по-качиному переставляла важкі ноги, ідучи своєю дорогою, і в кожному русі її відчувалося задоволення. Ну це ж треба такого наплести! А що, вона і справді могла бути кандидатом наук, у них буває од науки ум за розум заходить. Тому, мабуть, і підлогу миє замість докторську писати…

- Микитенко!

З білих дверей визирала медсестра, та, що приймала у мене Мариночку.

- Що? - миттєво підхопився я.

- Вітаю. Син у вас. Чотири кілограми сто грамів. Козак.

- Син?!

- Та ще який. Кричить, наче сирена.

Значить, хлопець. Я озирнувся услід старій, що віддалялась коридором.

Медсестричка впіймала мій погляд та похитала головою.

- Розмовляла з вами?

- Хто?

- Баба Люба. Санітарка. Наговорила, мабуть, всякого.

Я кивнув, підтверджуючи, що таки наговорила.

- Вона у нас може, - запевнила медсестричка, - її хлібом не годуй, дай полякати молодих батьків.

- А що вона казала, наче у вас завідуючою була.

- Вона? - засміялася дівчина. - Ви її послу-хайте, ще й не таке розкаже… А хочете, я вам сина покажу? - запропонувала вона раптом. - Григорій Олексійович дозволив. Тільки халат накиньте.

Уявіть собі мій стан. Тільки п’ять хвилин тому я сидів у коридорі, не тямлячи себе від хвилювання, а от уже зараз побачу… ні, ви тільки уявіть! Обережно ступаючи митою підлогою, я пішов за нею у напрямку галасуючого дитячого хору, до якого вже приєднався і голос мого сина, Микитенка-молодшого, мого власного сина, мого нащадка…

- Почекайте тут, - зупинила мене сестричка на другому поверсі, зникаючи за великими скляними дверима.

Я набрав у груди якнайбільше повітря, зосереджуючись перед чи не найважливішою у своєму житті зустріччю. За мить дівчина з’явилася із білим згортком у руках.

- Дивіться, тільки здалека, щоб інфекцію не занести.

Звичайно, я не очікував на щось надприродне, але цей згорток із червоним зморшкуватим личком не справдив навіть моїх найгірших сподіваннь. Не такими я уявляв собі немовлят, чесне слово.

- Не подобається? Та ви що! Такі красені зараз рідко народжуються. Ваша дружина просто молодець - маленька-маленька, а уродила… От, Григорію Олексійовичу, - продовжила вона раптом кудись у бік. - Не подобається йому власний нащадок.

Я обернувся туди, куди спрямований був її погляд, і раптом очманів та закляк на місці, бо коридором до нас наближався мій власний батько у білому халаті.

- Ну, знаєте, як дбаєш так і маєш, - сказав він своїм густим голосом. - Всі претензії до виробника.

Від подиву я мало не кинувся йому на шию, навіть зробив крок назустріч, але наступної миті зрозумів, що це не мій батько. Тобто цей чоловік був схожий на батька, наче близнюк, але все-таки це не був мій батько, та й не міг бути, бо мій батько в селі вчителем, і нема йому що робити в пологовому будинку.

- А чого не подобається? Чудовий син, справжній козак, - вів далі цей чоловік. Навіть інтонації у нього були батькові, знайомі мені з дитинства, тільки звуки він вимовляв твердіше, не так, як у нашому селі.

Ні, це була фантастична картина. За мить, придивившись, я помітив мільйон розбіжностей у нього з батьком - і зачіска не така, і родимки на обличчі, і ще багато чого, але з першого погляду сплутати було простіше простого. Це ж треба!

Мабуть, очманілість чітко позначилась на моєму обличчі, бо медсестричка ступила крок назустріч:

- Ви чого? Злякались чогось?

Але я від здивування навіть не відповів.

- Григорію Олексійовичу, скажіть бабі Любі. Вона знову налякала мені хлопця. Вона весь час їх лякає.

- Добре, скажу, - погодився лікар і пішов собі далі, зауваживши наостанок. - Дитину занесіть на місце. Годі вже.

Він віддалявся темним коридором, а я дивився йому вслід, не можучи отямитись від такої несподіваної схожості.

- Вона справді більш не буде, - пояснила неголосно мені над вухом сестричка. - Баба Люба - мати нашого Григорія Олексійовича, тому він єдиний, хто має на неї вплив.

Згорток в її руках раптом завовтузився, скривив і без того криве обличчя і загорлав на всю міць своїх маленьких легенів. Він кричав басом, гучно і вимогливо.

Я впізнав цей голос. Саме так і повинен був кричати мій син, Микитенко-молодший.

Розділ 7 СОН-6

Він був нудним, немов таблиці Брадіса, і діставав нас за допомогою лабораторних занять на кафедрі радіотехнічних систем, де в кутку, замріяно виставивши носа у далечінь, стовбичив СОН-6, тобто Станція Орудійного Наведення шостої моделі. Вони обидва, а саме професор Земецький та СОН, були відставними військовими, кохалися на ладі, дисципліні та субординації і цим завдавали багато прикрощів бідолашним студентам. Професор полюбляв хвилеводи, грубезні, немов каналізаційні труби, він був схильний іноді поговорити про розподілення вектора Аш у резонаторі на три чверті лямбда, а СОН стояв собі у кутку та допомагав чим міг. Отак, наприклад, між лямбдами та епсилонами питає раптом професор Земецький:

- А навіщо на антені, - і вказує на параболоїд СОНа, - по краях насвердлені отвори?

Дивиться студент - і справді отвори, досить великі, тому одразу на думку спадає бозна-що - поверхневий струм тече, вектор Є загинається, починає студент щось мляво мудрувати і сиплеться, бо насправді там дірочки просто для зменшення ваги. Хвилям, бачте, все одно - що суцільний метал, що з дірками. Або питає професор:

- А навіщо, скажіть, антени фарбують у зелений колір? - і знову на СОН вказує.

А бідолашному студентові вже в голові спливають всі залишки знань - спектрові властивості, частотні зсуви та таке інше, і геть не згадає він, що в нашому славному війську все зелене - і антени, і протигази, і кашкет у маршала. А СОН до нас прийшов саме з війська - невеличкий такий локатор з двигунчиком, трохи схожий на супутникові антени, але значно цінніший, бо що насправді може антена - тільки Ем-Ті-Ві та Сі-Ен-Ен, а СОН свого часу міг без помилки навести гармату на ціль у небі і не хибив навіть перед очима найбільшого начальства, за що й був помічений та після зняття з озброєння відряджений дослуговувати до лабораторії радіотехнічних систем під оруду колишнього полковника Земецького.

От перед ким стояли та червоніли ми з Тетяною, бо через слабку готовність (так і хочеться сказати боєготовність) не мали честі бути допущеними до лабораторних занять.

- Та-ак, - із видимим задоволенням підсумував професор Земецький. - Цього ви теж не знаєте. Ну що ж, на сьогодні можете бути вільними, а наступного разу чекаю на вас у п’ятницю, разом з вечірниками. Тільки вже підготуйтесь як слід.

Виходячи з лабораторії, ми, не змовляючись, показали у спину професорові язика.

- От гадюка! - люто зашепотіла Тетяна. - Знаєш, він один в один схожий на пасічника з нашого села. Теж противний такий. Бабуся казала, що відьмак.

Я причинив двері і голосно підтвердив:

- Не знаю, чи там відьмак ваш пасічник, але цей - падлюга порядна.

Проте, якщо сказати відверто, мене не надто засмучувала перспектива отримати вільних півдня, тим більше що семестр тільки починався і було досить часу на боротьбу з хвостами. До того ж сусіди по кімнаті в гуртожитку продемонстрували кращу підготовку, і таким чином всі чотири ліжка лишалися у повному нашому розпорядженні, і можна було спокійно… Що ми, власне, і робили до кінця пар.

- Ти знаєш… - щасливо посміхнулася Тетяна, відкидаючись на благеньку подушку. - Якщо вдуматись, то не така вже і падлюга пан професор.

Я тут-таки погодився з нею.

А потім ще раз.

Але в п’ятницю довелося замість останньої лекції з диференційних рівнянь готуватися до лаби, закладаючи таким чином фундамент для математичних проблем у майбутньому. Що ж поробиш - чимось завжди треба жертвувати.

- Діаграма направленості параболічної антени має вигляд пелюсток. Пелюстки поділяються на основну та бокові. Затямила?

- Угу.

- Не “угу”, а читай, бо у Земецького не дуже спишеш.

Врешті-решт нам пощастило - чи тому, що й справді підготувалися, чи до вечірнього відділення просто менші вимоги, але за якусь годину від початку лабораторної ми вже склали залік і були допущені до святая святих кафедри - станції СОН-6.

Професор підвів нас до стойки з апаратурою. Його чорні очі, що свердлили простір, немовби випробуючи його на міцність, зупинилися на зеленому залізі і на якусь мить зробилися навіть ніжними - в дивовижному контрасті з сухим завітреним обличчям, суворими тонкими бровами та опущеними кутиками губів, які ніколи не знали посмішки. Колишній полковник Земецький, за теперішнім своїм фахом багато спілкуючись з молоддю, добре розумів недосконалість людей, а тому кохався тільки на техніці.

- До вашої бригади приєднається ще одна студентка. З п’ятої групи, - нудним голосом повідомив професор, тоді з помітним жалем ввімкнув нам живлення та, недовірливо оглядаючись, пішов катувати вечірників.

Третьою в нас виявилась Юлька, завзята зубрилка з паралельної. Вона, звичайно, трапила сюди не так, як ми, двієчники, а через хворобу, бо навіть професора Земецького Юлька завжди проходила з першого разу. Чесно кажучи, я не відчув особливого ентузіазму, тому що не люблю її за пихатість та всезнайство, але врешті-решт вирішив, що і з відмінниці може бути користь.

- Так, - владно виголосив я. - Ти сідай сюди, будеш крутити ручки. Через кожні п’ять градусів. А тобі, Тетяно, треба дивитися на амперметр та записувати те, що побачиш, у таблицю. Юлька крутить, ти записуєш. Тільки діапазони не забувайся перемикати. Давайте, дівчата, до зброї.

- А ти?

Ну це вже просто нахабство. Теж мені феміністка знайшлася. Я зміряв Юльку презирливим поглядом:

- Я піду ввімкну генератора. Бо інакше вам не буде що міряти.

Професор Земецький зрідка недовірливо озирався на нас. Він взагалі славився своєю пильністю, студентські перекази попереджали, що, навіть полишивши лабораторію, він не втрачав здатності помічати списування та інший негаразд.

Я старанно вовтузився біля генератора, демонструючи виняткову працелюбність, поки нарешті професор домучив останнього вечірника та лишив нас наодинці зі своїми експериментами. Щойно за ним зачинилися двері, я підвів голову. Робота кипіла. СОН-6, корячись Юльчиним командам, повільно крутився на своєму зеленому постаменті. Тетяна, схилившись над амперметром, занотовувала цифри.

Що ж, головне для чоловіка - це ефективно організувати працю жінок. Із почуттям виконаного обов’язку я пішов покурити.

На сходовому майданчику вечірники емоційно обговорювали свої втрати у боротьбі з професором.

- Це ще фігня, - впевнено підсумував я їхні скарги. - От на другому курсі у нас один доцент пішов з іспиту, начебто чаю попити. Ну, народ, звичайно, зразу по шпори поліз - хто куди. А він, падлюка, виявляється все на відеокамеру знімав. Потім прокрутив - ото ми червоніли!

- Ні фіга собі! А оцінки як? В смислі, валив?

- Та ні, нормально. Він уже після оцінок показував. На мораль давив.

- Ну, це ще нічого. А цей як щось помітить - глина! Крізь стіни, сука, бачить.

Так ми побідкалися, поки я відчув, що дівчата повинні вже скінчити перший експеримент. Треба їм змінити диспозицію. Ефективне керівництво - от у чім секрет успіхів інженерно-технічного працівника.

Діловою ходою я повернувся до лабораторії. Мої трударочки вже почали будувати графік. Я зазирнув Тетяні через плече.

- Слухай, - відчула мою присутність вона. - А чого ми локатор крутили? В підручнику ж написано, що при зміні положення цілі. Треба ж було ціль крутити, а ми - локатор.

- Про теорію відносності чула? - пхекнув я.

Юлька подивилася на мене з-під лоба і противним голосом виправила:

- Не теорію відносності, а лему відносності Галілея-Ньютона.

Я показав їй язика та уважніше подивився на результати жіночої діяльності. Ну от. Цього і треба було чекати. Теоретизувати всі майстри, а як до практики - так то вже складніше.

Щоби глибше дошкулити, я почав здалеку:

- Ти знаєш, Юлю, у мене була одна знайома, теж дуже розумна. Так одного разу телефонує - приїзди, допоможи, бо я тут принагідно гірські лижви купила, пробую кріплення причепити, а не виходе. Я їду. Зустрічає у дверях. Каже, такі дешеві лижви, такі класні, а кріплення не лізуть. Жалко! Заходжу, дивлюся, а лижви - водні.

- Це що за знайома? - кинула олівця Тетяна.

- Ти її не знаєш. Це давно було, - поквапом виправився я.

- А тоді до чого ти?

- До того, що на дідька ви ззаду знімали? Ззаду у локатора неробоча зона. Він там нічого не бачить.

Юлька ображено підскочила:

- Де це написано?

- У методичці. Осьо, дивися, знімати від мінус сорока п’яти градусів до плюс сорока п’яти, а ви все коло зняли, Галілеї-Ньютони, - я переможно тицьнув пальцем у грубий аркуш підручника.

Але гонориста Юлька не могла погодитись.

- Нічого. Ти, Тетяно, будуй. Краще переробити, чим недоробити. А то раптом ми щось забудемось, то лабу не приймуть.

Тетяна запитально подивилася на мене. Я знизав плечима:

- Застав дурного Богу молитися, він лоба розіб’є.

- Будуй, - наполягала Юлька.

- Як хочете. Тільки все одно вийде фігня, бо від стін відбивається, - я відкрив методичку, читаючи про другий експеримент, та відсторонився від процесу.

Хвилин за десять, коли апаратура для наступних вимірювань вже була налаштована, раптом Тетяна схопила мене за руку.

- Миколо, дивись, що у нас тут!

Дівчата виглядали розгубленими. Я подивився туди, куди вказував олівець, і в першу мить остовпів - лінія діаграми нижче осі вигиналась якимось дивним чином і утворювала людський профіль. Їй-бо, не брешу.

Звичайно, в першу мить очі мої округлились, але потім я зрозумів, що з мене приколюються. - Ідіть ви до біса. Не заважайте працювати.

- Ні, Миколо, справді! Воно справді так виходе. От подивися!

Я недовірливо скосив око. Дівчата якщо й придурювались, то робили це відмінно. Знехочу я нахилився і провів пальцем по таблиці. Ні, все побудовано вірно. Не може ж бути, щоб вони спочатку намалювали, а потім уже писали в таблицю. А власне, чом не може? Я знову подивився на дівчат - ані натяку на посмішку, Юлька, то та взагалі зблідла і заходилась протирати окуляри.

- Спокійно. Зараз ще раз переміряємо. Техніка в руках жінки - загроза для людства.

Я швиденько переналаштував апаратуру, особисто перевірив генератор та посадив дівчат записувати. Задзижчав, зашурхотів двигун, і СОН повільно обернувся навколо себе.

- Три і шість.

- Чотири. - Є.

На половині дистанції я почав відчувати, що все правильно. Вони все виміряли правильно.

- Чого ти зупинився?

- Та і так все зрозуміло, - збрехав я. - Говорили ж вам, що там міряти не треба. Там же від стіни відбивається, і взагалі може показувати що завгодно.

Чесно кажучи, мене самого така версія не влаштовувала. Я зазирнув за спину зеленої антени, але нічого істотного не побачив.

Чортзна-що.

- Що ти там шукаєш? - поцікавилась Юлька.

- Не знаю. А раптом щось є.

Юлька підвелася і теж зазирнула за локатор. Деякий час ми дивилися вдвох, проте це не додало зрозумілості. Стіна була схожою на звичайну стіну, а хвилеводи - на звичайні хвилеводи. За хвилину до нас приєдналася і Тетяна, але теж, здається, марно. А що там можна було знайти, скажіть будь ласка? Я першим зрозумів, що даремно витрачаю час і всівся на місце. Другою капітулювала Юлька.

Але стривайте. Що врешті-решт трапилось?

Я озирнувся навкруги, побачив зосереджені спини за сусідніми стендами і зрозумів, що нічого. Єдине, що цього не могло бути. Проте чому не могло? Якщо поставити задачу… Особливо знаючи схильність професора Земецького до капостей. Можна в принципі скласти схему, що дає такий сигнал? Можна. Навіщо - це інше питання. Але ж можна. А ще можна вмонтувати у стіну залізний екран, який відбиває радіохвилі, спеціально підібравши форму, потім усе це замаскувати тиньком і чекати, поки наївний студент піймається на цей хитромудрий фокус…

- Тетяно, візьми гумку та зітри все, що більше сорока п’яти градусів. Як написано в методичці. Бо інакше нам поставлять двійки. Тетяно!

Але Тетяна все ще до чогось уважно придивлялася, там, серед хвилеводів.

- Тетяно!

- Ой, а тут голка! - Тетяна вказала пальцем углиб конструк-ції.

Ми з Юлькою підхопилися. І справді, між двох фланців, пофарбованих, як і все, у захисний колір, стирчала невелика голка, звичайна, швейна, з великим вушком. Тетяна вхопила її пальцями якраз за це вушко.

- Міцно сидить, зараза, - вона похитала голку сюди-туди. І раптом та зламалася з тонким хрустом, ледь чутним у гаморі лабораторії.

- Зламала, - сказала Тетяна розгублено.

- Ну і викинь на фіг.

- А раптом це від неї?

Тут вже і Юлька не витримала:

- На лекції треба ходить. Не може голка давать такі перешкоди.

Я витяг з Тетяниних пальців зламану голку і кинув її в куток.

- Гумку бери, стирай своє малярство.

Вона знехотя повернулась на місце. Вона завжди незадоволена, коли її приводять до ладу. Гумка так завзято завовтузилась на папері, що, здавалося, протре й стіл.

Я знову взявся налаштовувати прилади для наступного досліду.

- Миколо, а що це таке? Ти щось зрозумів? - тихим шепотом спитала Юлька, за відмінницькою звичкою намагаючись докопатися до істини.

- Фокуси професора Земецького. Проти таких розумниць, як ти. Щоб методички читали.

Вона, здається, образилась, але мені було начхати.

- Ну, до зброї, дівчата! Юлько, крути. Тетяно, записуй. Дослід номер два.

Другий дослід пройшов без пригод, та й третій теж. Я вже остаточно переконався в тому, що наша бригада стала жертвою якихось специфічних радіотехнічних жартів і готувавсь показати результати нашої сумлінної праці професору, звичайно, і не натякаючи на дивну форму першої діаграми. Проте, як завжди, життя внесло свої корективи. Наприкінці останньої пари до лабораторії прийшов незнайомий менеес з повідомленням:

- Хто скінчив досліди, можете бути вільними. Професор Земецький захворів і дивитися дані не буде.

Всі здивувалися. І зрозуміло чому - треба вам сказати, що хворий професор Земецький - це щось нечуване. Це приблизно, як гранітна скеля, що раптом чхнула.

- А що з ним? - удавано-турботливо спитав хтось.

- Ногу зламав. Щойно. Ішов по сходах і впав.

За сусіднім столом стиха присвиснули. Тетяна чомусь зойкнула та подивилася у куток. Я теж скосив очі туди, але нічого цікавого не побачив.

Звичайно, про цю пригоду на лабораторній я нікому не сказав. Ну розміркуйте самі - якщо це прикол, то зізнаватися, що на нього клюнув, якось не годиться, а якщо ні, то й поготів. Хай краще інші впіймаються, тоді й поговоримо.

Професор Земецький на наступну лекцію з’явився у гіпсі. Навіть у наші часи за поламану ногу дають бюлетень, але він не зміг покинути нас напризволяще - можете уявити, що це був за один. Він пришкандибав на милицях, а лекцію читав сидячи, тільки дошку опустив нижче, щоби зручно було писати. На фіга такий героїзм, спитаєте ви? Просто треба знати нашого полковника. Він дірявив повітря своїм чорним поглядом і, наче нічого не сталося, виводив довгі триповерхові формули.

- Миколо! Миколо! Він на нас дивиться! - зашепотіла у мене над вухом Тетяна, щойно крейда зашкребла дошку.

- Ну то й що?

- А чого він на нас так дивиться?

- Базікаєш багато, от і дивиться.

Я на хвилину відклав ручку. Чи то мені здалося, чи справді, але професор дійсно раз по разі кидав на нас довгі погляди, і ці погляди врешті-решт починали турбувати й мене. Що йому треба? Може, він нас у чомусь підозрює?

- Миколо, чого він дивиться?

- Чорт його знає. Не заважай.

На другій половині пари ми для перевірки пересіли в інший кінець аудиторії, але ще кілька разів я ловив на собі довгий чорний погляд. Тетяна просто дзигою крутилася на місці.

- Ну, я не можу так, у нього такі очі!

- Та які там, у біса, очі. Це у нього нога болить. Тобі б зламати!

- Сплюнь, наврочиш… А чого на нас, ми що, винні з його ногою?

- Чому це на нас? Він на всіх дивиться. У нього звичка така.

- Миколо, мені лячно.

Я взяв її за коліно, щоб не було так лячно. Це трохи допомогло.

- А давай на його лекції більше не ходити, - запропонувала Тетяна, коли ми нарешті вийшли до факультетського коридору.

Вона дуже вразлива, моя Тетяна, як каже, чутлива до чорного ока. Мабуть тому, що з села. А очі у професора й справді такі чорні, що чорніші й уявити годі.

- Ти знаєш, Миколо, я всю пару тримала дулю під партою.

Я засміявся:

- Добре, хоч не на парті - тоді б і справді було на що подивитися!

Крім нас, звичайно, ніхто нічого не помітив, всі розмови точилися навколо поламаної ноги.

- Дарма ти смієшся. Краще й сам, коли його бачиш, дулю крути. Мене бабуся вчила, що проти таких завжди треба дулю тримати.

- Не мели дурниць.

Чесно кажучи, у мене й самого лишився в душі неприємний осад від професорових поглядів, але підтримувати жіночі балачки - це останнє, що можна собі дозволити у такій ситуації. Забобони забобонами, а діло саме по собі.

На наступну лабу Тетяну довелося тягти мало не силоміць. Ну і, звичайно, професор нас вигнав найганебнішим чином. Він зробив це навіть з більшою насолодою, чим завжди.

- Ви нічого не знаєте, - констатував він очевидну істину. - До лабораторних занять треба готуватись. Отож ідіть та готуйтеся.

Він постукав милицею по своїй загіпсованій нозі, немовби на аукціоні, коли проголошують кінець торгівлі.

Тетяна вилетіла в коридор з явним полегшенням, а я лишився, збираючи зошити. Чесно кажучи, ми були готові не краще за попередні рази, але сама манера ставити питання, переривати відповідь, збивати з думки - все свідчило про упереджене ставлення. Цікаво, чим ми йому не сподобались?

Не знаю, що це мене спонукало, але перед тим як вийти з лабораторії, я впіймав за руку Митьку, сусіду по кімнаті, якому цього разу випало тестувати СОН.

- Митьку, чуєш, поміряй, будь ласка, у локатора діаграму по всьому колу. Я тебе прошу.

- Ти що, старий, здурів?

- Ну, я тебе прошу. Поміряєш?

- Навіщо воно тобі?

- Тобі важко? Ні? От і поміряй.

Він знизав плечима, але погодився.

Якщо б ви мене спитали, навіщо мені здалася ця діаграма, я все одно не зміг би пояснити. Мабуть, десь глибоко в душі я сподівався отримати той самий результат, що в нашому досліді, переконатися, що це підколки професора Земецького, та розвіяти ті непевні побоювання, що з Тетяниної подачі заволоділи-таки моєю непохитною душею.

Але розвіяти їх не вдалося. На діаграмі, що я її ввечері отримав від Митьки, СОН поводився так, як і належить локатору - в задній півсфері давав маленькі пелюсточки, що нагадували ромашку, але ніяк не профіль людини. Для перевірки я видобув з теки наші дані, побудував обидва графіки поруч і замислився. Так, на нашому графіку явно проглядав профіль, от довгий тонкий ніс, провалина очей, губи. А тут… ну нічого спільного.

- Що це ти робиш?

Я підвів голову. Тетяна, як і змовлялися вдень, зайшла забрати мене на гулянку, і от тепер стояла за спиною та вивчала мою творчість на картатому аркушику міліметрівки.

- Ой! - раптом схопилася вона за обличчя. - Так це ж Земецький!

- Де? - здивувався я.

- Осьо, у тебе намальований, - її пальчик вказав на нашу діаграму. І тут я теж помітив. Так, цей малюнок нагадував професора, як нагадує профіль, що його ріжуть з чорного паперу художники на вулицях. Тонке обличчя, навислі брови, довгий ніс з невеличким горбочком… Чорт забирай, це було не просто неможливо - це було занадто.

Тетяна вхопила мене за руку.

- Миколо, я боюся! - зашепотіла вона.

- Не бійся! - впевнено сказав я, але й самому стало зле.

Рішучим рухом я зібгав аркушик, і професорів профіль зморщився, як кулька, що з неї випускають повітря. Другою рукою я посадив Тетяну собі на коліна та обійняв за стан.

- Що це, Миколо?

- Не знаю, але все це фігня.

Якби-то воно було так.

Професорові зняли гіпс за три тижні, на диво швидко, як на такий поважний вік, і він почав ходити з паличкою, накульгуючи. А наступного дня Юлька, відмінниця з п’ятої групи, попала під машину. Цю звістку приніс на хвості Юльчин колега і, чесно сказати, мене вона просто приголомшила, немовби й до мене мала якесь відношення. Я відчув, як щось холодне і незрозуміле підступає до серця. А Тетяна, та просто влаштувала істерику. Тонка душа, що поробиш.

- Це він! - твердила Тетяна.

- Хто?

- Професор! Миколо, я знаю, що кажу.

З переказів Юльчиного колеги виходила така історія. Дівчина пізно ввечері йшла собі додому, бо вона міська і живе не в гуртожитку. Коли біля самого проспекту на неї раптом налетів величезний собака. Собака був білий і, як казали, кульгав на задню ногу. Юлька кричала і відбивалася як могла, але на вулиці нікого не було, а собака не вгавав, поки не кинувся їй на груди і не штовхнув на дорогу, просто під колеса автобуса. Куди собака дівся потім, ніхто не помітив, а сама Юлька тільки якимось дивом не загинула. Її вдарило бампером та відкинуло на м’яку клумбу, тому справа скінчилася тільки струсом мозку та переламаною ключицею.

Чесно скажу, я людина не з боязких, але мене просто почало тіпати, коли почув цю оповідь.

Що ж це діється, га?.. Так, стоп, не панікувати. Величезним зусиллям я все-таки опанував себе. Давайте спокійно розміркуємо. Хто все це бачив? Ніхто. Нікого ж не було на вулиці. А у самої Юльки струс мозку, вона розкаже. Вона і здорова була трохи схиблена на навчанні, а тепер… Цього ж насправді ніхто не бачив!

- Миколо, нам треба щось робити! - Тетяна тримала мене за руку.

Я спробував посміхнутися:

- Чому саме нам?

Вона подивилася на мене, як на божевільного.

- Ти нічого не зрозумів?

- А що таке?

- Бовдур! Юлька була з нами, коли ми зламали ту голку.

- Яку голку?

- Ну, там, біля локатора. - І що?

- Як це що? Юлька лежить в лікарні зі струсом мозку. Ти теж хочеш?

Кожна її фраза, немов снайперська куля, влучала у темні підозри, що юрмилися десь глибоко в душі, але я не збирався здаватись:

- Слухай, що ти верзеш?

Тетяна хрипко засміялася. Вона дивилася на мене зверхньо, немов на малу дитину, а я від цього сміху вмить розгубився і навіть не міг поставити її на місце.

- Так, пояснюю один раз, - менторським тоном повела Тетяна. - Ми зламали голку. Земецький зразу ж зламав ногу. Тепер собака кульгає на задню лапу, а Юльку завдяки йому збила машина, - вона значуще підвела вгору пальця. - Тобі вистачить, чи ще раз намалювати той профіль, що ми наміряли на лабі?

Від подібної дедукції я аж очі витріщив. Треба ж було все так вибудувати! - І до чого ти це? - спитав я ошелешено.

- Господи! - обурилася Тетяна. - Кожна дитина знає, що відьма може перекидатися голкою, собакою, ниткою…

- Відьма?

- Ну, відьма, відьмак, все одно. Я ж тобі казала, у нас в селі пасічник, так бабуся казала, він теж, коли його хто зачепить, перекидався собакою, а коли свинею…

Ну-ну! Оце так її занесло. Правду кажуть, що найбільше лякає незрозумілість. От і я, коли спочатку зафіксував, а потім повторив слово “відьма”, одразу відчув, що все стає на свої місця. В голові вмить пояснішало, і душа прийшла до ладу, лишивши неприємний осад від Юльчиної пригоди на самому дні. Господи, яка ж це все фігня!

Ми стояли на другому поверсі радіотехнічного факультету біля обчислювального центру, а Тетяна щось мені гаряче пояснювала про свою бабусю, про пасічника, собак…

- Зайка, - сказав я, кладучи руку їй на лоба. - Ти перегрілася.

Вона урвала свій монолог, і я, скориставшись моментом, запропонував:

- Ходімо, водички поп’ємо.

- Миколо, ти що, не розумієш, що я тобі кажу?

- Ходімо, - я владно взяв її за руку і, не звертаючи уваги на опір, повів із собою.

Вона обурювалася і навіть кричала, але у суперечці з жінками завжди треба шукати перпендикулярні ходи, і я такий хід знайшов. Хлопці того вечора зібралися на дискотеку, давши мені змогу заспокоїти Тетянину уяву чи принаймні спрямувати її у більш практичну колію. Вона навіть врешті-решт задрімала у мене на плечі і тільки прошепотіла:

- Дарма ти.

Але тут прийшов Кость, сусіда навпроти, позичити цукру і довелося підводитись. Оце вже дійсно дарма.

Минуло кілька днів, впродовж яких ми більше не поверталися до цієї теми. Тетяну, здається, переконали мої останні аргументи - чи багато треба жінці!

Але одного вечора вона раптом залетіла до нашої кімнати бліда, наче смерть, і, важко одсапуючись, закричала:

- Миколо! Він напав на мене.

- Хто? - підхопився я.

- Земецький!

Хлопці як один кинули свої справи і вирячилися на нас. Я підхопив Тетяну за стан та витяг у коридор.

- Ти чого репетуєш?

- Він напав на мене, Миколо!

Очі її вилазили з орбіт, а руки трусилися, як у лихоманці.

- Заспокойся. Заспокойся і розповідай все з початку.

Я притис її до стіни в коридорі і далі практично весь час тримав у повітрі, бо ноги дівчини підкошувались самі собою.

- Я вийшла по хліб. На вулицю. І тільки зайшла за ріг, бачу - біжить собака, білий такий та величезний. І кульгає… Миколо, чуєш? Кульгає на задню праву, точно як професор.

- Та стань ти як слід, не виси, наче лялька!

- От, ну я тільки його побачила, зразу розвернулася та тікать. А він за мною. Я до гуртожитка - він за мною. Я на сходи до дверей, і тільки зачинила, як щось ззовні в двері - бух! - і наче заскімлило. А я стою ні жива ні мертва, ручку тримаю. Воно там на вулиці шаруділо, шаруділо та замовкло, а я зразу до тебе. Ой, Миколо, я не можу…

Тут обличчя її скривилося, як у дитини, а з очей потекли сльози. Вона зовсім обвисла на моїх руках. Добре, що в коридорі нікого не було, бо невідомо що б подумали, ще й навалять мені могли б під гарячу руку. У нас це просто.

- Заспокойся, не реви. Звідки ти взяла, що це професор?

- Ну як же ж, Миколо? У Юльки ж так само було. Теж собака, теж кульгає…

Так, зрозуміло. А головне, що нема де навіть з нею поговорити, бо хлопці всі вдома, а в хол не підеш, там зараз теж людей повно. І де беруться всі ці собаки на мою голову?

Сльози великими краплями котилися по Тетяниних щоках і довелося їх сушити рукавом моєї сорочки.

- Заспокойся, сонечко, заспокойся. Це ти просто перенервувалася. Нічого такого не було. Припиняй плакать, бо подумають, що я тебе прибив.

- Ага, - схлипнула вона. - А якби він мене догнав?

- Ну не догнав же. Припини, люди ж бачать. Годі. Все ж скінчилося добре.

Тетяна шморгнула носом і полізла в кишеню по хусточку.

- Тільки я більше на вулицю без тебе не піду.

- Звичайно.

Вона вже трималася на ногах і тільки плечі здригалися іноді.

- Ти будеш мене проводжати? Обіцяєш?

- Обіцяю. Обов’язково буду.

Свою обіцянку мені довелося виконувати наступного ж дня, коли відпрацювавши прогуляні колись заняття з диференційного числення, ми ввечері пішли купити Тетяні якийсь дріб’язок, а заразом і провітритися. Тетяна весь час озиралася навкруги, немов очікуючи, що от-от з-за рогу вискочить собака, але собака не з’являвся, хоча вечір був напрочуд темний, скоріш не вечір, а ніч, бо самі знаєте ці прогулянки, коли є альтернатива - або блукати з дівчиною вулицями, або повертатися у гуртожиток до своїх придуркуватих сусідів.

Після другої години гуляння Тетяна припинила нервуватися, і тільки міцно стискала мою руку, немов підсвідомо шукаючи захисту від невідомого ворога.

Ми наближалися до будинку рідного радіотехнічного факультету, що темним прямокутником нависав над вулицею, коли я раптом відчув якийсь негаразд. Це було підсвідоме відчуття, таке, як, знаєте, буває перед великою бійкою, і це відчуття примусило мене озирнутися.

По вулиці просто на нас котився якийсь величезний клубок. Проте чи це був дійсно клубок, чи куля, чи щось на кшталт курая, мені зрозуміти не вдалося. Було воно завбільшки з добрячий кавун і так швидко котилося темною землею, що я відчув, як по спині побігли мурашки. Ні, воно не виглядало якось страшно, це кругле і незрозуміле, але стільки енергії було в його рухові, стільки зловісної сили відчувалося в мовчанці, з якою воно долало метри, наближаючись до нас, що я інстинктивно відштовхнув Тетяну в бік, а сам стрибнув в інший. Воно проскочило між нами, ледь не зачепивши мою ногу, і холодною люттю війнуло від нього прямо в обличчя. На мить я закляк на місці.

- Що це, Миколо?

- Чорт його знає. Ти щось бачила?

Тетяна вхопила мене за руку.

- Миколо, я боюся. Тікаймо!

- Та зачекай ти.

Очима я намагався розірвати пітьму попереду, там, де зникла таємнича куля, але нічого істотного не побачив.

Тетяна вперто тягнула мене кудись убік, так що ноги самі собою підтримували пропозицію про втечу, але втекти нам не вдалося.

Наступного разу воно атакувало нас спереду. Цього разу я добре бачив, як клубок виринув з-за рогу та почав стрімко наближатися у супроводі лиховісної тиші. Ми з Тетяною звернули на бокову стежинку, сподіваючись, що він схибить, та де там - клубок, певно, добре знав закони наведення на ціль, тому звернув на клумбу і вперто наближався. Ми прискорили кроки. Клу-бок, корячись невідомій силі, швидко наздоганяв нас. Але в останній момент я все-таки встиг відстрибнути, щоправда при цьому перечепився через бордюр і впав на землю, боляче забивши коліно. Клубок знову схибив і зник у темряві. Тетяна допомогла мені підвестися.

- Біжимо до факультету!

- Там зачинено! - в розпачі заозирався я, тримаючись за розбиту ногу.

- Там вахтер сидить. Будемо проситися, - Тетяна на диво не втратила самовладання. І ми чимдуж чкурнули до сходів альма-матер. Проте це так тільки говориться - чкурнули, я кульгав не гірше за професора, кожен крок віддавався в коліні страшною луною. Клубок наздогнав нас ззаду і цього разу влучив. Він зачепив мене якраз під травмовану ногу, і я загримів по сходах, набираючи на додачу синці та подряпини. Це було, як удар захисника в футболі - боляче та влучно.

- Чорт забирай!

- Ти цілий?

- Цілий, здається.

Я рачки видряпався нагору. Тетяна вже смикала ручку скляних дверей.

- Тут відімкнуто! - радісно вигукнула вона, і велика стулка відхилилася, даючи нам дорогу.

Ми заскочили всередину і міцно зачинили двері за собою якраз у ту мить, коли клубок зайшов на четверту атаку. Але це вже було не так страшно - я бачив крізь скло, як він прокотився біля самого порога, безсилий, проте не менш страшний.

- Закрий на клямку! - скомандував я, щосили тримаючи ручку.

Тетяна клацнула замком і привалилася спиною до дверей. Я для перевірки смикнув за ручку, впевнюючись, що ми в безпеці, і привалився поруч. Деякий час ми просто відсапувались.

- Що це було? - спитав я врешті, не сподіваючись на відповідь, а скоріше висловлюючи емоцію.

- Земецький, - впевнено відповіла Тетяна.

Я через силу посміхнувся.

- А собака? І де воно кульгає, я щось не побачив?

- Не придурюйся. Я ж тобі все пояснювала. Він може бути собакою, а може отаким клубком, а може іще чимось. Він багато чого може.

Це звучало по-ідіотському, але отак, стоячи під дверима, весь побитий і подряпаний, я не мав аргументів для заперечення.

За кілька хвилин ми трошки отямились. Принаймні настільки, що я відчув гострий біль у нозі.

- Що будемо робити? - знову спитав я Тетяну, хоча вона навряд чи це знала.

Та й що можна було робити в подібній ситуації? Хіба що дожидати ранку, бо в нашому, а особливо моєму фізичному стані нової гонки просто не витримати.

- Будемо шукати вахтера, - вирішив я врешті. - Він, мабуть, спить десь там.

Широкий коридор освітлювала одна-єдина напівдохла лампочка в кутку, і я покульгав на її закличне світло, немов метелик з перебитим крилом.

У звичному закапелку за сходами вахтера не знайшлося, і взагалі ніде на першому поверсі живої душі не було. Я навіть стиха гукнув, сам лякаючись власного голосу, але у відповідь - нічичирк. Тетяна зазирнула у гардероб, але з тим самим результатом.

- Де він дівся?

Звичайно, зараз будь-яка жива душа, навіть наш напівдебільний вахтер був би за щастя.

- Може, десь нагорі, обхід робить? - припустила Тетяна, підходячи до мене. Вона уважно подивилася на мою хвору ногу.

- Болить?

- А ти як гадаєш?

- Сядь, - Тетяна всадовила мене на бар’єр і заходилась закочувати штанину. Я тільки здавлено поскімлював.

Коліно розпухло і виглядало жахливо. Навіть у тьмяному світлі одинокої лампочки було видно безліч синців і подряпин, що я їх зібрав на сходах. Так, мені добряче перепало від нього. Зачекайте, від кого? Тетянина версія, чесно кажучи, не вкладалася в голові.

- Холодне б щось прикласти, - дбайливо похитала головою Тетяна, але я обірвав це побивання і рішуче зістрибнув на підлогу. Зістрибнув, чесно кажучи, невдало і мало не заскавчав з болю.

- Підемо нагору? - запропонував я, все-таки поборовши себе.

Тетяна заглибилась у якісь міркування, а тому трималася пасивної позиції.

- Та ну, краще тут пересидимо.

- Ходімо, - натиснув я. Чесно кажучи, не люблю трапляти в двозначні ситуації, а в тому, що вахтер, заставши нас у приміщенні, яке знаходиться під його охороною, неправильно це витлумачить, сумніватися не доводилось.

Я закульгав у напрямку сходів, Тетяна приєдналася до мене, і дуже вчасно, бо без неї фактично на одній нозі я б ні за що не видряпався нагору.

Другий поверх теж освітлювався досить ощадливо, і серед сірих проваль дверей вахтера теж не було видно. Але я твердо вирішив його знайти і посунув вузьким коридором вперед, сподіваючись, що, може, якась з аудиторій виявиться відчиненою, а за нею…

- Миколо! - раптом відчайдушно закричала Тетяна, і я відчув, як мене щось вдарило по ногах.

Це було настільки несподівано й боляче, що я знову не втримав рівноваги, махнув руками, намагаючись схопитися за щось, і влучив просто у скляні двері найближчої лабораторії. В пітьмі гучно брязкнуло скло, моя рука відчула гостроту скалок, але я приземлився тільки на коліно. Щоправда, це було забите коліно. У пітьмі я побачив, як від нас у дальній кінець коридору покотилося щось велике… Господи, та це був він, той самий клубок.

Від болю і розгубленості я застогнав.

Тетяна, яка встигла відскочити, а тому не постраждала, підхопила мене під пахви, допомагаючи звестися на рівні. Я розгублено озирнувся і побачив, що моя права рука геть залита кров’ю, а у засклених дверях лабораторії зяє дірка, і на ній теж плямами моя кров, і на підлогу крапає…

А клубок тим часом заскочив за ріг, розвертаючись, певно, до нового нападу. “І де він взявся?” - майнуло у мене в голові, але нічого більш істотного я вигадати не зміг. Тетяна одною рукою підтримувала мене за плече, а другою копирсалася десь у темному проваллі.

- Клац! - раптом пролунало у коридорній тиші.

Від несподіванки я здригнувся. І в цей мент клубок вилетів з-за рогу і покотився просто на нас вузьким коридором, на очах набираючи швидкість.

Чесно кажучи, я розгубився. Я навіть не готувався його зустріти, боронитися чи щось подібне, а просто дивився на нього, немов загіпнотизований, немов кролик на удава. Щось зарипіло поруч зі мною, і тут Тетяна щосили смикнула мене за руку. Я не встиг второпати, що робиться, рефлекторно ступив крок у провалля, намагаючись не втратити рівновагу, і раптом відчув, що двері десь поділися, спробував підтягти хвору ногу і мішком впав через поріг у відчинену лабораторію.

Клубок пролетів поруч, не зачепивши мене, а в наступну мить Тетяна вже закрила двері і клацнула замком. Хисткі фанерні стулки сховали нас від небезпеки, а точніше, остаточно загнали в кут.

Я сидів на підлозі, намагаючись отямитись. Тетяна діяла рішуче і швидко, немов розуміла, що відбувається. Вона вхопила за боки найближчу парту і привалила нею двері, слідом поставила стілець, потім другу парту, наче першої не вистачило б. Десь на другій хвилині спостерігання я зрозумів, що заважаю на проході, тому підібгав ноги під себе. Але це все, на що мене вистачило.

Тетяна, здається, перетягала під двері всі меблі, що були в приміщенні, і тільки тоді трохи заспокоїлась.

Я роззирнувся навкруги, намагаючись зрозуміти, де ми знаходимось, і тут помітив у кутку темний задертий догори ніс локатора.

Господи, оце так фокус! Це була лабораторія кафедри радіотехнічних систем, та сама, де в кутку, замріяно дивлячись у далечінь, стовбичив СОН-6, та сама, де все почалося.

Тетяна підійшла до мене і сіла поруч навпочіпки.

- Ти як? - спитала вона турботливо.

Я не відповів.

Тетяна повела оком туди, куди був спрямований мій погляд, і теж упізнала. Так, коло замкнулося, ми повернулися до самого початку. Тетяна раптом засміялася хрипко, певно, оцінивши гру долі. Я б теж охоче приєднався до неї, але не давала нога, та й рука… Боже, у мене ж рука! Я підніс ближче до очей порізану кисть і тут зрозумів, що з неї тече, просто струмує кров, і що я вже давно весь у крові і скоро натече ціла калюжа.

- Тетяно! - тихо застогнав я, але Тетяна раптом припинила сміятися і зірвалася з місця.

Куди це вона? Мені ж треба руку перев’язати.

Тетяна підійшла до стіни, клацнула перемикачем, і під стелею спалахнуло світло.

Я зіщулився.

Тетяна обернулася. Обличчя її було сповнене рішучості та, якщо хочете, відваги.

- Миколо, не сиди! - владно сказала вона. - Де тут рубильник?

- Який? - розгубився я від такого напору.

- Апаратуру вмикати. Не сиди, кажу!

Вона, здається, взялася мною командувать, і їй було байдуже, що кров так і тече, і що в мене не так багато її лишилося, і що…

- Підводься! - вона схопила мене під пахви, і я мусив скоритися, звівся на ноги та почалапав спроквола в куток, туди, де Земецький завжди вмикав живлення.

- Тільки б увімкнулося, - бурмотіла собі під ніс Тетяна.

Взагалі я не впізнавав її. Завжди така нерішуча, навіть тендітна, вона зараз поводилася так, наче все життя командувала протиповітряним батальйоном.

Тремтячою рукою, заливаючи себе і апаратуру кров’ю, я клацнув рубильником, і він ледь загудів під високою напругою. Тетяна зітхнула, здається, з полегшенням і підштовхнула мене у спину.

- Вмикай СОН.

- Кого?

- СОН, локатор вмикай!

Ні, їй було байдуже, що зараз я знепритомнію від втрати крові, що у мене нога покалічена, їй усе було байдуже.

- Ну!

Я прикульгав до локатора і клацнув перемикачем. Зелена, як і все військове, лампочка підморгнула мені змовницьки, а на білий стіл упала краплина крові. І тут я трошечки отямився, принаймні настільки, щоб підняти порізану руку вгору, аби менше текло, та спитати в Тетяни:

- Що ти надумала?

- Як це що? - здивувалася вона. - Пам’ятаєш, на лабі він ухопив професора, коли той на голку перекидався? От і зараз ухопить. Він же не може сюди клубком прокотитися, тому мусить перекинутись на щось інше.

Очі її натхненно сяяли, і я несамохіть посміхнувся.

- Дуринда, - сказав я. - СОН же в нас у пасивному режимі працює. Він же не випромінює хвилі, розумієш? Тут генератором треба підсвітити.

- То підсвіти! - обурилася Тетяна.

Довелося мені тягтися через усю кімнату до протилежного кутка та вмикати генератор. Я подумав, куди його спрямувати, і вирішив, що краще у стелю, щоб не засліпити антену.

Тетяна стояла біля стенда з СОНом та від нетерплячки постукувала ногою.

Я відчув, що поки тримав руку вгору, натекло повний рукав крові, тому опустив її донизу. Здавалося, що краплини застукали по підлозі з барабанним звуком. Цікаво, надовго мене вистачить? Скільки у людини крові - три літри чи скільки там? А вона тільки командує замість перев’язати.

Я пришкандибав до стенда та плюхнувся на стілець.

- Запускай! - підганяла Тетяна.

Я спробував якось влаштувати хвору ногу, знову застогнав, і вона сама почала смикати кнопки, звичайно, зовсім не ті що треба.

- Не лізь! - відсунув я її.

За кілька секунд двигун локатора задзижчав, і довгий ніс почав повільно обертатися навколо себе, обмацуючи простір. Стрілка амперметра на стенді заколивалась, повторюючи ту саму діаграму направленості, що її вивчення і було головною метою нашої першої лаби.

Господи, що ж ми таке робимо?

Чесно кажучи, орієнтуватися за амперметром було важко, але мені здалося, що за перше коло вона нічого особливого не показала. На друге також. Я дивився, немов приклеєний, на прилад, наче він і справді міг щось показати, крім сигналу від генератора. З пораненої руки текло немилосердно. Серце відлічувало секунди і кола локатора. На десятому стрілка раптом різко ухилилася праворуч.

- Сигнал! - автоматично вигукнув я і сам собі здивувався. Цього ж не може бути!

Але сигнал був явний та очевидний.

Ми обоє прикипіли очима до амперметра, а тому не помітили, куди був спрямований ніс локатора, коли стрілка смикнулась.

Я стиха вилаявся.

- Коли я скажу “сигнал”, дивися, куди обернулася антена, - скомандував я Тетяні.

Вона розуміюче кивнула.

Я очима повторював рух стрілки.

- Сигнал!

- Осьо! - Тетяни палець був спрямований кудись у куток, і вона, немов собака, що взяв слід, кинулася вперед.

Я теж подивився туди, але нічого істотного не помітив. Все було як слід - стіна, апаратура, планшет з діаграмами, решітка вентиляції.

Тетяна наблизилась до кутка і почала вдивлятися у стіну, мало не винюхуючи кожен сантиметр. Вона мацала стіну, зазирала за планшет, а я невідривно стежив за нею, і холод крижаною рукою підступав до мого серця. Невже це все насправді?

СОН зі своїм звичним дзижчанням крутився у мене над головою, і амперметр слухняно коливав стрілкою, підтверджуючи, що все правильно, що саме в тому кутку знаходиться щось таке, що відбиває радіохвилі сильніше за столи та залізні апарати на стійках.

Тетяна підсунула собі стільця та заходилась вивчати верх стіни. Її струнка фігурка звелася навшпиньки, стегна напружилися, талія вигнулася, і мені раптом так схотілося підхопитися з місця, обхопити її за стан, підняти вгору, закрутити, а потім…

- Вау! - раптом переможно вигукнула Тетяна та полізла кудись під вентиляційну решітку.

За мить вона зістрибнула зі стільця та, тримаючи щось у піднятій руці, посунула до мене. Очі її переможно сяяли. Але як я не силкувався, не міг розібрати, що там вона впіймала.

- Ось він! - виголосила Тетяна, простягаючи мені пучки.

- Хто? - я все намагався роздивитися там щось, але, крім чорної нитки, обкрученої навколо пальця, нічого не побачив.

- Як хто? Земецький! - впевнено сказала Тетяна та переможно потрусила рукою. Нитка, немов жива, сповзла з пальця та зателіпалася у повітрі.

Я ошелешено дивився на неї та на нитку, що звивалася, наче змія. Ні, це і справді була нитка, звичайна нитка, чорна та досить довга, а теліпалась вона він руху повітря.

- Не віриш? - посміхнулася Тетяна. - А подивись-но на амперметр.

Я слухняно скосив очі. СОН дзижчав, описуючи кола. І дійсно, тепер, коли ніс його дивився на куток, стрілка поводилась як завжди, зате коли він обертався до Тетяни, стрілка стріпувалася, як сполохана пташка.

- Нас теж чомусь навчили! - гордовито виголосила Тетяна, а потім замислилась. - Що з ним зробити?.. Ага!

Вона уважно придивилася до локатора, а потім вільною рукою вимкнула його. Зелена антена завмерла на місці, звук двигуна завмер, а стрілка амперметра впала на нуль. Тетяна нахилилася вперед, до антени, потім впіймала кінчик нитки двома пальцями і одним рухом просунула його у отвір на краю СОНа, того самого, що був просвердлений для зменшення ваги і завдавав стільки прикрощів бідолашним студентам. Впіймавши нитку з того боку, Тетяна миттєвим рухом зав’язала її на один, а потім для певності на другий вузол. Губи її при цьому ворушилися, немов примовляючи щось.

- Отак-от, - відхилилась вона, задоволено оглядаючи зроблене. - Сиди тепер тут.

А потім обернулася до мене.

- Миколо, божечки, ти порізався? У тебе ж кров!

Додому тоді ми дісталися без пригод.

Професор Земецький відтоді більш не читав у нас лекції і на лабораторних не з’являвся. Про нього переповідали якусь дивну історію. Буцімто він підробляв потроху нічним вахтером, і якраз тієї ночі лишився у зміну. Знічев’я забрів до лабораторії та в темряві перекинув на себе антену. Ще й не просто перекинув, а заплутався в ній так, що довелося зваркою вирізати. При цьому поламав собі все, що можна поламати, та після лікарні вирішив до інституту не повертатись, а піти на давно заслужений відпочинок.

А ми з Тетяною склали іспит на слабеньку трієчку та на радощах вирішили побратися. Щоправда, я взяв з неї обіцянку не намагатися більше мною командувать, як тоді вночі, бо жінка в родині повинна знати своє місце.

А вона із задоволенням таку обіцянку дала.

Розділ 8 ПЕРЕБЕНДЯ

- Сонечко моє, я хочу тобі щось сказати. - Олеся притулилася до мене своїм ніжним тілом і зашепотіла у самісіньке вухо. - У нас буде маленький.

Я аж підстрибнув на місці. Прямо в моє обличчя святим поглядом мадонни дивилися сині-сині ясні очі.

- Коли?

Олеся засміялася щиро і дзвінко. Я повільно видихнув, полічив подумки до десяти і як міг по-батьківському пригорнув дівчину до себе. Вона навіть з обіймів продовжувала уважно спостерігати за виразом мого обличчя, і я ще раз полічив до десяти, а потім посміхнувся.

- Я тебе люблю. І поцілував її у скроню.

З неба світило яскраве літнє сонечко, над Дніпром кружля-ли чайки, довкола нас не було жодної живої душі і жодних ознак цивілізації. За винятком, зрозуміло, всюдисущих електричних дротів, що проходили прямо над затокою і низько звисали з залізних високовольтних опор, немов ванти зі щогл прадавнього вітрильника - без ознак суцільної електрифікації, здається, сучасний пейзаж просто не мож-ливий.

Олеся висунула носика з-під моїх рук і трошки ображено сказала:

- Я серйозно.

Я знов її поцілував.

- Це чудово. Ти будеш мамою, а я - батьком.

Під прицілом прекрасних очей я намагався поводитись якнайгідніше, хоча в голові коїлося чортзна-що.

Ми з Олесею були знайомі більше двох років, і от уже майже рік фактично жили родиною, говорячи юридичною мовою, вели спільне господарство. Та господарство - це одне, а тут - зовсім інше. Хоча від спільного господарства часто бувають діти. Це логічно і, чорт забирай, дуже логічно. Цікаво, який з мене буде батько? В голові дзвеніло, думки чіплялися одна за одну і не могли добігти кінця. Ні, я не панікував, просто в одну мить відчув, що з’явилося щось нове, більше за мене, і що я тепер якось не сам по собі, а при ньому, хоча насправді його ще не існує. Своєрідне відчуття, слово честі, хто пережив, той зрозуміє. - І скільки йому… тобто, коли?.. - Хоч я і не зумів правильно сформулювати, Олеся проясні-шала.

- Три тижні. Навіть уже три з половиною.

- Ти у лікаря була?

- Ні. Тест робила. - І як?

Дівчина підвела брови, я стукнув себе по лобі й розреготався.

- Пробач, я, мабуть, виглядаю ідіотом. От коли у нас буде п’ятий, я вже точно знатиму, як реагувати на таку звістку.

- Ти не виглядаєш ідіотом. Я тебе люблю.

Я відкинувся на простирадло, розстелене прямо на м’якій червневій траві, а Олеся зразу ж примостилася на моїх грудях. Вона була легенька, майже невагома.

- Олесю, а хто у нас буде, дівчинка чи хлопчик?

Дівчина задумливо накручувала на палець волосся з моїх зарослих грудей.

- Може бути навіть двоє. Бо в мене мати з двійні. У неї ще є брат. - Олеся раптом щипнула мене за шкіру. - Що, злякався двійні?

- А мені що? Тобі родити.

Коли там і справді двійня, як вона її носитиме, така маленька? Тут дай Боже одного.

- Юрку, а правда, хочеш двох?

- Я не знаю. Зараз я хочу тільки тебе. Але, здається, не можна.

- Чого це раптом?

- Ти що, дитина? Не можна. І треба обов’язково до лікаря сходити.

- Навіщо? Я ж не хвора.

Дивна вона жінка.

При всій тендітності Олеся геть не була схожа на наших міських дівчат з їхніми кволістю, хворобами та бажанням якнайшвидше сісти на шию якомусь чоловікові. Вона була цілком самостійною і навіть самодостатньою в повсякденному житті. І, певно, ця самостійність диктувала їй повну зневагу до лікарів.

Я звівся на лікті, зробивши суворе обличчя:

- Ти не хвора. Але ти вже не одна. І це треба розуміти. Давай поговоримо серйозно.

Олеся зітхнула і скотилася на простирадло. Я сів поруч.

- Ти ж знала, що вагітна, коли ми сюди збиралися? Знала? Тоді чому згодилася пертися світ за очі, де нема людей, де до найближчого шосе годину пішки? Ти ж зараз відповідаєш не тільки за себе, а, в першу чергу, за дитину. А раптом щось станеться! І потім, лежиш осьо на холодній землі, знизу тягне, ти можеш застудитися, це ж усе не жарти.

Олеся пирснула:

- Та що ти вигадуєш? Яка там холодна земля - тридцять градусів.

- Все одно, це небезпечно. Зараз же переходь у тіньок, бо перегрієшся, а потім прямі сонячні промені можуть зашкодити, озонові діри, знаєш…

Олеся раптом стрибнула на мене, наче кішка, і ми обоє завалилися у траву.

- Ти нудний, нудний і нудний, і діти, яких я тобі родитиму, теж будуть нудні! Але зараз я стану кохатися з тобою прямо тут, на траві в антисанітарних умовах, і ти не зможеш відбитися, тому що віднині ти слугуватимеш тільки для того, щоби задовольняти мої маленькі примхи. Зрозумів?

Поки Олеся говорила, її руки робили свою справу, так що за кілька хвилин я геть втратив бажання пручатися, а ще за якийсь час забувся про все на світі, крім цього жаданого тіла та своїх емоцій, що переливалися через край.

З неба яскраво світило сонечко, прямо над нами пролетів великий літак, я дивився в обличчя своїй коханій дівчині, і в її очах відбивалися всі загадки всесвіту.

- Олесю, ми повинні одружитися.

Дівчина схилила голову.

- Дякую, але це не обов’язково.

- Як це не обов’язково? Ми ж…

- Ну то й що? Якщо це тільки тому, що дитина, то не треба. Не треба зі мною одружуватись із джентльменських міркувань.

Я геть не мав настрою розпочинати дискусію, тим більше що дівчина за великим рахунком мала рацію. - Із джентльменськими міркуваннями я, здаєть-ся, запізнився. Я просто хочу з тобою одружитися, тому що так хочу. А якщо ти не згодна, я потягну тебе до ЗАГСу силоміць.

Олеся просвітлішала:

- Ну, навіщо силоміць? Я згодна.

Жінки якось неправильно влаштовані. Здавалося б, після такого гігантського викиду енергії, що ми були осьо здійснили, усякий нормальний організм вимагає відпочинку. Проте моя кохана була повною сил.

- Все-таки добре, що кругом нікого нема, - сказала вона і хитро мені підморгнула. - І до найближчого шосе годину пішки.

Що тут заперечиш?

- А гайда купатися. - Олеся підстрибнула з простирадла і вхопила мене за руку.

Господи, і чого їй не лежиться? Я зітхнув і неохоче підвівся.

- Не треба тобі купатися. Застудишся. Он, бачиш, як дріт низько над водою звисає, від нього електромагнітне поле, воно теж шкідливе. А якщо раптом обірветься, ти знаєш, скільки там вольтів? Це весь Дніпро закипить…

- А ще мене можуть чайки на смерть заклювати. - Олеся відпустила мою руку і зробила крок до води. - Ти не тільки нудний, а ще й лінивий. Я пішла сама.

Я зібрав простирадло і перебрався в затінок. Найбільше зараз хотілося, щоби мене ніхто не чіпав, принаймні півгодини. А Олеся зайшла у воду і на моє “З затоки не випливай, там течія” тільки помахала рукою.

Це була містична картина - маленька жіноча фігурка входила у воду величезної ріки, і дерева з країв затоки схвально кивали зеленими головами. Я замилувався і під таку елегію навіть поринув думками кудись далеко, коли раптом з води пролунав розгублений дівочий зойк.

- Юрку!

- Що трапилось? - Я підстрибнув з простирадла і, здійнявши купу бризок, миттєво опинився поруч.

По дівочих стегнах стікали до води червони цівки.

Олеся лежала під деревом вся бліда і безпорадно дивилася на мене. В сумках не знаходилося геть нічого, що могло б зарадити у такому випадку.

- Здається, треба холод на живіт покласти, - голос дівчини тремтів, і в мене боляче кольнуло серце.

Я знову збігав до річки, намочив футболку, обгорнув нею дівочі стегна. Вода була теплою і більше нагадувала бульйон. Навряд чи такий компрес міг дати якусь користь, але нічого холоднішого не знайшлося.

- Ну як?

- Не знаю, - дівчина була в повному розпачі.

- В тебе щось болить?

- Не знаю.

Великі краплини сліз котилися з Олесиних очей, і я зовсім розгубився.

- Зачекай. Не плач. Зараз щось вигадаємо. - Я кинув оком навкруги.

Дерева оточували затоку щільною стіною з трьох боків, а з четвертого був Дніпро. І жодного натяку на людей, і жодної надії на допомогу.

Я схилився над дівчиною.

- Ти полеж трошки, а я оббіжу берег, може, хтось все-таки є. Тримайся.

Я намагався не дивитися у розгублені Олесині очі, бо й сам був на межі повного розпачу. Які шанси, що поруч відпочиватиме ще хтось? Насправді дуже невеликі, особливо у будень. Сюди й у вихідні мало хто з киян діставався. А якщо я нікого не знайду, що тоді?

Я продирався крізь кущі, відганяючи від себе подібні думки, але вони вперто поверталися.

Що це може бути? Та все, що завгодно. І я теж молодець - треба було втриматися, а не скакати, наче жеребець.

Скільки не намагалися очі, вони не могли вхопити навкруги жодної людської постаті.

Що ж тепер робити? Може, поки збігати до дороги? Це кілометрів шість. За півгодини дістанусь. Дай Боже, когось зловлю. Хоча, машина сюди не проїде - хіба джип якийсь. Чи хай просто повідомлять у лікарню, може, у них санавіація є. Не може ж такого бути, щоб отак людину покинули.

Коли я повернувся на галявину, Олеся лежала, закривши очі, біла як крейда. У ямках біля очей застигли прозорі крапельки сліз. Я обережно торкнувся дівочого плеча.

- Ну як ти?

- Гірше, - вона майже прошепотіла це, не відкриваючи очей.

Я збігав до води поміняти компрес. Футболка вже теж просякла кров’ю. Холодні мурашки пробігли моєю спиною. Боже мій!

- Олесю, все буде добре. Не плач. Я щось вигадаю.

Я був далеко не певний, що це правда. Але треба ж якось підтримати, якщо не її, то хоч себе.

Дівчина щось прошепотіла самими губами, і я нахилився над її обличчям.

- Що?

- Дитина…

Господи. Яка дитина! Тут вже, здається, про дитину й не йшлося.

- Нічого, щось вигадаємо. І чого свого часу я не пішов у медичний?

Я згадував все, що колись у школі розповідали про першу допомогу. Що там при внутрішніх кровотечах? Холод. Спокій. Доставити у лікарню. Зараз я міг забезпечити тільки спокій.

Я уявив, як біжу до шосе, ловлю там машину, як ми повертаємося сюди, а Олеся лежить під деревом. Це займе не менше години - двох, а за цей час вона може вже сто разів вмерти від втрати крові…

Я губами торкнувся дівочого чола. Воно було холодне і рясно вкрите крапельками поту.

- А що коли це позаматкова вагітність? - вона відкрила очі. - Тоді в мене ніколи не буде дітей.

Не дай Боже! Якщо це позаматкова вагітність, я її до лікарні вже точно не довезу.

Я згадав малюнок у підручнику: ноші з двох жердин та вивернутої шинелі. Але ноші можна нести тільки вдвох. А одному як? Нести ззаду на спині? Навряд чи при кровотечі це можливо. Перед собою? Це тільки у фільмах класно виглядає, а реально максимум, на що мене вистачить, це десять хвилин. Тягнути по землі?

Зрозумілим було одне. Треба нести Олесю до шосе. Зав’язати з джинсів таку собі петлю, перекинути через плече і вперед. Скільки це займе часу? Години дві, точно. Але це шанс. Може, по дорозі когось зустрінемо.

А може, зв’язати з дерева якийсь пліт і на той берег? Я кинув оком навкруги. Це не джунглі. Тут нема ліан, щоби зв’язати дерева, до того ж у мене нема сокири, щоби їх зрубати. І потім, поки ми перепливемо, течія знесе нас аж до Канева.

Я знову схилився над коханою.

- Зараз, я вигадаю якусь лямку і понесу тебе до дороги.

Олеся не реагувала, і я перелякано торкнувся її руки. Ні, це здалося, просто вона квола від втрати крові.

Простирадло було надто хлипким і навряд чи витримало б довгу подорож. Я зав’язав штанини джинсів вузлом. Вийшло дуже маленьке кільце, яке могло висіти тільки на шиї, і дівчина туди вже навряд чи пролізла б. Я витяг з штанів паска і прив’язав його до штанин. Тепер було схоже, що може щось вийти.

Я вмовляв себе не квапитись, бо чим ретельніше я підготуюся, тим менше потребуватиму відпочинку в дорозі. Але вузли не в’язалися, пасок ковзав, а руки трусилися, як у лихоманці.

Так, тепер вниз підкласти простирадло, щоб м’якше було. Здається, все правильно.

Я підійшов до Олесі. Вона так само лежала з закритими очима. Я став на коліна і почав просовувати дівочі ноги у цю саморобну лямку.

- Зараз, зараз все буде добре.

Боже, скільки крові натекло. Компрес з футболки був геть червоний. Я сукнею зв’язав Олесі руки і обвив цим живим зашморгом свою шию. Тепер вона триматиметься за мене міцно.

- Так треба, - прошепотів я заспокійливо. - Щоби дорогою не впасти. Нам далеко іти. Потерпи.

Я не знав, що треба казати в таких випадках, але вона, здається, мене й не чула.

Здається, все владнано. З собою брати нічого не треба. Я ще раз перевірив лямки на міцність. Ну, з Богом.

Повільно, щоб зайве не трусити хвору, я звівся на рівні. Лямка важко давила плечі. Але головного я досяг - руки були майже вільними, а це означало, що так я можу іти досить довго. Дівчина висіла на моїх плечах нерухомо. Я ще раз роздивився навкруги, чи бува не забувся про щось, і раптом завмер, як стояв, посеред галявини.

У затоку, ледь не чіпляючи електричні дроти високими щоглами, входила біла яхта.

Боже мій! Таке буває тільки у кіно.

Кілька секунд я просто не міг рушити з місця. А потім, як був з дівчиною на плечах, побіг до води, вимахуючи вільною рукою.

Я боявся одного. Боявся, що нас не помітять. Або що яхта примарилася мені, доведеному до відчаю. Але вона була реальною, і дрібні дніпровські хвилі плюскотіли об білі борти. Згори, біля самого носа синіла хвацька назва “Перебендя”, і спрямований цей ніс був просто до нас.

Здається, яхти не можуть підходити до берега впритул, і я рушив назустріч, прямо у воду, намагаючись тримати Олесю якнайвище. Поступово прокинувся у мене й дар мови.

- Допоможіть нам. У мене хвора. Нам потрібна допомога! - я не знав, як це правильно сказати, але яхта уповільнила хід і стала розвертатися боком. - Нам терміново потрібно до лікарні!

Вода сягала вже грудей, а я все не міг роздивитися, чи є хтось на палубі. Не було також певності, чи бачить нас команда, тому я загорлав як несамовитий:

- Обережно! Люди за бортом! Допоможіть нам! І в той самий момент яхта неначе зупинилась на місці, і назустріч мені простяглася пара твердих мозолястих чоловічих рук.

Капітан був кремезний, засмаглий, з вигорілим волоссям і сивиною в бороді. Він прийняв Олесю на руки, як малу дитину, а потім і мені допоміг залізти на борт, одночасно примудряючись врівноважувати легку посудину, щоб вона не перехилилася під вагою мого вгодованого тіла. Це був справжній морський, а точніш, річковий вовк.

Ковзаючи мокрими ногами, я вибрався на палубу. Олесі вже там не було. За мить з невеличкого люка каюти визирнула молода приязна дівчина, і капітан сунув до моїх рук металевий важіль керма.

- Тримай так. - Він пірнув до каюти слідом за дівчиною, і звідти чулося, як вони вовтузились, певно, влаштовуючи хвору.

Яхта була невеликою. Навіть зовсім маленькою - максимум на трьох. Я сяк-так примостився у квадратній ямі розміром метр на півтора і сантиметрів сімдесят завглибшки. До каюти вів хід, здається, ще менший за розміром. А на палубі можна було встояти хіба тримаючись за щоглу, тому що сама вона більше нагадувала невеличкий і кривенький столик у кав’ярні.

З каюти вибрався капітан і прийняв у мене кермо. - Їй до лікарні треба.

- Бачив. - Капітан взяв до рук якусь линву. - Голову прибери.

- Що? - не зрозумів я, і одразу за це поплатився. Здорова залізна штанга з усієї сили стусонула мені по шиї. Я рефлекторно присів і прикрив потилицю руками.

- Вперше?

- Що? - спитав я вже не розгинаючись.

- Вперше на судні?

- Так.

- Можеш підводитись.

Яхта розвертала носа до виходу з затоки. Капітан поклав руку мені на плече.

- Зараз будемо іти галсами. Проти вітру. Бережи голову.

Поки яхта розверталася носом до виходу з бухти, з дверей каюти вилізла та сама дівчина, що тільки-но кликала капітана.

- Добридень, - чемно привіталась вона, і я почув, що їй ненабагато більше років, ніж моїй Олесі.

- Драстуйте.

Дівчина перехилилась через борт, щоби полос-кати у воді мою просяклу кров’ю футболку.

- Поворот, - скомандував капітан.

Товстелезна штанга знову просвистіла над самісінькою моєю головою. Пам’ятаючи результати першого знайомства з цією залізякою, я завбачливо відхилився, а яхта одразу помітно нахилилася на один борт.

- Дякую, - сказала дівчина, до якої вода стала значно ближчою, потім викрутила футболку і знову пірнула до маленьких дверцят каюти.

Яхта вже виходила в основне русло Дніпра. Не можна сказати, щоб йшла вона дуже швидко, і хоча це було значно краще, ніж нести дівчину пішки до траси, мені на місці не сиділося.

- Я піду подивлюся, як вона.

Капітан схилив голову, і я поліз до дверей каюти.

Двері, це було надто сильно сказано про невеличкий люк, який насправді нагадував лаз до льоху в батьків у селі. Я ледь проліз у низеньке приміщення з круглим віконцем у стелі. Попід стіни були примощені дві коротеньких канапи, між якими лишалося місце хіба що для третьої, але, здається, ще меншої.

Біля правого борту лежала Олеся, а над нею схилилася знайома вже дівчина з яхти. Проте, побачивши мене, вона одразу тактовно ковзнула на палубу. Я присів біля Олесі.

- Як ти?

Моя кохана відкрила очі.

- Не знаю.

Навколо її стегон була обкручена та ж сама мокра футболка, але під головою вже була примощена подушка, а ноги вкриті вовняним линялим коцом.

- Бачиш, я ж казав, що все буде добре. Тепер швидко дістанемося до міста.

Вона ворухнула губами, і я схилився нижче.

- Ти не кинеш мене? Якщо в мене там щось…

- Господи. Що ти говориш! - Я поправив скуйовджене довге волосся. - Тобі зараз зовсім про інше треба думати.

- Пообіцяй, що не кинеш.

- Не кину. - Я поцілував Олесю у скроню. - От побачиш, все буде добре.

У каюті було прохолодно, і я подумав, що це на краще. Бо при кровотечі потрібен холод.

- Я піду, спитаю в капітана, через скільки ми прибудемо.

На палубі капітан зі своєю супутницею копирсалися в речах. За хвилину дівчина видобула звідкись старенького махрового рушника і простягла його мені.

- Прополощіть. Бо він валявся невідомо скільки.

З цими словами вона знову зникла у каюті, а я нахилився через борт. Вода несподівано сильно шарпнула потерту матерію, і я зрозумів, що ідемо ми досить швидко. Перехилившись через борт, я намагався занурити руку якнайглибше, щоби знайти прохолодний струмінь у перегрітій дніпровській воді, але марно. Вода в річці здається ось-ось збиралася закипіти.

Хвилин за п’ять дівчина визирнула з каюти.

- Все?

Я стенув плечима.

- Досить, - сказав капітан, і я слухняно витяг рушника.

- Скільки нам до міста?

Капітан замислився.

- Проти вітру… За годину будемо на Осокорках.

Поміркувавши, я вирішив, що дівчина значно краще за мене упорається з хворою, а моя чоловіча сила може й на палубі для чогось придатися. Хоча від хвилювання я фізично не міг всидіти на місці.

- Тримай.

Капітан, здається, зрозумів мій стан і передав кермо до моїх рук, а сам почав порпатись у линвах біля щогли, балансуючи на малюсінькій палубі. За кілька секунд потяглося догори та заляскало під вітром ще одне здоровезне три-кутне вітрило.

- Поворот. - Скомандував капітан, переби-раючи керування до себе.

Я кинувся вниз і знову прикрив голову руками. Важка металева штанга перелетіла на другий борт. Ми різко прискорили хід.

- Як називається ця штука? - Я показав на штабу, що періодично літала над моєю головою. Вона кріпилася до щогли і тримала пласке основне вітрило.

- Гік.

- А вона завжди так низько над палубою?

Капітан посміхнувся.

- Завжди. - І додав. - Поворот.

Тепер яхта нахилялася дуже сильно, трохи не зачерпуючи невисоким бортом воду. Вітрило, що його другим випустив капітан, на поворотах ляскало під вітром, і, здається, саме воно забезпечувало таку швидкість. Я потрошку звикав кидатися додолу за командою капітана.

- Ви з Києва?

- З яхт-клубу.

- А яхта називається “Перебендя”?

- Так. Поворот.

Я знов опинився внизу.

- А чому?

Капітан знизав плечима.

Не можна сказати, що він був мовчазним, але на його місці я поцікавився би нами, бодай із ввічливості. Здається, не кожного дня вони виконують функції швидкої допомоги.

- А де в Києві яхт-клуб?

- Наш біля Південного моста.

Він просто відповідав на мої запитання. Ясні світлі очі доброзичливо дивилися у світ і, здається, капітан не відчував жодної незручності від своєї мовчазності, моєї нервозної балакучості і тої незвичайної ситуації, в якій ми всі опинилися. А я не знав, як мені поводитись, бо в каюті стікала кров’ю моя кохана Олесечка, допомогти я їй не міг, і прискорити час теж навряд чи було можна.

Я знову зазирнув до каюти.

- Ну як вона?

Дівчина, що сиділа на канапі, підняла на мене вигорілі очі.

- Не знаю.

Вона була приємною на вигляд, хоча занадто помітна засмаглість та обвітреність робила дівочу красу трошки бляклою. Такими бувають туристки або альпіністки зі стажем. - Ідіть на палубу. Ми тут самі.

Я зітхнув і вибрався нагору. Капітан сидів біля керма і зосереджено розглядав, як б’ється під вітром прив’язаний до тросу жмутик сріблястого ялинкового дощику.

- Поворот.

- А що це за штука на тросі? - я всівся на самому дні ями на кормі і тепер вже міг не боятися підступного гіка.

- На вантах? Чаклунчик. Вітер показує.

- А-а. - Я з повагою похитав головою, хоча, чесно кажучи, не зрозумів.

Очі капітана дивилися на мене лагідно, навіть зі співчуттям, і були вони такими самими вигорілими, як і у дівчини в каюті.

- Це ваша дочка?

- Руся? - Її кличуть Руся?

- Так.

- А вас?

- Сергій Митрофанович.

- Мене Юрко. А вона - Олеся. - Я кивнув на лаз в палубі.

- Поворот.

Назустріч повільно плив Південний міст. Я спостерігав, як капітан уважно вивчає берег.

- Де будем паркуватись… цей… швартуватись?..

Капітан тактовно сховав усмішку:

- Пройдемо дачі, пошукаємо де стати перед мостом. Там, на Осокорках, пост ДАІ. І метро поруч.

- Дякую. А там є де підійти?

- Знайдемо.

Певно, так повинен поводитись справжній яхтсмен. Впевненість капітана передавалася і мені. Поступово я засвоївся на хиткій палубі і почав розплутувати складний вузол з джинсів та ременя, що він повинен був правити мені за ноші. Мокра тканина міцно сплелася зі шкірою паска і вислизала з моїх пальців. Капітан позирав спідлоба, а потім витяг звідкись блискучу викрутку і простягнув мені. Справа одразу пішла веселіше.

- Дякую.

Капітан не відповів.

- Поворот.

З каюти визирнуло обвітрене личко Русі.

- Вона вас кличе.

Я знову поліз до каюти.

Олеся лежала, як дитина, підігнувши ноги під себе. Це виглядало так зворушливо, що я мало не розрюмсався посеред каюти. І поки я судомно ковтав клубок, що підступив до горла, капітанова дочка тактовно підвелася, поступаючись мені місцем. Олеся притулила мою руку до обличчя, а я вільною рукою підтягнув вище її линялий коц.

- Ну як?

- Мені страшно.

- Тепер вже не треба боятися. Тепер ми не самі. Нас довезуть до Осокорків, там міліція викличе по рації швидку. Вже можна не боятися.

Капітанова донька тактовно залишила нас удвох. Я примостився на лаві під самим ілюмінатором. Дніпровські хвилі хлюпотіли за тонким пластмасовим бортом, сонце кидало зайчиків прямо на Олесине обличчя, і тільки тут я помітив, що дівчина плаче. Плаче тихо, майже не схлипуючи, сховавшись за моєю грубою долонею.

- Не плач. Все буде добре. Я тебе люблю. Я з тобою. - Чомусь я не наважувався пригорнути дівчину до себе, а тільки пальцями проганяв солоні крапельки з її прекрасних очей.

Хвилин за двадцять у отвір люка зазирнула капітанова донька:

- Давайте, я її зберу. Підходимо.

Берег вже був зовсім поруч. Капітан уважно вивчав місцевість.

- Стрибнеш за борт, а дівчину я тобі подам. - Я з готовністю схопився за линви. - Не зараз, коли повністю скинемо хід.

На палубі знов з’явилася Руся, і вони вдвох про щось порадились. Я відчував себе зайвим, але не знав, куди подітися, і просто стояв, тримаючись за троси. А маленька команда вітрильника швидко і злагоджено робила свою роботу. Дівчина сіла біля керма, капітан заходився збирати вітрила. Коли яхта уповільнила хід, він знову перебрав кермо до себе і спрямував судно до берега якоюсь складною, тільки йому зрозумілою траєкторією. Ми наближалися до невеличкого піщаного пляжу.

- Дивися, - капітан показав рукою напрямок, - отам, метрів за триста пост ДАІ.

Я кивнув. Це вже були Осокорки, і дачні будинки стояли зовсім поруч.

Ми підходили до піщаного берега майже впритул.

- Давай, - коротко сказав капітан.

Я стрибнув у теплу воду.

За кілька хвилин міцні капітанові руки вже передавали мені Олесю через линви борту. Дівчина мовчки терпіла і тільки щодуж чіплялася за мою шию.

- Дякую, - прошепотіла вона вже з води.

Руся посміхнулась у відповідь:

- Щасти вам.

З борту полетіла і впала на самісінький берег наша сумка, кинута капітаном із вправністю досвідченого морського вовка. За нею відправилися джинси, які ще не зовсім позбулися міцних обіймів шкіряного паска.

- Дякую. - Це вже сказав я. І капітан відповів:

- Щасти вам.

Я повернувся та поніс Олесю до берега, туди, де жили люди, їздили машини, стояв пост ДАІ і такою близькою була жадана швидка допомога.

Пляшка коньяку “Десна” була саме тим, що треба. Горілка виглядає трохи грубувато, хоча, не виключено, що яхтсмени більше полюбляють горілку.

- Дванадцять гривень.

Нехай буде коньяк.

Я розплатився та вийшов з крамниці. На пакунок грошей було жалко, та й, сказати правду, пляшка - не дуже важка штука. Тепер треба було дістатися яхтклубу на лівому березі.

Олесю обіцяли днями виписати з лікарні. Хоч вагітність зберегти не вдалося, лікар запевняв, що все добре і в майбутньому ніяких ускладнень бути не повинно. А я збирався одразу після виписки відвести її до ЗАГСу.

Тепер я поспішав віддячити нашим рятівникам. Від пам’ятного вівторка минув, щоправда, цілий тиждень, але навряд чи вони встигли образитися на зволікання. Віддячити, кажуть, ніколи не пізно.

Світило яскраве літнє сонечко, зовсім як тиждень тому. Добрі люди порадили не чекати автобуса, а прямо від метро пройтися пішки. Казали, що до яхт-клубу не більше, як двадцять хвилин. Виявилось, що навіть трошки менше. Вже хвилин за п’ятнадцять я звернув з шосе до невисокого паркана, що огороджував берег навколо зручної затоки. Ще з дороги було видно кілька десятків високих щогл.

Я зазирнув через віконце до будки з написом “вахта”, що стояла біля воріт.

- Добрий день. А скажіть, будь ласка, яхта “Перебендя” нікуди не пішла? - “Перебендя”? - Вахтенний підвів очі і затримав їх на моєму обличчі, неначе вивчаючи.

Я кивнув головою і посміхнувся.

Він опустив голову:

- Ні.

- А можу я до неї пройти?

- Будь ласка, - кивнув вахтенний, махнув рукою кудись ліворуч, і я опинився на зарослій території яхт-клубу.

Я блукав між дерев, хатиночок, збудованих із чого-попало та нефарбованих корпусів із довжелезними кілями. Нарешті на одній з недобудованих яхт я побачив кількох чоловіків, що захоплено вистругували на палубі.

- Ви не підкажете, як мені знайти яхту “Перебендя”?

Вистругування зупинилося. З борту на мене дивилося чотири пари уважних очей. Вони по черзі ковзали з мого обличчя на пляшку коньяку, що я її тримав у правиці, а потім знову зупинялися на обличчі. Нарешті найстарший розуміюче гмикнув та проголосив:

- Миколо, проведи його до “Перебенді”.

Жилавий засмаглий Микола з’явився звідкись з кущів і, не говорячи ані слова і не запрошуючи мене, пішов уздовж берега. Я махнув рукою старшому на знак подяки і почимчикував слідом за провідником, розсуваючи руками кущі акації. Але подорож несподівано швидко закінчилася. Ми так і не дійшли до води, коли Микола зупинився і показав рукою:

- Осьо.

- Боже! - вирвалося в мене, і мій супроводжуючий з цікавіс-тю обернувся.

Збоку стежки на галявині, піднята на стапелі, височіла знайома яхта, але що з нею сталося! Борти були обгорілі і оплавлені. Палуба почорніла, як після пожежі, фарба на корпусі облізла, а у дні біля самого кіля розверзлася величезна дірка з пропаленими краями. Лише на носі збереглася обсмалена назва. Так, це була та сама “Перебендя”.

- Що сталося?

- А ви не в курсі? - Микола зацікавлено зазирнув мені в обличчя і крутонув головою.

Я спитав ще раз:

- Що?

- Знаєте бухту вниз за течією? Там ще електричні дроти низько над водою звисають.

Чи знав я цю бухту? Авжеж, знав. І не забуду ніколи, присягаюся.

- Вони зачепилися щоглою за дріт і замкнули собою всю електрику. Я думав, ви знаєте.

Боже! Там же тисячі вольт. Яхта згоріла як свічка. Як плавкий запобіжник в електромережі.

- А капітан? Сергій Митрофанович?

Я боявся це спитати, але все-таки спитав.

Микола зітхнув і сумно кивнув:

- Він не один, з донькою був. Уявляєте собі? Разом. Така доля. Не знаєш, де на тебе чекає. Згоріли на воді.

Мені стало моторошно. Ми ж були у тій самій бухті і бачили ці дроти над собою.

- Коли це сталося?

- Того року.

- Як це, того року?

- А що? - знизав плечима Микола. - Я думав, ви знаєте. Якраз на тому тижні рівно рік був. Я думав, ви на роковини прийшли. - Він нахилився до пляшки коньяку і поцокав язиком, розглядаючи етикетку. Потім знову зазирнув у моє обличчя. - А ви не знали? Зараз же як раз роковини.

Я не помітив, як на галявині з’явилися ще троє - решта неголених дядьків з недобудованої яхти.

- А ви нічого не наплутали?

Микола обернувся до колег і повідомив радісно:

- Він не знав. Я думав, він на роковини прийшов. З коньяком.

- Сергій Митрофанович? - Я все ще не міг отямитись. - І донька у нього Руся. Світленька така.

Дядьки похмуро кивали головами.

- Обоє. - Микола сумно сплеснув руками і додав. - А я думав, ви на роковини.

Яхта стояла прямо перед очима, і я звернув увагу на помітний шар пилу, що вкривав її понівечені боки. Дірка в корпусі була просто проти металевої щогли. Текстолітове дно вигоріло і розповзлося в боки від отвору.

Ззаду кашлянули.

- Я вибачаюсь. - Старший з дядьків мозолястою рукою торкнувся мого плеча. Я здригнувся, неначе сам трапив під ті високовольтні проводи. - А ви їм родич якийсь, чи що?

- Ні. - Я мотнув головою.

Дядько втупився у пляшку в моїх руках. Потім ковтнув і, зробивши зусилля над собою, відвів погляд.

- Треба ж пом’янути, щоби по-людськи було.

Я уважно зазирнув в обвітрене обличчя старшого, розраховуючи знайти правду десь на дні каламутних очей.

- Рік тому?

Він кивнув, і тут поруч знову безшумно з’явився Микола.

- Рік був якраз минулого вівторка, тиждень тому. Треба пом’янути, якщо не знав. Хороші люди були?

Я розгублено кліпнув очима.

- Хороші.

- Ну.

Дядьки стояли навкруг мене і зачаровано дивилися на пляшку. Я спантеличено озирнувся.

- Треба. На спомин. По п’ятдесят грамів. - Твердо сказав старший і вказав на коньяк у моїй руці.

Всі закивали.

- Миколо, збігай за кружкою, - зметикував хтось.

Той прожогом кинувся виконувати розпорядження.

Я потрусив головою, потім обвів поглядом завмерлих дядьків. Руки самі відкрутили металевий ковпачок. Схвальний шепіт пробіг у дядьків по вустах.

Затиснувши пляшку в долонях, я зробив ковток прямо з горла і не відчув смаку, наче пив звичайну воду.

- Упокой, Господи, душі їх, - промимрив старший, не зводячи очей з пляшки.

А я не опустив руки, поки останні краплі брунатного напою не викотились із пляшки мені на язик.

Розділ 9 ТОПОЛЯ

Тополя росла під вікнами похоронної контори. Контора ця належала до районного комбінату побутових послуг і надавала послуги всім бажаючим. Тут плели чудові вінки з паперу, дроту та ялинкових гілок, прикрашаючи їх стрічками з написом на замовлення. Яскраві паперові квіти та зелена хвоя створювали особливу атмосферу на похороні - трагічну і водночас спокійно-величну, саме таку, в якій належить проводити в останню дорогу своїх товаришів. Велич та трагізм атмосфери завжди підримувалися чистими звуками музики.

- Мі-ме-ма-мо-му-у! - неслося з вікон другого поверху, як раз над поховальною конторою. - Ширше роти відкривайте! Мі-ме-ма-мо-му-у!

Там містилася дитяча музична школа.

Але тополя звикла до такого поєднання, і діти, що шмигали на другий поверх повз свіжі труни та невтішних родичів у чорному, не дивували її. А вчителів музичної школи й поготів - деякі з них вміли грати на трубі, дехто на барабані, от і грали коли треба.

Це взагалі було цікаве місце, бо за парканом будинку починалася ретельно заметена територія військової частини, і повітря раз по раз розривалося відчайдушним:

- На-ливаймо, браття!

- Раз-два!

- Кри-и-штале-ві ча-а-ші!

Це співали молоді прикордонники, вирушаючи на захист наших рубежів.

- Мі-ме-ма-мо-му! - благословляли їх дитячі голоси.

А з іншого боку сюди підступав колгоспний ринок зі своїми звуками, що не мали відношення ані до музики, ані до близького кордону. Там вирувало звичайне життя.

Тополя дивилася на все це трошки зверхньо, бо містечко було маленьке, і верхні гілки її лишали під собою більшість шиферних дахів. А за дахами синіло море. Взимку воно ховалося за туманами та мокрим снігом, влітку несло прохолоду легеньким вітерцем та гралося з листям тополі, нашіптуючи йому південні казки.

Тополя зазирала у вікна похоронної контори. Там жінки у темних хустках робили штучні квіти. А на другому поверсі діти грали на піаніно. Молода вчителька з русявим волоссям та чарівним голосом рахувала: “Раз-два-три”, - і лагідно виправляла невправні дитячі рухи. Іноді вона сміялася дзвінко та сварилася на учнів своїми тонкими музичними пальцями. Тополя любила спостерігати за цими уроками і раділа разом із учителькою, коли дитині вдавався складний пасаж, і нудьгувала разом із нею, коли учні хворіли та не приходили на заняття.

Найменших дітей приводили до школи батьки, і батько однієї з учениць, капітан-прикордонник, завжди лишався в кабінеті та слухав, як його донечка своїми пухкими пальчиками намагається втрапити в потрібні клавіші. А вчителька весь час поправляла свої русяві кучері та обсмикувала сукню, що і без того так добре сиділа на ній. Її довгі пальці лягали на інструмент поруч із дитячими і, здавалося, допомагали, тягли їх за собою через хащі дієзів та форшлагів до бажаної, заробленої коди.

А потім капітан-прикордонник почав приходити і без доньки, тоді вони про щось довго балакали з учителькою, і вона сідала за інструмент та грала, а він слухав та дивився на неї, не відводячи очей. Іноді вони виходили зі школи разом та йшли вулицею у напрямку моря.

Була весна. Вікна класів відкривалися навстіж, на підвіконнях з’являлися оберемки бузку, і ноти летіли крізь них назовні, просякнуті п’янким духом кохання. А назустріч їм лунали хрипкі від квітневого повітря голоси прикордонників:

- За-світ-вста-ли ко-за-ченьки

В по-хід з по-лу-но-очі…

Трохи далі гелготав ринок, байдужий до кохання, але повний уважних очей.

Одного такого весняного дня тополя побачила, як у порожній клас ковзнула, озираючись, якась жінка. Вчителька якраз вийшла у справах і лишила клас незамкнутим. Тополя не помітила, як жінка з’явилася в будинку, а точніше, не звернула уваги - чи мало їх ходе до музичної школи, а тим більше до похоронної контори. Обличчя жінки здалося знайомим - так, воно трохи нагадувало доньку капітана-прикордонника, але очі… очі були лихі та стривожені, наче вона робила щось незаконне.

Жінка схопила зі стільця вчительчину куртку, ще раз озирнулася, потім видобула ножиці і вправно підпорола підкладку. Вона щось засунула туди, у дірку, і швидко стала зашивати, кваплячись, наче не встигаючи кудись. Коли справу було зроблено, жінка вдоволено посміхнулась, прошепотіла якісь незрозумілі слова та повішала куртку як брала, ретельно розправивши зморшки. Вона ковзнула у коридор так само тихо та обережно, як і з’явилася. А потім спустилася сходами та, не оглядаючись, пішла у бік ринку.

Вчителька повернулася за кілька хвилин, але нічого не помітила і, як завжди уважно, взялася за учнів.

А надвечір прийшов капітан, знову без доньки. Він приніс тюльпани та поставив їх на підвіконня. Вчителька посміхалася, очі її заблищали. Капітан говорив щось тихо, а з сусіднього класу долинало звичайне:

- Мі-ме-ма-мо-му-у!

Він сам подав їй куртку, бо ввечері ще було прохолодно. Вони вийшли з дверей повз вінки похоронної контори, тримаючись за руки.

Тополя зашаруділа віттям під подихом свіжого морського вітерцю. І тут на ганку вчителька наче перечепилася через якусь невідому препону, захиталася і впала просто на руки свого супутника. Він підхопив її, посадовив на лаву, стривожено загля-даючи в обличчя. Потім побіг по воду, якісь пігулки, але марно - за годину їх обох забрала швидка допомога.

Після цього випадку тополя довго не бачила своєї вчительки. Діти питали:

- Де вона?

- Захворіла, - відповідали ті, що приходили на заміну. А між собою шепотіли. - Їй пороблено. Ви уявляєте?

Відхвилювалися іспити, почалися канікули, і тільки тоді з’явилася вона. Але це була не вона. Вчителька ледве пересувалася з паличкою в руках, а головне - голос, десь дівся чарівний голос, яким вона рахувала дітям - Раз-два-три-Раз… Тепер замість говорити вона тільки показувала щось руками, або писала на аркушику, і сльози текли блідими щоками та падали на папір.

Вона не могла більше працювати з дітьми, але мала тонкі вправні пальці, тому стала робити штучні квіти поверхом нижче. Квіти в неї виходили найкращі, і всі клієнти хотіли вінки з таких квітів, бо тільки вони були здатні створити потрібну атмосферу на похороні.

Капітан не з’являвся. Ані дочка його. І тільки раз тополя побачила жінку, ту, що таємно приходила навесні у клас. Її, а точніш її портрет у темній рамочці з жалобною стрічкою понесли з похоронної контори. І вінки, найкращі вінки із написами на замовлення.

- Ненавмисне вбивство, - казали люди, завантажуючи вінки.

- Раз на рік і коцюба стріляє.

- Ага, розказуйте… - І як вам не соромно. Зброя - діло складне. От у мене, пам’ятаю, одного разу…

Тополя накривала їх своїм затінком, бо червневе сонечко нагрівало темний одяг.

Капітан з’явився аж під осінь. Амністію оголосили на честь річниці незалежності, але тополя, зрозуміло, про це не підозрювала. Капітан з’явився без форми, у цивільному, і пішов не в музичну школу, а поверхом нижче.

Він тримав її за руку, і з її очей крапали сльози. Різно-кольорові пелюстки для штучних квітів вкривалися мокрими плямами.

Капітан став працювати на ринку, він вантажив картоплю та капусту, горілку та консерви. А після роботи приходив до похоронної контори, допомагав скручувати рами для вінків та акуратним військовим шрифтом виводив на стрічках написи. Вона пестила його обличчя своїми тонкими музичними пальцями та посміхалася.

- Мі-ме-ма-мо-му-у! - виводили діти на другому поверсі.

А у тон їм за парканом відчайдушно співали прикордонники, вирушаючи на захист рубежів.

Розділ 10 ВЕЛИКИЙ ЛОХ

Компанія розпивала та грала в азартні ігри за столиком купе, порушуючи правила перевезення пасажирів залізничним транспортом, але то було байдуже. Поки дядьки випили небагато, тому поводилися мирно. Я вирішила не псувати їм компанію, тим більше що книжку в дорогу захо-пила товстеньку, а за вікном тільки-но починало смеркатися.

- Перепрошую, - маленький лисуватий сусіда поліз до себе на верхню полицю, піднявши переді мною вітер давно не праними спортивками. За хвилину він вже спускався назад, тримаючи в руках гаманця. Я завбачливо відсахнулася.

Не знаю чому, але я зовсім не боюся їздити в купе з чоловіками. Напевне, журналістське життя вкінець притупило інстинкт самозбереження. Я була єдиною жінкою у всій компанії і вважала це цілком нормальним. Один з сусідів безбожно дрихнув, розвалившись на верхній полиці, а двоє інших грали в карти, зайнявши половину мого місця і запросивши третім молодика з сусіднього купе. Небезпеки для моєї дівочої цноти поки не було ніякої, бо випивали повільно і небагато. Зате інтенсивно шаруділи картами, розминаючи їх у грубих долонях.

- Ми ж люди серйозні. В борг грати не будемо. Є гроші - сідай навпроти. Нема - вибачай. - Тон за столом задавав молодик з сусіднього купе з довгим волоссям та нахабними очима. Я б із таким в карти ніколи не сіла.

Лисун з верхньої полиці розкрив гаманця і пошарудів купюрами.

- Вистачить і пограти, і потім ще в ресторані знайомство замочить.

Третій, сухий носатий дядько з косуватими очима просто мовчки поляскав себе по кишені. Люди і справді були “серйозні”.

Я не дуже розуміюся на картах, тому спостерігала за всім тільки коли відривалася від книжки, щоб перегорнути сторінку. Поки героїня роману мучилася над питанням, якого кольору білизну вдягти на побачення до коханця, лисун знову поліз нагору і почав порпатись у речах. Гравці за столом змовницьки перезирнулись. Цікаво - от тільки щойно урочисто знайо-милися за чаркою, а вже перезираються за спиною.

- Слухай, може, тобі дружина грошей не дала, так ти скажи.

Лисун зістрибнув на підлогу, затискуючи в товстих пальцях кілька купюр.

- Ти за своєю кишенею слідкуй, - пожмакана жовта майка вилізла у нього зі штанів і справляла на мене дуже негативне враження.

Героїня роману трапила у неприємну ситуацію. Вона любила молодого красивого альфонса, а її любив молодий красивий мільйонер. І всі гроші, які давав їй мільйонер, альфонс педантично програвав у казино.

Лисун знову поліз до своїх речей, а його супротивники знову перезирнулися. Чорт забирай, мені це припинило подобатись.

- Я збираюся лягати. Пересядьте, будь ласка, - звук одночасно захлопнутої книги символізував серйозність моїх намірів.

Носатий озирнувся, і від його погляду, чесно кажучи, мурашки пробігли по спині. Патлатий молодик нахабно вперився в мене своїми безбарвними очима.

- А давайте, ви підете спати на моє місце в сусідньому купе.

Я збісилась.

- Давайте краще ви підете спати на своє місце. А я буду спати на своєму.

Носатий недобре посміхнувся. У повітрі носився запах скандалу.

Ну то хай буде скандал, я готова, хоч насправді це і не дуже приємно.

Лисун важко зістрибнув з верхньої полиці, подивився на мене збудженими очима і захекано промовив:

- Нам ще трошки лишилося. Дограємо, і все.

- Ти гроші покажи, якщо хочеш дограти, - патлатий моло-дик щирився і був схожий на пацюка.

Від гамору прокинувся наш четвертий сусіда, що досі мирно спав на верхній полиці. Він протер очі, видобув з кишені цигарки і став злазити донизу з явним наміром піти покурити. Під таким несподіваним напором я була вимушена сісти у свій куток, а компанія зараз же скористалася цим і відновила свою диспозицію за столом. “Чорт з тобою, - розлютилась я раптом на лисого. - Хочеш програвати, програвай на здоров’я”.

Поки він під жарти і приказки партнерів слухняно слідував моєму побажанню, я спробувала повернутися до читання, але доля нещасної дівчини та двох її коханців здавалася вже нецікавою. Тоді я стала розмірковувати, як краще вчинити - покликати провідника чи одразу піти до начальника потягу.

А карти за столом літали з подвоєною швидкістю. Носатий як-раз неохайно тасував колоду, коли до купе повернувся дядько з верхньої полиці. Він поважно оглянув компанію, потягнув повітря носом і сказав:

- Чую чос.

Щиро зізнаюсь, я не зрозуміла, що він має на увазі. Але за столом зрозуміли. В наступну мить носатий припинив тасувати і подивився на молодика. Той якось нервово смикнувся, а тоді удавано-весело сказав:

- Гайда, в ресторані дограємо. Бо дівчині осьо спати треба.

- Ага, - і собі зрадів носатий. - Заразом знайомство обмиємо.

Компанія миттєво підхопилася і, почекавши в коридорі, поки лисун видобуде зі своїх запасів чергову порцію грошей, ушилася до вагона-ресторану.

В купе зразу стало просторо і якось світліше. Я зітхнула з полегкістю.

- Вам допомогти? - Дядько з верхньої полиці галантно взявся розкладати мій матрац.

- Дякую.

Був він підстаркуватий, сивий - типовий попутник, і очі такі світлі, навіть трошки безпомічні.

- Може, мені вийти, поки ви перевдягнетесь?

- Та ні, чесно кажучи, я поки що спати не збиралася. Просто хотілося припинити це неподобство.

- Яке неподобство?

- Ну, як ці двоє обігравали цього, - я показала пальцем на сусідню полицю. - А ще вигляд робили, що незнайомі.

- Молодь, - презирливо сказав сусіда. - Борзота. Нічого до пуття не вміють.

Цікаво.

Я взагалі не дуже великий психолог, але трошки розуміюся на людях. Тому остання фраза примусила уважніше придивитися до сивого попутника.

Придивилася і нічого особливого не побачила. Дядько як дядько. Навіть приємний. Принаймні викликає довіру. Такого можна лишити в купе самого, не боячись, що залізе до сумочки.

Сусіда витлумачив мій погляд по-своєму.

- Ой, пробачте, я не представився. Федір Іванович, - він трохи підвівся, але одразу ж гепнувся назад, тому що потяг раптово прискорився.

За журналістською звичкою я відрекомендувалася повністю:

- Шпільова Людмила.

Неординарне прізвище, яким нагородив мене батько, завдавало багато клопоту в дитинстві, і в університеті я була Шпилькою, тому вже давно не дивувалася іронічній реакції співрозмовників, але те, що продемонстрував сивий, було занадто. Він спочатку витріщив очі, а потім відкинувся назад і щиро зареготав.

- Чого ви смієтесь? - Образилась я.

- Ой, пробачте, - він так щиро реготав, що аж сльози виступили на очах. І врешті я теж не змогла стриматись і посміхнулася у відповідь.

- Ви, будь ласка, не подумайте, що це я з вас, просто ситуація така… ви й самі не уявляєте.

Поки він одсміювався, я вирішила зробити філософське зауваження:

- Німці кажуть, що мати прізвище Мюллер все одно що не мати ніякого. А для журналіста краще бути Шпільовою, чим Кравченко чи, скажімо, Петренко.

- А ви журналіст? - зацікавився сусіда, оста-точно відсапавшись.

- Так, у мене друга найдавніша професія, хоч це і здається вам смішним.

- Ну що ви, ні в якому разі! - Замахав він руками у відповідь. - Просто шпільовим на-зивають гравця, інакше кажучи, шулера. Це від німецького “шпіль”, тобто гра. А тут якраз гра і відбувалася, і ці, як ви висловились, “двоє”, - при цих словах старий досить дотепно спародіював мій гребливий рух у бік сусідньої полиці, - так ці двоє і є шпі-льові.

- А лисий? - поцікавилась я.

- Лисий якраз ні. Він не шпільовий. Тепер ви розумієте, чому я так сміявся?

- Тепер розумію, - я і сама мимоволі посміхнулася, згадуючи сусідів. - А що ви їм сказали?

- Я сказав? - дядько грайливо посміхнувся. “Ну от, - подумала я. - Зараз почне залицятися. Тільки цього не вистачало”.

Певно, моє обличчя було досить виразним, тому що грайлива посмішка зразу зникла. Хоча очі продовжували веселитися.

- Я дав їм зрозуміти, що бачу, як вони підтасовують карти.

- Підтасовують… - Я зосередилась, намагаючись пригадати. - Коли це вони підтасовували?

Сусіда лагідно похитав головою:

- Ви не могли цього помітити. Є такий зіхер, називається “чос”. Він має дуже характерний звук. Я зайшов до купе і сказав, що чую чос.

- А ви самі хто? - прямо і грубо видала я, напевне від розгубленості.

- Федір Іванович. Пенсіонер. З учорашнього дня.

- А до вчорашнього дня?

- А ви в газеті не напишете? - оченята його знов грайливо звузилися.

- Ні, я по культурі спеціалізуюсь.

- А… по культурі. - Він замислився невідомо над чим. - Хоча… якщо захочете, пишіть. Все одно з учорашнього дня я в зав’язці. Ну так от. Позавчора і багато років до того я був професійним гравцем, який живе з того, що виграє в азартні ігри. Інакше кажучи, шпільовим.

- Тобто ви разом з цими? - розгубилась я.

- Ну що ви. Як ви могли подумати? З такими, як ці, жоден пристойний гравець працювати не буде. Це дешеві гонщики, а мій рівень був зовсім іншим. Я працював всерйоз. Мене весь шпільовий світ знає. Ідіть, спитайте, хто такий Шаляпін.

- Шаляпін?

- Це моє прізвисько.

- Чекайте, чекайте… - і тут до мене справді почав доходити весь гумор ситуації.

Тобто цей Шаляпін насправді виявився шпільовим, і ті двоє, і я… Я щиро зареготала, так само, як щойно реготав сусіда. Це ж здохнути можна! Виходить, що в купе усі, крім лисого, були шпільовими.

Сусіда, що назвався Федором Івановичем, терпляче чекав, поки мине мій напад веселощів. Він взагалі дуже змінився за останні кілька хвилин. У погляді з’явився метал, спина випрямилась і чоло прорізали глибокі зморшки. Сусіда явно про щось думав.

- А знаєте, - почав він, щойно я змогла щось чути. - В принципі, я не буду заперечувати, якщо ви про мене напишете. Я навіть буду вам вдячний. Все одно, як я вже казав, з учорашнього дня в зав’язці.

- Чому? - закинула я, приводячи обличчя до ладу після довгого сміху. - Перекувалися?

- Ага! Оце б ви перекувалися і кинули писати… Катка, серце моє, це фах, і ми можемо ще посперечатися, яка з наших професій давніша. А, до речі, також, хто з нас більш моральний, шпільові чи журналісти.

- Я займаюся культурою!

Терпіти не можу, коли наїжджають на наш фах, хоча, щиро кажучи, є за що.

- Я теж свого часу займався культурою, - несподівано хихотнув мій сусіда. - Цілих два роки бомбив фраєрів з філармонії. Тоді і став Шаляпіним.

- Ну добре, - я примирливо пересіла обличчям до столика. - Мінералку будете?

Федір Іванович завбачливо взяв з моїх рук пляшку, відкоркував, налив півсклянки і посунув воду до мене.

- Дякую, - сказала я, надпиваючи. - А цікаво, чому ви зупинили ваших колег? Це ж виходить не зовсім етично. Вони… так би мовити… при виконанні службових обов’язків.

Сусіда несхвально похитав головою, він знову став абсолютно серйозним:

- Дуже груба робота. Псують мистецтво. Якщо навіть ви помітили, що вони разом. Потім чос - це шанс для громадських туалетів.

- Ви сказали “шанс”? Це що, шулерський прийом?

- Шанс - це спосіб створення переваги у грі. Це те, що примушує богиню статистики повернутися обличчям до вас і дупою до лоха.

- А лох, я так розумію, це той, кого шулер обманює.

- Лох, він же фраєр, він же фуцин, він же сазан, він же пасажир…

- Пасажир, - посміхнулася я. Все це було дуже цікаво, навіть враховуючи той факт, що я дійсно спеціалізуюсь на культурі.

- Пасажир, - підтвердив Федір Іванович. - Це той, хто сам себе обманює. Він сідає грати з професіоналами на гроші, хоч сам не має відповідної кваліфікації. Дилетант. От ви зараз бачили, що лохом був цей лисий з верхньої полиці. А якби за стіл сів я, лохами були б оті двоє сявок. - Здається, він навіть пишався цим фактом.

- Як вони вам не сподобались!

- Не сподобались. - рішуче підтвердив Федір Іванович. - Бо вони порушують головні заповіді. В їхніх діях нема мистецтва. А це гріх. І потім, ви бачили, як вони поводяться з лохом! Це ж просто непристойно. Лоха не можна ображати. Запам’ятайте назавжди: слово лоха - закон! Люби лоха, як самого себе, бо він є невичерпним джерелом грошей. Через таких, як ці двоє, люди погано говорять про шпільових. Справжній професіонал повинен зробити так, що фраєр сам віддасть йому гроші, ще й дякувати буде.

Мій співбесідник так натхненно і переконливо промовляв, що мені на мить і справді стало прикро через низький професіоналізм колег-шпільових. Куди котиться суспільство, скажіть, будь ласка?

Щоб не пирснути вголос, я відкашлялась:

- Ага… Вас послухати, так просто агнці Божі виходять, а не шулери.

- Шпільові.

- Це я, пробачте, Шпільова. А вони - шулери. І, до речі, дуже мало схожі на агнців. А більше на вовків.

- Вовк - санітар лісу, - філософськи зауважив мій співроз-мовник.

Тут я заперечити не могла, тим більше що і лисий мало скидався на ягня, скоріш на барана.

- А щодо агнців, то я вам скажу от що: кожен лох хоче віддати гроші. Він з цього кайфує, він спить і бачить себе обдуреним. І допомогти йому - наш святий обов’язок. От давайте зараз підемо до ресторану, і я вам усе покажу в натурі?

- Це запрошення? - уточнила я.

- Якщо хочете, так. - Федір Іванович раптом підвівся і нахилив голову у гречному поклоні. “Ти ба, галантний!” - подумала я. І щоб не примушувати стару людину стояти у хиткому вагоні, згодилася.

За вікнами тікали від нас дерева та телеграфні стовпи, і ми даремно намагалися їх наздогнати, ідучи вузькими вагонними коридорами до ресторану.

- А може, ви і справді про мене напишете? - Мій супутник майже кричав це мені на вухо у шумному тамбурі. - Напишете про мене книгу. Прославитесь.

- Це точно. Прославлюсь, - я грюкнула дверима і нарешті почала щось чути.

- А чого ви так скептично? Ви думаєте, я гірший за якогось бізнесюка чи політика, що про них усі пишуть?

- Боронь Боже! - я навіть притисла руки до грудей, оскільки він дійсно ніяк не був гіршим, принаймні за тих персонажів, що я їх знала. - Тільки писати про що? Як ви людей в карти дурили?

Федір Іванович зупинився:

- Ага. Бізнесмени і політики дурять людей без карт. І про них пишуть книжки, статті, спогади, аж гай шумить! А я використовую, точніше, використовував карти, значить про мене - ні.

Я знітилася.

- Ви неправильно мене розумієте. Політики дурять людей, і всі про це знають. Просто для книжки потрібен яскравий матеріал. Щоб людям було цікаво. А тут про що писати? Як ви карти тасуєте?

- Дитино моя. - Федір Іванович по-батьківськи обійняв мене за плечі. Я швиденько викрутилася.

Мій супутник подивився на свої руки, наче вперше бачив, потім демонстративно заховав їх за спину.

Цей варіант мене влаштовував значно більше.

- Шановна! Якщо ви думаєте, що все обмежується тільки тасуванням карт, то ви сильно помиляєтесь. От до речі, Котляревський. Це ж якраз по вашій спеціальності. Ви знаєте, що він написав “Енеїду” тільки завдяки грі в карти?

- Тільки?

- Ну, майже. Хто був першими слухачами Котляревського? Картярські партнери. А весь шпільовий фольклор будується на перефразуванні класики, як і “Енеїда”. - Він подивився на мене, явно очікуючи на якусь реакцію, але я назло ніяк її не проявила. - Чи, наприклад, Діма Гайовий.

- Це теж перший слухач Котляревського?

Федір Іванович засміявся:

- Яка ви, справді… Ні, Діма просто дрібний катайло. Він у мене за цигарками бігав, а зараз написав книгу про карти, цілу енциклопедію, отаку тлусту, - він красномовно розвів пальцями, демонструючи грубість енциклопедії, і я звернула увагу на форму його кисті. Тонка і елегантна, як у музикантів, вона повністю контрастувала із своїм володарем.

- Що ви там побачили? - поцікавився мій супутник.

- Пальці у вас… Музичні.

- Ну так я ж недарма називаюсь Шаляпіним.

Ми весело розсміялися. - І співати вмієте?

- А що я оце, по-вашому, роблю? - він хитро підморгнув.

- Картярські співи? Як там, в опері, “три карти, три карти, три карти…” Федір Іванович раптом обурено замахав руками:

- Ну що ви справді “карти-карти”. Зациклилися. Грати можна у все що завгодно, аби бажання було. От наприклад, наші з купе. Мільйон процентів, що вони в ресторані грають не в карти. Можу навіть примазати, що вони грають в шмен. - “Примазати” - це закластися?

- Так. - Він ляснув себе по лобі, неначе щось згадав. - А до речі. Пропоную мазу. Я вам зараз наперед розповім все, як воно відбувається в ресторані. Якщо буде так, як я сказав, то ви напишете про мене книгу. - Він зазирнув мені в очі. - Не задарма, звичайно. Заплачу скільки скажете.

- Прямо скільки скажу?

Федір Іванович стверджуюче схилив голову.

- Мажемо?

Я знизала плечима.

- Ви не сказали, що таке “шмен”.

- Розказую. - Ми продовжували стовбирчити посеред ку-пейного вагона і тільки періодично втискувалися в стіну, про-пускаючи пасажирів. - Вони сидять за столиком у кутку, фраєр - біля вікна. До них обов’язково присів ще один. Це щоб хтось випадково не зірвав гру. І грають без карт. На купюрах. Ма-жемо?

Мимо нас на всіх парах пронісся лисун. Певно, за новою порцією грошей. Я пирснула в кулак.

- Йому все це розкажіть.

- Йому не можна. Він хоче програти все, і ніхто його зараз не зупинить. Крім того, білити лоха - смертний гріх.

Я подивилася у ясні очі співбесідника.

- А мене можна білити?

Він посміхнувся, і вперше у його інтонаціях відчувся відтінок зверхності.

- Ви - жінка. А ігроцький світ для чоловіків.

- Хочете сказати, що жінки не вміють грати в карти?

- Ви не образитесь, якщо я вам один випадок розповім? Тільки навряд чи ви про нього напишете.

- В смислі, слабо?

- Та ні, - Федір Іванович гмикнув. - Навряд чи захочете. Розповісти? Так от. Привели якось одну даму на катран. Я сам був свідком. Ой, пробачте, катран - це місце, де грають у карти… Отож вона захотіла зіграти. Її попереджають, що закони гри суворі. Все, що програє, треба буде віддати. “А якщо нема грошей?” - питає дама. Їй говорять, що це нікого не обходить. А якщо борги не віддавати, то можуть і опустити під гарячу руку. За розрахунок. “Це як?” - питає дама. Я вже перепрошую, пані, розповідаю, як було. “В дупу вграють”, - пояснюють їй. А дама посміхається: “Ну тоді я легко з усіма боргами розрахуюсь”. - Оповідач зробив фінальну паузу і зазирнув мені у обличчя. - Ну що, будете про це писати?

- Не буду, - чесно зізналася я. Не люблю неапетитних історій.

- А от про цього лоха напишіть. - Мимо нас у зворотному напрямку пронісся лисун із затиснутими в руці грошима. - Відповідаю, що це не його бабки. Подивіться, якби свої, він би зразу дістав, а раз носить порціями, то, скоріше за все, чужі везе, ще й від різних людей. Але зараз лох у такій замазці, що маму рідну поставить, аби відігратися. В результаті попаде все до копійки. - І вам його не жалко?

- Ні, - твердо сказав Федір Іванович. - І вам теж його не жалко.

Дивно, але він був правий.

У вагоні-ресторані за столиком сиділа знайома компанія. Лисуна шулери затисли у самий куток, а четверте, потенційно вільне місце зайняв здоровезний дядько у синіх залізничних штанях і засмальцьованій сорочці.

На обличчі мого супутника не ворухнувся жоден м’яз, коли ми пройшли поруч і зайняли столик у протилежному кутку. Він професійно вибрав місце, з якого мені все було видно як на долоні, а сам сів спиною.

Я з цікавістю розглядала гравців.

- Не так відверто, сонечко, не так відверто, - самими губами проказав Федір Іванович. - Ви їх злякаєте.

Я слухняно відвела очі, проте встигла помітити, що не дивлячись на явно активну гру, карти на столику геть відсутні, зате у великій кількості спостерігаються зім’яті купюри.

- От бачите? - Спитав мій гід. - Вони грають на номерах купюр. Це називається шмен. А цей четвертий, залізничник, називається меблі. Він займає вільне місце. Щоб ніхто сторонній не підсів. - Мій співбесідник пальцем покликав офіціантку. - Щось вип’ємо?

- Ні, дякую. Кави.

- Може, якогось лікеру чи шампанського за знайомство?

- Кави, - я безапеляційно закрила дискусію і ще раз підняла очі на гравців.

Щось мені це нагадувало. Дядьки затискували в руках купюри, щось шепотіли, раділи виграшу, зовсім як діти…

- А, згадала! Ми так в дитинстві грали, у кінотеатрі, на квитках.

- Точно. - підтвердив Федір Іванович. - І навіть правила схожі. А хочете, я покажу вам, як грати зовсім без нічого? Без карт, без купюр і навіть без квитків.

- Давайте.

Все це було досить цікаво, принаймні цікавіше, ніж мій недочитаний роман. Принесли каву, і ми по-змовницькому схилились над філіжанками.

- Очко знаєте? Двадцять одне. Правила ті самі, тільки без карт. Викидаємо на пальцях. Спочатку мені, потім вам. Це називається тюремне очко. В камері карти не завжди є…

- А ви сиділи в тюрмі?

- Бог милував. Але не зарікаюсь… - Він дрібно захихотів, потім стиснув кулаки. - Викидаємо? Раз-два-три.

Ця гра нагадувала дитячу “камінь, ножиці, папір”, тільки треба було лічити пальці. Я зразу викинула собі десять, мій партнер - два. - Іще? - спитав він.

- Зачекайте.

Це виходило дванадцять. А треба - двадцять одне. Зараз що не роби, він викидає десять, тоді у мене перебір, і я програла. Хитро.

- Ні, чекайте, я все зрозуміла. Я неправильно зробила. Можна ще раз?

- Можна.

В той вечір в ресторані йшла велика гра. Поки шулери за столиком роздягали бідолашного лисуна, ми по черзі викидали на пальцях. Я реготала від душі. І навіть не відмовилась, коли Федір Іванович запропонував до кави бананового лікеру. Наше знайомство було остаточно закріплене.

- А що, на пальцях теж можна мухлювати?

- Один київський шпільовий на прізвисько Курсант завжди говорив, що при комунізмі карти будуть скляними. Так-от, я відповідаю, що навіть зі скляними картами, на пальцях і в плюванні на довжину можна лоха обкатати.

- В плюванні… - я уявила, як наші гравці за кутовим столиком взялися плювати в довжину, і ще більше розвеселилася.

- А знаєте, звідки пішло його прізвисько - Курсант?

Я знизала плечима.

- Цей хлопець спеціалізувався на військових. Він вступав у військове училище. Там, самі розумієте, золота молодь, всі діти багатих батьків, є де розмахнутися. І за три-чотирі місяці в інтимній атмосфері Курсант неспіхом вигравав у своїх однокашників, а коли була можливість, то й у викладачів тисяч сорок - п’ятдесят, а під Новий рік спокійно звільнювався.

Я не зрозуміла:

- Як це, вступав до училища?

Федір Іванович насолоджувався моєю реакцією.

- Звичайнісінько. Складав іспити, проходив медкомісію. Курс молодого бійця, таке інше. А наступного року - у наступне училище. І так до кінця призовного віку. Хотів підправити собі рік народження і продовжувати, але як на зло зір упав, бо грати доводилось у казармі, у нелюдських умовах…

- Мамо рідна! - я не могла повірити своїм вухам. Мій старший брат колись вступав до артилерійського, то це була ціла епопея - репетитори, аналізи, щеплення, чоботи…

- Так мало того. Найбільший зіхер полягав у тому, що, обігравши всю цю мішпуху, він лишався для них найкращим другом. Проводжали Курсанта всім училищем. У найкрутішому ресторані. І коштували йому ці бенкети аж п’ятихатку. Полічіть, як зараз кажуть, сальдо.

- Слухайте, - я раптом дійсно полічила. - Так це він за рік заробляв сорок тисяч рублів?!

- За чотири місяці. По десять тисяч за місяць. А за наступні півроку він акуратно попадав всі ці гроші в більярдній на Гідропарку. Так що за рік виходив нуль.

- Безумство якесь! - я не уявляла собі, як це можна виграти, а потім водночас програти такі великі гроші. - Жах! Це ж його в більярдній хтось обігрував так само, як він своїх курсантів!

- Точно! Тут він був чистий фраєр.

Все це не вкладалося в голові. Та у старі часи на сорок тисяч рублів можна було жити… зачекайте, скільки можна було жити? Ну, років десять, не менше. Якщо під три проценти в Ощадбанк, то уже більше тисячі на рік. І оце все просадити у більярд? А головне, не один раз. Мучитись з іспитами, чоботами, медкомісіями, а потім знову…

Я не витримала:

- Значить виходить, що шпільові і фраєри - одні й ті самі люди? Сьогодні він шпильовий, а завтра - фраєр? І тут Федір Іванович образився. Він вмить задер голову і процідив крізь губу якомога презирливіше:

- Раджу вам запам’ятати, голубко, що справжні шпільові не бувають лохами ні за яких обставин. - Він зробив театральну паузу. - Вони теж можуть попадати, бо випадок сліпий. Але шпільовий керує процесом гри, а лох грає наосліп. Його засліплює бажання взяти куш. Якщо людина хоче по-легкому заробити, значить, це лох.

- А як же ж цей Курсант?

- Чесно кажучи, Курсант був трохи лохуватим. Тим і прославився. Але винятки тільки підтверд-жують правила.

Мені така сентенція здалася сумнівною, але сперечатися не хотілося.

- А той, хто грає не для виграшу, а просто для свого задоволення, теж може бути лохом? - спитала я.

- Може. Правильно формулюєте. - Мій співбесідник пом’як-шав. - Лох - це життєва позиція.

За такою розмовою я загубила з поля зору гравців, але вони швидко нагадали про свою присутність.

- Ну хлопці! Це ж не мої гроші, - занив хтось раптом противним голосом.

Я підняла очі. Лисун, програвши все, намагався відбреха-тися.

- Запишіть мою адресу, я потім віддам. Це мені люди дали на товар. Поверніть мені ці гроші, а я, чесне слово, віддам.

Патлатий, що якраз складав купюру до купюри, презирливо ощирився, а його носатий товариш почав гугнявити голосом, схожим на пилосос:

- А я скільки попав! Це ж теж гроші немаленькі. Ти ж оце вигравав тільки що, а якби ти виграв, і я у тебе почав гроші назад прохати? Це ж гра така. Давай ще трошки скинемось та відіграємо все назад. Разом поставимо…

- Які претензії? - Патлатий явно збиткувався. - Не треба сідати не у свої гроші. А гра чесна була, от людина підтвердить. Які претензії?

Дядько в залізничній сорочці хитав головою, немов китайський божок - мовляв, я все бачив, гра була чесна. А у лисуна з очей бризнули сльози.

- Як же я без грошей?.. Це ж чужі… Я все віддам. Будьте ви людьми.

Федір Іванович нахилився до мене:

- Це називається арія фраєра. Слова народні.

- Ходімо звідси. - Мені було неприємно дивитися, як дорослий дядько розмазує по обличчю соплі.

- Правильно, - підтримав пропозицію Федір Іванович. - Зараз буде кіпіш. Вони його вчисту укатали, придурки.

Він кинув на стіл гроші за каву і потягнув мене за собою в інший кінець потягу.

- Прогуляємось, добре? Бо не дай Боже повернуться кіпі-шувати до купе, Гаврило прибіжить, тільки нас там і не вистачає.

- А котрий з них Гаврило?

- Гаврило - це так провідників називають… Ви пробачте, може, я іноді незрозумілі слова говорю, так ви перепитуйте, не нітіться.

- А я і не нітюся.

Дійшовши до останнього вагона, ми влаштувалися у тамбурі. За вікном романтично бігли в далечінь рейки та вогники семафорів.

- В старі часи існувало святе правило, - мій супутник продовжував повчати невідомо-кого. - Ніколи не забирай у лоха все. Завжди лиши хоч би на таксі додому.

Я сперлася спиною на вогку залізну стінку:

- Вас послухати, так раніше був суцільний гуманізм.

- Це не гуманізм. Це техніка безпеки. - Федір Іванович видобув з кишені цигарки і гречно простягнув мені відкриту пачку. - Пригощайтеся.

- Дякую.

- Справа полягає в тому, що лоха не можна заганяти у глухий кут. Загнана людина здатна на все. Раніше не гуманізм був, а поняття. Все було спокійно, по-людському. Кожен шпільовий мав на зиму пригодовану компанію лохів, яку бомбив потроху, на прожиття. Хтось грав у преферанс з науковцями, хтось у буру з м’ясниками. А у травні всі підіймалися на море. Там, на пляжі, можна було за сезон влегку взяти тисяч двадцять-тридцять. На зиму верталися до своїх. Раз на два-три роки могли дозволити собі якусь авантюру. Коротше, жили зі смаком. Задоволення отримували від життя. Не те що зараз. Стара школа, і люди поважні. Є що згадати, чорт забирай. - Він глибоко затягнувся, наче розмірковуючи, і сказав. - Ви б записували. Для книжки.

- Нічого. У мене пам’ять професійна.

Книжки! Ти диви, тепер він мене має за власного біографа. Хоча, якщо правду сказати, парі, чи як там, мазу я йому програла, але ж він користувався своїми професійними знаннями. Це все одно що я б сперечалася з ним, які правки зробить у матеріалі наш редактор.

А Федір Іванович випустив у повітря акуратненьке кільце диму і замріяно продовжив.

- В авторитеті у нас, моя люба, були не ті, хто забирав у фраєра останнє, а ті, хто робив щось таке, що решті слабо.

- Наприклад?

- Ну, наприклад, обкатав когось відомого. Якогось космо-навта чи актора.

- А Кашпіровського не пробували обкатати?

Федір Іванович посміхнувся:

- Кашпіровського? Я вам розповім, як один мій знайомий розвів цілу сотню Кашпіровських. З’їзд екстрасенсів. Це було у Ялті.

Вони зібралися туди з усього Союзу. До обіду - засідання, те-се, а потім, звичайно, вільний час, а де у Ялті проводять вільний час, скажіть будь ласка? Зрозуміло, на пляжі. І головне, всі страшенно понтові. Уявіть собі - майбутнє передбачають, лікують на відстані. Карми, біополя, телекінез, хрінокінез. Дивитися страшно.

А у той час відпочивав там один рудий, з Харкова. Шпільовий середньої руки. І ці дешеві понтярщики страшно йому не подобались. І нам, до речі, теж. Ну так слухайте. Рудий підходе до нас одного разу і пропонує мазу, що розведе усю цю екстрасенсну шелупонь прямо на пляжі. Ми ставимо по сто, він - п’ятсот, а у самого очі хитрі, значить, щось вигадав. Ну, сто рублів - гроші невеликі, а розвага обіцяє бути цікавою. Пересуваємося ближче і чекаємо що буде. А він обтрусив пісок з плавок і прямо з підходу до самого авторитетного бровастого дідугана, який виробляє чорт зна що, предмети рухає на відстані, взагалі безпрєдєл. Рудий з понтом прямо в лоба йому викладає, мовляв, так і так, ви насправді не екстрасенси, а діти малі, тому що тут, в Ялті, живе такий екстрасенс, що усіх за пояс заткне.

Вони як зарепетують! Ви б бачили. Понаставляли на нього всі ці свої рамки, паси роблять і кажуть - брехня. Нема в Ялті ніякого екстрасенса.

А рудий сміється і питає, чи вміє хтось з них читати думки по телефону. Ну вони, звичайно, говорять, що це неможливо. А він - я просто зараз вам доведу. Бо є у мене домашній номер того екстрасенса, а телефон-автомат прямо на пляжі за рогом.

Збираються вони всі разом та ідуть до телефону-автомата. Ми за ними. Цей рудий додзвонюється до екстрасенса і питає, хто з громади буде розмовляти. Звичайно, трубку схопив сам дідуган-авторитет. Тут ялтинський екстрасенс, не давши йому навіть промурмотіти, з того кінця прямо у трубку розписує словесний портрет діда з подробицями. У яких той плавках і що тримає в руці, а також де вони стоять і скільки кругом людей. Уявляєте? Дід у відключці, а рудий бере трубку і питає, хто іще хоче поговорити.

З наступним чародієм поговорили - та сама історія, і про татуювання на руці запарив ялтинський екстрасенс. Рудий питає - хто ще? І тут всі ці біоенергетики стали як прибиті і жодного слова не можуть сказати. Рудий подякував у трубочку, і пішов до нас свій виграш отримувати. А екстрасенси більше на пляжі не з’являлися. З’їзд їхній якраз закінчився.

Файний зіхер?

- Не те слово! - Я знову була вражена в саме серце. Ні, все-таки я нічого не знаю про життя, не дивлячись на весь свій журналістський досвід.

- А знаєте, в чім секрет?

- Навіть не уявляю.

- Старий цирковий номер. Цей рудий, коли говорив у трубку, він все шифром переповів.

- Як це?

- Ну так. Наприклад, якщо біля телефону жінка, він говорить “Добрий день”, а якщо чоловік - “Драстуйте”, і так далі. Старі мастирки, вони найбільш надійні.

- Ну, це не зараховується. - Я уявила собі зграю екстрасенсів на пляжі біля телефону. Сміх. З усіма своїми біополями нарвалися на дитячу підколку.

- Чому не зараховується?

- А тому що. По-перше, він їх не обіграв, а розіграв. А по-друге, якби грали на гроші, вони б тоді всерйоз задіяли свої здібності.

- А оце уже ви дарма. Для шпільового часто вже сам факт розводу - справа честі. А якщо лох не ставиться всерйоз до гри, тим краще. - Федір Іванович на хвилину замислився. - Є у шпильовому світі така професія - постановник.

- Режисер?

- Беріть вище! Він організує гру. Не таку, як оце ми бачили. Серйозну гру. Підшукує упакованого карася, наймає виконавця, організує місце, підводки, антураж. І часто все робиться так, щоби гра була наче жартома. Тільки бабки після того живі треба віддавати. - Для підкреслення парадоксальності ситуації мій співбесідник клацнув своїми пещеними пальцями та хихотнув. - Робота серйозна. Бо іноді щоб підготувати постановку, треба кілька місяців працювати. Ну то там і гроші відповідні. А виконавець, власне той, хто сидить за столом, - це простий робітник. Працює за малу долю, а відповідає по повній. Якщо косяка запоров.

- Прямо експлуатація виходить.

Федір Іванович замислився.

- Скоріше розподіл праці. Хоча буває й експлуатація. У цій справі дуже важливо знайти невідомого виконавця. За ними їздять чортзна-куди. От привозить постановник такого самородка звідкись з Крижополя і підставляє його під сильного відомого гравця, наче це лох, якого треба обіграти. Попаде приїжджий - потрапляє в рабство до постановника, поки не відпрацює гроші, які попав, а також штрафи та відсотки. Виграє - тим краще. А ще інколи другого теж грають у темну, мовляв, фраєра взуваємо. Тоді обидва грають гроші постановника. І хто б не виграв, організатор гри отримує ручного виконавця майже задарма.

- Красива історія. - Я не люблю паскудства в будь-яких проявах. - І про таке ви пропонуєте мені писати?

Федір Іванович зробив суворе обличчя:

- Я не пропоную. Ви мазу попали. - І ви думаєте, що тепер я буду на вас ішачити, як той виконавець з Крижополя?

- За все буде заплачено.

- Ходімо краще. Вже пізно.

Федір Іванович скривився, але слухняно посунув за мною мимо дверей сонних купе.

У кутку порожнього вагона-ресторану сиділи знайомі персонажі, тільки тепер без лисуна. На столику знов були розкладені гроші, але вже акуратно, по трьох кучках.

Мій супутник, побачивши це, раптом ввічливо вибачився переді мною і рушив до столика.

- Це що за номера? - Звернувся він до трійці, і в старому голосі раптом задзвенів метал. Всі як по команді обернулися. - Іще лохи пачками ходять, а ви дербан влаштували. Горить вам, чи що? Потім будете скаржитись, що з вами за стіл ніхто не сідає!

Патлатий накрив гроші рукою:

- Дід, а ти хто такий?

Федір Іванович раптово набув солідного вигляду.

- Я тобі не дід. Я Шаляпін. Чув про такого?

Носатий і провідник поважливо захитали головами, а патлатий раптом завівся.

- Ну так і шо? І шо, шо Шаляпін? А я, може, Карузо. Пойняв? Ти що, у доляні? Ми що, тобі жалілися, що з нами не хочуть грати?

Федір Іванович вилаявся крізь зуби, розвернувся і мовчки пішов до виходу, а патлатий усе ще сичав услід.

- Теж мені. Вчитель знайшовся. Шаляпін!

В тамбурі я заспокійливо взяла Федора Івановича за лікоть, а він гірко сплеснув музикальними руками:

- От бачите! Вони не себе, вони всю професію палять.

Я зрозуміла, що хлопці дістали його до самих печінок, і мені чомусь навіть жалко стало старого маестро. Він щось шепотів собі, чимчикуючи вперед порожніми хиткими коридорами, а я йшла слідом і навіть у схиленій спині читала злість і розпуку від того, що ця зграя відморозків псує мистецтво, а зробити з ними нічого не можна, тому що перевага на їхньому боці, і взагалі вже старість підкрадається, он цуценята ці кажуть “дід”… Не знаю, що він там собі думав, але моя версія була настільки жалісною, що я ледь втрималася, щоб не обійняти його за плечі.

Ми мовчки дісталися свого купе. Федір Іванович так само мовчки вибрався на свою полицю і тільки перед тим як вимкнути світло нахилився до мене і сказав:

- Запам’ятайте, дівчинко, це були дешеві майданщики. А справжні шпільові - це зовсім інше.

Прокинувшись, я виявила, що наші сусіди на своїх місцях так і не з’явилися. Мало того. Зникли навіть всі їхні речі.

- Мабуть, зійшли по дорозі, - припустив Федір Іванович.

Після вчорашніх пригод він був у ліричному, я би навіть сказала трохи сумному настрої, тому здебільшого мовчав. Я теж на розмову не наривалася, а просто дивилася у вікно.

Так удвох ми доїхали до самого кінця, і Федір Іванович гречно взяв з моїх рук сумку, щоб допомогти донести до вокзалу. Після поїзда земля трошки хиталася під ногами. Я зупинилася, розмірковуючи, що краще - штовхатися у громадському транспорті чи плюнути на все і взяти тачку, коли біля нас наче з-під землі виріс міліцейський сержант.

- Вибачте. Прошу ваші документи.

Федір Іванович слухняно поліз до кишені, а я вирячила очі.

- А якщо у мене нема документів? Я що, зобов’язана їх носити з собою?

- Не зобов’язані. - Сержант взяв до рук паспорт мого попутника, і тут поруч намалювався лисун, наш сусіда по купе. Його несподівана поява мені, чесно кажучи, не сподобалась.

- Ці? - Лаконічно спитав міліціонер, і лисун жваво закивав головою. - Прошу пройти зі мною.

- Чого це раптом? - Не витримала я.

- Розберемося. Прошу за мною.

Вокзальний відділок міліції був маленьким і смердючим, як усі вокзальні відділки. Біля стіни при вході було вигороджено товстими гратами невеликий куток, посеред якого красувалася дерев’яна лава. Туди і запросив нас сісти похмурий сержант. Щоправда грати не замкнув, і це трохи заспокоювало. Лисун все зазирав сержантові в очі, і той розташував його за одним із столів навпроти, озброївши аркушиком паперу та покусаною ручкою.

- На яких підставах нас заарештовано? - Я не мала досвіду спілкування з нашими органами, але як представник третьої влади планувала з’ясувати все одразу.

Сержант підняв похмурий погляд.

- Вас не заарештовано, а затримано на підставі усної заяви оцього громадянина. Зараз приїде слідчий з райвідділу і буде з усім розбиратися.

- В чому нас звинувачують? - не вгавала я.

- Нічого не знаю. Чекайте слідчого. - Сержант відійшов якнайдалі.

Я аж підскочила від люті.

- За що ви закрили нас у клітку?

- Заспокойтесь, громадяночко. Ніхто вас нікуди не закривав. Просто у нас нема де сісти. Можете вийти звідти, тільки тоді доведеться стояти.

Лисун швидко строчив щось, не піднімаючи голови.

- Коли буде слідчий?

- Слідчий вже виїхав. - З цими словами сержант вийшов за двері.

Лисун оцінив ситуацію, миттєво підхопив свого папірця і, не піднімаючи очей, ушився слідом за міліціонером. Ми лишилися самі за похмурими ґратами.

Федір Іванович за весь цей час не сказав ані слова. Але тільки-но за лисуном закрилися двері, він повернувся до мене і широко посміхнувся.

- Я бачу, що вас ніколи не затримувала міліція.

- Не затримувала. - Я нервово повела пле-чима.

- Сприймайте все спокійніше. Розмови з міліцією вимагають абсолютної рівноваги.

Він явно почувався як риба у воді.

- А що нам інкримінують?

Федір Іванович розвів руками:

- Все що завгодно. Найпростіше, цей ідіот міг підкинути нам щось зі своїх речей і заявити, що його обікрали.

- Навіщо? - Певно, я так виразно вирячилась, що Федір Іванович відверто засміявся.

- Свята простота! Він же програв чужі гроші. А так приїде з протоколом, що його обікрали. Може, проканає за відмазку.

- Господи, який жах! - я відкрила сумку і почала перетрушу-вати речі.

Федір Іванович спостерігав за моїми рухами з мудрою посмішкою. Де й подівся його ранішній сум! Це знову був той самий вчорашній супутник, що вчив мене уму-розуму, і знову в його добрих очах світилася іронія та зверхність до дурного дівчиська. От уже ці чоловіки! Вони впевнено почуваються тільки тоді, коли можуть принизити жінку, ну хоч трошки. А вчора, коли отримав по пиці від цих шулерів, таким веселим не був!

- Киньте ви свою сумку. Навряд чи щось знайдете.

- Чому?

- Тому що скоріше за все він нічого не підкинув. Якби це було так, нам би перш за все обшукали сумки.

Він явно отримував моральну сатисфакцію за вчорашнє приниження, відверто кепкуючи з моєї недосвідченості. І хоч це прямо читалося в його очах, мені було байдуже. Надто незатишно почувалася я у клітці.

- Слухайте, звідки ви все знаєте, ви ж казали, що не сиділи у тюрмі?

- Бути затриманим міліцією і сидіти у тюрмі - це, слава Богу, не одне й те саме.

- А може, хоч вийдемо звідси та сядемо за стіл? - запропонувала я врешті, закриваючи сумку.

Федір Іванович заспокійливо поклав руку мені на плече:

- Там тільки один стілець. Ви жінка, і я не дозволю вам стояти, а сам стояти довго не зможу, бо ноги вже не ті… Та не переживайте ви так! - він зазирнув у очі своїм добрим поглядом, і від цього мені справді трошки полегшало. - Зараз прийде слідчий, ми про все довідаємось. Ви поспішаєте?

- Чесно - не дуже, але хотілося б з дороги помитися трохи…

- Не все так сталося, як гадалося. Давайте краще, я вам для книги нову історію розповім. Ви такої ще не чули.

- Знов якесь паскудство? - не втрималась я від сарказму.

- Та ні. Можна й без паскудства. Як скажете.

- Ну давайте. - Кивнула я. - Все одно сидимо. І він почав.

Трапилось це на пляжі, під час літніх курортних гастролей. Мій хороший знайомий, кликали його, скажімо… Батя. Так. Батя. Він був шпільовим у великому авторитеті, закінчив Академію, як то кажуть. Нічого спільного з учорашніми сявками. Універсал, класний гравець. Зазвичай він працював на пару в двадцяти копійках з одним дрібним каталою. Ой, пробачте, в двадцяти копійках - це з рубля заробленого, зараз це називається двадцять відсотків акцій… Працювали на пляжі. Напарник підкатував до лохів. Слово за слово, туди-сюди, а коли колоду виймали, тут уже Батя підрулював.

Але того дня напарник кудись завіявся. Тим більше що погода була не зовсім пляжною, хмари, а тому курортна публіка роз’їхалась по екскурсіях хто куди. Коротше кажучи, пляж був напівпорожнім і день обіцяв бути пропащим.

Тусується, значить, Батя біля кав’ярні і раптом бачить у самому кутку пляжу щось цікавеньке. Якийсь мажорний тип відпочиває на шезлонгу в компанії двох охоронців. Сидить собі зручненько, ноги випростав, а збоку столик складаний, і на цьому столику бачить Батя нарди. Ну, вам не треба казати, що нарди - це азартна гра, а хто грає в азартні ігри, той може сміливо вважатися потенційним клієнтом. Милить Батя око у бік мажора і бачить, що шпілить той з власним охоронцем, який стовпчиком стоїть навпроти шефа. Другий охоронець при цьому пасеться за спиною. Начебто за якимось мафіозі в кіно. Шеф чорнявий, навіть смаглявий, але не кавказ. Але найцікавіше, що вдягнутий він у чорну трійку. Прямо у жилетці, з краваткою, і застібнутий на всі гудзики. На пляжі. Звичайно, хмарно, погоди нема, але ж не до такого ступеню! А на голові у мажора великий крислатий капелюх якогось закордонного фасону. Охоронці при ньому звичайнісінькі бичари, але теж на всі гудзики. І щоби шефові, попри капелюха, все-таки голову не напекло, задній встромив у пісок здоровезну чорну парасолю від сонця.

Ну як, скажіть, було пройти мимо? Від компанії за кілометр несло грошима. Тут найважливіше те, що лох уже грає. А у такій ситуації можна обійтися без напарника. І хоча нарди не були його спеціальністю, Батя довго не думав, а взяв до рук колоду та попрямував прямо до чорної парасолі.

Він трошки побоювався охоронців, а тому обійшов компанію кругом і наблизився з боку шезлонгу. На диво, бичари і оком не повели на його появу, наче так і повинно бути, і Батя став собі поруч як глядач. З понтом цікаво. А воно і справді цікаво. Нарди були дуже дорогі, інкрустовані. А замість зар, ну тобто кубиків, вони кидали натуральні ашички. Це, я вам скажу, зараз раритет. Я таке востаннє бачив у Середній Азії в молодості. Місцеві бабаї замість кубиків грали баранячими кістками. Мені тоді пояснили, що раніш по всьому світу так грали, брали від барана спеціальну кістку над копитом, вона така наче чотирикутна, і кидали. Пізніше кубики винайшли, але їх все одно костями називають. Так от, ці хлопці грали справжніми кістками, ашичками, трохи жовтуватими з чорним, наче пригорілими з країв.

Грали добре, зі смаком, але ганяли порожняка, з Лисого на Лисого. Ну, тобто без грошей. Зрозуміло - як іще охоронець з босом грати можуть? А Батя дивився, стоячи осторонь. І от коли партія завершилася, Батя робить собі крок вперед і говорить, мовляв, які цікаві зари у вас, туди-сюди, чи не хочете партнера поміняти?

- Це ви мені? - Здивувався чорний.

Він був страшенно пихатий на вигляд. Наче пан. Обличчя тонке, трохи асиметричне, брови зламані, а в очах презирство до цілого світу.

- Ну а чого ж не вам? Вам, певно, нудно весь час з охороною. А я теж на пляжі скучаю. Давайте зіграємо, якщо не в падло.

Охоронець чомусь одразу відійшов від столика, а Батя скористався цим і нахилився до дошки, беручи зари до рук, мовляв, цікаві які. Тоді роздивився їх і каже:

- Тільки давайте хоч по копійці поставимо, щоб азарт був. Бо якось несолідно виходить.

Чорний спостерігав за цим маневром мовчки, і тільки губи кривив у гребливій усмішці.

- Ну то що, зіграємо? - наполягає Батя. І той раптом питає, наче Батя з дуба впав:

- Я вас правильно зрозумів? Ви хочете зіграти зі МНОЮ на гроші?

Ну а Батя взяв і кивнув під простого, наче зовсім дядя Сарай. Чому ж справді не зіграти? Не сидіти ж просто так на пляжі, ще й у трійці, застібнутій на всі гудзики.

Чорний озирнувся на свою охорону, наче збирався порадитись, а потім зіщулив свої і без того невеликі очі:

- Не раджу від щирого серця. Проте якщо ви наполягаєте… - А потім у простір гучно так промовив, щоби охорона почула. - Ми з цим паном будемо грати.

Манери у нього були дивні. Батя навіть менжуватися почав, чи не нарвався на заїжджого гастролера. Але надто несхожою була ця трійця на підставу.

Один з охоронців ушився і за кілька хвилин повернувся зі стільцем. Батя умостився навпроти шезлонгу, а сам крутить в руках ці кісточки, ашички, і робить вигляд, що вперше бачить.

- Як же, - говорить, - на них цифри розбирати? Я такими ніколи не грав.

Чорний показує, мовляв, тут є тільки чотири гра-ні - пук, чик, тава та олчі. І коштують вони відповідно один, два, п’ять та шість.

- А-а, - каже Батя. - А три і чотири нема?

- Нема, - підтверджує чорний.

- Цікаво, цікаво.

Тут охоронці відходять за шезлонг, Батя кидає зари, і покотили вони у хачапурі. Грав чорний кваліфіковано, але Батя сильно не напружувався. Він заплановано програв дві партії, а потім запросився.

- В одні ворота виходить гра. Ви такий класний гравець. Я ж не знав. Хоч би фору запропонували. А то краще давайте в деберц зіграємо, бо зари у вас якісь незручні, з п’ятірки та шістки звалюються.

Говорить він це, а сам колоду дістає.

Чорний покосився на колоду, а потім махнув рукою - в карти, так в карти. Клюнув, значить.

За німим знаком один з охоронців переклав нарди на пісочок, а другий миттєво зганяв кудись і повернувся з новісінькою колодою в руках, прямо з кіоску, ціна згори наклеєна.

- З незнайомими я граю тільки новою колодою, - зверхньо пояснив чорний.

Баті це самі розумієте, по барабану, він і новими, і старими стирками укатає за милу душу, а потім за кілька розкладів кваліфікований шпільовий будь-яку колоду накоцає. Він подумки потирає руки і чекає, поки фраєр поглибше в замазку трапить.

Ким він був, цей чорний? Хтозна. Більш на все скидався на бізнесюка, який раптово збагатів і з бабусиних розповідей відчув себе справжнім аристократом. Слова цідив по краплі, через губу, дивився високомірно. Коротше, поводився як справжній лох. А нам тільки того і треба.

Перші кілька партій вони ставили по маленькій. На перших партіях зазвичай привчають фраєра до тасовки, пробують шанси, чи схаває, але так, щоб лох вигравав. І тільки він трошки виграв, підвищують ставки. Потім ще трохи пропулюють, на заманку, а тоді знов ставки вгору. Батя годував чорного всім підряд, пробував різні шанси, навіть стріху робив. Вкрав кілька карт, а тоді, як той давав йому збити, поклав нагору, на колоду. Нахабний прийом. Виходить, що підтасовуєш на чужій здачі. Але лох схавав і стріху, навіть бровою не повів. Все під чисту їв. І тут Батя вирішує, що пасажир правильний попався, і пропонує даве. Даве - це така домовленість, коли кожен гравець має право подвоїти ставку. Ну а другий, якщо не згоден, мусить здаватися. З лохом так грати простіше і швидше можна все скінчити.

Згодився чорний на даве.

Отут все і почалося.

По-перше, з цієї миті поперла карта фраєру страшно. Просто самі тузи. По-друге, у мого знайомого з’явилась якась непевність у виконанні шансів. Перший раз він подумав, що просто прорахувався по гарячці. Потім стріха не в тому порядку лягла.

Тоді Батя вирішив піти простим перевіреним шляхом. Склав букет під низом колоди і почав здавати лоху згори, а собі з-під низу. Є такий прийом. І розумієте, яка тут покотила зрада. Вся зібрана комбінація опинилася у фраєра. Батя спробував ще раз - знов той самий результат. А чорний раз через раз подвоює ставки.

Тут мій знайомий починає відчувати, що він сам щось хаває. Незрозуміло що саме, але якийсь номер у чорного пролазить. Батя ж не вчорашній, щоби не відрізняти лобову гру від гри з перевагою. Нарвався-таки на гастролера. Розводить його чорний, тільки як? Ви можете мені не вірити, але враження лишалося таке, наче карти почали рухатись в колоді самі по собі і складатися на користь чорного.

Батя заозирався. Охорона стояла далеко і навряд чи могла бути причетною. Чорний був так само застібнутий на всі гудзики, тасував карти в натрус, по-лоховському, тільки посміхався зверхньо, як і завжди. Єдине, що було дивним, це запах. Якимись різкими закордонними парфумами віяло від чорного прямо в носа, і пашіли вони, здається, сіркою. І що цікаво, найбільше Батя попадав на своїй роздачі. Він уже весь свій арсенал перепробував, але обов’язково котила зрада. Чи то цей запах сірки розум відбив, так що не можна було двох карт порахувати, а чи то пальці від нього чутливість втратили. Пробував Батя навіть без шансів грати, так іще гірше. Карти лоху валили безумні.

Сидить оце Батя, думає-гадає, що ж робити, а сам потрошку почина партнеру баки забивати.

Взяв ашички, кістки, з-під столу, в руках покрутив.

- А чого це вони такі великі? Який же це баран був? Це у вас, мабуть, з корови?

А чорний посміхається:

- Ця кістка є і в барана, і в корови, і навіть в людини.

- В людини?

- В людини. Але ця нехай буде з корови, якщо вам так легше. І отут Батя вперше в житті перелякався.

А треба вам сказати, що в ті часи на катранах різні люди тусувалися, блатні, ділові - всякого було. І перелякати чимось професійного катайла було важко. Але тут в один момент все тіло вкрилося потом, і став Батя мокрим-мокрісіньким. Він спробував згадати якусь молитву, та де там! Замість бабусиних молитов на думку спадали лише ігроцькі приказки. І нічого він кращого не вигадав, як просто плюнути тричі в карти.

Тут чорний гучно зареготав.

- А ти забобонний! - це була його перша щира емоція. - Я ж попереджав, що зі мною краще не сідати.

Взагалі треба сказати, що лох поводився дуже дивно. Він охоче подвоював куш, але не показував жодних ознак азарту. Начебто це для нього не сума, і грає він хіба що з нудьги. А на кону, до речі, стояло все, що мій знайомий з напарником набомбили за сезон. Великі гроші на той час. І тут, одсміявшись, цей чорний лох робить номер, вище якого не буває. Він раптом каже “даве”, а це означає, що або подвоюй ставки, або зливай воду, і пропонує:

- Я знаю, грошей більше у тебе нема. Але є одна річ, на яку я б охоче зіграв… - а тоді помовчавши. - Давай зіграємо на твою душу.

Уявляєте собі?

- Як це так, на душу?

Батя пополотнів. Якщо раніше йому було просто страшно, то тут уже в голові виникло одне-єдине бажання: кинути все - гроші, карти, фраєра, і якнайшвидше втекти. Зробити ноги, так щоб і охоронці не догнали. Втекти подалі і заховатись. Як маленькому хлопчиську.

А чорний спокійно так пояснює, що треба буде всього-на-всього написати розписку, мовляв, так і так, передаю свою душу проти картярського боргу, і розписатися.

- Кров’ю? - хоробриться Батя, а сам уже неживий.

- Навіщо? - сміється чорний. - Ніякої крові, це все забобо-ни. Навіть нотаріуса не треба. Просто розписатися, і все. І парфуми його закордонні прямо в носа б’ють, тхне сіркою, хоч респіратора надягай. Просто газова атака. Охоронці за спиною мовчать, наче нема їх. І майже вирішив тут Батя бастувать. Але ігроцька гордість десь заворушилася, і спитав він, проти чого будуть його душу грати.

- Як проти чого? - Питає чорний. - Називай суму.

Батя ковтнув сухим горлом. Руки тремтять, в голові чортзна-що робиться, але пасувати проти лоха просто в падло. І тоді говорить він:

- Граємо мою душу проти твоєї душі. - Сам не знаю, навіщо це сказав. Напевне, з принципу.

- Проти моєї? - у чорного аж очі полізли з орбіт. Він до охорони обернувся. - Він хоче грати свою душу проти моєї.

- А отак-от. - Батю тіпає, але він тримає своє. - Душу проти душі, і ніяк інакше.

Охоронці аніруш. Чорнявий посміявся трохи, а потім заспокоївся, і каже:

- Ти гадаєш, у мене?.. Ну давай, - каже. - Такого я ще не бачив.

А роздача була якраз на руці мого знайомого. І знову здалося йому, що карти в його долонях заворушились. Погода зіпсувалась. Налетіли свинцеві хмари, хоч синоптики зранку обіцяли без опадів. Навкруги в одну мить настав морок, наче зник пляж, кав’ярня, люди. Наче вони вдвох лишилися у всьому світі. І цей запах сірки прямо в носа.

Батя зважив колоду у руці, а тоді так акуратно здає собі зайву карту. Чорний нічичирк. Батя піднімає свої стирки, а зайвої нема. Тут він карти на стіл шмяк!

- Негарно так, пане добродію! Казали, колода нова, з кіоску, а самі підковані стирки заправили.

Чорний спочатку не зреагував.

- Не мороч, - каже, - голову, грай.

Батя на принцип. Мовляв, коцана колода, і все.

Тоді чорний каже:

- Доведи.

Батя спересердя зарядив кулаком по столу так, що ніжки наполовину в пісок вгрузли:

- Мажемо по банку, що розкладу зараз цю колоду по мастях!

Це він, значить, на весь банк ставить, що розкладе масть до масті, тому що, мовляв, карти краплені, і виходить, що партнер мухлює.

Чорний позіхнув картинно:

- Ну давай, розкладай. Якщо не хочеш на одному програти, програвай на іншому. Бо колода новенька. Я знаю, що ти карти мітив, але все одно у тебе нічого не вийшло. І не вийде.

Батя і справді колоду мітив - там зігне, там нігтем надавить, але у цей момент карти на столі знову заворушились, сорочки, де були зім’яті, самі по собі розправились, і колода стала, неначе тільки-но з целофану.

Слово честі, так і було. І тут Батя набирає повні груди повітря, зухвало так бере колоду, перевертає картинками догори і спокійнесенько починає розкладати по мастях. Чорний аж зубами заскрипів. І правда, не було ж домовленості, що сорочкою догори треба розкладати. Так що виходить без кляуз.

Розклав мій знайомий карти по мастях, акуратненько так, щоб усі картинки видно було, і дивиться собі на чорного. Той почорнів ще більше. А робити нема чого. Він всю капусту щойно виграну від себе відсунув, а Батя тоді каже:

- Пиши розписку.

Той заозирався, мовляв, нема на чому, а Батя порожню карту дістає, яка є в кожній новій колоді, і ручкою пастовою клацає.

Чорний зрозумів, що нема де дітися, взяв ручку, і тут як ливане з неба. Пляж в одну мить річками потік. І блискавка прямо поруч - бабах! Знову сірка прямо в носа, певно, від блискавки. Моторошно, хоч і день навкруги. А чорний, що сидів під парасолькою, вже розписану карту простягнув. Взяв Батя карту, гроші почав складати, і в цей момент знову блискавка прямо в море - бабабах!! В кількох метрах від прибою. Правда, справжньому шпільовому такими зіхерами памороки не заб’єш. Батя акуратно зібрав лаве, а коли підняв голову, поруч вже не було ані чорного, ані його охоронців.

- А розписка? - Спитала я.

Федір Іванович розвів руками.

- Розписка лишилася. Де ж вона дінеться? І гроші, і розписка. Все лишилося.

- А чому ви про цього знайомого в минулому часі говорили? Він що, помер?

Федір Іванович здригнувся:

- Та щоб у вас язик відсох. Живий. Пробачте. - Він акуратно поплював через плече. - Живий, слава Богу.

Двері до відділку раптово розчахнулися, і до кімнати увірвався невеличкий сухуватий хлопчина в короткій куртці і джинсах. За ним тупцював похмурий сержант.

Хлопчина, що всім своїм виглядом і короткою стрижкою тягнув на рецидивіста, пробіг прямо у наш куток, але зупинився на порозі і сказав:

- Слідчий районного управління внутрішніх справ Микитюк.

Я ледь стрималася, щоби не зробити у відповідь кніксен.

- Прошу вас. - Він умостився за столом, а ми з моїм партне-ром вийшли з клітки і стали навпроти.

Сержант простягнув слідчому паспорт Федора Івановича.

- А у вас, - той обернувся до мене, - у вас ніяких документів нема?

- Чому ж нема? - я видобула з сумочки редак-ційне посвідчення і документи про відрядження. - Прошу.

Слідчий швидко продивився мої папери, зупинився поглядом на назві газети і промовисто поглянув на сержанта. Той почав бубонити щось під носа, але слідчий демонстративно разом зі стільцем відвернувся в інший бік і підняв обличчя до нас.

- Вас затримано у зв’язку з заявою громадянина Петровського, вашого сусіда по купе. Він заявив, що ви вдвох, разом з вашим третім співучасником, що їхав у сусідньому купе, заманили його грати в карти і виграли у нього п’ять тисяч із застосуванням шахрайських прийомів.

- Ми? - У мене спочатку відібрало мову, а потім я ляснула себе по колінах і почала реготати мов несамовита. На обличчі Федора Івановича теж промайнула посмішка.

Микитюк деякий час сидів мовчки, а потім повернувся до сержанта.

- Ану, поклич цього Петровського.

За хвилину в приміщенні з’явився лисун. Він виглядав трошки прибитим і наближався до столу невпевненою ходою.

- Так роскажіть нам, громадянине Петровський, як ці двоє по-шахрайському вас обіграли? - Розпочав слідчий. - Якщо ви самі пишете, що вони з вами в карти не сідали.

- Ну вони ето. Я ж написав, що грав той, з сусіднього купе. А ці в наші карти підглядали і з ним перемигувались.

- В чиї це наші?

- Ну, Миколай. Вони його теж обіграли, тільки на п’ятсот рублів.

- Ви давно його знаєте?

- Миколая? Та ні, в дорозі познайомились. А чого це ви проти мене питаєте? Це ж вони нас обіграли. Ви проти них питайте.

Слідчий постукав ручкою по столу:

- Я сам знаю проти кого мені питати. - І посміхнувся краєчком рота. - А де ж цей Миколай? Чому він не заявляє?

Лисун розвів руками:

- Та зник десь. Ми до міліції наче удвойом, а потім раз, а його нема.

Тут втрутилася я, відчуваючи мовчазну підтримку слідчого:

- А в ресторані куди ми вам підглядали? Ви ж без карт грали.

- Миколай сказав, що є такі шулерські способи. - Лисун кинув на мене лютий погляд. - Товаришу слідчий, я ж там усе написав. Поки вони не прийшли, я вигравав. А як сіли в ресторані…

Слідчий раптово його перебив:

- А до міліції звернутися це теж Миколай придумав?

- Ну так в тому то і справа. Він же пізнав його. - Лисун вказав пальцем на Федора Івановича. - Це ж відомий шулерюга. Шаляпін його хвамілія. Він же в розшуку.

- Мірошник, до вашої ласки, - ввічливо нахилив голову мій сусіда. - Федір Іванович Мірошник.

Слідчий розгорнув паспорт і сунув лисому прямо в обличчя:

- Дивись. Тобі все зрозуміло? - Він обернувся до мовчазного колеги. - Сержант! А вам все зрозуміло?

Сержант так і лишився уособленням мовчанки, а лисун трагічно похитав головою:

- Переплутав! І тут я знову не витримала.

- Переплутав? Як це вам подобається? Ти що, не розумієш, що це твій носатий Миколай на пару зі своїм патлатим корєшом обіграли тебе, як останнього фраєра, а ти навіть не допетрав своєю лисою головою, що вони знайомі сто років і перед тобою дурня клеять? А провідник з ними третім був, його ти теж переплутав? Переплутав він! А порядних людей через тебе, ідіота, в клітку садять!

Лисун чи то не помітив, чи не образився на “ідіота”. Він на мить замислився, а потім з ляскотом хлопнув себе долонею по голові:

- Точно! Як я одразу не додумався? Товаришу слідчий, давайте я перепишу заяву на тих двох.

Тут зареготав навіть мовчазний сержант.

Відсміявшись своє, слідчий повернувся до лисуна.

- У мене є для тебе два варіанти. Або я затримую тебе на добу, а потім ще штрафую за азартну гру в громадському місці, або ти ушиваєшся звідси на хрін, щоб ми тебе більше не бачили. І ніяких заяв.

Перед тим як остаточно зникнути, лисун все-таки півхвилини подумав. А ми одразу взялися за речі. Микитюк показово простягнув наші документи сержантові, і той, повертаючи їх нам, через силу вичавив з себе:

- Вибачте.

Слідчий задоволено похитав головою і, не сказавши ані слова, зник за дверима відділку. А Федір Іванович раптом взяв з міліцейського столу надгризену ручку та аркушик:

- Можна, я ваш телефончик запишу?

- Навіщо? - Я мала за правило ніколи на давати свого телефона випадковим знайомим.

- Як це, навіщо? Ну добре, давайте для початку кави десь поп’ємо. Треба ж ваш гонорар обговорити. За книгу… І взагалі.

Вже вдруге за останню добу ми сиділи в ресторані, тільки тепер це був невеличкий генделик біля вокзалу. Щоправда за якістю від вагона-ресторану він істотно не відрізнявся.

Чайна ложка в руках Федора Івановича пускала зайчиків у променях весняного сонця. Мій погляд мимоволі зупинявся на них, а потім перескакував на нерухоме обличчя мого супут-ника. Федір Іванович мовчав настільки природно і неви-мушено, що в мене язик не повертався почати розмову пер-шою.

Нарешті, коли я вже вирішила, що час прощатися, він повернув ложку так, що пустив мені зайчика просто в око.

- Десять тисяч вистачить?

- Що десять тисяч?

- Гонорар за книгу. Пам’ятаєте?

- Ви серйозно? - Чесно кажучи, цифра мене вразила.

- Цілком. - І що від мене вимагається за десять тисяч?

- Книгу написати.

- Про оці всі історії, що ви розповідали?

- А вам вони не сподобались?

- Особливо деякі.

- А остання?

- Остання сподобалась.

- Це, до речі, правдива історія. Про мене.

- Я здогадалася.

Весняне сонце продовжувало зазирати до напівпорожньої зали, прикрашаючи її веселими яскравими плямами.

Я відсунула каву і, поклавши лікті на стіл, сперлася підборіддям на долоні. Федір Іванович знов взявся крутити в пальцях блискучу ложку. - І знаєте, що найцікавіше? Я потім питав. Ніхто на пляжі не пам’ятає цього чорного, крім мене. І щоби я з ним грав, ніхто не пам’ятає. - Мій співбесідник піймав мій недовірливий погляд. - Слово честі… Ну що, будете про це писати?

Я знов сконцентрувалася на ложці.

- А далі? - запитала, не підіймаючи очей. - Не може ж бути, щоб не було нічого далі.

- Далі… Далі я якось поставив цю розписку у дрібній грі, для цікавості. І ви знаєте, мені самому стало перти, прямо як тому на пляжі. Щось неймовірне. Я спробував ще кілька разів - той самий ефект. Якась фантастика! І почав бомбити всіх підряд.

- Тепер я розумію, чому ви сказали, що ті поїздні проти вас слабаки.

Федір Іванович з докором похитав головою:

- Таких я зроблю каліками в будь-якому стані і в будь-яку гру без всяких розписок. А тоді я став укатувати в порох найсерйозніших людей! Вся мастирка була в тому, як розвести, щоби грали на розписку. А коли вона опинялася на столі, все вже працювало автоматично. Пам’ятаєте, ви вчора сказали, що шпільові і лохи - це одні ті самі люди? Сьогодні він шпильовий, а завтра - лох.

- А ви це запам’ятали? Образилися?

- Ні, я вам просто хочу ще раз пояснити, як ви помиляєтесь. Якби на моєму місці був фраєр, за два місяці про цю розписку гудів би весь ігроцький світ. А я працював по-тихому і намолочені бабки складав тихенько, щоб ніхто не знав. Чому? А тому що я не вірю в легкі виграші і знаю, що світ створений врівноважено. Статистика, люба моя, її не підманеш. І якщо з’явилася така штука, то потім обов’язково буде відкат назад. Не гарантія, що у грі - може бути зовсім в іншому. І на пенсію я чому вийшов? З тої самої причини. Я їздив до однієї жінки, знайшов таку, що знається на подібних справах, так вона цю карту, на якій його підпис, навіть до своєї хати не дозволила занести, так перелякалася. Сказала, що не можна мені більше грати, а розписку треба якнайшвидше спалити. - І ви спалили?

- Ні, звичайно, але заприсягся на світ Божий не діставати, сам не дивитися і нікому не показувати.

- А я якраз хотіла попрохати подивитись. Дуже мене цікавить, чий там підпис стоїть.

Федір Іванович підняв на мене очі:

- А ви не здогадуєтесь? - І, не чекаючи відповіді, додав. - Не ображайтесь. Не покажу. Та жінка сказала, що це дуже небезпечно, перш за все для мене.

- Чому б тоді її насправді не спалити?

Мій співбесідник подивився, наче я несповна розуму:

- Серце моє, це ж убойний шанс! Як же його спалити? Люди оно радіоактивні мітки використовують у грі. І то нічого. Не бояться. А потім, завжди є вірогідність, що помиляється та жінка.

- А до священиків ви не пробували звертатися?

- Та ви що! Мене тепер у церкву на поріг не пускають. Відчувають якось, не інакше. Священик вибігає, як дьогтем підмазаний, де б не був, і навіть розмовляти ні про що не хоче.

Я зіщулилася.

- Ну а ті кістки, якими ви в нарди грали? Вони справді були людські?

- Так. - Федір Іванович сумно похитав головою. - Я потім навмисне у медінституті перевіряв, там скелет стоїть розібраний. - І цю розписку на карті ви все-таки мені не покажете?

- Не покажу. Нікому не покажу і заховаю так, що ніхто не знайде.

- Тоді книжки не вийде. - Я вдалася до грубого шантажу. - Хто ж повірить у всю цю історію, якщо я напишу, що навіть розписки не бачила.

- А ви напишіть, наче бачили. На те ви і письменниця, щоб вам люди вірили. Дюма оно теж мушкетерів ніколи не бачив.

Його логіка була убивчою.

- Ну добре, а що, крім цієї містичної історії? Як то кажуть, що корисного читач винесе з цієї книги?

- Як це, що винесе? Життя винесе. От ви знаєте, наприклад, що картярі свого часу врятували Богдана Хмельницького? Коли турки вночі напали на Січ, дозорні спали, а картярі, звичайно, ні, бо грали в карти. От вони і підняли тривогу.

Я посміхнулася. Знову починає за рибу гроші.

- Так пробачте, гуси теж колись Рим врятували. Давайте я про гусей напишу.

Федір Іванович не образився.

- Ну, якщо гуси заплатять… А от до речі, ви знаєте, що теорія ймовірності зародилася тоді, коли Паскаль намагався розв’язати задачі, що їх йому підсунув найавторитетніший шпільовий Франції кавалер де Мере. Йому треба було розрахувати, як обкатувати лохів у зари.

Я цього не знала.

- Ну от бачите! Напишіть. Враховуючи складність завдання, я підвищую ваш гонорар до п’ятнадцяти тисяч. Можу одразу видати аванс.

- Не треба. Я подумаю, а тоді вже будемо говорити про аванс. З цього просто може нічого не вийти.

- Вийде. Даю вам місяць на роздуми. Сам я нікуди не поспішаю, вийшов на пенсію. Капусти за останній час намолотив - на сто років вистачить. І вам вистачить на гонорар. Буду в пансіонати їздити, з читачами зустрічатися, мінеральну воду пити… А ви думайте. Через місяць я вас знайду. - Він витяг з кишені ручку, взяв серветку і підняв на мене запитальні очі. - Який у вас номер телефону?

Те літо видалося для мене дуже клопітким. Одне відрядження за іншим. Я майже не з’являлася вдома і, звичайно, той, хто пробував до мене додзвонитися, лише марно витрачав час. І от якось, чергового разу запізнюючись на поїзд, вже на порозі квартири я почула телефонний дзвінок. На тому боці ввічливо спитали:

- Людмила Миколаївна?

- Так, але говоріть швидше. У мене за тридцять хвилин потяг.

- Це райвідділ внутрішніх справ. Ви знайомі були з Мірошником Федором Івановичем?

- З ким?

- Федір Іванович Мірошник. У нього в записнику був ваш телефон.

- Ну то й що?

- Я б хотів вас запросити, щоби поговорити з цього приводу.

- Молодий чоловіче, - сказала я, - у мене за півгодини потяг, я їду у відрядження. Буду тільки в понеділок.

- Нема питань. - Голос на тому боці не виявляв нетерпіння. - Приходьте до райвідділу в понеділок. О восьмій сорок п’ять. Моє прізвище Микитюк.

У понеділок я стояла перед воротами забрьоханої двоповерхової садиби з вивіскою “Районне управління внутрішніх справ”. Міліціонер на вході краєм ока глянув на моє редакційне посвідчення і пропустив у двір. Черговий в коридорі за скляною перегородкою взагалі на документи дивитися не став.

- З газети? До Микитюка? Ліворуч за двері, дванадцята кімната.

Трошки поблукавши тісними коридорами, я нарешті опинилась в маленькій кімнаті з трьома столами, заваленими паперами. Протиснутись між меблями можна було хіба що боком, а на єдиному стільці для відвідувачів красувався панцирний жилет.

- Я можу побачити Микитюка?

Молодий коротко стрижений хлопчина бандитського вигляду підняв на мене очі. Тут я згадала його, і одразу зрозуміла, про якого Федора Івановича йтиметься.

- Ви телефонували мені, домовлялись на восьму сорок п’ять.

- А! - Він чомусь невдоволено поглянув на своїх сусідів і підвівся зі стільця. - Зараз.

Жилет перекочував на підвіконня, а я була запрошена сісти на звільнене таким чином місце. Очі у слідчого були червоними, чи то з недосипу, чи то з перепою.

- Перше питання. Як ви сюди пройшли?

- За редакційним посвідченням. - Я простягнула йому документа.

- Служба… - Микитюк з докором похитав головою і поклав моє розгорнуте посвідчення на стіл перед собою. - Друге питання. Ми з вами раніше ніде не зустрічались?

- Зустрічались. Півроку тому. У відділку на залізничному вокзалі.

- А, точно! Здається, вас обікрали.

- Ну, майже.

Він дістав якийсь бланк і почав ретельно його заповнювати, звіряючись періодично з моїм посвідченням.

Решта населення кімнати не звертала на мене ніякої уваги. Один ліниво крутив диск телефону, додзвонюючись кудись, а другий просто собі тихо спав, поклавши голову на руки.

- От, почитайте, чи правильно я все записав. Якщо правильно, розпишіться внизу.

На бланку ретельно були записані дані з посвідчення.

- Все правильно. - Я поставила автограф, а слідчий вказав на рядок вище.

- Це про відповідальність за неправдиві свідчення. Напишіть прописом, що попереджені.

Я написала, і хлопець поспішно вихопив папірця з моїх рук.

- Скажіть, ви були знайомі з Мірошником Федором Івано-вичем?

- Так, ми познайомились у поїзді. Ви ж теж були з ним знайомі.

- Я? - Здивувався слідчий, і в його очах вперше промайнуло щось людське.

- Ну, так. Нас з ним затримали на вокзалі, а ви ще потім з нами розбиралися. Один тоді на нас заяву написав про карти. Пам’ятаєте, дідок такий солідний? Ми удвох з ним були. А до речі, що сталося?

- Зарізали його.

- Як зарізали? - Я розгубилася, як завжди губляться від таких відомостей.

- Ножем. Прямо на вулиці. А ви добре його знали?

- Та ні, тільки в поїзді тоді бачились, і все. Він навіть не дзвонив потім.

- Ой, слухайте, - раптом зрадів слідчий, - а я його згадав! І вас згадав. Правда, солідний такий дідуган. Ще на нього казали, що він шулер. А я думаю, де я вас бачив?!

- Ну от. - Я була здивована тим, що в такій установі у такої людини з’явилась нормальна емо-ція. - Хто ж це його? Хоча, я так розумію, якраз це ви і з’ясовуєте.

- Та ні, тут якраз майже все зрозуміло. Він же і насправді шулером був.

- Казав, наче зав’язав. На пенсію вийшов.

Микитюк похитав головою:

- Не втримався на пенсії ваш знайомий. Вклав гроші у якусь фінансову піраміду, і коли вона хлопнулася, повернувся, так би мовити, до старої професії.

Слідчий почав щось писати, періодично замислюючись і кусаючи ручку.

- А як же його так?

- Ну звичайнісінько. Вони ж по притонах грають. А тут якраз з’явились відморозки, які в карти програють, а потім в темному кутку все відбирають. У того, хто виграв. Ну а цей, напевне, не хотів віддавати.

Я замислилася.

- Кажете, гроші в піраміду вклав?

- Ну так, хотів по-легкому заробити. “Капусти намолотив - згадалися мені слова мого поїзного попутника, - на сто років вистачить.” Вклав у піраміду. Знайшлися все-таки методи на старого шпільового. Разом з його убойним шансом. До речі…

- А розписку знайшли?

Микитюк здивовано підняв брови.

- Від піраміди?

- Та ні, - я сумно похитала головою. - Талісман у нього такий був. Карта розмальована.

- Нічого не знайшли. Вони його дочиста обібрали. От прочитайте. - Слідчий простягнув мені папірця. - Якщо все правильно, напишіть: “З моїх слів записано вірно” і розпишіться.

Жовтуватий папірець, крім моїх вихідних даних, містив всього дві фрази. “З Мірошником Федором Івановичем я познайомилась випадково в поїзді. Ніяких контактів з ним не підтримувала”.

Я ще раз перечитала: “… випадково… контактів не підтримувала”. Перед моїми очима раптом постала картина, немовби кадр з кінофільму. Він, мій попутник, сивий, старий, самотній стоїть у темряві, а проти нього молоді відморозки. І спина у нього схилена, як тоді в коридорі, коли його образили. Напевне, вони й були схожі на тих, з вагона-ресторану, такі самі нахабні і нездарні. А він виграш свій не віддав. І не тому, що вважав гроші дорожчими за життя. Тут я вже і сама могла поставити “мазу”. Він, старий законник ігрового світу, просто не міг допустити, щоби якісь бандюки ламали святі правила, за якими він жив все життя.

- Ви щось можете додати?

- Що? - Я повернулася зі своїх думок до реалій відділку міліції. Микитюк дивився на мене запитально. - Ні, я зараз. Я просто згадала.

А і справді, що я знала про громадянина Мірошника Федора Івановича? З точки зору закону, та і просто для сторонньої людини. Нічого. Кому розкажеш, що я про нього знала те, чого не знав ніхто? Чому ніхто? Тому що я була певна на сто відсотків - про те, як поставив душу на кон, він нікому не розповів. Ще з самого початку було зрозуміло - нічим хорошим ця історія не закінчиться. “Якщо з’явилася така штука, потім буде відкат назад. Може, і не у грі, а у чомусь іншому”. Це він сам сказав. Він це теж розумів, коли стояв проти бандитів. Господи!

Так, спокійно. Ми познайомилися випадково. Це правда. І контактів не підтримували. Я у відрядженнях була. Півроку. Може, він дзвонив. Навіть напевне дзвонив. А може, й ні, коли зрозумів, що грошей нема і нема чим переді мною хвалитися. Треба заспокоїтись. Усі думки в голові перемішалися. Не виключено, до речі, що насправді розписки ніякої не було. Він просто сплів цю побрехеньку, щоби сподобатись молодій дівчині, журналістці, мріяв щоб я книжку про нього написала. Ну, самі подумайте - гра людськими кістками, на душу…

А я і так про нього написала би. Тільки б він був живим. Я би про нього написала і без цієї історії. Це ж багатий матеріал, мрія письменника! Якби він був живий. І книжка могла вийти цікавою, особливо якщо б він диктував її, сидячи навпроти і пускаючи блискучою ложкою сонячні зайчики мені в очі.

- Що саме ви згадали?

За столом навпроти сидів слідчий райвідділку міліції і уважно вивчав мене своїми холодними очима. Я здригнулася.

- Нічого-нічого. Це емоції. Звичайні жіночі емоції.

Потім квапливо розписалася внизу жовтуватого аркушика і підвелася зі стільця.

This file was created

with BookDesigner program

bookdesigner@the-ebook.org

21.05.2009

Content

Брати Капранови
Кобзар 2000. Soft

Розділ 1 РУСАЛКА

Розділ 2 КАТЕРИНКА

Розділ 3 ЯК УМРУ, ТО…

Розділ 4 ПЕТРУСЬ

Розділ 5 ВІДЬМА

Розділ 6 ПОРОДИЛА МЕНЕ МАТИ

Розділ 7 СОН-6

Розділ 8 ПЕРЕБЕНДЯ

Розділ 9 ТОПОЛЯ

Розділ 10 ВЕЛИКИЙ ЛОХ