Щербак Юрий Николаевич

Бар'єр несумісності

Юрій Щербак

Бар'єр несумісності

Після денної праці зійдемось на бесіді про Серце.

Воно поведе нас через земні обшири до Тонкого Світу,

аби наблизити до сфери Вогню.

Чи можете уявити, що б являло людство при здорових

тілах, але при темному серці? Істинно, поки не просвітлиться

серце, не буде поборено хвороби та немочі,

інакше біснування серця при сильних тілах жахне світи.

Якщо зустрінете святенника, знайте — не від серця він.

Якщо зустрінете марновіра, знайте — не від серця він.

Якщо зустрінете заляканого, знайте — не від серця він.

Вже час відібрати всіх серцевих фіглярів, аби вони

не гралися з серцями людськими. Треба вивчити, коли серце

затьмарене самолюбством та жорстокістю.

Хто любить квіти, той на шляху серця.

Хто знає прямування вгору, той на шляху серця.

Хто чисто мислить, той на шляху серця.

Серце — сонце організму.

Книга Серця, 2, 13, 365, 390

Розділ 1

Холодний вітер з Даугави, де похмуро застиг крижаний брухт, зігнав усіх зайвих людей з перону ризького вокзалу. Змерзлі провідники тупцяли біля вагонів поїзда Рига — Одеса, нетерпляче поглядаючи на бетонну вежу з дзиґарем… То сіявся на перон сніг, твердий, як сіль, то суворо чистим ставало повітря, ледь-ледь пронизане сутінню. Але швидко над Балтикою згасло короткочасне сонце, день залишив по собі лише непевні світляні просмуги, а з-понад Полярного кола вже надійшла ніч. У вагонах заблимало електричне світло — неначе запалили свічки чи гасові лампи — таким кволим здавалося воно зовні.

Проминувши тунель, Костюк вийшов на перон. Він з полегкістю залишив позаду шум великого залу, в якому голоси лунали вогко й лунко, як у лазні, а мармур наче пахнув солдатськими шинелями. В місті враз засвітились неони. Навпроти готелю «Аврора» спалахнули прожектори, вихопивши з темряви великий кінорекламний щит. Порожньо було на пероні, лише за кілька метрів попереду йшла дівчина в темній хутряній шубці та високих, до колін, замшевих чобітках. Вона озирнулась, Костюк відчув, як ніби хтось застережливо й твердо поклав руку йому на плече. Спокійно. Спокійно. Зараз усе скінчиться. Вона сяде в четвертий вагон, а ти підеш далі, у дванадцятий.

Він дивився на дівчину, очікував, коли вона ступить праворуч, зупиниться коло провідника й вийме з сумочки квиток, а він піде далі, заспокоєний та байдужий. Але вона пройшла повз четвертий вагон, навіть не глянувши на скляний номер, що тьмяно світився вгорі. Причепили електровоз, і з цієї миті місто почало вмирати для Костюка, зникаючи в темряві й спогадах. Закіптюжена цегла Домського собору опинилася обіч кам'яниць Гамбурга, а зруби одноповерхових дерев'яних будиночків на центральній вулиці міцно пов'язали в його уяві це місто з купецьким Іркутськом; уклались нові просторові відношення, непорівняльні речі стали поруч у невластивих вимірах, ніби з-під байдужої геометричної оболонки визирнули їхні справжні обличчя. Відсунулося в забуття усе зайве, всі принади для туристів — середньовічні вогкі лабіринти вуличок Старого міста, елегантні пам'яткові салони, в яких чемні продавщиці зверхньо дивляться на відрядженців, вимовляючи своє «пожалюйста», кав'ярні — гірші, ніж у Будапешті й кращі, ніж у Києві, — все це відійшло, як і рутина конференції з її нудним ритуалом, і залишилася тільки та вдова з золотим медальйоном на шиї, що відшукала його в перерві між засіданнями. Вона прочитала його спогади, де Костюк писав, як майор Софронов заганяв їх у вагони, як шукав серед них політруків та євреїв, як бив чобітьми він, майор Софронов — колишній майор авіації. Щоб не бруднити руки, вій ходив у шкіряних рукавицях із крагами по самі лікті — бородатий здоровань у синій авіаційній пілотці. «Де він? — плакала жінка. — Що з ним? Це мій чоловік». Вона з надією зазирала Костюку в очі; а він мовчав.

Вони вбили майора, як тільки поїзд одійшов од Ясинуватої. Був початок листопада, на землю вже лягала зима. Їх загнали у відкриті пульманівські вагони з-під вугілля. Вони задавили майора ремінцем, і сніжинки вже не танули на його спухлому обличчі. Потім, відпочивши, вони випхали його тіло через борт пульмана. Теплі речі зняли. Майор важко звалився на насип. Він лежав у забруднених вугільним пилом кальсонах та подертій сорочці. Вартові, які їхали в останньому вагоні, дали для порядку кулеметну чергу.

Незнайомка підійшла до дванадцятого вагона.

Костюк одразу впізнав її, одразу, як тільки побачив її обличчя, і навіть раніше, коли вона ще не озирнулася, — вже тоді якесь передчуття з'явилося в ньому, наче хтось — той, хто потім поклав твердо руку йому на плече, — наче хтось стиха подав йому умовний знак. Костюк нелегко запам'ятовував обличчя — вони просівалися крізь його пам'ять, як вода крізь решето, не затримуючись, бо їх було надто багато, й пам'ять, захищаючись, не пускала їх углиб, і тисячі людей, з якими зустрічався Костюк, розвіялись, не полишивши в його пам'яті навіть тонких корінців; він байдуже до цього ставився — це було невід'ємною частиною його професії. Через те він так здивувався, коли запам'ятав обличчя цієї дівчини, котру випадково й на одну лише мить зустрів у Києві в магазині канцелярських товарів на Червоноармійській вулиці, якраз навпроти Рогнідинської вулиці. Він запам'ятав усе до найменших подробиць: як вона вагалась, як зосереджено прикладала до руки годинник «Полёт» у цьому маленькому, тісному магазині, де якісь люди поквапливо купували згортки туалетного паперу.

Костюк відчув тоскний біль під лівою лопаткою, його почало злостити це хвилювання, але він не міг себе опанувати, бо незнайомка легко зайшла у вагон, він ступив слідом за нею, вдихнувши особливий вагонний запах дешевої випраної білизни й сигарет; хтось штовхався, виходячи з вагона, хтось уже допитувався, коли поїзд приходить до Києва, а дівчина в темній хутряній шубці повільно посувалася вперед.

Костюк ішов за два кроки від неї. Тверді жовна проступили на його обличчі. Відчув, що зараз станеться щось надто важливе в його житті, і чекання цієї неминучості, майже приреченості, було нестерпне: він добре знав усі примхи долі, всі іронічні, легковажні й страшні повороти сюжетів, що часто розігрувалися перед його очима; всяка випадковість, що раптово входила у систему його розміреного життя, викликала спротив і підозру; звичайно, ми поїдемо в різних купе, подумав Костюк. Це було як заклинання: вона пройде повз шосте купе зараз, стривай, вона пройде, пройде, і завтра я забуду її, як забуду цю конференцію в Ризі та цей поїзд. Так зустрічаються, далебі, герої дешевих мелодрам, а не тверезі люди, котрі навіть можуть вираховувати ймовірність подібної зустрічі: вона дорівнює одиниці на півтора мільйона, тобто практично нулеві.

Незнайомка пройшла повз шосте купе.

Костюк розгублено зайшов у порожнє купе. Сів, сердито кинувши на столик єдину річ, яку віз із Риги, — у картонній коробці латиську дерев'яну ляльку в червоній з чорними смугами сукні та червоно-чорному ковпаку. Скидаючи пальто, почувався, старим, нікчемним і подумав, що життя в принципі скінчилося. Треба було летіти літаком. Бо вагон брудний, провідник скидався на відставного кавалергарда, і в цьому теж було щось бридке, а найгірше було попереду: розмови з попутниками, їхні спостереження. за погодою, їхні запитання — увесь цей тривіальний кількагодинний курс залізничного людинознавства. Треба було летіти літаком; це надто велика розкіш — розтринькувати рештки свого життя по цих вагонах — повільних, рипучих і брудних.

— Пробачте.

В купе стояла та дівчина.

— Пробачте, це, здається, моє місце. Я пройшла, думала, це у восьмому купе. Дякую.

Вона тримала в руках квиток. Вона здалася Костюкові зовсім молодим дівчам. У неї був заклопотаний вигляд школярки на уроці геометрії. Він допоміг їй покласти валізку в горішню нішу.

— Скажіть, ви тоді купили годинник? — спитав Костюк.

Вона подивилася на нього уважно, і він відчув важке биття свого серця.

— Купила.

— А чому чоловічий?

— Як зуби лева. Амулет. А звідки ви знаєте?

— Я бачив вас у магазині.

— Справді? — всміхнулась вона. — У вас добра пам'ять. — В її голосі було спокійне здивування — нічого більше. Вона скинула шубку й сіла навпроти Костюка. Поклала руки на стіл (на вузькій руці виблискував «Полёт») і задивилась у вікно; у шибці примарно подвоювалось їхнє купе, мовби винесене назовні, в млу. На незнайомці була коротка спідниця й темно-сірий светр із глибоким вирізом; на шиї — хустка, помережана дрібним турецьким малюнком.

Він не помилився — дівчина й справді була напрочуд гарною. Йому все в ній сподобалось — і коротко підстрижене попелясто-каштанове волосся, і темно-карі, майже чорні, очі, й ніжні тіні вій над очима; обличчя вилицювате, а шкіра такого свіжого смаглого тону, шкіра, що любить сонце. Дівчина зосереджено дивилась у вікно, й Костюкові здалось, що на переніссі в неї з'явилася вперта зморшка. Він подумав: яке в неї, мабуть, гарне й міцне тіло, — і подивився на її коліна, і знову відчув болісне калатання серця.

Він вийшов у коридор покурити. Йолоп, сказав він самому собі, старий йолоп. І тобі не соромно? Витріщив очі на якусь школярку або студентку, мовби ніколи не бачив чистих, молодих дівчат, пора яких тільки починається. Твоя пора кінчається, не забувай про це. А може, вже й скінчилась. Теж мені — підстаркуватий романтик, який закохується в дівчину з першого погляду. Уявляю, як би вона реготала, коли б дізналась про це. І як би реготала вся клініка, хі-хі-хі, любов із першого погляду, Андрію Петровичу, де ви бачили таке? Господи, важко зітхнув він, навіщо я поїхав цим клятим поїздом?

З'явився попутник — старшина надстрокової служби, невиспаний, бо дві доби не міг знайти в Ризі готелю й куняв ночами на вокзалі, — й одразу повідомив, що дочка його вчиться у п'ятому класі музичної школи, має абсолютний слух; майже одночасно з ним прийшов дядько в чорному кожусі — лісоруб із Ворохти, який працював на лісоповалі трельовщиком: робота хороша — дадуть тобі ділянку лісу й рубай, трактори дають, хороші харчі: хліб, гречану крупу, сало, цукор; вони самі й куховарять; бригаду їхню в Латвії знають, хлопці роботящі, файні — всі його земляки. А оце в сина весілля, то не було білетів у загальний вагон, доводиться їхати в оцьому панському.

Поїзд рушив у ніч. Костюк згадав ту сиву вдову з золотим медальйоном на шиї: золоте сердечко, всередині зелений камінець. Вона пішла, переконана, що це її чоловіка зустрів у Ясинуватій Костюк; ненависть, страх і надія були на її обличчі. Лісоруб одразу заснув, а невиспаний старшина повільно сьорбав чай і розказував про свою дочку. Він швидко познайомився з попутницею, яку став по-батьківському величати Валею, Валюшею, а вона тільки усміхалась лагідно й частувала старшину ризькими цукерками. Костюк від чаю відмовився. Нарешті старшина закрив вікно коричневою дерматиновою фіранкою, бо знадвору тягло холодом, і вийшов, аби дівчина переодяглась. Потім старшина вклався спати.

З сусіднього купе прийшла Говорова з інституту Стражеска — вона теж виступала з доповіддю на цій конференції. Костюк стояв із нею в коридорі. Це була його остання спроба подолати ті невідомі й темні сили, що звели його з незнайомкою, яку звали Валентиною.

Говорова, бліда сорокарічна жінка з великим підборіддям, довго й докладно розповідала йому про свого чоловіка — льотчика, який підрядився недавно у Магаданську область начальником аеродрому на два роки, а до того працював у Борисполі, кличе її, навіть погрожує, що знайде собі іншу жінку, якщо вона не приїде, а вона не може поїхати, бо в неї дисертація; вона так казала про свою дисертацію, як інші говорять про виразку: мені не можна їсти того-сього, бо в мене виразка; Костюк вирішив, що стоятиме з Говоровою до дванадцятої години ночі, а потім повернеться в купе, і якщо попутниця спатиме, це буде означати, що з ним приключилась дрібненька оказія, й пам'ять про неї згасне через п'ять хвилин по тому, як їхній поїзд зупиниться в Києві; це означатиме, що треба було летіти літаком.

Вони міркували з Говоровою, скільки грошей заробить її чоловік за два роки, скільки проп'є, а Говорова чомусь пригадала Улан-Батор, де вона працювала кілька років тому, й велику повідь, що застала її в степу; монголи відправили її останньою машиною разом із дітьми — ці ніжні дітлахи диво якесь, такі спокійні, гарні; а вода все прибувала, й вони ледве вирвалися з тої долини, а ті, хто лишився на узвишші, коли надходила та холодна каламуть, не вміли плавати; потім Говорова знічено спитала Костюка, чи не погодився б він бути офіційним опонентом у неї на захисті, далі знову згадала чоловіка й пішла до свого купе о пів на першу годину ночі, коли всі поснули, а поїзд йшов через Литву — тут лежали слов'янські сніги й панувала пустка. Костюк обережно прочинив двері купе. Коридорне світло впало на обличчя попутниці. Вона не спала й дивилась на Костюка.

— Ви не спите? — пошепки спитав Костюк, хоч уся абсурдність цих слів була очевидна.

— Ні, — так само пошепки відповіла вона. — Де ви так пізно гуляли?

Він зачинив двері. Дівчина, яку звали Валентиною, лежала на горішній полиці. Вона була поруч, але темрява поглинула її, забравши все живе і об'ємне, все певне, молоде й тепле; Костюк притулився плечем до дзеркальних дверей купе, він входив у безсоння, лишившись наодинці з голосом цієї дівчини. І він думав про дивні властивості її голосу, її сміху; наче підслуховував уривки незнайомих телефонних розмов, шепіт невідомих йому, але дуже близьких людей, котрі розуміють одне одного з півслова; стає смутно й заздрісно від їхніх світлих таємниць. Лісоруб сопів із присвистом, накинувши на голову ковдру. Старшина лежав навзнак, мовчки, нерухомо й суворо, і можна було подумати, що він прислухається до їхньої розмови, та Костюк знав, що так сплять украй знесилені люди.

Костюк перешіптувався з попутницею. Втоми, апатії й бажання відлежатися в поїзді після конференційної суєти як не бувало. Що схвилювало його, коли він зустрів цю молоду, вродливу — занадто для нього молоду й вродливу — дівчину? Чому саме її запам'ятав він, а сотні інших молодих вродливих дівчат, випадково стрінутих, залишили його байдужим? Він здивовано поглядав на себе збоку, так, наче під час експерименту спостерігав цікаве, незрозуміле явище. Щось було в ній та в її голосі, таке, що примушувало його стояти, забувши про втому, на відстані поцілунку від неї, такої близької і абсолютно далекої, зниклої в темряві, чужої, невідомої та наче неіснуючої. Вони перекидалися різними необов'язковими словами легко, мов сніжками, з автоматизмом добре вихованих людей, посміювалися, глузували з себе, оповідали всякі кумедні історії; поступово вимальовувались абстрактні обриси цієї незнайомки, мовби давалися йому умови складної задачі, яку ще треба було вирішити. І було в цих умовах наперед дане, що вона — Вродлива Дівчина. Він це знав, але треба було йому зрозуміти, що саме в ній бентежить його душу, бо це не була холодна краса кінозірки, а щось ближче, рідніше. Саме так: він знайшов це слово. Щось було в ній знайоме й рідне, тільки не міг він пояснити, що саме. Потім йому став відомий її вік: за його розрахунками їй було років двадцять вісім, а може, й тридцять (коли вона розповідала про університет, він швидко підрахував). Це відкриття вразило його, бо вона виглядала значно молодшою. За фахом вона було журналісткою, працювала в редакції київського молодіжного журналу «Світанок». В неї не було дітей, — ось чому вона так молодо виглядає, подумав він, радіючи, що знайшов хоч одну раціональну відповідь. Тепер прийшла його черга сказати, хто він. Йому здалось, що, коли вона знатиме, хто він, зовсім по-іншому дивитиметься на нього, зникне легкість і невимушеність, все зникне. Він знав, як пригнічують людей всякі титули, звання, посади, як гнуть їм спини й душі, як спотворюють звичайні людські стосунки. Через те він відрекомендувався своїй попутниці як звичайний лікар з Жовтневої лікарні, з другого хірургічного відділення.

І тоді:

прийшла до нього Дружина. Він не сказав їй ані слова, нічого голосно не сказав, аби не злякати, не наполохати, бо Дружина — як птиця, як нічна птиця. Інколи вона приходила до нього на межі сну й світанку, щось говорила йому, зникаючи лише вдосвіта у бронзових сферах київського неба; обличчя її, як не силувався, так і не міг роздивитись. Тільки відчуття непевного доторку ще довго залишалось по ній; йому б треба було перед нею покаятися за все, що було до неї, при ній та після неї, треба було б скинути з себе тягар маленького й великого зла, скоєного ним, треба було б вчинити щось добре й дитинне, таке, що вимагало сліз і правди, але хіба можна вести розмови з птицями? Він провів рукою по щоці: хоч і поголився вранці, щока швидко вкрилася колючою щетиною, і він подумав, що це ще одна сумна прикмета старості. Все, що він міг зробити для дружини, — це купити ляльку. Дерев'яну латиську ляльку. Дружина колись збирала ляльки.

Поїзд у сніговому тунелі пробивається до білоруських мерзлих боліт, а Дружина лагідно каже: бути тобі щасливим, Андрію. Бути тобі щасливим. Він схотів подивитися у вікно, у завірюху тої дивної ночі, та дерматинова шторка заважала.

Він сидів тепер на своїй долішній полиці, навпроти Валентини, й дивився вгору, туди, де лежала вона. По столику подеколи проповзало бліде світло, яке вихоплювалося з-під фіранки, коли поїзд проходив повз невеличкі станції. Він вгадував у темряві обриси її тіла. Вона напівлежала, спершись на ліву руку; видко було її оголене плече й правицю, що біліли на тлі темної ковдри.

Й тоді:

лежить у кутку пульмана замурзаний вугільним пилом, закривавлений майор X, бо справжнього прізвища його ніхто з них не знав; називали якесь таке звичайне прізвище — Саприкін, Сафонов чи Сазонов, — Костюк не пам'ятав, яке саме; може, навіть це ніякий був не майор, а звичайний дрібний холуй, з тих, що раптом повиповзали з-під землі, скинувши вмить, як ящірки, свої чистенькі шкури, свою слизьку відданість та ідейність за непотрібністю, бо прийшли нові хазяї й необхідна стала нова шкура, нова відданість, нова ідейність. Якби не той веселий німець, котрий бог зна чому запхнув майора разом із усіма полоненими до пульмана, цей чоловік у синій авіаційній пілотці міг вижити, бо такі добродії, ці гнучкі, кмітливі діалектики, вміють виживати за будь-яких обставин, і зараз міг мешкати де-небудь у Штутгарті, але на його шиї залишилась багряна странгуляційна смуга, й слина замерзла на підборідді; лежить у кутку пульмана майор X — вже без синьої пілотки, без шкірянки. Поїзд повзе по Україні, він іде в Смілу, в сталаг 345, і вже рілля вкривається сніговими смугами, а майор X ще ворухне розбитим беззубим ротом: «Хто ти такий, щоб забирати в мене життя? Ти кат, кат! Мене змусили. І тебе б змусили. І вас усіх. Ви, зас… вояки, боягузи, мать вашу в лоб, програли війну, програли Росію, а тепер на мені хочете відігратися? Ви навіть по-людському вбити не можете. Хіба так убивають? А ти… ти… молокососе, кров моя на тобі вічно залишиться… У мене кров липка, не змиєш. Будеш нещасним! Будеш все життя нещасним!»

— Ви курите? — спитав Костюк. їхній поїзд стояв на якійсь безлюдній станції, потім сонний диктор пробубонів щось у завірюху, рипнули колеса, в сусідньому купе заплакала дитина.

— Так.

— Може, покуримо?

— Гаразд, — одразу погодилась вона.

— Я почекаю, — сказав він і вийшов у порожній нахололий коридор.

Затуливши долонею виріз светра, вона через кілька хвилин вийшла в коридор, мружачись від світла.

— Ого, — сказала вона, подивившись на годинник. — Пів на четверту. Може, будемо спати?

— Ні, — сказав він, — треба бути послідовними. Решту ночі треба провести так само безглуздо, як і початок. Ця ніч варта цього.

— Колись я вірила в неповторну цінність таких ночей, — сказала вона. — Мене бентежила думка, що бачиш людину вперше й востаннє в житті. Боялася щось пропустити. Щоразу здавалося, що ось-ось зустрінеш, нарешті, когось, хто скаже щось найголовніше, якусь істину на все життя, назавжди… Потім зрозуміла, яке це сентиментальне глупство. Бо переважну більшість моїх попутників ніякі істини не цікавили. їх цікавили маленькі еротичні пригоди.

Костюкові стало соромно, ніби його зненацька застукали на чомусь поганому, дрібному, нечистому, але Валентина говорила до нього, як до спільника, говорила подружньому, не скаржачись, ні на що не натякаючи, а лише об'єктивно викладаючи факти, від яких нікуди не дінешся; вона ніби ставила Костюка поруч із собою, а там, позаду, залишились десятки недоладних хвилинних зустрічей, хаотичних випадкових знайомств із людьми, півлюдьми й чвертьлюдьми, що на мить з'являлися а гинули на її шляхах, — якісь самовпевнені майстри спорту в синіх тренувальних костюмах, плечисті хлопці, що повертаються з чергових змагань чи зборів, якісь веселі лейтенанти, які одразу витягають із валізок німецький шнапс чи угорську палінку, якісь нудні інженери, що безперестанно їздять у главки та міністерства, призначають побачення в готелях й дають тільки свої службові телефони, якісь мандрівні музиканти, «лабуги» у несвіжих нейлонових сорочках; їй здавалося, що в футлярах возять вони не срібні саксофони, а залізні іржаві анекдоти, покручені уламки колись блискучих дотепів; вона жаліла цих, по суті, непоганих, затурканих, заїжджених людей, до яких не мала зла, бо всі вони намагалися ставитись до неї з підкресленою чемністю, уважністю, чуйністю, ніжністю, а коли вона раптом питала когось із них, чи слухали вони коли-небудь «Глорію» Вівальді, вони підозріливо дивилися на неї, гадаючи — що б це все значило? Чи не насміхається з них ця гарна молода жінка?

— Я не вірю у вагонних пророків, — сказав Костюк. — Не вірю у євангеля від Південно-західної залізниці.

— Я вже від цього вилікувалась, — відказала вона.

Помовчали, поглинуті гуркотом зустрічного поїзда.

— Знаєте, — сказав раптом Костюк, — моя лікарська практика почалася з того, що я вбив людину. І сьогодні мені про це нагадали.

— Під час операції апендициту? — всміхнулася Валентина.

— Ні, ні, по-справжньому вбив. Тобто не я один, ще кілька зі мною. Коли потрапив у полон, до нас кинули одного христопродавця. Нашого ж… Ми його задавили.

Він подивився на свої долоні: сухі, міцні руки з ретельно підстриженими нігтями.

— Але то була війна, необхідність. А вже потому я зробив таке паскудство, що треба мені руки відбити. Видавали збірку спогадів «Лікарі на війні». Я написав про полон. І про це… Пишучи про того зрадника, не втримався від спокуси й написав, що його прізвище Софронов, хоча ніякої певності в цьому не було. Написав прізвище наобум, задля більшої документальності. І тепер мушу розплачуватися за це. Сьогодні до мене підійшла дружина якогось справжнього майора авіації Софронова, вона переконана, що то був її чоловік. Він воював теж на Донбасі. Пропав безвісти… І я тепер почуваюся останнім негідником. А найбільше мене вразило, що ту вдову не цікавило, чи був її майор Софронов зрадником, чи міг він ним стати, чи ніколи б не став… її цікавило лише одне: чи справді ми вбили його… чи, може, я помиляюсь. Коли я сказав, що не помиляюсь, вона пішла, подивившись на мене, як на вбивцю.

Валентина слухала його дуже уважно. Йому раптом схотілося пальцями торкнутись її щоки — там, де шкіра найніжніша, — коло вуха, а потім провести пальцем по шерехатих губах. Це було таке сильне бажання, що він, кваплячись, дістав ще одну сигарету, аби кудись діти руки. Він помітив у Валентини кумедну звичку: коли на її чоло спадало пасемко волосся, вона смішно, зовсім по-дитячому, відкопилювала губу й здувала пасемко з лоба.

— Пробачте, — сказав Костюк. — Я зі своїми невеселими спогадами. Війна вас не цікавить, чи не правда?

— Я не пам'ятаю війну, — відповіла вона. — Пам'ятаю тільки салют Перемоги.

Він подумав, що втаємничив її в таку річ, яку розказують лише людям, з якими напевне ніколи більше не зустрінуться. І йому стало сумно.

— Як вам сподобалася Рига? — спитав.

— Міста я майже не бачила. Влітку, мабуть, тут гарно.

— Були у відрядженні?

— Ні, — відповіла вона. Відповіла неохоче, і він вирішив більше ні про що не питати, бо сам цього не любив, а тепер поліз до неї з запитаннями. Треба було повертатися в купе.

— Я розлучувалася, — сказала вона. — Тепер мені повернули дівочі мрії, дівочу цноту та дівочу честь. І п'ять років життя. Пробачте, це теж не дуже весела тема.

— Пробачте, я не повинен був питати…

— Ні, ні. Це так звичайно… Люди спочатку кохають одне одного, а потім розлучаються. Холодно…

Вони повернулися в купе, яке здалось їм теплим і затишним. Розмова в коридорі мовби зблизила їх. Сіли внизу — Костюк вмостився коло вікна за столиком, тут було холодніше, а Валентина притулилась коло дверей. Костюк із шурхотом підняв дерматинову заслонку.

— Як добре, — сказав, — що у нас мужчини й жінки їздять у спільних купе. Якби ми були в Польщі, ми б з вами не познайомились.

— Ми б з вами познайомилися, — заперечила вона.

— Яким чином?

— Редакція прислала б мене до вас у клініку. Знаєте — є така відома в нашому місті клініка професора Костюка?

Він зареготав різко й голосно, але ніхто з попутників, на щастя, не прокинувся.

— Гаразд. Один нуль на вашу користь. Я з вами познайомився в магазині канцтоварів. А ви зі мною де?

— По телевізору. Запам'ятала, коли ви виступали, всіх закликали кров здавати. Потім була на вашому виступі, де ви говорили про пересадку серця. І ваші спогади читала. Дещо про вас чула. Кажуть, ви дуже не любите журналістів. Це правда?

— Так, — сказав він. — Але це вас не стосується.

— І якщо я прийду до вас…

— Я буду радий. Приходьте.

Підповзав світанок — повільний і по-зимовому невеселий. Полісся ще лежало в темряві, в забобонному лютневому мороці; ще безнадійно чорніли переліски, й неторканим нічним снігом встелені були пристанційні майдани, і лише де-не-де шофери на автобазах уже заливали гарячу воду в радіатори чи палили засмальцьовані ганчірки, аби зігріти вистиглі мотори, й тоді масне полум'я погойдувалось на вітрі, й від цього мороз здавався ще лютішим.

Та в цьому похмурому непривітті вже щось мінялося — повільно й важко. До каламутних, одноманітних барв ночі хтось додав трохи світла, трохи надії на пробудження. Десь за лісами, в небі, що, здавалось, було всипане шлаком, утворилася ранкова рожева ополонка, й цегляні споруди — пакгаузи, маленькі вокзали, двоповерхові диспетчерські будки — стали темно-червоними, як на дитячих малюнках. На перонах з'явились перші люди, й здавалось, вони ще самі не розуміють, що скінчилась влада ночі, — такими відчуженими й мовчазними були ці постаті. А села ховалися в снігах, помережених заячими слідами, й стояла хрустка тиша, як сто або двісті років тому, як завжди, коли холодне сонце ледь займається на сході.

Це була Україна, її північна окраїна.

Вагон прокидався. Почувся кашель, гримкання дверей, хтось голосно розмовляв, а старшина раптом схопився з місця й переставив чоботи ближче до дверей, після чого повернувся на бік і знову заснув. Погляд у нього був безтямний.

Зовсім уже розвиднілось, до туалету вишикувалась черга заспаних жінок у халатах; чоловіки дзижчали голярськими машинками в коридорі. Провідник, схожий на відставного кавалергарда, розносив чай і велично, не рахуючи, кидав срібняки у кишеню білого кітеля. Костюк, і Валентина ще вели якусь балачку, але то були нікому не потрібні, безбарвні слова, попіл від справжніх слів, мовби все таємне, що вночі з'єднувало цих двох людей, зникло разом із темрявою.

У сліпучому світлі дня викарбувались київські гори. Здавалось, що над містом зводиться сонячне склепіння, всередині якого виблискує сніговий пил. Гострим металічним полум'ям леліли бані древньої Лаври. Вартові в довгих кожухах, що стояли на залізничному мості, були притрушені інеєм. Праворуч міст Патона прозоро й легко вигинався над Дніпром — звуженим обмерзлим струмком, який чорною водою своєю краяв розлогі крижані поля. Колія притулилась до схилу гори, й Дніпро зник. Почалися київські задвірки, всі пасажири кинулись до своїх речей, зчинився страшний гамір, по радіо передавали бадьорі марші, й Костюка на мить охопив пронизливий біль, відчуття чогось втрачуваного навіки, чогось світлого, то вже не повернеться.

Він допоміг Валентині одягнутись, дістав згори її валізку. Валізка виявилась зовсім легка — наче нічого в ній не було, крім довідки про розлучення.

Вони вийшли на привокзальний майдан, де все було, як завжди: гамір, штовханина, довжелезна черга на таксі, дзвінки трамваїв, підсилений мегафоном хрипкий голос якогось розпорядника, котрий запрошував усіх на автобусну екскурсію по Києву.

Вони стали на зупинці десятого номера тролейбуса.

— Ну що ж. До побачення, — вона усміхнулась широко, і щось бачене й рідне знову майнуло в цьому усміху. — До побачення, професоре.

Вона приязно махнула йому рукою, стала на приступку тролейбуса, знову всміхнулася, двері зачинилися, й тролейбус рушив.

Костюк подався додому пішки, бо жив неподалік, на вулиці Ветрова, колишній Назар'ївській — тихій старовинній київській вуличці, яка фасадами своїх будинків виходить до Ботанічного саду. Йому здалося: за ці кілька днів, що його не було, місто якось змінилося, стало тісніше й гомінкіше; важкою чередою повзли трамваї по вулиці Комінтерну, над тецівською градирнею тремтіла смужка пари й кружляло, гріючись, замерзле птаство. Тільки Ботанічний сад не змінився: заповідником спокою й зосередженості лежав на схилі гори, обережно тримаючи на вітті своїх дерев сніг і тишу; а вгорі крізь чорно-біле гіллясте плетиво Ботанічного саду червоно просвічував корпус університету. Руді білки перестрибували через доріжки, у ярках вовтузились на санках діти.

І тоді:

Костюк збагнув усе. Він хотів побігти, одразу подзвонити їй, він згадав тепер, де бачив її обличчя, де бачив це коротко підстрижене волосся, ці уважні темні очі й зморшку на переніссі; він згадав, звідки знає те вперте слов'янське обличчя; такі не зраджують, коли полюблять. З болісного забуття виринула Світлана — його перша операційна сестра в медсанбаті, в 1941 році, 393-тя стрілкова дивізія 6-ї армії Південно-Західного фронту, жовтень 1941 року, село Ямпіль на Дінці. Мертві цифри вже нічого не були варті, вони б розсипалися на порох, мов зжовклий архівний папір, якби не Світланка: він поцілував її один раз, невміло, у волосся і в щоку біля вуха, й лизнув м'яку мочку, а Світлана стояла, заплющивши очі, й на перенісся набігла сувора зморшка. Потім вона глянула темно-карим поглядом, і він зрозумів, що це справжнє, бо в погляді тому були чистота й відданість. Це було ввечері, а вранці посивілим від приморозку полем Костюк, притримуючи рукою протигаз, біг на полковий медпункт: німці почали наступ, і начальник МСБ[1] вирішив підкинути туди, де починався головний потік поранених, ще одного лікаря, тим більше, що такий недосвідчений шмаркач, як він, не дуже був потрібен у операційно-перев'язочному взводі. Мерзлою землею закидало медпункт, грудки стукали по даху сарая, мов по віку труни. їх відрізали від дивізії, відкинули геть, ніби ампутовану кінцівку. Він зрозумів, що все скінчено, коли по його сараю вдарили із шмайсерів — тільки тріски навсібіч полетіли — й закричали: «Рус, здавайст!» Так втратив він Світланку, й лише сьогодні він знайшов її: в коротенькій спідниці й чоботах, тільки не кирзових, коротко підстрижена, вона знову увійшла в його життя.

Він зайшов до неприбраної квартири.

Сергій був удома.

— Ти чому не в школі? — спитав Костюк.

— Ми сьогодні граємо на першість міста. Мене відпустили.

— Що нового, старий?

Сергій знизав плечима.

— Познайомився з гарною дівчиною. Більше нічого.

«Я теж, — подумав Костюк. — Ти б здивувався, хлопче, коли б я розказав тобі про неї».

Сергієве ліжко було незастелене. На підлозі лежали старі боксерські рукавички. У попільничці — купа сигаретних недопалків. Коло балконних дверей — пляшка з-під «Наддніпрянського».

На кухні, в раковині, стос немитого посуду.

— Ти б прибрав, — невдоволено сказав Костюк.

— Добре.

Сергій ніколи не перечив Костюкові. Він весь пішов у маму: русявий, сіроокий, тендітний, повільний, немовби перебував завжди в задумі; нерішучий, як і його мати, понад усе боявся щось вирішувати. Навіть коли треба було купити черевики чи костюм, вдатись до елементарного вибору — вагався, мучився, потім легко погоджувався з батьком: як той казав, так і чинив. Колись Костюка де дратувало, він пробував переламати характер сина, перевиховати: вчив його битися, наказував давати здачу шкільним розбишакам, — та нічого з тої науки не вийшло. Боксерські рукавички теж не змінили Сергієвого характеру; трохи побавився ними, а там і стали вони запилюженою деталлю кімнатного інтер'єру, декоративним непотребом, не більше. Дійшов до десятого класу хлопець тихо, ніякими особливими здібностями не відзначався, хіба що добре грав у баскетбол, і в душі Костюк змирився з тим, що виріс його син замріяним, безхарактерним юнаком, на якого дівчата вже почали позирати, бо гарний, високий вдався хлопець.

Костюк розірвав мотузку, якою було обв'язано картонну коробку. Поставив ляльку на письмовий стіл. Лялька стояла струнко, й дерев'яний блиск з'явився на її обличчі.

Син подивився на ляльку, нічого не сказав.

— Ти як, не голодний був? — спитав Костюк.

— Ні, — байдуже відказав Сергій. Швидко поклав у спортивну торбу кеди, труси, майку, рушник та мильницю, шерстяні шкарпетки й дірявий светр. Надягнув пальто й хутряну шапку зі спущеними вухами.

Мерзляк, як і його мати, подумав Костюк. Син чомусь дратував його сьогодні, хоч ніякого приводу до іритації начебто не було.

Нарешті Сергій подався.

Тоді Костюк швидко пішов до телефону. Довго й методично набирав 09, аж поки довідкова відповіла. Він спитав номер телефону редакції журналу «Світанок».

Розділ 2

«Тріумфально кінчається XX сторіччя. Для людського добра й щастя винайдено цілу купу надзвичайно корисних речей: наприклад, запроваджено в практику електронну систему керування конем. Невеличкий комп'ютер, приторочений до сідла, блискавично обчислює найраціональніший режим експлуатації тварини — кількість вівса, яку треба дати коневі, та визначає час, потрібний на відпочинок і сон. Автоматична скринька передач регулює всі накази вершника за допомогою складної системи важелів. Великим попитом користуються жіночі шуби на транзисторах, вироблені з тонких рурочок, наповнених неоном і аргоном: шуба змінює колір залежно від бажання жінки. В магазинах з'явились ложки, всередині яких вмонтовано мініатюрний лазер для моментального підігрівання борщу — цей пристрій дозволяє їсти холодні страви не гаючи часу. Потужна триступенева ракета системи «Марс-5» виводить на навколоземну орбіту камеру з електричним стільцем для виконання екзекуцій у космосі; цей захід є відповіддю уряду США на гуманну резолюцію Об'єднаних Націй про заборону смертної кари на землі. Велику загрозу для туристичних компаній становлять спеціальні пігулки «Інформан»: проковтнувши пігулку, людина може зробити на вибір уявну мандрівку в будь-яку країну на Землі або на інші планети, не встаючи з ліжка. Пігулки «Інформану» роблять зайвими всякі паспортно-візові клопоти й зміцнюють міжнародну валютну систему. Радіо Ватікану повідомило, що вдруге народився Христос, на цей раз у вигляді віруса — специфічної макромолекули ДНК, яка шляхом еволюційних перетворень ще має стати колись людиною. За допомогою електронно-обчислювальної машини доведено приреченість живопису. В машину введено дані про кількість можливих сполучень кольорів, форм та зображуваних предметів. Виходячи з того, що впродовж історії людства існувало 2 800 000 художників, встановлено, що можливості живопису — як фігуративного, так і абстрактного — вичерпані. Прийнято міжнародну конвенцію про припинення безглуздого зайняття живописом. На виставках модерного мистецтва з'явилися скульптури зі стисненого («компрешн-стайл») та розрідженого («декомпрешн-стайл») повітря, при яких працюють потужні насосні станції.

У зв'язку з удосконаленням системи захисту (так званого «бетону» чи «катеначчо») гол у футболі став неймовірною рідкістю. Під час чемпіонату світу з футболу всі команди зіграли між собою з рахунком 0:0. Аби виявити переможця, ФІФА була змушена провести додаткові змагання між командами з шашок, стрільби та перетягування каната. Чемпіоном світу стала збірна Марокко.

Найбільшим бестселером на землі став «Новий канон», автором якого є Голуб Борис Миколайович, народження 1934 року, киянин, кандидат медичних наук, проживає разом із мамою в кімнаті площею 18 квадратних метрів на вулиці Саксаганського, навпроти інституту імені академіка Стражеска. Борис Миколайович — це я, власною персоною, а «Новий канон» — твір мого життя, роботу над яким я розпочав ще на першому курсі медичного інституту, коли мені було 19 років. Преса в тому році виявляла певний інтерес до лікарів, отож я й поклав перші газетні витинки до свого архівного сховища, яке містилося в картонному футлярі з-під Великої Радянської Енциклопедії. З цього футляра почався мій «Новий канон». Як визначити жанр цієї книги? Вона, народилася в період глибокої кризи, що охопила сучасну літературу й здевальвувала всі відомі жанри прози; все штучне, вигадане, висмоктане з пальця вмирає, всі фанерні споруди так званого красного письменства руйнуються перед обличчям нового віровчення, нової наукової системи мислення, ім'я якій — інформатика. Люди, які живуть в упослідженому світі ідеалістичних уявлень XIX століття, люди, які сплять на тихих хуторах свого дитинства, повинні зрозуміти, що скінчилася назавжди доба монументальних романів, епічних трилогій, побутових повістей та ліричних оповідань. Ці неповороткі літературні динозаври й птеродактилі неминуче загинуть у жорстоких умовах еволюційного відбору, в конкурентній боротьбі з іншими, економнішими та ефективнішими системами переказу інформації. Одна думка з нотатника Льва Толстого варта десятка його романів. Одне зведення метеорологічного бюро краще за всякі багатослівні й неточні описи природи, на які так щедрі письменники. Одне соціологічне дослідження заміняє сотню повістей. Настане час, і в музеях виставлятимуть стародавні романи — дивні й невірогідні, як кістяки викопних тварин; відвідувачі сміятимуться з кволих спроб літераторів минулого створити психологічно умотивовані моделі (образи) героїв без достатнього наукового підґрунтя — без знання генотипу героїв чи, наприклад, індивідуальних особливостей функціонування їхньої ретикулярної формації. Особливо кумедним і по-дитячому безпорадним е намагання деяких «письменників» стати в позу всевідаючих деміургів та переказати плин свідомості своїх героїв; «він подумав», «вона подумала» — чи не блюзнірство це? Тільки безнадійні провінціали й неуки роблять сьогодні вульгарні спроби зобразити у схематичному, спримітивізованому вигляді складний, ефірно-невловимий, суперечливий процес мислення, який і досі не піддається моделюванню, попри всі зусилля кібернетиків. Недарма відомий психолог Борель писав: «Вивчення явищ позасвідомих і підсвідомих, численних дивацтв патологічної психології, ролі інтуїції в практичному житті та наукових дослідженнях приводить нас до припущення, що наша думка нескінченно складніша тої ясної свідомості, яка в нас звичайно від неї залишається; іноді нашому розуму вдається оволодіти частинами цього механізму, як правило, прихованими від нього, й утилізувати їх».

Я не хочу уподібнюватись до письменників, які утилізують жалюгідні залишки думки; вони стають схожими на мух, що повзають по поверхні електронного мозку і самовпевнено гадають при цьому, ніби збагнули всі його таємниці.

У «Новому каноні» я рішуче відмовляюся від усяких літературних конвенцій минулого: від штучного сюжету, вигаданих персонажів, сконструйованих подій. До правди йду я через числа, через формули й факти, які кидають сліпуче світло на людину та історію.

Новий канон

1. Одна з найбільших загадок життя полягає в тому, що жоден з нас, людей, не може уявити себе мертвим. Ми можемо уявити мертвими наших ворогів, наших друзів, наших ближніх, наших батьків, навіть наших дітей, себе ж — ніколи. Ми, людство, навіть найзавзятіші безвірники, сповідаємо релігію безсмертя — ірраціональну, тваринну, підсвідому віру в нескінченність нашого індивідуального буття. Наш розум вперто відштовхує все, що пов'язане зі смертю, й хоча ми надто пишаємося здобутками людського духу та поступом нашої цивілізації (див. вступ), у принциповому питанні про смерть наші погляди мало чим відрізняються від поглядів печерної людини. Поруч із датою нашого народження ми навіть у думках марновірно боїмось поставити дату нашої смерті; гадка про неминучий кінець жахає сучасну людину, котру наука вже давно позбавила будь-яких ілюзій щодо потойбічного існування. Ми боїмось темряви, небуття, пустки, вічного холоду й ентропії, і не секрет, що кожне нове покоління все більше й більше цінує цей теплий і комфортабельний світ, його зростаючу принадність. Днями в журналі «Експрес» наведено результати опиту 10 695 000 молодих французів у віці від 15 до 29 років. Опит провадив французький Інститут вивчення громадської думки. На запитання: «Чи хотіли б ви знати дату своєї смерті?» — відповіли «так» лише 2 % учасників анкети. Ще 10–15 років тому стверджувальну відповідь давали 60 % опитуваних. Ми ухиляємось від холодного погляду смерті, ми воліємо не думати про виклик, кинутий нам еволюцією, яка безжально й марнотратно винищує найціннішу з відомих досі самоорганізованих систем — людину.

2. І ось наслідки. Аби не думати про неминучу смерть, люди коять казна-що — пишуть театральні рецензії, конструюють удосконалені автомобілі (які збільшують у сто крат небезпеку смерті), п'ють горілку, видають романи, займаються філателістикою, вивчають нікому не потрібні, неіснуючі мови, з галасом обирають президентів, штовхаються на біржах, захоплюються блиском генеральських еполетів і грають у футбол; тисячі дрібниць, дивацтв і безглуздих занять відвертають людину від головного, вічного питання, яке рано чи пізно постає перед нею. Те, що вибачливе для первісної людини, ще нездатної піднестись до усвідомлення своєї минущості, тимчасовості, обмеженості в часі й просторі, обертається на страшну, неприпустиму сліпоту за сучасних умов. І я кажу вам: час уже проголосити Декларацію Роду Людського, проголосити Хартію вільного й незалежного Homo sapiens, в якій було б чітко сформульовано головну біологічну мету людства на майбутнє, на тисячу років уперед.

3. Ми повинні точно сформулювати мету, визначити напрямок наших зусиль, вже зараз передбачити всі моральні, етичні, політичні й релігійні ускладнення, які можуть виникнути в ході реалізації цієї програми. Чого, власне кажучи, ми бажаємо? Повного фізичного безсмертя людини? Чи продовження життя на якийсь певний період — скажімо на 100 чи 200 років? Чи тільки виправлення, видалення кричущих несправедливостей природи — передчасних, трагічних смертей, нещасних випадків? Чи, може, ми знайдемо інші альтернативи? Наприклад — збереження, консервування інтелектуального потенціалу людства, пам'яті людей (їхнього мозку) при неможливості збереження інших органів і систем. Розшифрування генетичного коду приведе нас до ще більш несподіваних результатів. Так, недарма Г. Меллер (США), виступаючи в 1963 р. на симпозіумі «Перспективи контролю еволюції людини», запропонував створити банки, де б зберігалися чоловічі статеві клітини від осіб, що виявили «хист розуму, достойність натури або фізичну придатність». Заради об'єктивності контролю він закликав використовувати для запліднення статеві клітини людей, померлих не менш як 20 років тому.

4. Жодне з вищезгаданих завдань не може бути виконаним, якщо не будуть вирішені, питання корінних змін у свідомості людей. Поки кожна окрема людина на землі — мала чи велика, геніальна чи бездарна, зла чи добра — не перейметься по-справжньому неминучістю своєї однинної, індивідуальної смерті, доти суспільство в своїй гомеостатичній множинній сукупності не спроможне буде досягти безсмертя своїх членів, і це не похмура філософія розпачу, не декадентське оспівування смерті, а життєстверджуюча істина, сувора діалектична правда в усій її сяючій грізній величі. Думайте про смерть — і ви станете безсмертними, кажу вам я.

5. В чому ж полягають необхідні зміни в свідомості людей? Навряд чи ми зможемо повернутися до патріархального матеріалізму лікарів XIX століття, які, наприклад, заснували в 1880 році в Парижі Товариство взаємних розтинів (Société d'autopsie mutuelle). Відомий медик-статистик того часу Бертіллон, один з фундаторів товариства, такими словами висловив свою волю: «Я бажаю, щоб мій мозок було передано до антропологічної лабораторії, аби звивини його могли бути вивчені з погляду відповідності їх морфології до того, що відомо моїм друзям про особливості моїх черепно-мозкових функцій. Бути корисним я завжди вважав за найкраще в житті, також бажаю бути корисним і по моїй смерті». Автор цього повідомлення додає: «Нам, лікарям, більше ніж будь-кому годиться подавати приклад у цьому: замість того, щоб примушувати близьких нам людей, котрі залишаються після нас, викидати великі (а інколи останні) гроші на всілякі витрати, зв'язані з похороном, нам належало б заповідати наші трупи для наукових досліджень». Нам, людям XX століття, така старомодна самовідданість здається наївною; сьогодні нам потрібні не мертві тіла для розтинів, а живий людський розум, блискучий і холодний, як сталь; медицина потребує зараз справжніх мислителів, вправних експериментаторів, гарних аналітиків. Трагедією медицини е те, що вона з перших днів свого існування пов'язала свою долю з долею релігії, будучи впродовж тисячоліть служницею теології й різних етичних вчень та вірувань. Особливої шкоди завдало медицині християнство, яке підсунуло лікарям ідею добра та ідею воскресіння як провідний дороговказ їхньої діяльності; жодна з галузей знання, жодна з наук не була закута в кайдани моралістки так, як медицина. Власне кажучи, медицину й не вважали за науку, називаючи її мистецтвом. Уже було вивчено рух планет, уже були пізнані закони геометрії та механіки, вже почався розквіт архітектури, агрономії й мореплавства, а людина ще не знала, як працює її серце. Християнство, яке з одного боку зневажало все, що хоч трохи було пов'язане з матеріальними потребами людського тіла, а не духу, а з другого боку проголошувало людину божественним творінням, вінцем природи, внесло в медицину дух містики, невизначеності, агностики. Християнство надовго відірвало медицину від фізики й математики. Блаженний Августин учив, що математика «відвертає від бога», святий Ієронім казав, що «математика не вчить набожності», а святий Амвросій писав, що «займатися астрономією та геометрією — значить полишити шлях спасіння та обрати шлях омани». В умовах тогочасного ідеологічного терору медицина обрала шлях «спасіння». Саме відтоді до медицини потяглись ті, хто мав радше покликання до релігійно-філантропічної діяльності, ті, хто ненавидів математику та інші точні науки. Ця ситуація лишилась майже незмінна до наших часів.

І я кажу вам: якщо ви, діти землі, не зрозумієте, що медицина — це безпристрасна, холодна наука, наука така сама, як фізика, хімія, математика, наука, що повинна в першу чергу опиратись на факти, на формули, на числа, а не на почуття чи емоції, то ви програєте битву за безсмертя.

Не пускайте на високі пороги медицини всіх слабких духом, усіх кволих розумом, усіх м'яких антиматематиків і вразливих жалібників; поверніть медицину в сім'ю точних, об'єктивних наук — і ви здобудете безсмертя.

6. Але більшість лікарів і досі дивиться на медицину, як на тихе пристановище, де можна сховатись від нелюдської, на їхній погляд, машинно-математичної цивілізації, від безпристрасної формалізованої логіки електронно-обчислювальних автоматів, від безжальних і мертвих абстракцій різних знакових систем. Романтика — цей архаїчний, розхристаний спадок XVIII–XIX століть — і сьогодні отруює свідомість лікарів. Романтичний приклад великих лікарів минулого, брехливий міф про їхню месіанську діяльність робить багатьох сучасних лікарів сентиментальними знахарями, ліричними алхіміками, сільськими цілителями-самоуками, для яких хворий був і залишається незбагненною таємницею, чимось таким, що потребує лише інтуїтивного підходу. І зараз, сьогодні, в цю хвилину практикують тисячі лікарів, які нізащо в житті не пояснять вам, чому вони застосували саме цей, а не інший метод лікування, саме цей, а не інший препарат, — і справа не в тому, що це некваліфіковані лікарі, а в тому, що й досі не вироблено наукових принципів добору різних методів лікування. Сучасні лікарі, особливо терапевти, недалеко відійшли від лікаря Грубі, про діяльність якого писав журнал «Врач» (1900,7):

«Серед хворих лікаря Грубі були Гейне, Жорж Занд, Олександр Дюма, Альфонс Доде, Шопен, Ліст і багато інших славнозвісних осіб. Особливо багато хворих постачав йому світ дипломатів та заможних іноземців. Кожному хворому він призначав що-небудь особливе і до того ж неодмінно щось дуже дивне. Так, одному він наказував пройти невідомими вулицями, розгризаючи через кожні 48 кроків по виноградному зернятку. Другому — щоденно ставати тричі на обідній стіл на 7 хвилин і щоразу нахилятися то вперед, то назад. Третій отримував наказ на ніч з'їдати 2 сирих яйця, посипавши кожне 47 крупинками солі. Четвертий кілька разів повинен був на кілька секунд ставати на голову, догори ногами. П'ятий — ходити навкарачки. Шостий — пити власну сечу й т. д. Поруч із такого роду призначеннями, які, мабуть, повинні були й справді впливати лише своєю вражаючою дивизною, бували в Грубі й інші призначення, де, мабуть, бралися до уваги різні фізичні впливи; так, одному неврастеніку він порадив знайти собі неодмінно квартиру на 5-му поверсі з 4-х кімнат, повернених вікнами на південний захід, і оклеїти кожну кімнату шпалерами зеленого кольору особливих відтінків; побігавши по Парижу чотири тижні в пошуках квартири та шпалерів, хворий повністю видужав. Одній старій жінці Грубі звелів залишатися постійно на пароплаві, що курсував між Ліоном та Авійноном, і їсти не інакше, як під музику і в такт із музикою».

Хіба сучасні лікарі не грішать часто-густо такими ж безглуздими призначеннями, тільки з меншою, ніж у лікаря Грубі, долею гумору і фантазії?

Треба дивитися правді в очі. Ми, лікарі, не вміємо рахувати. Недарма серед нас виявилося стільки письменників — людей, яким органічно чужа всяка точність і об'єктивність. Так, ми навчилися отримувати од хворого різноманітну інформацію. Але це перший, далебі, крок. Ми не знаємо, що робити далі з цією інформацією, як її оцінювати, як прогнозувати перебіг хвороби, як із сотень різних показників створити докладну картину хвороби і як, нарешті, на основі цих досліджень пропонувати єдино можливу, науково обґрунтовану тактику лікування. Дехто наше невміння, нашу сліпоту намагається видати за найліпшу чесноту, звинувачуючи в усьому математику, яка, мовляв, не доросла до складності медицини. Ці люди зарозуміло відкидають саму думку про можливість злучення математики з медициною. Погляди цих лікарів якнайліпше висловив нещодавно французький хірург Рене Леріш:

«Ось уже кілька років, як математика увійшла в медичну практику, і ми вправі спитати, що ж вона принесла з собою цій надзвичайно складній та багатогранній науці? Чи можна уявити собі, щоб діагноз хворій людині, стан страждаючого пацієнта були зображені у вигляді математичної формули? У мене особисто не складається враження, що надія, покладена на математику, якщо взагалі існує така надія, може коли-небудь збутися».

Чи є кращий приклад душевних лінощів, кволого псевдоромантизму, небажання глянути фактам в очі? Що взамін математики пропонують нам месьє Леріш та його послідовники? Стоячи на самому початку великого історичного процесу оновлення медицини, вони не бажають бачити тої ясної перспективи, того єдиного шляху, який виведе медицину з лабіринтів знахарства у світ логіки, раціонального знання, безпристрасної інформації.

Я кажу вам: вчіться рахувати. Опануйте кількісний, математичний підхід до людини, до хворого, до хвороби. Все може бути підраховане — хмари на небі та інфузорії в світовому океані. Вчіться висловлювати свої спостереження і почуття в цифрах. Коли промовляють цифри, мовчать музи. Там, де є цифри, нема місця суперечкам,

7. У мінливому хаосі життя, у вічному русі матерії, у гомоні припливів та відпливів, у бурхливому плині історичних подій, у тумані зневіри й сумнівів нам завжди присвічує одна незмінна зірка, один магічний знак істини — цифра. Схилімо ж голови перед нелюдською правдою чисел, перед таємничими властивостями цих безсмертних арабських і римських рядів, цих безіменних легіонерів Інформації. Монументальні, мов єгипетські піраміди, вічні, мов нуклеїнові кислоти, цифри живуть своїм особливим життям, за власними законами; нарівні з атмосферою, гідросферою, біосферою існує цифросфера — незнищувальна і безмежна, як час і простір. Нема такого явища, яке не можна було б висловити в цифрах; усе добро і все зло світу, все аморфне і неокреслене, все велике й кумедне, всі відтінки й півтони, всі благі поривання на майбутнє і всі оцінки минулого — все підлягає безмежній владі цифр, для яких не існує теренів заповідних, тем заборонених.

Чого варті окремі слова, коли знецінено цілі держави? Чого варті стоси паперу, списані сучасниками Наполеона про обставини його смерті, коли я знаю цифри, які кидають світло на цю похмуру історію. Офіційний діагноз твердив, що Наполеон помер від раку шлунка, але багато лікарів мало сумнів, тим більше, що сам Наполеон у своєму заповіті 15 квітня 1821 року писав:

«Я помираю не своєю смертю. Мене вбила англійська олігархія та її найманий вбивця». Нещодавно, через 140 років по його смерті, було висловлено припущення, що Наполеона отруїли миш'яком. Для перевірки Г. Сміт з університету в Глазго (Шотландія) провів дослідження Наполеонового волосся, що збереглося до наших днів. Пробу волосся було опромінено впродовж доби потоком нейтронів від реакторів англійського атомного дослідницького центру в Гарвеллі. Виявилось, що волосся Наполеона містить у собі кількість миш'яку в 13 (!) разів більшу, ніж нормальне людське волосся. Більше того: волосся було порізане на шматочки, і кількісний розподіл миш'яку за довжиною волосся дав змогу дійти висновку, що Наполеона отруювали поступово й систематично; було встановлено з точністю до двох тижнів періодичність прийому ним миш'яку за останній рік його життя на острові.

Цифри починають втручатися в замкнений світ індивідуальних людських переживань та масових панічних реакцій, що супроводжують війни і катастрофи. Так, за даними Агрелла (1965), 80–90 % солдатів американської армії відчувають страх під час бою (дані отримано на матеріалах корейської та в'єтнамської воєн). При цьому в 25 % спостерігається блювота, 10–20 % не спроможні контролювати випорожнення та сечовипускання. Звичайно, це надто приблизні дані, які не можна механічно переносити на інші війни і армії, але ясно, що ми згодом прийдемо до кількісної характеристики мужності чи боягузтва окремого солдата, отриманої заздалегідь перед боями за допомогою певних психологічних тестів.

Цифри вводять нас у таємничі лабіринти влади — як у дрібних і кумедних її виявах, так і в формах, сповнених кривавого історичного смислу. Завдяки люб'язності М. І. Пирогова, опікуна київської учбової округи, ми довідуємося, що в 1858 році з 4109 учнів київських, білоцерківських, подільських, чернігівських та інших гімназій округи був підданий тілесним тортурам 551 учень, тобто 13,4 %, а загалом вихователі покарали 1891 учня (46 %) за лінощі, пустощі, злодійство, куріння тютюну та інші злочини. Всі учні М. І. Пирогова — хлопчики й дівчатка 1858 року — мирно спочивають на кладовищах України, але їхня недисциплінованість втілена в цифрах і залишилася на науку прийдешнім поколінням.

Посміхнімося сумною й доброю усмішкою і перейдімо до наступних цифр, перед якими треба зупинитися в мовчанні, люті та сльозах. Ось важкі, сталеві, як тюремні грати, числа, на яких будувалася влада німецької націонал-соціалістичної імперії: 45 000 функціонерів гестапо реєстрували в 59 управліннях всі вияви ворожості до режиму; 30 вищих керівників СС і поліції на чолі 65 000 солдатів служби безпеки та поліції порядку, що налічувала 2,5 млн. вояків, стежили за безпекою райху; 40 000 есесманів охороняли мільйони в'язнів у 20 концтаборах та 160 таборах примусової праці; 100 000 інформаторів СД стежили за думками всіх громадян великої німецької імперії.

А ці громадяни, як повідомляла свого часу газета «Pädagogische Zeitung», посилено гризли нігті у передчутті майбутніх великих перемог рідної держави. З 1000 школярів Берліна у 130 нігті було покусано зовсім, а в 100 було згризено лише передні частини нігтів».

Розділ 3

Наступного дня, нашвидку впоравшися з невідкладними справами, Костюк вийшов із головного корпусу клініки — триповерхового будинку невиразної, скоріше заводської архітектури, що стояв поміж ампірних особняків колишньої земської лікарні; а що попередники Костюкові, які їздили сюди на прольотках і лікували хворих каломеллю та кровопусканнями, були люди з практичними навичками і не без гумору, то лікарню вмістили вони поруч із кладовищем, де церква стояла маленька, а зараз майже зовсім зруйнована. Бо вона й не була потрібна: на кладовище кілька років тому наклали вето — отой визначений законом та інструкціями «цвинтарний термін», згідно з яким упродовж двадцяти років землі ці, куди покладено не одне покоління киян, не можна було чіпати з тим, щоб очистити цей чорнозем, аби згодом, коли стануться неминучі біохімічні процеси перетворення живої плоті на мертві мінерали й коли біль живих вгамується, можна було б зрівняти цю місцевість і влаштувати на ній радіснішу установу — парк культури й відпочинку або, наприклад, трикотажну фабрику. Так що тепер скорботна духова музика — головним чином марші Шопена — не краяла душу хворим і не відвертала їхню увагу від лікувального процесу. Земські економісти обгородили лікарню й кладовище однією огорожею, з'єднавши ці принципово різні заклади капітальним залізним плетивом, тепер уже іржавим і повиламуваним у різних місцях для зручності хворих, аби легше їм було виходити на схили гори.

Стояв той лютневий день, коли прокидаються старі надії та народжуються нові ілюзії: коли небо тепле і ясне, коли сонце стає всевладним, коли йде навальний процес танення снігів — у сяйві, блиску й зламах бурульок, у синіх відсвітах високих венеційських вікон. Це той єдиний день, коли люди вірять у весну, бо потім край їхній вірі кладуть люті заметілі, брудний і мерзлякуватий березень; і вже несила чекати весну, і людина переймається байдужістю до свинцевої гри циклонів.

Костюк пройшов тільки зо три десятки метрів по подвір'ю, а мовчки вилаявся, бо побачив, як біля кухні з машини виносили хліб, і як буханець хліба впав у воду, і як ліниво підняв його експедитор і кинув у велику плетену корзину. Костюк підійшов, узяв мокрий хліб, ніби хотів зважити на долоні, і, не кажучи ні слова, поклав його назад у машину, на дерев'яну порожню полицю. Запах хліба, що йшов із будки машини, був такий гірко-приємний, навіював такі далекі спогади, що Костюк замислено постояв коло фургона, чим немало здивував експедитора, і водія машини, і санітарок, яким доводилось весь день щось носити: або їжу в алюмінієвих бачках, або померлих — у морг, вузькою стежкою, де й посковзнутися неважко, й треба ноші ставити на сніг, відпочивати; або носили ці літні жінки якісь незрозумілі їм папірці з одного відділення в друге.

Костюк нарешті вийшов за огорожу, автоматично відзначивши, що знову в'їзні брами клініки одчинені гостинно, хоч вивозь звідти весь операційний блок; скільки вже казали вахтерам, щоб зачиняли ворота, але не слухали, кляті душі. Всі ці дрібнички, хоч як це дивно, не зіпсували Костюкові настрою, а проминули десь поза його свідомістю, на нижніх поверхах кори.

Білі пухнасті подушки, що вчора урочисто лежали на бочках із-під бензину, стали пласкими змокрілими коржами; Костюк подумав, що завтра, коли вдарить мороз і все враз затвердіє, буде багато травм і струсів мозку. Але й про ці сумні речі він подумав автоматично, а насправді щось незрівнянно важливіше займало його думки. У легкому повітрі всі звуки лунали здалеку без викривлень, первісно чисті: сирени електричок, цвірінчання горобців на автобусній зупинці, де співробітники клініки, з нудьги, чекаючи автобус, кидали в сніг хлібні кришки, і ревіння самоскидів, які на другій передачі ледве долали «військово-грузинську дорогу», як звали в лікарні звивистий, забрукований недбало відрізок шосе, що петляв по горі. Костюк повернув праворуч, туди, де розкинувся дубовий Інженерний гай, закладений ще в 1872 році, пройшов кілька кроків повз огорожу лікарні й злодійкувато озирнувся. Нікого не було поблизу, він був сам. Тоді Костюк вскочив у кабіну телефону-автомата, намацав дві копійки, що їх тримав напоготові в лівій кишені, й глянув на телефонний номер, виписаний олівцем на зім'ятому клаптику газетного паперу.

Після кількох гудків щось усередині автомата механічно брязнуло, і байдужий голос відповів:

— Редакція.

— Прошу Валентину Миколаївну, — сказав Костюк пересохлим голосом, мабуть, дуже хрипким, бо на другому кінці лінії не зрозуміли:

— Кого-кого?

— Валентину Миколаївну.

— Зараз.

Трубку поклали. Чути було, як у далекому приміщенні стукоче друкарська машинка. Світло заломлювалось у гранях скляної телефонної будки, яка дивним острівцем цивілізованого життя стояла тут, у снігах, серед дубів, застиглих у могутньому спокої над урвищем. Під горою в яру лежала колишня околиця Києва, що опинилася майже в центрі міста — жменя стареньких одноповерхових будиночків, сарайчиків, сулії з вишневими та смородинними наливками на підвіконнях, небесно-блакитні голубники та саморобні душеві кабіни у садках, збиті з дощок.

— Слухаю вас.

Не знав, що сказати, й не розумів — навіщо прийшов сюди, в цей сяючий лютневий гай, яка сила змусила його потай дзвонити в невідому редакцію жінці, з якою випадково познайомився, і він ненавидів себе, бо йому відомо було, як такі дзвінки заплутують життя і як швидко після таких розмов вивітрюється почуття власної незалежності; сам, тільки сам, відповідай сам за себе; не вплутуй нікого більше в своє життя; будь таким, як у клініці: холодним і віддаленим від усіх тою незримою межею, через яку ніхто не наважується переступити — літами, званням, посадою і ще чимось ввічливо-твердим, непроникним і відстороненим, що зветься авторитетом.

— Я слухаю, — повторила Валентина.

— Добрий день, — сказав. — Це я.

— Андрій Петрович? — втішено й швидко спитала вона, й він від хвилювання переклав слухавку з руки в руку.

— Я сьогодні проводив сеанс передачі думок на відстані, — мовив він. — З десятої години ранку. Ви нічого не відчули?

— Відчула, — сказала вона, й він із голосу зрозумів, що вона всміхається — так, як учора на привокзальному майдані. — Я теж думала.

— Справді? — зрадів.

— Так.

— Я хочу вас бачити.

— Коли? — спитала вона.

— Негайно. Зараз.

Трубка змовкла.

Крізь щільно зачинені двері телефонної будки не долинав повів вітру й нечутним було бляшане жеботіння брунатного торішнього листя на дубах-нелинях. На порожній дорозі, що вела з яру, з'явився якийсь чолов'яга. Він ішов повільно, важко переставляючи ноги у високих валянках, взутих у калоші. На ньому був добротний чорний кожух, солдатська зимова шапка, зав'язана поворозками на підборідді; в одній руці незнайомий ніс маленьку валізку — таку, з якими ходять телевізійні техніки чи слюсарі, в другій руці він тримав ковіньку.

Цією дорогою мало хто ходив, бо надто крутим був тут підйом. Цією дорогою користувалися лише йдучи додому, з клініки, вниз. У тиші пролунав голос Валентини:

— Приїздіте на площу Ленінського комсомолу. Я чекатиму вас коло редакції.

Він одразу почепив слухавку, нічого більше не сказавши.

Чолов'яга з маленькою чорною валізкою терпляче чекав Костюка (а може, відпочивав?) при дорозі. Сіре обличчя (нестача кисню в такий день, коли повітря, здається, насичене киснем, як добре газована вода), глибокі носогубні зморшки, ретельно, до синяви, виголені щоки й живі очі, хоча верхніх повік уже торкнулись набряки. Йому було років із п'ятдесят.

— Скажіть, де тут больниця?

Чолов'яга квапливо поставив валізку в мокрий сніг, а сам із-за пазухи вийняв кілька зім'ятих папірців, один обережно розгорнув і подав Костюкові.

«На дослідження у відділення грудної хірургії направляється хворий Курінний Максим Якович».

— Тут недалеко. Ліворуч од воріт. А чому автобусом не їхали?

— Не можу. Задишка велика в автобусі. Легше мені пішки ходити. Свіжим повітрям трохи подихаєш — воно й відпустить.

Він пішов, залишаючи в сніговому місиві великі овальні витопти — сліди валянок, озутих у нові калоші.

Костюк зупинив таксі. Шофер весело лаявся, коли на закрутах автомобіль заносило, пояснював, що сіль, якою посипають вулиці, роз'їдає машину знизу, але йому плювати з високої гірки, бо машина пробігла свої 120 тисяч кілометрів, зараз іде в капіталку, а там хоч гори вона ясним полум'ям, бо після капіталки машини не повертаються в таксомоторний парк, і ще казав, що на Новий рік він бачив самого Бишовця і що всі футболісти мають власні «Волги», що задля цього варто грати в футбол, тільки кості можуть переламати, і тому, мабуть, грати не варто; місто наче прокинулося після сутінкової січневої сплячки. У сонячному світлі плямистий пресований сніг на вулицях нагадував мармур, із багатьох будинків скидали сніг на хідники, обгороджені мотузками, й оббивали жовті льодяні бороди з карнизів, і через це люди ходили просто по проїжджій частині; ця обставина викликала у таксиста додаткову зливу веселих лайок, але, на щастя, вони вже під'їхали до майдану. Костюк дав балакунові срібного ювілейного карбованця й вискочив із машини.

Редакція, в якій працювала Валентина, містилася в одному з тих похмуро-величних банківських будинків, з яких починався Хрещатик; червонястий і сірий граніт, помпезний стиль сецесії, барельєфи на недосяжному аттіку. Валентини ще не було. Костюк ходив поміж кафе «Червоний мак» та рибним гастрономом «Нептун», загубившись у натовпі; кілька разів зупинявся перед вирізьбленим у граніті символічним знаком: смолоскип, оповитий двома зміями, та крила. Марно намагався пригадати — що це за знак — здається, бога торгівлі Меркурія? — але так і не пригадав. Потім трохи постояв перед вітриною антикварного магазину: блискучий, з медалями, самовар — за 20 карбованців, настільний старовинний годинник у футлярі червоного дерева — за 60 карбованців, гасова лампа без скла з великим фаянсовим балоном, на якому зображено лебедів на тлі китайського пейзажу, — за 16 карбованців. Він навіть зайшов був у магазин і запитав — чи є до цієї лампи скло? Скла не було. Тоді Костюк став повільно ходити довкола газетного кіоска, уважно вчитуючись в обкладинки журналів, хоч піднесений зміст їхній лишався поза його увагою. Костюк зібрав з порожнього прилавка крихту снігу й зім'яв його в долоні. До нього прийшло ясне заспокоєння.

Нарешті.

Він таки не помилився — вона наче воскресла з минулого, з нічого, з полину, пошматованого танковими слідами, з його молодості.

Поруч із ним вона могла зійти за дочку — принаймні так йому здавалось, бо він не любив свого обважнілого тіла, болісно відчував набряклість шиї, бачив, як поволі зникає колишня пружність шкіри й м'язів (те, що називається незрозумілим словом тургор). Він поцілував їй руку — рука в неї теж була зовсім молода, ще без синьої окресленості судин. Костюк знав, що жінки починають старіти з рук: ще обличчя, захищене шаром косметики, зберігає дитинну свіжість, ще не виступають зморшки на шиї, а в руках з'являється якась суглобова вугластість, якась втомленість і спрацьованість.

— Що будемо робити? — спитала вона.

Він стенув плечима.

— Я так давно не призначав побачень, що навіть не знаю.

— Гаразд, — вирішила вона. — Я знаю, куди ми поїдемо. Мені все одно там треба побувати. Ходімо.

Вони пірнули в підземний перехід і перейшли на той бік майдану, до готелю «Дніпро». Валентина підвела його до забризканого брудним снігом «Москвича-408», витягла з сумочки ключ, відчинила дверцята.

— Ого, — здивувався він, — хто б міг подумати. Виграш по лотереї?

— Подарунок батька.

— Не боїтесь?

— Чого?

— Слизоти. Машину стукнути.

— Ненавиджу приватників, які бояться дихнути на машину. Це залізо. Коли ж на ній їздити, як не зараз?

Вона завела мотор і повільно рушила. Повернувши ліворуч, поїхали на Поділ. Вона вела машину впевнено — не було в її рухах ніякої жіночої манірності. Костюк милувався нею, її впертим обличчям і думав, що все повинно бути б не так; то він мав би повезти її кудись на машині, він мав би щось робити, а не сидіти так безсило. Та його «Волга» була безнадійно стара й поламана і взимку стояла в дворі, засипана снігом.

— Не холодно? Може, пічку включити? — повернула на мить до нього обличчя.

— Включіть.

— Як ви своїх хворих покинули?

— Сьогодні нема операцій.

— Ви знаєте, куди я вас везу?

— Знаю, — сказав він. — На край світу.

— Бензину не вистачить, — засміялась вона.

— Про передачу думок — це правда.

— Я теж не жартувала. Я справді щось відчула. Якийсь голос, — мовила вона, й хоч вони повільно сунули тихою подільською вуличкою, вона не повернула до нього обличчя, а навпаки — сиділа якось напружено, міцно стискаючи кермо, немовби гнали вони зі швидкістю сто кілометрів на годину.

Вони під'їхали до Куренівського шляхопроводу, розвернулися й поставили машину коло хідника, якраз навпроти стежки, що вела вгору, до психіатричної лікарні імені Павлова. Над ними, на пагорбі, дитинно сяяла білими стінами Кирилівська церква. Костюк не розумів, навіщо вони приїхали сюди — в паділ смутку, де всі людські трагедії виглядають лагідніше й безнадійніше, ніж в його клініці.

— Ви були коли-небудь у Кирилівській церкві? — спитала Валентина.

— Ні. Тобто був колись із батьком, в дитинстві. Нічого не пам'ятаю.

— Мені замовили статтю про реставрацію церкви, — ніби вибачаючись, пояснила вона.

На лікарняному подвір'ї, попід старенькими брудно-жовтими будиночками, сиділи зайшлі люди з торбами, сумками й клумаками; з повідчинюваних заґратованих вікон чутно було якесь шамрання, якісь відголоси. Кількоро мужчин у сірих халатах лопатами насипали вугілля у відра. Всюди висіли застережливі написи, які попереджали, що хворим вступ на територію державного заповідника суворо заборонено. Костюкові спало на думку, що він ніколи б не зміг тут працювати — в цій гнітючій атмосфері знесилення, непевності, невідомості, в понівеченому світі примар, таємничих наказів, шизофренічної замкнутості та маніакальних веселощів. Назустріч їм простувала жінка в халаті — стара й сива, але з яскраво розмальованими губами. Обличчя її бліде, — як у людини, що зрідка буває на повітрі, й застигле; тільки великі чорні очі жили на цьому наче випраному обличчі окремішнім життям: жінка ворушила бровами, грайливо підморгувала, соромливо примружувалась. Угледівши Костюка й Валентину, вона заклякла на стежці, що вела до церкви. Валентина схопила Костюка за руку..

— Скажіть, — мовила хвора, коли вони наблизились. — Ви часом не вінчатися йдете?

— Ні, — сказав Костюк.

— Я тут вінчалася, — кокетливо ворухнула бровами хвора. — У тисяча дев'ятсот дванадцятому році. Отець Тимофій нас вінчав. Але під час служби мій наречений втік. Ви його не бачили?

— Ні.

— Він такий рудий, пухнастий, з білими лапами. І кінчик хвоста теж білий. Він десь тут бігає. Піду пошукаю, — заметушилась хвора.

Коли вона відійшла, Валентина відпустила руку Костюка.

— Я так злякалась.

— Напишіть не про церкву, а про те, що треба в Києві збудувати нову психіатричну лікарню. Бачили, в яких вони халупах туляться?

В церкві нікого не було. Їхні кроки відлунювали вгорі, під склепінням, там, де, висвічений морозяним лютневим сонцем, молодо всміхався Ісус, наче допіру він катався на лижах. Костюкові спершу не сподобалось тут; надто багато було на стінах мальованої тандити, різностильної мазанини: поруч із підробкою під пласке, контурне середньовіччя нахабно визирали лики святих, сфальшованих під фотографічну, рожевощоку манеру німецьких натуралістів. Міщанськими здались Костюкові мармурові колонки на царській брамі, заплетені в тугі вузли, наче той, хто робив ці колонки, хвалькувато підштовхував усіх: он, мовляв, що я можу втнути. Байдужим залишив Костюка навіть сам Врубель, славнозвісний Врубель, таємничий Врубель, легендарний Врубель. Чотири його образи, що висіли перед вівтарем, були чужими в цих холодних старовинних стінах, у суворому просторі Київської Русі, де все потребувало іншої правди — простішої й наївнішої. Надто вже великою майстерністю були позначені образи Врубеля. Особливо неприємною здалась Костюкові богоматір: її екзальтоване обличчя чимось схоже було на обличчя тої старої хворої жінки, котру зустріли вони перед церквою. Погляд у богоматері темний, напружений, лихий, і такий самий погляд передала вона дитині, що сиділа на її руках. «Не гаразд, — подумав Костюк. — Навіщо робити з світлої легенди психопатичну каламуть?»

Вони пішли в лівий притвор, і тільки там зрозумів Костюк, що недарма вони сюди приїхали: з-під здертого шару дешевої, вкритої пухирцями олійної фарби прозирали прадавні ніжні червонясті й зеленкуваті барви тих далеких майстрів, чиї кістки вже зотліли; ті безвісні майстри знали, як допасувати до стін святі постаті, як кинути на трав'яне тло веселий візерунок, як з'єднати лазуровими смугами різноколірні орнаменти у єдину сукупність. Постаті, що випливли з-під шару віків, здавалися прозорими, кволими, мовби вони тяжко перехворіли і їм ще треба було набратися сили, але в них почувалася та найвища, неметушлива й не тимчасова правда, яка не міняється з бігом часу та не підлягає примхам моди. В деяких місцях ще не всі фрески було очищено від пізніших нашарувань; світлими озерцями дивилися вони з-посеред брудного малярства останніх кирилівських богомазів.

Надивившись на фрески, вони ступили в бічні низенькі дверцята й стрімкими сходинками зійшли на хори. І тут Костюк побачив на протилежній стіні, високо вгорі, янгола, в якого на місці лиця було прорубано невеличке напівкругле віконце, звідки лилось останнє світло того дня.

— Янгол-світлоносець, — сказала Валентина.

— Ні, — заперечив їй Костюк. — Це янгол після трансплантації. Тільки замість голови йому пересадили вікно.

Він узяв її руку, і йому здалось дивним сном те, що з ним відбувається: ця вродлива, ще майже незнайома жінка поруч, і те, що вона не забрала руку, і ця лунка тиша, і виблиски золота на німбах святих, і радісне передчуття весни — вологої, з голим мокрим віттям, з почорнілими вулицями й забризканими грязюкою автомобілями — прийшло до Костюка; він подумав, що він ще не такий старий і що інколи йому до болю хочеться перескочити через огорожу Ботанічного саду й пограти з хлопцями в футбол.

Після Кирилівської церкви вони поїхали на лівий берег Дніпра, до Гідропарку, але там дув крижаний вітер, і вони швидко повернулись до машини; тепер вони вже не вели легкої світської балачки, зникла невимушеність; вони погрілися в машині, кожен із них наче на щось чекав, але нічого не сталось. День тихо вмер за потойбережним крутим схилом. Гора, за якою ховався Київ, наллялась непроглядною чорнотою.

Валентина повела машину в середмістя. За останні роки Костюк уперше їхав отак без усякої мети, не розплановуючи наперед свій час. Він попросив Валентину зупинити автомобіль і подзвонив у клініку з телефону-автомата, що висів на стіні будинку. І подумав, що вперше дзвонить він у клініку з вулиці, а не з кабінету, не зі зручного крісла.

Валентина, вийшовши з машини, спостерігала, як став одразу далеким і різким цей чоловік, неначе сам себе перекреслив, коли розмовляв із невідомим Данилом, питав, скільки крові перелито хворому з післяопераційної палати, питав про якісь хлориди й протромбіновий індекс, а потім лаявся, коли Данило не міг йому відповісти на якесь запитання.

Ця висока обважніла людина з владним обличчям, коротким сивіючим волоссям — жорстким і колись, мабуть, смоляним — увійшла в її життя впевнено і майже брутально. В Костюкові відчувалась та незрозуміла сила влади над життям і смертю, що примушувала людей підкорятись йому; Валентина вперше бачила таку людину зблизька. Поруч із ним почувалася маленькою, слабкою, нічого не вартою, й це було незвичне почуття, бо досі все було навпаки: коло істеричного слабкодухого чоловіка вона здавалася впевненою, сильною, рішучою. Валентина відчула, що змерзла і втомилась.

— Пробачте, — підійшов до неї Костюк, — але мені треба негайно бути в клініці. Ви не підвезете?

— Ну звичайно.

Весь час мовчав, і тільки коли під'їхали до Інженерного гаю, ворухнувся:

— Ось тут, спасибі.

Вона натиснула на гальмо і побачила у дзеркальці, як червоно засвітився сніг іззаду.

— Скажіть, — спитав Костюк, — ви не шкодуєте, що витратили на мене день?

— Ні.

— Тільки чесно.

— Ні, не шкодую.

— Я думаю весь час про вас,

— Я теж.

— Коли ми зустрінемось?

— Запишіть мій домашній телефон, — сказала Валентин а.

— Скажіть. Я запам'ятаю.

— Забудете.

— Запам'ятаю, — вперто сказав він.

Вона сказала.

— Спасибі вам.

І перш ніж зачинити дверцята, попередив:

— Їдьте обережно, тут слизьке шосе. Тільки прошу вас — обережно.

— Добре, — засміялась вона.

Дорога вниз і справді була слизька й небезпечна. «Москвича» шарпало з боку в бік, машина ковзалась, наче ґринджоли, й двічі ставала поперек шляху — щастя, що не було зустрічних машин. Але тепер, коли поруч не сидів Костюк і не треба було стежити за кожним своїм словом, напруження зникло, й Валентина їхала безтурботно, вправно вивертаючи кермо, коли автомобіль заносило. Загнавши машину в гараж, вона пішла до центрального гастронома на Хрещатику, де купила ще гарячу півхлібину, сто грамів голландського сиру, сто грамів лікарської ковбаси й пляшку кефіру. Складаючи все це в нейлонову сумку, подумала, що якби хтось уважний зараз стежив за нею, то одразу зрозумів би — вона самотня, безнадійно самотня жінка.

Розділ 4

Костюк, при всьому своєму високому коефіцієнті інтелектуальності, нізащо б у житті не вгадав, що містилося в чорній невеличкій валізці Максима Яковича Курінного. Білизна? Рушник? Кусень сала, загорнутий в газету «Сільські вісті»? Пластмасова мильниця? Вовняні шкарпетки? Банальність цих припущень була б самоочевидна, коли б Костюк знав хоч трохи цього задишкуватого чоловіка у валянках з калошами. Але професор Костюк, зайнятий, висловлюючись міністерською мовою, особистими справами, просто не звернув уваги на ще одного кандидата на операційний стіл. Такі щодня стікалися до клініки з усіх кінців України… Та й Максим Якович теж не втямив, що доля звела його на мить із людиною, від якої залежатиме його життя. Не приглядаючись до цієї ставної серйозної людини, вдягненої в якусь закордонну куртку та смішну кепку, Максим Якович почалапав собі потроху у вказаному напрямку, несучи маленьку валізку, в якій лежало двадцять пачок дріжджів, випущених Київським дріжджовим заводом на Глибочиці, по 7 копійок за пачку; це добро Максим Якович випадково купив унизу, коло трамвайної зупинки. Міркував собі так, що дріжджі завжди згодяться, й коли Ганна до нього приїде, він їй віддасть. Вона розкришить дріжджі й висушить, і так вони дочекаються великодня; тоді Ганна насипле дріжджі в склянку, наллє води, добре перетре й цю коричневу рідину з п'янким запахом виллє у відро, де міситиме борошно з яйцями на паски. А кілька пачок він накаже віддати кумі Олександрі, яка жене самогон; Максим Якович мав звичай одну-дві пляшечки самогону ховати від жінки в повітці або влітку на городі, щоб було чим пригостити друзів, а не канючити повсякчас у Ганни, яка лаялась і горілку дозволяла пити тільки на свята. Але головною окрасою невеличкої валізки Курінного був, безперечно, пошарпаний том, виданий «Соцэкгизом» у 1936 році під назвою: «Критическая история испанской инквизиции со времени ее учреждения Фердинандом и до царствования Фердинанда VII, извлеченная из подлинных архивных документов верховного совета и подчиненных трибуналов инквизиции дон Хуаном Антонио Льоренте». Цю книгу Максим Якович надибав у свого старшого сина Мишка, сержанта міліції, який жив у Києві на Відрадному, через що вся рідня Курінних завжди зупинялася в Мишка, коли приїздили в місто щось купувати. А що книга ця Мишкові була непотрібна, то він віддав її батькові, котрий любив читати всякі розумні книжки, всяку чудасію, через що його звали в селі прохвесором. Книжка ця, з інтересними картинками, хоч і з повириваними де-не-де аркушами, зацікавила Максима Яковича, й він узяв її з собою до лікарні. Цибулю й сало, що привіз як гостинець Мишкові, полишив на Відрадному, книжку ж поклав у валізку. А тепер ще й дріжджі туди ж кинув.

Лікарня сподобалась Максиму Яковичу. Приймальне приміщення — тепле, в підвалі, де його роздягли й викупали, — справило на нього найліпше враження. Посередині просторого покою, на блискучій кахляній підлозі, стояла ванна царських розмірів, у якій вільно вмістилося б дві, а то й три особи; потужний струмінь гарячої води бив у жовте днище ванни. Так, гарячої води тут не шкодували, не те що у дільничній лікарні села Млини, де лежав донедавна Максим Якович, — бо там треба було розпалювати піч обмерзлими дровами, ставити на піч виварку й відра, тягати їх (що не дуже охоче робила стара нянька Явдоха); тому й намагалися окремі несвідомі хворі проминути цю необхідну гігієнічну процедуру, аби не застудитись. Тут, у цій великій міській лікарні, все було, як у раю, — і навіть те, що Максима Яковича підняли після купання на третій поверх ліфтом; ліфт теж був великий, хоч возом заїжджай.

Сидячи й ніжачись у теплій ванні, де спину йому шурував молодий хлопець-санітар, мабуть, із студентів, Максим Якович пригадував різні приємні історії зі свого життя: як чотирнадцятилітнім хлопцем, поховавши батьків, він подався з Млинів у хлібні кримські краї, як тинявся голодний по станціях і як нарешті дістався до Калая — невеличкого містечка в степу, куди тільки раз на добу приходив поїзд із Джанкоя; згадав той особливий запах гарячих хлібів, і ту чорну землю, і розсипи жовтих динь при дорозі; і пригадав Максим Якович, як прийняли його до єврейського колгоспу «Роте Штерн», узяв себе старий Йосип Лейзерович — із обличчям мідного кольору, у збляклій спецівці; як купала його в ночвах сива Миріам, дружина Лейзеровича; як говорила-примовляла вона, що він мохом поріс, три відра теплої води вилила на нього і терла старечою, але ще міцною рукою його кістляве тіло. А потім він захворів на висипняк, і якби не стара Миріам, яка відгодувала його курячими бульйонами, не топтати б Максиму Яковичу рясту…

Курінний у лікарні швидко оговтався, швидко зрозумів її внутрішню анатомію — на третьому поверсі лежали хворі з придбаними пороками серця, всі дорослі люди; на другому було операційне відділення, а на першому лежали уроджені пороки — діти. Там завжди стояв галас, як у дитячому садку, і в Максима Яковича серце заходилось, коли він дивився на цих малят у смугастих піжамах, а личка в багатьох були бліді й губи сині. Що дорослій людині треба страждати — то було цілком зрозуміле для нього; але пощо така доля випала цим безневинним дітлахам, котрі ще й пожити на цій землі не встигли, а вже треба йти на операцію, де розрізали їм їхні кволі реберця, мацали руками їхні маленькі серця. Ніколи в своєму житті не бачив Максим Якович такої кількості хворих дітей зразу; звичайно, і в Млинах подеколи з'являлись хворі діти — от, наприклад, Вітька сусідський, який собі руку зламав, упавши з яблуні, але то була хвороба цілком натуральна й зрозуміла: само, стерво непослушне, винне.

Максиму Яковичу пощастило, що він потрапив у палату № 7, де стояло тільки чотири ліжка, а не як в інших палатах, де лежало по дванадцятеро хворих. Зрештою, він не був таким вередуном, аби вимагати собі якихось особливих привілеїв: дванадцять так дванадцять. У Саратові, куди привезли його, пораненого в живіт, лежало в актовому залі школи сорок чи п'ятдесят хлопців, і щоранку кількох із них виносили — спокійних і жовтих, і той зал теж здавався Максиму Яковичу раєм — чисті ліжка й не треба вгризатися в землю, що ходором ходить під тобою, в куряву, в спеку, не треба бігти так, щоб піт заливав очі, і не треба пити з рівчаків воду з мазутом, після якої починалася у солдатів різачка з кров'ю.

У цій київській лікарні Максиму Яковичу сподобалось ще й те, що годують тут, не в примір Млинам, смачно, а дають їжі багато. На обід давали бульйон, телятину з картоплею, сир і компот із сушини або кисіль; з усіх лікарень та госпіталів, де побував за своє життя Максим Якович, харч був тут найкращий; либонь, не треба було тутешнім людям красти продукти від хворих, а давали все за нормою, як того вимагає держава.

Були біля ліжок навушники, і хоч Максим Якович радіо, зазвичай, не слухав — він волів потихеньку читати собі книжку, — та це теж припало йому до душі, бо коли треба було спати, а не спалося (то Ганну згадував, то саратовський шпиталь), він тоді надягав навушники; особливо любив, коли передавали бесіди на всякі повчальні теми, написані докторами філософських наук: під звучання гарно поставленого голосу диктора, котрий переконував його в чомусь, мов доброго знайомого, він засинав швидко, як під наркозом. Коли його пораненим витягли з-під Василівки, якась добра душа надягла на нього чужу зім'яту каску, й на карточці передового району батальйонний фельдшер похапцем позначив: контузія, поранення в живіт. Не було коли розбиратися — все навкруги горіло й від їхнього батальйону лишилась жменька людей. Тому Максим Якович Курінний помилково потрапив у Саратові спочатку в відділення для контужених. Ось тут він зустрів бригадира Степана Гомілку, односельця, голомозого дядька, від якого залишився тільки білозубий вищир; у Млинах Степана звали «Степан-гвинтовка», бо він завжди ходив, а мабуть, і спав, із гвинтівкою; був він у комнезамі (на його шиї сиділо десятеро їдоків), потім став головним розкуркулювачем у Млинах; Максим Якович запам'ятав пташину голомозу голову Степана-гвинтовки, пригадалось йому, як мати валялася в Степанових ногах, коли викопували хліб і листя жовто шелестіло в садку під вітром запізнілої осені. Степан не пізнав Максима Курінного, бо де ж йому було запам'ятали всіх байстрят і сиріт, всіх завошивлених голодранців і шмаркачів села Млини? Степан сидів у кутку великої кімнати, де, мов привиди, ходили люди, яким вибухами відбило пам'ять; у самій білизні, сидячи навпочіпки, Степан сторожко стежив за сусідами: крейдою він відміряв клапоть паркетної підлоги, й коли хтось наближався до цієї білої межі, він із похмурою люттю казав: «Не підходь! Уб'ю! То моя земля!» Алюмінієву миску з кашею йому ставили на межу — він нікого не пускав у свої володіння, навіть медсестричок. Степан марнів і висихав на очах, мов вирване з коренем бадилля. Гречану кашу він розмазував по підлозі — сіяв гречку, потім поливав підлогу чаєм, відганяв невидимих птахів, аби не зіпсували посівів; довго б ходив Степан-гвинтовка біля своєї ряснодарної ниви, якби не жовтяниця, яка обпалила його тіло, наче скупавши в йоді, і його забрали в інфекційне відділення. А потім і з Максимом Яковичем розібралися, перевели у хірургічне відділення.

І сусіди по палаті № 7 цілком сподобались Максиму Яковичу; щоправда, одне ліжко було порожнє — якраз зліва від дверей, а коло вікна ліжка були зайняті. Праворуч від дверей, з того боку, що й Максим Якович, лежав чорнявий, волохатий мужичок, моторний, нетерплячий, з жилавими руками; чорна шерсть на його плечах пробивалась навіть крізь дірчасту майку, а очі в нього були акварельно-сині, й звали його Іваном, Ванею. Він на місці не сидів, крутився дзигою по всьому відділенню, знав усіх сестричок, знав, яка голку вганяє легше, знав, із ким можна переморгнутися, а кого треба боятись. Ваня Дахно був старим завсідником цієї клініки: кілька разів він тут лежав за останні роки й щоразу, коли вже треба було йти на операцію, він раптом відмовлявся і тікав, зникаючи на довший час, щоб потім знову з'явитися — з набряками, задишкою, збільшеною печінкою, яка каменем сиділа в правому боці. Максим Якович подумки назвав Ваню Дахна «Жуком». Таких жвавих хлопців він пам'ятав ще з саратовських часів; на базарі, де 300 рублів коштувала буханка хліба, а 500 рублів — півлітра горілки, на тому злиденному, холодному базарі 1942 року ці жваві «жуки» (без рук, без ніг) грали на гроші в карти, в мотузочку, в цвяшок, у рулетку, в ножичок, торгували цигарками врозсипну та оповіщали громадянам їхню долю з допомогою морської свинки, яка, витягувала за трояк зі скриньки записочку, де все життя твоє було розписане наперед, як по нотах.

Ліворуч від дверей, коло вікна, нерухомо й мовчки лежав Максимов, білявий, мізерний чоловік із неприємним виразом обличчя. Курінний не знав, що саме так виглядають старі, спрацьовані професійні спортсмени — з запалими щоками, з різкими зморшками, з утомленими, невдоволеними обличчями; багато хто втомленість сприймав за пихатість, а твердість — за жорстокість. Максимов майже весь час мовчав і не звертав уваги ні на Дахна, ні на Курінного.

Палатна лікарка, товста Божена Йосипівна, з рудими віями й насмішкуватим обличчям, не дуже надокучала Максиму Яковичу, а тільки розписала по днях програму тортур, а на їхній мові — досліджень: лікарняна машина поволі втягувала Максима Яковича в свої валки; йому здавалось, що це молотарка втягує живе колосся, рве і мне його, а викидає мертве зерно. А що в житті своєму Максим Якович керувався однією істиною, успадкованою від предків — неповоротких, працьовитих, як воли, людей — «як буде, так і буде», — то ставився до цього спокійно, майже байдуже: знав, що фізичний біль минає і швидко забувається і що тіло ніколи не дає такої незагойної болі, як душа.

Максим Якович читав книгу про інквізицію, з превеликими труднощами долаючи марудне плетиво слів, далеких і чужих, а сам у цей час згадував Млини, що тихо лежали на глинистих горбах над Росавою; хата Максима Яковича стояла під горою, поблизу повільної ріки, що спинялась нижче перед греблею; навесні, коли земля повнилась водою, потоками з гори заливало криницю; на стежках хлюпала льодяна каша, чоботи грузли в рудому глеї, як ішов він на ферму по новій, прорубаній бульдозерами в схилах дорозі. Максим Якович із жалем подумав, що не встиг поставити на криницю бетонні тумби, як у людей, бо ото лікарі ходили, попереджали, щоб полагодив криницю, тому що навесні вода стає поганою, з'являється в ній порча. Весна на носі, а він так нічого й не зробив. І пропонували йому хлопці недорого, всього за 60 рублів поставити тумби, так ні, збирав гроші на телевізор, бо Ганна дуже просила, бо в усіх сусідів були вже телевізори, а в Саливона Онопрієнка, в якого син працює в райвиконкомі, так навіть був «Електрон» з величезним екраном — нема чого й до клубу ходити, де холодно й хлопці цигарки завжди палять.

Він фізично відчував доторк літньої води, її чистий запах, бачив сплеск риби й легкі відображення хмарок, що повільно повзли над Млинами. Тонким і нечутним павутинням оплітали його спогади; він побачив, як із кривим Антоном ловить щук у баюрах, коли зійшла весняна вода; він завжди сперечався з Антоном і доводив, що щука ніколи на здорову рибу не кидається, а тільки на порчену; ну, якщо плавець надірваний або луска здерта; окунь на всяку рибу кидається, а щука розбірлива. Антон казав, що все це брехня. Останніх щук добирали перед Петром і Павлом, перед тим, як люди починають косити жито; цвіте картопля — над гарячою землею, стелеться її вбоге празникове одіяння; вода вкрита білим пухом — цвітом верби, який липне до тіла, коли вилазиш із ковбані. Ловили вони щук сіткою, хоч і заборонено законом, бо все одно щуки б виздихали в цих баюрах, які в серпні вже пересихали; щуки стогнали, звиваючись у верейці. Вони прикривали щук мокрим гіллям верболозу, аби не повискакували, кляті душі, та дарма. Тоді Антон скручував їм голови, щоб не вертухались.

У книзі були прецікаві малюнки, як спалюють людей і як їх розпинають на спеціальних драбинах за допомогою складних механізмів; Максим Якович подумав, що в кривого Антона жінка теж чаклунка, тільки в Млинах на це ніхто уваги не звертав, не в примір тим іспанцям; навпаки, коли вже лікарі не допомагали зі своїми уколами, тоді люди бігали до баби Устини, щоб зварила їм зілля; баба Устина, як і Максим Якович, походила з роду Курінних — могутнього, чіпкого роду, землелюбного, терплячого і впертого, який колись владарював у Млинах. Та минули роки — й розвіявся за вітром цей рід, і сліду не зосталось. Та й то сказати, міркував собі Максим Якович, що всі його родичі непогано повлаштовувались по містах, тільки він один із чоловіків-Курінних і лишився в Млинах; як повернувся перед війною з Криму (плакала тоді стара Миріам і відпускала його, бо знала — більше ніколи їм не стрітись), як підрихтував трохи порожню батьківську хату, як одружився з Ганною, то й осів на землі; якби не війна, ніде б він не побував, ніяких чужих країв не побачив, бо не любив вокзалів, де всякий набрід шастає, «жуки», де повно смороду й тиснява коло кас; не любив поїздів, усяких машин, а волів пішки пройтися курним путівцем — за дві версти від Млинів був старий батьків сад, де тепер містилась РТС; посидить Максим Якович коло залізних воріт РТС, покурить, погомонить із дядьками та й подасться додому. Ні, непогано, добре, можна сказати, повлаштовувались його родичі: Вася, двоюрідний брат, їздить десь у Сибіру кухарем у вагоні-ресторані; одного разу навідувався у відпустку в Млини, привозив із собою дорогу ікру — червоні такі зернятка, мовби калина; не смакувало це диво Максиму Яковичу: надто солоне, та й мало його, не наїдок це, оселедець куди кращий. Грицько став перукарем у Дніпропетровську, заробляє великі гроші, бо навчився дівкам робити модні закрутки на головах; є в нього «Москвич», живе в повному достатку; Стась пішов у танкісти, як приїжджав, казав, що скоро стане майором; а дядько Онисько — ого-го, той велика цяця — десь у Казахстані на руднику обліковцем, має три-місяці відпустки, в санаторії їздить кров лікувати, а як жінка його, Варя-мордовка, приїжджала якось у Млини, то хвалилася обручками золотими. Ні, таки вийшли Курінні в широкий світ, таки показали, хто вони є, на що вони здатні, бо мають справжнє діло. Максим Якович, коли думав про це, так навіть ніяково почувався, бо приріс він до землі, як стебло кукурудзяне, що шелестить під вітром, і не бере його ні мороз, ні дощ. І ото стидно сказать — скільки разів кликали його родичі: кинь цю землю кляту, нащо вона тобі здалась! Так і помреш, нічого не побачивши. Хоч би взяти Грицька: казав, що навчить його скубати волосся, всякі финтифлюшки на головах накручувати, через що завжди в нього свіжа копійчина водитиметься. Максим Якович відмовився. Чогось соромно було йому уявити себе, як стоїть він у білому халаті й підмітає чуже волосся, та й запаху одеколонного не терпів — нудило його від цього запаху. Краще вже МТФ, де до своєї хвороби став фуражиром, підвозив корми, хоч і не нова ферма, без всякої там автоматизації, але ж душа грає, коли зайдеш і почуєш, як корівки плямкають, а корівки в нього одна в одну — всі чорно-білої породи, ще й з зірочками на лобах. Любив Максим Якович і корів, і коней, — ще пам'ятає, як у батька його було четверо корів та троє коней, як випасав їх коло Гайдамацької балки; через те й подався на ферму, щоб бути ближче до корів, а воза та коней йому дали — фураж підвозити. Корови були в нього гарні, вгодовані, як линки, — бо корми давали їм не за нормами; взимку за самогон Максим Якович діставав кращий силос — із траншеї, а не з тої башти, яку в кіно знімали, а силос там гіркий, негодящий. А навесні їздив Максим Якович до лісу підкошувати молоду травичку на галявинках, бо з кормами на весну завжди погано, а дівчата-доярки тоді лаються страшними словами, бо надої падають, а дехто в мить безсилої злоби копає скотину ногами, — ось за такі речі міг Максим Якович голову скрутити, дівчата знали — боялись при ньому з корів знущатись…

І все б то було гаразд, коли б не та клята хвороба, через яку зараз лежить Максим Якович у цій київській лікарні. А почалося все навесні 1944 року, коли він до Млинів повернувся, списаний з армії після тяжкого повернення. І було їх на все село двоє чоловіків — він та однорукий Стьопка, котрого поставили головою колгоспу «Україна»; було ще кілька ветхих дідів та якісь п'ятнадцятилітні пуголовки, що ходили в німецькому дранті, палили самокрутки, чвиркали слиною крізь зуби, матюкалися, пили самогон та до бабів лізли, ледве від материної цицьки голову піднявши; недарма мовиться: коня кують, а жаба ногу підставля; а більше чоловічого роду-племені не лишилося в Млинах, бо старші дядьки — третього чи десятого року народження — пішли в першу мобілізацію, як війна почалася, а двадцять п'ятий — двадцять шостий рік пішов у армію, як село звільнили; за кілька кілометрів од Млинів, як кинули їх у прорив, вони й полягли майже всі; жінки на підводах їздили, привозили їх, щоб поховати. Наприкінці березня вдарили морози й хуртовина велика була, а потім почалась відлига, й треба було думати про землю. Не було чим орати, бо навіть і трьох коней разом не назбирали б, та й корів теж майже не лишилось — німці село попалили у відомсту за партизанів, які їхнього лейтенанта та двох солдатів убили, а чоботи познімали. Й тоді пригадав Стьопка, що, коли відступали в сорок першому, сховали в ставку трактор «Універсал» — добре змастили його солідолом і бухнули з берега в воду. Ще ледве сніг зійшов, як Стьопка та Максим Якович уже місили мокру глину там, де мав лежати «Універсал». Зібрали жінок, поспитали, і вдова Федорчука-тракториста клялась-божилась, що пам'ятає, ніби трактор стоїть отамечки, якраз навпроти верби, бо добре затямила, як під тою вербою сиділа, коли Федорчук трактор у воду заганяв.

Вирішили спробувати. Стьопка умовився з якимось калимником за півмішка борошна та шмат сала, той пригнав новенького «студебекера» з лебідкою; та як побачив те стигле чорноводдя, й думати не схотів, аби полізти по трактор. Подивився тоді Максим Якович на жінок змарнілих, на пацанву, на отих вовченят молодих, худих, кусючих, яким батьків уже не дочекатись, на безпорадного Стьопку, що запхнув до кишені порожній рукав фуфайки, на отого морданя в зеленому кашкеті, трясця його матері, що, попихкуючи цигаркою, стояв на приступці свого «студебекера», та й почав роздягатися.

Скинув старий бушлат подертий, френч офіцерський, ще в Саратові куплений, сорочку голубу, ще до війни її справив, а Ганна зберегла, а потому й натільну сорочку жбурнув на купу. Потім чоботи стягнув та галіфе. Зостався у підштанках, нарешті, зважившися, скинув і їх. Хльоснув квітневий вітер, приніс подих танучих снігів, тіло вкрилося гусячою шкірою. Максим Якович рукою прикривав шрам на животі. Стьопка відкоркував пляшку, налив склянку самогону, дав. Ніби й потеплішало одразу, й бабів перестав стидатися. Взяв вірьовку й поліз у воду. Ошпарила, клята, як вогнем обпалила. Пірнув — наче в домовину ліг. Нічого не побачив. «Далі! Далі! Правіше!» — надривалась на березі Федорчучка. Обличчя від холоду боліло, розламувалося, й в руки зашпори позаходили. А тілу нічого, витримати може. Якби не лице й руки. Пірнув ще кілька разів і нарешті побачив трактор. Ось де він. У рудуватій воді стояв залізний потопельник. Максим Якович підплив, помацав ребристі колеса, руль, дірчасте сидіння. Підтягнув вірьовку, до якої був прив'язаний сталевий трос від «студебекера». Довго вовтузився, примоцовуючи петлю до трактора, холоду начебто не відчуваючи. Й тільки коли виліз на берег, то упав, і вже ніщо не могло зігріти його — ні кожух отого калимника, в який загорнули, ні самогон, ні тепла піч, на яку поклали. Вже як Ганна його лаяла — боже ти мій! Коли б була вона на березі, ніколи б не пустила до води. Але ж там, прости господи, товклась ота шльондра, ота Надька Мальована, з якою він ще до війни крутив, кричала Ганна, тож схотів він, гаспид дурний, перед нею покомизитись, покозакувати, показати себе, а про дітей не подумав. Він заслаб одразу, вогневиця звалила його з ніг, розбило руки й ноги ревматизмом, навіть коли їв, десь у щелепах всередині боліло. І не мав сили пояснити, що ніякої Надьки Мальованої на березі не було. А коли Стьопка приїхав на «Універсалі» й виорав Курінним город, то Ганна вгамувалась трохи, та Максим Якович навіть не помітив цієї зміни. Збайдужів до всього.

Поволі сухе тепло вигнало з нього хворобу. Вигрілись руки й ноги, стали згинатись, а на покрову й зовсім одужав. Тільки з серцем щось скоїлося: задишка з'явилася, й лікар у районі, як слухав його серце, головою похитував.

Отак і пішло відтоді — то полегшає Максиму Яковичу, то знов розіб'є його ревматизм, скрутить усього, й серце тоді теліпається, як у загнаного коня. Останнім часом уже не міг працювати фуражиром, перевели його в обліковці. А оце зараз звалився насправжки — хоч лягай та помирай. Відмовилися в районі лікувати його — нема, мабуть, у них таких ліків або лікарі погані. Тільки ні, не погані. Відчував і сам Максим Якович, що серцю його — гай-гай — недовго в грудях стрибати лишилось.

Він так замислився, що навіть книжку, яку читав, відклав убік, бо несила було її весь час тримати в руці, важка вона, і серце чогось розболілось. Уже кілька разів підступав до горла мокрий кашель, якого боявся, бо смертю дихав цей кашель.

Вані Дахна в палаті не було, а Максимов лежав, одвернувшись, й слухав приймача — такий гарний транзистор, чорний зі сріблом. Максим Якович заплющив очі, намагався дихати тихенько, аби не викликати кашлю, й чекав, поки серце заспокоїться, біль пройде.

В цю хвилину (а було це на четвертий день перебування Максима Яковича в клініці) двері відчинилися й увійшла Божена Йосипівна з якимсь повнотілим чоловіком, що тримав папку в руках.

Звичайно, від цікавості Максим Якович, розплющив очі, та й навіть Максимов ворухнувся, похмуро глянув на новоприбулого.

— Оце ваше ліжко, — сказала Вожена Йосипівна, вказавши на те, що стояло коло дверей, чисто застелене. І одразу вийшла, а Максим Якович забув сказати їй, що серце в нього болить.

— Ну, здрастуйте, — голосно сказав новенький, — будьмо знайомі. Моє прізвище Рязанцев. Ось так.

Максимов щось мугикнув у відповідь, а Курінний так нічого й не сказав, бо не знав: що казати? Тим паче, що погано йому стало, кепсько, мокрота підступила до горла, хоч сестричку клич.

Розділ 5

Була в Павла Никаноровича Рязанцева пильнована таємниця — деталь хоч і дріб'язкова, хоч і малозначуща в загальному історичному процесі, а все ж для Павла Никаноровича незмірно важлива, сказати б, принципова. Отож ще в далекі тридцяті роки, коли Павло Никанорович жовтодзьобим молодиком прийшов на кондитерську фабрику здобувати робітничий стаж (так було вирішено на сімейній раді, враховуючи поточний момент і тодішні анкетні вимоги), якийсь запорошений цукровим пилом диявол спокусив новонародженого пролетарія й витатуював на його вузьких грудях синє серце у вигляді буряка з гичкою й художній напис, що орнаментально перебігав між сосцями: «Не тронь его, оно разбито». Спочатку Павло Никанорович дуже пишався цією оздобою, яка виділяла його з натовпу, підносила над сірою обивательською масою, особливо в бані, але згодом у біографії Павла Никаноровича стались певні зміни, та й у його організмі теж стались характерні біологічні зрушення, пов'язані з процесом постаріння, через що цей грішок молодості почав усе частіше й частіше псувати Рязанцеву настрій: що далі вела його життєва стежка, то безглуздішим здавався йому той напис та безкультурнішим — зображення серця; невблаганний час зробив колись струнке тіло Павла Никаноровича подушкуватим, і гармонійно вкомпонований невідомим художником із кондитерської фабрики малюнок з написом розтяглись на всю. богатирську ширину його розбухлих грудей, здеформувались, остаточно втративши залишки своєї хвацької краси. Павло Никанорович звернувся був до Інституту косметики, але процедура витравлення такої лихої пам'яті була, як йому пояснили, досить болючою, а от чого Рязанцев не терпів у своєму житті, так це болю. Довелось відмовлятися від послуг ще недосконалої сучасної медицини. «Не тронь его, оно разбито». По суті справи, нічого поганого в цьому написі не було, він нічим не компрометував свого носія. Павло Никанорович знав набагато гірші історії, — коли людина замолоду, не зваживши, як треба, прикрашала своє тіло сумнівнішими сентенціями або малюнками, скажімо, портретами видатних осіб — перетворювача природи Мічуріна чи академіка Павлова, і що потім з цього виходило, коли під впливом зміщень шкіри спотворювались дорогі риси обличчя або коли написи не лізли ні в які ворота.

Враховуючи все вищесказане, Павло Никанорович із певного періоду свого життя перестав з'являтись на людях в оголеному вигляді, відмовився від спільних з підлеглими поїздок на природу, які, як відомо, дуже зміцнюють колектив; перестав ходити на пляж, аби не підірвати авторитет під час випадкових зустрічей з підлеглими, серед яких були різні люди, особливо ці молоді насмішники, скептики та нігілісти. А для того, щоб усе ж таки мати змогу користуватися всіма радощами води й сонця, спромігся отримати діляночку на Русанівських садах, де звів невеличкий фанерний будиночок, згідно з планом, затвердженим архітектурним управлінням.

Та вода й сонце вже не давали живлющої сили серцю Павла Никаноровича, спрацьованому за п'ятдесят п'ять років безперервної, бездоганної роботи. Останнім часом з'явилося щось нове й тривожне в грудях Павла Никаноровича; одного разу, осіннього мокрого вечора 1967 року, коли перехвилювався він у зв'язку з несподіваною поразкою київського «Динамо» польському «Гурніку» (футболісти, особливо Соснихін та Круликівський, дуже безвідповідально поставились до цієї гри, хоч їм, футболістам, були створені всі матеріальні умови для здобуття перемоги), відчув Павло Никанорович ще на стадіоні, коли Йожеф Сабо не зміг забити воротареві Костці гол із пенальті, як начебто щось невблаганно-холодне стиснуло йому серце, а потім Рязанцеву здалося, що хтось садонув його в груди ножем; ледве добрів додому Павло Никанорович, самотній зі своїм болем у похмурому натовпі, придавленому поразкою, й зліг, упав, скорчився, переполохавши всю сім'ю. То був перший дзвоник. Щоправда, як поклав під язик валідол, то полегшало, але відтоді за грудиною ніби оселилась чужа, безцеремонна істота, яка часто ворушилась і здавлювала серце, й Павло Никанорович втратив душевний спокій: він зблід, перестав курити, навіть від коньяку почав відмовлятися — від цієї шляхетної рідини, кольору міцного чаю, до якої так призвичаївся був Павло Никанорович; горілкою вів гидував, надто «Московською» у зелених пляшках, з неестетичною наліпкою; з почуттям легкого жалю, як на нерозумних дітей, дивився на тих, хто купував горілку.

Павло Никанорович любив усе солідне, випробуване роками: одягався в дорогі сірі макінтоші, капелюх носив на розмір більший, щоб міцно сидів на голові, щоб вітром не здуло, ходив повагом, говорив тихо й при цьому завше мав вигляд людини, наближеної до найпотаємніших справ міжнародної ваги; любив у розмові вставити: «Мої підлеглі…», «Я наказав…», «Ось так…» Найкращим, звичайно, було оте «ось так»: як присуд долі, як свинцева крапка над «і», як останній цвях, вбитий у труну, як істина, виголошена в найвищій, таємничо-далекій інстанції.

Та, якщо вже говорити правду, Павло Никанорович ніяким начальником не був і про міжнародні таємниці дізнавався тоді ж, коли й всі читачі газет: коли таємниці переставали бути таємницями. А якщо вже говорити правду до кінця, то в Павла Никаноровича не було підлеглих приблизно з року 1949, відтоді, як Рязанцева провалили на відкритих партійних зборах і не пустили до лав ВКП(б), бо саме тоді відкрилися якісь брудні махінації з крисидом та хлоркою, що їх скоїв він, перебуваючи на посаді завгоспа дезінфекційної станції, де героїчно боровся зі щурами й фекаліями.

Коли з одежі Павла Никаноровича вивітрився запах лізолу — мовби валявся він у всіх пристанційних вбиральнях Південно-західної залізниці, — він відкрив у собі літературний хист. Так, дивуватись тут нічому: коли тобі треба годувати сім'ю, коли життя заведе тебе в сліпий завулок, коли виходу, здається, немає, тоді ти з відчаю почнеш писати симфонії; так, принаймні, вважав Рязанцев. Літературний хист цей був якогось небаченого ґатунку. На відміну від повістей, романів, віршів та іншого друкованого непотребу, все, що писав Рязанцев, мало якнайтісніший зв'язок із життям.

Павло Никанорович Рязанцев писав інструкції.

Він став майстром, класиком, генієм цієї стислої літературної форми, де сам Хемінгуей впав би на слизькому, не впоравшися зі складністю завдань, які так блискуче розв'язував Павло Никанорович у своїй творчості. Вів складав інструкції на замовлення різних відомств, різних управлінь, різних артілей, і згодом його мислення набуло тої найвищої сконденсованості думки, того майже месіанського проникнення в суть речей і явищ, яким відзначались лише найбільші філософи світу. А й справді, хто з обивателів виразить — що таке небо? що таке пожежа? що таке дерево? що таке ресторан? що таке людина? — і не просто виразить у якихось непевних, неокреслених, багатослівних висловах, а дасть визначення вичерпне, науково обґрунтоване. А в Павла Никаноровича все струнко, все з найбільшою мірою об'єктивності…

«Небо — це частина атмосфери, що перебуває на висоті вище 200 метрів над поверхнею землі. Призначене для пересування як невидимих (радіохвилі), так і видимих предметів (літаки, ракети, птахи, хмари)».

«Пожежа — горіння предметів, що не призначені для горіння».

«Дерево — спеціальний будівельний матеріал у вигляді рослини, що складається з коріння, стовбура, гілля й особливих хлорофільних утворень, за допомогою яких відбувається процес дихання».

«Ресторан є підприємством громадського харчування, де забезпечується висока культура торговельного обслуговування в поєднанні з відпуском відвідувачам різноманітного асортименту кулінарних, кондитерських і винно-горілчаних виробів із одночасною організацією музично-естрадних концертів».

«Людина — статистична одиниця, яка відзначається вертикальним положенням тіла, відсутністю суцільного шерстяного покрову, наявністю голови, двох верхніх і двох нижніх кінцівок; призначається для виконання складних біологічних і соціальних завдань у межах існуючих законів та інструкцій».

Твори Павла Никаноровича висіли в золотих рамках у фойє кінотеатрів та операційних залах банків, по медпунктах, на пляжах та кладовищах. Одним з улюблених творів Рязанцева була інструкція, яку можна й зараз почути, коли сядеш в першу-ліпшу приміську електричку — чи в тетерівську, чи в фастівську, чи в броварську. Завжди, коли Павло Никанорович вслухався в знайомі рядки, що линули з репродуктора, серце його тьохкало від гордості. Кляте авторське право! Чому не оголошують прізвища автора інструкції?

«Громадяни пасажири! В електропоїздах суворо забороняється перевозити вибухові речовини…»

Так, так, так! Якщо не обумовити цього важливого положення, народ возитиме динаміт, порох у мішках, толові шашки та іншу гидь; адже сподобився в 1945 році один дядько з Фастова залізти в поїзд із великою авіабомбою, яка впала обік його хати й чомусь не вибухнула; думав здати в Києві у контору по збиранню металобрухту; бомбу віз у мішку, а мішок по дорозі в нього вкрали, думали, що там свиня лежить заколота. Ось звідки взявся параграф про вибухівку; щоправда, Павло Никанорович відчув, що тепер, під сучасну пору, в добу науково-технічної революції, певні положення інструкції варто було б переглянути й доповнити: так, скажімо, на часі була б заборона перевезення в електричках усяких видів атомної зброї та радіоактивних розщеплюваних матеріалів — народ усякий шастає по приміських поїздах, за ним око й око треба мати.

«…забороняється перевозити отруйні й вогненебезпечні речовини, а також користуватися відкритим вогнем»,

Щоправда, треба віддати людям належне: до перевезення іприту, циклону, табуну чи напалму ще ніхто не докотився. Це факт. Але чи означав це, що ми повинні втрачати пильність у галузі приміського залізничного сполучення?

Попередження щодо «відкритого» вогню було сповнене якогось таємничого смислу. Серед майбутніх істориків, які вивчатимуть творчість Павла Никаноровича, цей пункт викличе не менше коментарів, ніж певні місця в Євангеліях та апокрифічних писаннях. Та секрет тут дуже простий. Павло Никанорович запам'ятав, як розпалювали вогнище в їхньому телятнику, яким повертались вони з Іркутська додому, і як вночі мучила його думка, що підступне полум'я може спалити всі їхні скромні воєнні трудові заощадження, включаючи килими, кришталь та золото. Своє негативне ставлення до вогнищ у вагонах він висловив у такій карбованій словесній формі.

Як наслідок напружених роздумів Рязанцева над вічними проблемами життя й смерті з'явились його «Правила користування міським кладовищем». Цими правилами було передбачене: а) при відвіданні могил необхідно відмічатися в конторі кладовища; б) при ритті могил слід суворо дотримуватись встановлених розмірів.

Пункт про відмітку в кладовищенській конторі мав виняткове значення з огляду на облік та річну звітність; але з пунктом «б» стався непередбачений казус: певні померлі громадяни виходили поза встановлені розміри як своїм ростом, так і шириною, і через це хочеш не хочеш цей важливий у геодезично-архітектурному відношенні пункт інколи не виконувався.

Та найвищим злетом творчості Рязанцева була, безперечно, листівка «Правила поведінки глядачів на стадіонах», написана ним на замовлення дирекції Київського центрального стадіону й видана тиражем 100 000 примірників друкарнею № 7 (замовлення № 1100). На тлі синіх літер полум'ям, як на валтасаровому бенкеті, горіло слово, набране найбільшим плакатним шрифтом: ЗАБОРОНЯЄТЬСЯ. Над інструкцією сею працював Павло Никанорович два місяці — навіть хотів поїхати в ірпінський будинок письменників, де, кажуть, умови непогані для творчої праці. Скільки безсонних ночей просидів над отими параграфами, що вишикувалися під гаслом ЗАБОРОНЯЄТЬСЯ. Скільки варіантів обмежень передумав, скільки небажаних подій та вчинків передбачив!

От, наприклад, параграф «в»: «Забороняється приносити на стадіон громіздкі речі (меблі, піаніно, чемодани, рюкзаки тощо)». Під час матчів Павло Никанорович надивився всякого, через те, зважаючи на свій багатий життєвий і професійний досвід, передбачив вищезгадані казуси. Бо одного разу сам бачив, як перед матчем на Кубок європейських чемпіонів із футболу якийсь заїжджий дядько притарабанив на стадіон брезентово-алюмінієве складане ліжко. Дай таким волю, вони завтра шафу дзеркальну на трибуні поставлять. Параграф «г» забороняв громадянам приходити на спортивні змагання з домашніми та свійськими тваринами — котами, козами, верблюдами, зміями. І теж небезпідставно запровадив Павло Никанорович це обмеження: бо одного часу повелось так, що уболівальники з Куренівки приносили з собою голубів і радісно жбурляли їх угору після кожного забитого гола; турмани лопотіли крильми й весело летіли додому. Саме під час такого вибуху ентузіазму на макінтош Павла Никаноровича впав із неба білий кавалочок голубиного посліду. Ну як тут не напишеш параграф «г»! Кінчалася листівка ліричним акордом, фугою гармонії й доброзичливості, концертом для голосу волаючого в пустелі. «Шановні кияни! — м'яко закликав Павло Никанорович. — Будьте щирі й привітні не тільки до наших хлопців-чемпіонів, а й до суперників, що приїхали помірятися силами з славними нашими футболістами». Чи міг подумати тоді, коли в муках народжував Рязанцев це променисте звернення, що є ще на світі команди, які не тільки приїздять «помірятися силами з славними нашими футболістами» (тобто — в перекладі — покірливо підставити свою шию під ніж динамівського нападу), а й можуть вряди-годи врізати тим хлопцям-чемпіонам під зав'язку, не дивлячись на їхні титули, зневажаючи їхній снобістськи-чистий зонний захист, плюючи на всі теорії про опанування центру поля. Чи міг подумати П. Н. Рязанцев, що прийде той страшний вечір, коли він (він!) порушить параграф «е» власної інструкції, який забороняв «викрикувати образливі вирази на адресу гравців і суддів». Вигукнув-таки громадянин Рязанцев образливий вираз, не втримався від прокльону на адресу славних наших футболістів, коли Любанський забив їм свого гола! І — вигукнувши щось нелітературне — схопився Павло Никанорович за серце…

Як занедужав на серце, як повіяло на нього вічним холодом, став відтоді Павло Никанорович вимогливіше оцінювати людські вчинки, гостро помічаючи всю недосконалість багатьох своїх співгромадян, які, мов ті мурашки, заповнювали вулиці й майдани, магазини й кінотеатри, створюючи внутрішній хаос, безладдя своєю біганиною і штовханиною; багато розумних проектів народилось останнім часом у душі Павла Никаноровича, коли міркував він над тим, як зміцнити суспільний порядок: каси в кінотеатрах будувати у вузьких і закручених на манір лабіринтів, коридорах, щоб не могло пропхнутися там більше однієї особи; для пішоходів ввести обов'язковий правобічний рух на тротуарах, як для автомобілів, і суворо стежити, щоб ніхто не порушував цього правила; всьому населенню видати нові, дисциплінарні паспорти, куди щоквартально виставляти оцінки з поведінки; з метою ліпшої охорони місць громадського користування (парків, пляжів і т. п.) від зазіхання хуліганських елементів пускати туди громадян, в паспортах яких значиться п'ятірка чи, в крайньому разі, четвірка з поведінки. Осіб із посередніми й незадовільними оцінками на терени означених місць не пускати. З метою підвищення безпеки пересування в місті зобов'язати громадян, які ходять попід домами, носити сталеві каски — на випадок, коли зваляться на них брили з карнизів або горщики з квітами з підвіконь. В магазинах установити для різних категорій громадян різний час видачі товарів, що одразу ліквідувало б черги в години «пік». Скажімо, пенсіонери отримують з 10 до 13 години, службовці — з 17 до 18 і т. д. Дуже сподобалась Павлу Никаноровичу Рязанцеву ідея матеріальної відповідальності футболістів за програні матчі: тоді б не стався такий ганебний програш київського «Динамо» якомусь безвісному «Гурніку», провал, що так фатально відбився на здоров'ї Павла Никаноровича.

Як уже мовилося вище, всю сім'ю наполохала хвороба Павла Никаноровича. А сім'я його була невелика, дружна. Він, жінка і двоє дочок — Ніка та Юля. Його дружина, Ольга Іванівна, або, як її звали, Льоля, поставила на ноги весь медичний світ Києва, добилася з Павлушею на приватний прийом до самого Майзеля; лікарі як лікарі: кожен говорив щось своє, кожен виписував свій рецепт (тих папірців поназбирував Павло Никанорович цілий стос), а хворий почувався все гірше. Думала Льоля покласти свого Павлика в гарну приміську лікарню — серед лісу привітний корпус, облицьований світлою керамічною плиткою, свіже, майже сільське повітря, — та знаючі люди відмовили, порадили з серцем не жартувати, а віддати Павлушу в клініку професора Костюка, де хоч умови гірші, зате лікарі кращі й діагноз вміють поставити точно.

Льоля Рязанцева належала до того типу жінок, котрі починають інтенсивне статеве життя в 15 років і закінчують в 60. Яскраво-біла фарбована блондинка з формами тіла, на яких охоче зупиняли свій зір мужчини, з таємниче скошеними очима, в яких завжди вигравали жовті вогники — відсвіти того полум'я, що спалювало душу Льолі Рязанцевої; тим полум'ям була жадоба мужчин, жадоба влади, жадоба грошей. Але дивна річ — якби на страшному суді, де брехати не годиться, Павла Никаноровича спитали, він сказав би, що кращої, ніж Льоля, дружини в світі нема, і то була б свята правда. Льоля була центром світобудови, добрим янголом і злим генієм водночас. Павло Никанорович був для неї підстилкою, пухкою шкурою тигра, безсило розпластаною на паркеті їхньої квартири на Печерську — Льоля любила ставити свої стрункі ноги на цю шкуру, любила відчувати покірливе тепло смугастої шерсті; ця роль цілком влаштовувала Павла Никаноровича, його навіть охоплювало якесь солодке заспокоєння, коли дружина ходила по ньому або коли хльостала його по обличчю, коли він якось розлив гарячу каву, подаючи Льолі в ліжко срібну тацю з кавником. Це збурювало йому кров. Можливо, ті, хто знав крутий норов Павла Никаноровича на роботі, його суворий, але справедливий стиль поводження з прибиральницями, — можливо, ті й здивувалися б такому раптовому, на їхній погляд, повороту цієї залізобетонної, цільної натури, але, коли вдуматися, нічого дивного в цьому не було: Павло Никанорович любив свою Льолю, яка вміла виробляти багато цікавих фортелів, що так прикрашали їхнє сімейне життя, він любив її, а ще більше — боявся. Пролягла між ними одна таємниця, в порівнянні з якою справа з витатуйованим серцем здавалася дитячою забавкою. У 1942 році подружжя Рязанцевих опинилося в Іркутську, — хоч і далеко від театру воєнних дій, та Павло Никанорович заспокоював себе тим, що і в глибокому тилу можна бути корисним для справи перемоги над ненависним ворогом. Був тоді Павло Никанорович молодим сизокрилим орлом, у напіввійськовій формі, у шевйотовій гімнастерці, підперезаній широким офіцерським паском з мідною пряжкою та двома рядами дірочок на тому паску; тільки нагана не вистачало при боці. Його вольове, відкрите обличчя з русявим чубом хоч на плакатах малюй, хоч у кіно показуй. Вони з Льолею оселилися в старому будиночку, що весь просякнув запахами трухлявої деревини та тазу. Зайняли дві суміжні кімнатки, які Льоля з притаманними їй смаком і фантазією позавішувала килимами, купленими в евакуйованих сусідів — старої професорки московської консерваторії, син якої загинув в ополченні, та дружини харківського художника Удовенка. Павло Никанорович часто їздив у відрядження, звідки привозив, на замовлення Льолі, молоду телятину — Льоля різала це ніжне м'ясо на тонкі кавалочки й клала їх собі на обличчя — на щоки, на чоло, на уста — й нерухомо лежала на канапі, прислухаючись до повідомлень Радінформбюро; молода телятина насичувала живильними соками Льолину шкіру, відмолоджувала повіки, знімала синюваті залишки нічних недосипів, підвищувала поцілункоспроможність Льолиних гарних уст. Саме в той час звалились на Рязанцевих важкі переживання — Павлу Никаноровичу запропонували зміцнити ряди діючої армії. Та саме тоді, на превелике нещастя, в Павла Никаноровича виявився туберкульоз в найнебезпечнішій — відкритій — формі.

Ходив до них рентгенолог Брискін — миршавий чоловічок із уродженим комплексом неповноцінності, від якого почав зцілятись, допіру опинившися серед десятків самітних жінок; низенький, майже карлик, обтягнений сухою пергаментною шкірою, Брискін, на якого за добрих часів не звернула б уваги, жодна жінка, раптом став сексуальною зіркою першої величини; він ненавидів жінок, які віддавались йому, він знущався з них, щипав і кусав, наче хотів відомстити їм за всі довоєнні роки принижень і самотності. Ходив до них Брискін, ходили ще якісь впливові люди; ввечері сходились вони з пакунками під пахвами — приносили горілку, ковбасу, шоколад. Надворі тріщав мороз, Іркутськ засинав у снігах, Павлу Никаноровичу моторошно було подумати — як доводиться зараз солдатам в окопах, на волзькому рубежі. Гості весело з морозу терли руки, різали ковбасу, відкривали консерви, закурювали цигарки; потім пили, закусювали, тицяючи виделками в розкішні, ампірно-позолочені тарілка Дулевського заводу, розпалювалися, розстібали комірці френчів, потім починали вимагати виконати «рожеве танго». Льоля спочатку відмовлялась, відтак ішла до сусідньої кімнати, переодягалась — власне не переодягалась, а роздягалась, і, накинувши на себе рожеву довгу шовкову польську сорочку, що їй привіз із Львова Павло Никанорович у 1940 році, царственно виходила до гостей: її появу вони гучно вітали, лише Брискін ставав нерухомим, висхлим, злим карликом, бо ця жінка, вдвічі більша за нього, з великим і похітливим тілом, нагадувала йому довоєнні часи; він боявся її, втрачав при ній свою недавно придбану самовпевненість, його зла маленька душа стискалася в кістлявий кулачок; безсила лють охоплювала Брискіна, коли дивився він на Льолю. Павло Никанорович знав свої обов'язки: сидіти при патефоні, підкручувати його весь вечір заводною ручкою. Голки лежали в спеціальному пластмасовому секторі, вбудованому в ріг патефонної коробки. Подеколи Павло Никанорович пальцем обережно висував сектор і зазирав туди заклопотано — чи, бува, не перевелися добре загострені голки? Він майстерно вмів гострити голки на точильному камені. Він ставив улюблену пластинку Льолі — з шипіння з'являвся хрипкуватий голос Утьосова: «Как много девушек хороших, как много ласковых имен, но лишь одна меня тревожит, что потерял покой и сон…» Льоля по черзі танцювала танго з гостями — їй ввижався бальний зал, чоловіки в смокінгах та жінки у вечірніх декольтованих туалетах, як в американських фільмах за участю Діни Дурбін; її тіло просвічувало крізь прозорість сорочки, і Брискін, який ніколи з нею не танцював, бо якби він притулився до неї, то обличчям торкався б її грудей, пив спирт, не запиваючи його навіть водою, а патефон надривався: «Сердце, тебе не хочется покоя…» Павло Никанорович філософськи думав, що краще було б витатуювати на своєму тілі ці слова, тонкі й поетичні, замість примітивного: «Не тронь его, оно разбито».

Туберкульоз у Павла Никаноровича виявився саме після того, як у них залишився на ніч Брискін; Павло Никанорович мив у сусідній кімнаті посуд, змиваючи з ампірної розкоші тарілок рештки консервованих бичків у томаті, і чув спочатку тріск шовку (шкода, бо то гарна була сорочка, куплена на товчку в якоїсь польської графині), а потім долинуло до нього скавучання, гарчання, виск, мовби зчепилися, в люті, кішка з собакою, і серце Павла Никаноровича сповнилося ніжністю до Льолі, до її страждань і гордістю за неї, йому схотілося впасти перед нею, цілувати їй ноги, і щоб вона зробила йому боляче — чим болючіше, тим краще. Він вимив тарілки, витер їх рушником, обережно, щоб не розбити, поклав у буфеті, вимкнув велике світло, залишивши нічничок, і став на коліна коло дивана; згодом знову почулось гарчання, в Павла Никаноровича від розчуленості сльози потекли по обличчю, і він почав повзати по кімнаті на колінах — між великим трюмо та фікусом; так серед ночі й застала його Льоля, яка прикладала до покусаних грудей примочки з одеколоном. Невдовзі після цього на комісії в Павла Никаноровича в легенях знайшли дві великі каверни, про що свідчив рентгенівський знімок, а в мокроті виявили палички Коха. Спрацювали якісь невідомі механізми, Льоля з кимось зустрічалась, хтось приходив до них на ніч (цей поводився тихо, Павло Никанорович заснув навіть, очікуючи Льолю), і врешті хвороба П. Н. Рязанцева виявилася настільки небезпечною, що про фронт і мови не могло бути. Все було б нічого, якби Льоля не сховала передбачливо всі папірці, які мали відношення до хвороби Павла Никаноровича: якби хтось спробував хронологічно порівняти ці численні папірці, небезпремінно зрозумів би, якого походження туберкульоз у Павла Никаноровича. І по сей день, коли лежав він уже в клініці Костюка, не знав Павло Никанорович, де переховує ці папірці його вірна Льоля. Але добре пам'ятав її погрозу — витягти їх на світ божий в разі потреби, якщо Павло Никанорович раптом втратить почуття вічної вдячності до своєї коханої дружини.

Клініка Костюка справила на Павла Никаноровича гнітюче враження. Спочатку Павло Никанорович повільно, почуваючи при кожному кроці біль у серці, пройшов через велике півпідвальне приміщення. Тут на дерев'яних лавках сиділо багато людей, що принесли передачі родичам; з якою радістю Павло Никанорович змішався б зараз із цією сірою масою, сів би в новому драповому пальті зі смушковим коміром от хоч би на краєчку цієї лави, коло засмучених жінок; передав би передачу, ну, наприклад, своїй дорогій дружині Льолі і пішов би собі геть — не протоптаною лікарняною стежкою, а просто по заметах, ще й молоді деревця б трусив по дорозі, щоб сипався з них лапатий сніг. Та ні. Розчинилися білі двері, й залишив Павло Никанорович у тому приміщенні свою дорогу Льолю. Потім у холодній кімнаті сидів на тапчані, вкритому клейонкою, поки лікар записував його персональні дані в історію хвороби. У лікаря пальці були вимазані чорнилом, і ця неакуратність страшенно розстроїла Павла Никаноровича: якщо тут усі такі задрипанці, то вони можуть, чого доброго, і пінцет у грудях зашити абощо. Молодий хлопчик-санітар (практикант, мабуть; практикантів Павло Никанорович загодя ненавидів, так би мовити, авансом: як дозволяють їм практикуватись на живих людях? Адже це непорядок!) провів його в кімнату, де посередині стояла велика ванна. Павло Никанорович із почуттям відрази подивився на цю споруду, де купано, мабуть, перекупано тисячі людей, багато з яких умерли. Перепитав у хлопця, чи добре вимили ванну? Вода у ванні пахла ДДТ, хлоркою і ще якоюсь бридотою.

Приймальний покій був, мабуть, давно не ремонтований, бо олійна фарба на стелі подекуди полущилась, а труби поіржавіли. Всюди пильне око Павла Никаноровича помічало безладдя: намокла газета на кахляній підлозі, якісь ганчірки в кутку, щітка, що лежала на старій табуретці, медичні ваги, яким не місце тут, бо намокнуть і не зможуть показувати правильні результати; санітарки надто голосно перемовляються між собою, не звертаючи уваги на хворого, анітрішечки не піклуючись про стан його центральної нервової системи. Павло Никанорович скинув із себе темно-коричневий костюм з дорогого бєльського матеріалу; костюм пошито було в 1950 році, і він уже став трохи не модний, але Льоля наказала надягнути в лікарню саме цей костюм, бо чула вона, що там усі речі псують у дезкамері. Павло Никанорович погодився з її розумними доказами. Потім скинув із себе теплу сорочку з Єгипту і теплі німецькі кальсони й став перед хлопцем-санітаром в усій своїй оголеній немочі, мов Адам із гравюри Луки Кранаха, тільки прикривав він руками не те місце, що його на гравюрах завжди пильно стереже Адам, а своє витатуйоване серце, його справжнє серце стиснулося в передчутті трагедій. В голові його навіть промайнула страшна думка — в якому костюмі його ховатиме Льоля? Невже в цьому коричневому дранті? Зібравши останні сили, мов приречений, якого ведуть на гільйотину, Павло Никанорович ступив у ванну.

Вода видалась йому занадто гаряча, а хлопець-санітар грубо шурував йому спину, мовби знущався. Нарешті тортури скінчились, і Павлу Никаноровичу дали піжаму й старенький халат мишачого кольору. Піжамні штани виявились короткуваті, на куртці не вистачало одного ґудзика. Павло Никанорович спробував було посперечатися з санітаром, доводячи, що він неабихто і що вищі інстанції негайно довідаються про порядки в цій богадільні, та хлопець твердо й спокійно подивився на Павла Никаноровича (обличчя в хлопця було засмагле; де взимку міг він так загоріти?), і Рязанцев якось осікся, замовк, подальшу частину свого монолога виголосивши про себе.

Єдиною втіхою Павла Никаноровича було те, що Льоля, натиснувши на всі важелі своєї потаємної машини знайомств, добилась того, щоб покласти чоловіка в палату на чотири ліжка, а не в загальну, на дванадцять. Правда, Льоля наполягала, аби Павла Никаноровича поклали в окрему палату або принаймні двомісну, привілейовану. Та їй витлумачили, що в клініці професора Костюка в такі палати кладуть або вмираючих хворих, або тяжких після операції, надто з гнійними інфекціями. При всій своїй енергії та знайомствах, Льолі не вдалося зламати залізних законів клініки Костюка.

Павла Никаноровича підняли ліфтом на третій поверх, де його зустріла палатна лікарка, котра провела його в кінець коридора, в палату № 7. Павло Никанорович ішов, тримаючи в руках папку, де лежала книжка В. Кожевникова «Щит і меч», мильниця, окуляри в червоному футлярі, восьмикольорова італійська авторучка, папір для написання записок та двадцять п'ять карбованців у дрібних купюрах, щоб у разі потреби можна було заплатити санітарці, медсестрі або лікарці задля, так би мовити, матеріального заохочення.

Павло Никанорович як чув, що його нещастя ще не скінчилися. Йому дісталось найгірше місце в цій палаті — далеко від вікна, ліворуч, біля самих дверей. А сусіди — жодної інтелігентної людини! Навпроти Павла Никаноровича лежав якийсь лисий, мов коліно, селянин, когут, який слова сказати грамотно не вміє, і книжка коло нього — яка б ви думали? «Історія іспанської інквізиції». Потіха, та й годі! Та він взагалі не розуміє, що означає слово «інквізиція», а береться читати. А лікарі і сестри бігають навколо нього, ніби він принц якийсь, у той час як Павло Никанорович уже дві години тут, а на нього ще ніхто не звернув уваги. Ні, недарма їхні гості, як збиралися в Рязанцевих на чашку коньяку, лаяли останніми словами лікарів — розпустила їх, розбалувала держава, ще й зарплатню їм підвищила, неробам. Другий сусід, цей Дахно, був дуже підозрілий тип — пильнуй, бо гроші стягне, босяк бессарабський, — там коло критого ринку такі типи вештаються, не дають чесним людям спокою.

Придивився Павло Никанорович і до третього сусіда — спинки їхніх ліжок майже торкались; Рязанцев роздратовано подумав, що йому доведеться нюхати, чим пахнуть ноги цього похмурого типа, який весь час слухав радіо. Раптом якась згадка сяйнула в пам'яті Павла Никаноровича: дуже знайомим видалось йому обличчя цієї людини. Він підвівся.

На вулиці мело, все ставало безнадійно біле, далеке й чуже, і щастя, що в палаті було тепло, а селянин уже перестав так страшно й хрипко кашляти.

— Пробачте, — сказав Рязанцев, — ваше прізвище часом не Максимов?

— Максимов, — не дуже люб'язно відповів сусід.

— Боже мій! — радісно вигукнув Рязанцев. — Так це ви! Я вас одразу впізнав… Я пам'ятаю, як ви забили гол туркам. Де ви тепер?

— Як бачите, — похмуро сказав Максимов. — Кінчаю своє життя в палаті номер сім.

Розділ 6

Боже мій, хто б міг подумати! Це був Макар Максимов. Кумир усіх київських хлопців народження 1918–1925 років, один з найпопулярніших футболістів в усьому місті — від Пуща-Водиці до Сталінки, від Броварів до Святошина. Форвард, про якого хтось склав легенду, буцімто Максимову заборонили бити по воротах правою ногою, бо він ненароком міг убити воротаря; нібито на правій нозі Максимов завжди мусив носити чорну пов'язку — як зловісне попередження для суддів, гравців і для нього самого, Макара Максимова, правого інсайда. Бо він грав ще в ті щасливі часи, коли навіть сліпий міг уявити — де і як грають хавбеки, де краї, а де інсайди. Ніякої плутанини з гравцями тоді не було. Максимов забивав вирішальні голи в матчах із турками та басками, голи, які увійшли в біографію довоєнного покоління, голи, які люди згадували на фронті, в оточенні, в концтаборах, в евакуації — всюди, де збиралось хоч кілька киян.

Максимов жив на Солом'янці, в одному з завулків, що відходили від вулиці Островського й упиралися в Стрекалів яр, Стрекалівку. Старий, весь у зелені, будиночок належав його батькові — паровозному машиністові; у дворі, коло дровітні, стояла червона пожежна помпа — апарат, із якого почалася спортивна кар'єра Макара Максимова: щоліта день у день хлопець качав воду — спочатку вдвох із батьком, а потім, коли той занеміг, сам, бо треба було поливати помідори й огірки в городі, садок, та ще й у залізний бак накачувати доводилось відер із п'ятдесят — вода в баці грілася на осонні, і ввечері вся сім'я милась під літнім душем. Коло тої помпи виріс Макар Максимов, став мускулястим, присадкуватим хлопцем із розвиненою не по літах грудною кліткою й міцними руками. Хлопець захопився футболом — спочатку грав на дні Стрекалівського яру, потім на пустирі, коло пожежної каланчі. У нього були сильні легені — коли надував м'яча, то й насос не був потрібен, тільки просив, аби хлопці йому вуха затуляли, коли надимався. Ніхто так, як Макар, не вмів зашнурувати м’яч. Вминав пальцями цупку покришку коло проріхи і шкіряним шнурком клав рівний шов — любо було подивитись на той м'яч. На пустирі, де товклись після школи хлопці, не було кращого за Макара, до нього м'яч липнув, як до магніта. І вже тоді почала з'являтися в його ударі та сила, котра потім увійшла в легенду. Стегна в нього були грубі, ноги кривуваті — мовби молотом гатив ними по м'ячу.

В школі вчився Макар сяк-так — непосидющий був, нудьгував за партою; зате до важкої фізичної праці мав жадобу — до поту, до знемоги. Після семирічки пішов у депо ім. Андрєева слюсарем, коло Солом'янського мосту. Швидко почав грати за «Локомотив», пройшовши початковий курс брутальної гри, штовханини, підніжок, блокування без м'яча, хапання за руку — всього того, чим хизувалися здорові заводські хлопці у важких бутсах, що бігали гуртом за м'ячем, не мудруючи над проблемами тактики; техніка теж була примітивна, і найбільшою пошаною в команді користувався захисник Вася Чужий, який вмів засвічувати високі «свічки», — так, що всі гравці стояли, позадиравши голови, й чекали, коли небеса повернуть м'яч, загилений туди Ваською. Та невдовзі Макар Максимов став гравцем номер один, бо була в цьому русявому кремезнякові та вдача, що робила його справжнім, від бога, футболістом; його гра відзначалась повною несподіваністю, раптовістю зміщень, а удари ставали дедалі сильніші: вже кілька разів траплялось, що Макар нокаутував захисників суперника. Важкі Макарові м'ячі валили з ніг отих роззявкуватих невдах, котрі не встигали відхилитися й ловили неочікувані удари просто в обличчя.

Якось Макара випадково помітив сам Трусевич — знаменитий київський воротар. Став на ворота й запропонував Максимову вдарити. Макар розхвилювався і перший м'яч послав просто на Трусевича, воротар звично пішов назустріч м'ячу, і його тіло струснув удар гарматної сили — Трусевич не встиг утримати м'яч у руках, і Максимов, у якому прокинувся мисливський азарт, стрімголов кинувся добивати м'яч. Другий, третій і четвертий удари пішли прямо в сітку — з'явилася в червоному шкіряному м'ячі дзвінка, весела, зла сила, й відчайдушні стрибки Трусевича не в змозі були її перебороти. Особливо небезпечні були дальні удари Максимова, коли він бив м'яч із льоту, зовнішньою щічкою бутса; м'яч закручувався, летячи по незвіданій орбіті, залишаючи по собі особливий стогнучий звук — наче розрізав ущільнене повітря.

Так Макар Максимов прийшов у великий футбол.

Це був щасливий сон Максимова — ті кілька передвоєнних років; та не ревище трибун, не фотографії в газетах, не хміль слави, не обожнюючі погляди вболівальників пригадував Максимов, лежачи в палаті № 7, прислухаючись до свисту завірюхи. Йому ввижався стадіон «Динамо», затишний і порожній, найкращий стадіон у Києві, бо він був своїм, рідним, невіддільним од Хрещатика й Дніпра, од Стрекалівки й восьмого номера трамвая — старого деренчливого вагона з запахом горілої гуми; на Центральному стадіоні Максимову не судилося пограти — так і залишився він для нього чимось чужим, далеким. Бачить Максимов порожній стадіон «Динамо» в перші дні київської весни, коли кругом ще мокра, вихолоджена земля, ще під кущами в Першотравневому парку лежить зчорнілий сніг, а на полі, захищеному від вітрів, — тепло, поле майже сухе і вже вкрите першою травичкою; на стадіоні нікого немає, тільки десь далеко кілька дядьків повільно фарбують лавки на трибунах. Небо над стадіоном — мов прозора лінза, крізь яку ллється сонячне світло; на щоглі ворушиться біло-синій прапор «Динамо». Якась самотня дівчина вибігає на гареву доріжку й починає бігати навкруг стадіону, — її короткі коси зав'язано білими бантами. Вона біжить коло за колом, і Максимов добре бачить її миле розчервоніле обличчя: це чемпіонка УРСР з бігу на 200 метрів Віра Синиця. Максимов лягає на поле долілиць, приглядається до молодої травички, ще не потоптаної бутсами, вбирає в себе запах землі й зелені, і йому здається, що час зупинився і що все — небо, й місто, і стадіон, і він, Максимов — усе залишиться в щасливій застиглості, в нерухомості часу й безгомінні, все стане вічне раз і назавжди, бо нічого кращого в світі немає й не буде, і що ця весна 1938 року триватиме довго, нескінченно, безупинно, бо так вимагає цього справедливість і молодість. Потім Максимов підхоплюється, поправляє на ногах біло-червоні гетри, розбігається й відштовхується від пружного травника; він плавно, як на сповільнених кінозйомках, злітає над полем, і цей лет триває так довго, що в нього серце завмирає від щастя: він бачить білі розкреслені лінії поля, смугасті ворота, ями з піском у секторі для стрибків, чорне кільце бігових доріжок, по якому прудко біжить Віра Синиця: вона зараз тренує пришвидшення — коротенькі ривки на 20 чи 50 метрів упереміж із уповільненим бігом; аритмія й велич цієї картини сповнюють Максимова лютою радістю; на полі стрибають десятки м'ячів, і їхні важкі удари схожі на удари велетенського серця.

— Пробачте, — виводить Максимова із задуми голос нового сусіда. Цей новенький — мішкуватий мужчина з монументальним тупим обличчям, з сивіючим густим волоссям над невисоким чолом (біс його знає, хто він — професор чи начальник якоїсь контори) ходить по палаті, заклавши руку за вилог смугастої куртки, заважає Максимову думати.

— Пробачте, — звернувся до Максимова Рязанцев. — Я чув, ніби ви грали в матчі смерті… з німецькою командою…

— Грав, — коротко відповів Максимов.

— Як то? — неприємно здивувався Рязанцев. — Як же ви вціліли? Я думав — то була плітка… Адже в кіно показували, що всі загинули. Через це він і називався «матчем смерті».

— А вам що? — зло спитав Максимов. — Шкода, що я вцілів?

— Та ні, що ви. Я просто так цікавлюся.

Шкода, подумав Максимов, я знаю, тобі шкода, мій милий. І не лише тобі. Люди не люблять, коли на їхніх очах руйнується героїчна легенда. Звичайно, в цьому є щось неприємне, коли мертві раптом оживають. Тебе вже всі викреслили з пам'яті, засипали землячкою, а ти — гульк із могили, добридень, як ся маєте? Але й мені шкода, мій милий. І мені шкода, що тоді, на Сирці, не поклали мене разом із іншими хлопцями на землю й не зробили їхній улюблений Genickschuss[2]. Що я верзу? — потім із огидою подумав Максимов. Адже все це неправда. Я навіть сам із собою не можу бути чесним. Це мені тільки так хочеться, аби я шкодував, що не залишився там, на Сирці. А насправді…

«Хочеш знати, як це було насправді?» — звернувся подумки Максимов до того новенького, бо йому приємним попри все став цей черевань, який його впізнав. Давно вже ніхто не пізнавав Макара. Коли-небудь він розповість цій людині, як усе було з ним, із Макаром Максимовим, правим інсайдом: як у перший день війни німці бомбили завод «більшовик», як готувався напередодні Максимов до матчу на Центральному стадіоні, до першого матчу на стадіоні, який відкривався 22 червня 1941 року, як рано-вранці розбудили Солом'янку вибухи бомб; спочатку здавалось, що то їхня сусідка Гольдіна вибиває пил із ковдр та подушок, та так, що все в домі тремтить, усе дзенькає. Того ранку він їв полуниці зі сметаною; у червні Київ охоплює полунична епідемія, полуничні ріки стікаються на закурені майдани базарів, із усіх приміських поїздів ідуть селяни та дрібні городники — несуть, тягнуть, пруть на собі відра й плетені кошики, в яких лежить солодке червоне м'ясо полуниць: відра й кошики зав'язано білими ганчірками, крізь які, мов крізь бинти, проступає полунична кров; мама поклала перед Максимовим повну тарілку яскравих холодних полуниць, полила сметаною і притрусила цукром. Там, де впав цукровий пісок, залишились на сметані світло-кавові плями. Віра ще спала — війна для неї почалась на годину пізніше. Він колись чув, що в зіницях вбитого назавжди залишається відбиток, фотографія вбивці. Відбиток, фотографія того першого воєнного дня назавжди залишилася в його очах — можна було рукою помацати той день, його уламки, його рештки, його згарище: матч на Центральному стадіоні з армійцями Москви відмінили, а після полудня знову налетіли німці. Їхні важкі машини низько йшли над містом — було видно антени й прозорі ковпаки стрілків-радистів. Максимов поліз на дах подивитись на них. Його жахнула думка, що вони безкарно пролетіли таку відстань від кордону і що в них, мабуть, вистачить бензину, щоб повернутись на свої аеродроми. Максимов бачив кількох німецьких льотчиків, які-невідь чому залетіли в Київ у вересні 1939 року, коли йшла війна з Польщею. Вони стояли на Великій Підвальній, коло дверей німецького консульства, і з цікавістю приглядались до перехожих. Це були молоді гарні хлопці в сіро-блакитних мундирах. Потім вони пішли оглядати Золоті ворота. Максимов уявив, як сидять зараз ці хлопці у своїх потужних «юнкерсах», як дивляться переможно згори на незнайоме місто, як шукають у центрі той зелений острівець, ті напівзруйновані брами, з яких починалася столиця Київської Русі. Йому схотілося кричати, бити кулаками дах, та замість цього він мовчки спустився вниз.

А потім він розкаже, як пішки тікав із Києва, як горіли поїзди в Дарниці і як наздогнав його на дорозі оперуповноважений НКВС Володя Пушкаренко, один із вірних уболівальників їхньої команди; Володя їхав на «емочці» — він вивозив якісь важливі папери; не встигли вони проїхати й півсотні кілометрів, як налетіли німці. «Емочка» безпорадно стояла на дорозі, а вони, лежачи в рівчаку, дивились, як вибухнув бензобак, потім ще довго смерділо горілою гумою. Їм пощастило, що автомобіль згорів, бо на тому автомобілі були номери НКВС, і коли б вони з машиною наразились на десантників, які перетнули їм шлях, живими б вони не вийшли.

Максимов із Володею повернулись до Києва. Володю наступного дня хтось упізнав, і його одразу взяли. А Максимов блукав по місту, мов сновида. Жовтень стояв дуже теплий того року, дні були сповнені лагідного повітря й елегійного жовтого листя, в парках вешталось повно солдатів. Вони сиділи на лавах, підставляючи обличчя під сонячне проміння, хто дрімав, вигріваючись на осінній спекоті й згадуючи тихе повітря Веймара, хто грав у карти чи шахи, а хто лапав перших київських курв, перших вівчарок, які вже почали знайомитися — хто з цікавості, хто за дрібні подарунки — з переможною міццю німецького дітородного органа. В один із таких днів Максимов зустрів коло пам'ятника Шевченку колишнього працівника міськкому комсомолу Альошу Хижняка. Це був милий хлопець, соромливий і малопримітний; жартома його звали «батьком і вчителем київських фізкультурників». Альоша Хижняк підносив бойовий дух динамівців, спартаківців, локомотивівців, електриків, медиків та іншої спортивної братії згідно з планом виховної роботи, що лежав у його кабінеті під склом. Альоша радісно кинувся до Максимова, і той подумав, що Альоша схожий зараз обличчям на вагітну жінку — блідий, весь обкиданий коричневим ластовинням. Вони через університетське подвір'я вийшли до Ботанічного саду в холодок, і Альоша все питав — де хлопці? Де Антон, де Костянтин, де Микола? Максимов хотів був порадитися з Альошею, поспитати, що йому робити в окупованому місті, бо розумів, що не могли залишити Хижняка напризволяще, що він має, певне, зв'язки з підпіллям, та раптом відчув Макар незрозумілу, абсолютно безпідставну тривогу й сказав Альоші, що нікого не бачив, що збирається відкрити з батьком слюсарну майстерню й тихо собі сидіти — футбол, мовляв, скінчився, все скінчилось. То був геніальний фінт Максимова, раптова зупинка з м'ячем, коли всі захисники, що переслідують його по п'ятах, пролітають повз нього, а він залишається вільний, і перед ним вільний простір поля, вільна зона, куди може він кинутися з м'ячем. То був геніальний фінт, бо милий, скромний Альоша Хижняк виявився провокатором СД — імперської служби безпеки, і за ним весь нас ходили агенти, які хапали знайомих Хижняка, його старих товаришів по комсомольській роботі, більшість із яких мала відношення до підпілля. Та не геніальний фінт Максимова врятував йому життя, а щось інше, незрозуміле. Бо коли Макар попрощався з Альошею й пішов собі, до Хижняка наблизився офіцер безпеки і спитав, що то за людина, чи брати її, чи не брати?«Це футболіст, — сказав Альоша, — відомий на всю країну футболіст. Його треба взяти». — «Футболіста? — здивувався офіцер. — Навіщо?» — «Його треба взяти, бо він чекіст, всі вони чекісти, всіх їх вішати треба, — затявся Альоша. — Взяти, взяти, всіх до одного взяти!» Офіцерові стало гидко, і він сухо відказав, що то, зрештою, його справа — кого заарештовувати. А футболісти нам ще знадобляться, додав він.

Так, футболісти їм знадобились.

І досі Максимов пам'ятає сухий запах борошна. Всі хлопці з їхньої команди, що залишилися в Києві, пішли працювати на хлібозавод. Хоч і важка праця — тягати лантухи з ваговозів у підвал, та все ж можна було і красти трохи борошна, підгодувати сім'ю та й собі збовтати якусь там затірку. Тепер уже мало хто пізнавав на вулиці Максимова — у засмальцьованому ватянику, з сумкою від протигаза через плече, завше запилюжений борошном, він, постарілий, злився з містом, з такими ж, як і він, тінями, що темними зимовими світанками сунули на роботу. Та не забули Макара люди. І на заводі під час перерви коло футболістів купчились пекарі, все згадували колишні матчі, жадібно випитували подробиці про славнозвісних гравців; і в місті підходили до Максимова якісь хлопчаки, питали, чи гратиме Максимов, чи, взагалі, буде в місті футбол?

Бодай би його не було, того футболу.

Колись, коли ліпше себе почуватиме, Максимов розкаже новому сусідові, як заарештовує гестапо: ти йдеш, нічого не відаючи, під тобою порипують дерев'яні сходи в заводському управлінні, бо тебе викликав шеф, заходиш у брудний коридор, де стоять поламані стільці, й наближаєшся до дверей, оббитих чорним дерматином. Ти нічого не підозрюєш, хоча вчора твоя команда виграла в німецької команди «Люфтваффе» з рахунком 5:3, а ти забив німцям гол; зрештою, якими б вони не були, ці німці, але ж то був спорт, чесний спорт… Ти спокійно відчиняєш двері й ступаєш крок у кабінет шефа. І тоді страшний удар у спину валить тебе з ніг, на тебе накидаються двоє есесманів і накладають наручники. І тільки тоді ти розумієш, які вони паскуди, справжні паскуди, покидьки, зарази, сволочі, собаче падло, — бо вирішили відомститись на голодних, виснажених футболістах, відплатити їм за вчорашню привселюдну свою ганьбу, за поразку, за наші червоні футболки, за радість киян. І якщо спочатку ти хоч щось бачив у цих людях — хоч вони й вороги, але все ж якась там культура, акуратність — фотографії гарні показували, де їхні чистенькі фрау й кіндери, то тепер ти розумієш: це дрібне падло, мізерні плюгавці, яким не можна вірити ніколи, ніколи, ні за яких обставин. Палити їх треба, як смердюче стерво.

Настане час, коли він розкаже все по порядку: як сиділи вони спочатку у внутрішній тюрмі на Володимирській, а потім у концтаборі на Сирці, неподалік од Бабиного яру. В літні дні відкривались перед ними в блакиті й зелені далекі дніпровські простори — неприродно, патологічно гарні; внизу, на куренівських схилах, сумно біліла Кирилівська церква. А над усією цією красою стояв задушливий сморід від трупів. Сморід Бабиного яру. Ось вам ваш футбол, українішер швайнен, нюхайте запах вашої перемоги, запах ваших натренованих тіл, запах ваших уболівальників. Їхню команду розчленували на частини. Чотирьох із них розстріляли, інші продовжували тягти табірну лямку.

Як витлумачити новому сусідові, що бувають моменти, коли людина й сама не розуміє — чому вона лишилася в живих; чому тебе не вбито на дорозі в отій чорній «емочці», чому тебе не заарештували одразу після зустрічі з Альошею Хижняком, чому ти не помер від цинги й голоду, чому тебе не поклали на землю й не вистрелили в потилицю, як тим, чотирьом, чому тобі вдалося втекти з концтабору під час нальоту наших літаків на Київ, чому тебе переховували на Куренівці зовсім незнайомі люди, які до того бачили тебе здаля, на футбольному полі. Чому, чому, чому…

Він усе розповість новому сусідові.

Якщо не помре через кілька днів у цій лікарні.

Тільки невідомо: чи розкаже кому-небудь Максимов правду про народження свого сина Ігоря?

Рівний хід його думок поплутався, затьмарився, й легкий сон зійшов на нього. У снігових вихорах уперто темніли корпуси лікарні; десь за урвищем, за Либіддю, за білою марлею завірюхи лежало далеке місто; сніг багатьом приніс радість: хтось ковзався на ковзанках, що виблискували на хідниках, мов леза ножів; хтось на лижах ганяв по Голосієву, відчуваючи щасливу спустошеність стомленого тіла; повільно сунули тролейбуси, снігові струмки сипалися з дахів, і хтось, дивлячись на них, згадував старі хати на Поліссі, запах полін, принесених із двору — шкарубкий запах дерева й морозу; на пам'ятники ніби надягнули білі парики, затрусили снігом гранітні й чавунні всевидячі очі пророків; так було в цьому місті тисячу літ і так буде вічно — снігопад у лютому, його уповільнена сила…

Максимову наснилось, що він, скинувши з себе своє старе, немічне тіло, йде вузькою вуличкою десь на Подолі, подеколи йому здається, що наближається погоня, що вже чує він гарячу задишку вівчарок, — тоді легким зусиллям волі злітає в повітря, тільки дивиться уважно, аби не зачепити дроти. Аж ось назустріч йому йде хтось у білій сутані й білій повстяній шапочці — на манір тих, що носять горці в Сванетії. Дивно Максимову, бо він розуміє, що це якась шишка, ніби кардинал, якого Максимов ніколи не бачив і про якого ніколи в своєму житті не думав. «У чому смисл життя?» — питає Максимов незнайомця. «Головне — не проґавити семафор під Фастовом», — відповідає чоловік у сутані, й Максимов пізнає свого батька. Макар злітає в повітря, але батько холодною рукою хапає його за ліву ногу. «Стій!» — гримає батько. Максимов висить у повітрі, він чує чиїсь голоси, намагається вирватись, щоб злетіти вище й нікого не боятися, та холодна рука тримає його за ногу.

Максимов прокидається. Його ліва нога стирчить із-під ковдри, змерзла, а в палаті про щось голосно теревенить Ваня Дахно:

— …а вона мені каже: любасику мій, принце мін, човнику мій золотий, гілочко моя весняна, Іваночку, давай плюнемо на все, сядемо в літак і полетимо далеко-далеко, в Транжир.

— Куди? — спитав Рязанцев.

— Транжир. Порт на Середземному морі. А я їй кажу: не можу, мовляв, так і так. У зв'язку з бойовою і міжнародною обстановкою який, кажу, може бути Транжир.

— Танжер, — поправив Рязанцев.

Павло Никанорович понад усе любив порядок і точність. Серце його нило від безладу, від отого шапкозакидництва, що подеколи спостерігається на окремих ділянках трудового фронту, дякуючи таким людям, як Дахно.

— Я й кажу — Транжир, — вперто повторив Дахно. — Словом, обнімає вона мене, братці, а руки в неї, як молоко, і волосся чорне. Став я її, конешно, цілувати, а вона все по-французькому белькоче і такі речі виробляє зі мною, що в мене вся свідомість перевертається. Потім вона навчила мене пісню співати.

Він сів на ліжку, підібгав під себе ноги і, надавши обличчю зосередженості, заспівав:

Алюетте, аля алюетте,

Алюетте, аля альете…

— Все ти брешеш, — сказав Максимов. Він був злий на Дахна за те, що той не дав йому поспати; батько нечасто снився Максимову. Що б той сон означав? Нічого доброго, вирішив Максимов. Коли сниться піп — не чекай нічого доброго,

— Я… брешу? — обурився Дахно і навіть потемнів із виду. — Щоб я так жив! Я не тріпло якесь…

Він зіскочив із ліжка (від різких рухів почав задихатись) і дістав із тумбочки потертий бумажник із зчорнілої, пропахлої бензином шкіри. З бумажника дістав Ваня Дахно фотографію дівчини — фотографію стару, ветху й пошарпану, мовби дівчина прожила сто років і їздила всі ці роки разом із Ванею на різних марках вантажних автомобілів — від ЗІС-5 починаючи й новими «Колхідами» кінчаючи.

— Ось, — переможно сказав Дахно. — Дивіться.

Він першому дав фотографію Курінному.

Максим Якович довго вдивлявся в обличчя незнайомої дівчини. Спочатку вона здалась йому схожою на Марусю Моргун, їхню доярку: такі ж чорні очі, тільки Маруся краща, бо в тілі тугіша й співає гарно.

— Худа, — сказав із жалем Максим Якович, повертаючи фотографію.

Потім картку ретельно вивчав Рязанцев. Спочатку він подивився на зворотний бік — чи немає якихось написів, які б давали додаткову інформацію про незнайому особу, зображену на фото. Ні. Нічого не було. Дівчина була сліпуче вродлива — і як таким типам, як Дахно, везе? Звичайний шоферюга, калимник, правила вуличного руху порушує, сам признався в цьому, лайдак із незакінченою семирічкою — відірвав собі таку манюню… Згодом думки Павла Никаноровича пішли в іншому, піднесеному напрямку: всю красу світу і всі скарби матеріального буття, де-небудь побачені — чи то наяву, чи в кіно, чи в ілюстрованих журналах типу «Огонька» — він прикладав одразу до своїх дочок, до Ніки та Юлечки. На тлі всіх міжнародних і службових ускладнень світлими промінчиками присвічували при його житті Ніка та Юлечка — одна чорнява, з тонкими пальчиками студентки консерваторії, а друга з золотим маминим волоссям, з молодим маминим тілом і жовтими очима.

— Схожа на мою дочку, — зітхнув Рязанцев, віддаючи фотографію.

Останнім узяв фото Максимов. Холодно подивився на кралю з підведеними очима. її обличчя здалось йому знайоме.

— Та це ж Лючія Бозе, — сказав він.

— Яка Боза? — обурився Дахно. — Це Ганна. Ганна Жіспен.

— І мою звуть Ганною, — вставив Курінний.

— Лючія Бозе, відома італійська кінозірка, — наполягав на своєму Максимов.

— Ти… ти знаєш хто такий? — задихнувся від гніву Дахно.

— Знаю, — втомлено відповів Максимов. — Машина без мотора, собака без ніг, пляшка без горілки.

— Тихше, товариші, — цитьнув на них Рязанцев, який терпіти не міг, коли хтось порушував громадський спокій. — І без вас нудно. Ось так.

Усі замовкли. Сніжинки билися в вікно легко, мов метелики білими крильцями. Наближалась обідня година, коли всі ходячі хворі винипували в коридор, де їм накривали столи.

Дахно, хоч і ображений до глибини серця, першим порушив мовчання, бо його переповнювала одна новина, вражаюча звістка.

— Сказати вам щось цікаве?

Всі байдуже подивились на нього, й кожен подумав, що знову він почне зараз щось заливати про Бріндізі — повітряну базу в Італії, де в 1944 році побував зі своєю ескадрильєю жовтодзьобим хлопцем; був тоді молодший сержант Ваня Дахно стрілком-радистом.

— Так знайте, — урочисто мовив Дахно, — що Костюк готується до пересадки серця. Мені Кіра з післяопераційної сказала.

— Якої пересадки? — спитав Рязанцев.

— Ви що — газет не читаєте? Серце збирається пересадити від людини до людини.

Павло Никанорович газети, звичайно, читав, він із юнацьких років тримався в курсі зовнішньої й внутрішньої політики, міркуючи над глобальною стратегією різних держав та іншими актуальними питаннями — наприклад, долею Гібралтарської протоки, Багамських островів чи Сінайського півострова. Звичайно, від його допитливого й кваліфікованого погляду щоденного споживача газет не сховалось невеличке повідомлення про пересадку серця людини, зроблену 3 грудня 1967 року і 2 січня 1968 року в Південно-Африканській республіці нікому не відомим лікарем Барнардом. Та чи міг гадати Павло Никанорович, що те неперевірене таємниче іноземне диво так швидко з'явиться поруч, у цьому будинку, тільки поверхом нижче, де операційне відділення. Диво, до якого ще не вироблене офіційне ставлення, ще немає інструкції щодо його застосування.

Повідомлення Дахна приголомшило Павла Никаноровича своєю брутальною ймовірністю, він заплющив очі від хвилювання, почуваючи, що стоїть напередодні великих тривожних подій і що в житті його відкривається новий історичний етап.

Розділ 7

Того дня Костюк протезував клапани Діні Нурусбаєвій — хупавій вісімнадцятилітній дівчині з Алма-Ати, яка приїхала навмисне до Костюка й довго умовляла зробити їй операцію. Їй треба було вшити два клапани — мітральний та аортальний; в противному разі вона була приречена на неминучу смерть. Батько в Діни був казах, мати — росіянка, і в Діні витончено поєднувалася східна врода зі слов'янськими сірими очима. Діна була мала, тендітна, й на її щоках завжди ніжно просвічував рум'янець; це дуже подобалось багатьом її товаришам по університету, які не знали, що це — ознака мітрального стенозу; майже ніхто з її товаришів і не гадав, що серце Діни працює, вибиваючись з останньої сили; ті, хто закохувалися в дівчину, не думали, звичайно, про функціональні показники роботи її серця, висловлені в сухих цифрах. Цифри ці були дуже невтішні. Декомпенсація зайшла в Діни так далеко, що Костюк довго вагався, перш ніж зважився на операцію. Він міг відмовитись, як робили багато його колег, що виходили з чисто статистичних міркувань, і тому в інших клініках процент післяопераційної смертності був набагато нижчий, ніж у клініці Костюка: все можна регулювати — навіть відсоток смертей.

«Я вам вірю, професоре, — сказала Діна. — Тільки вам». Тисячі людей саме так говорили йому, він звик до цих слів і до цих прохань, але щось було в її погляді й словах таке, що він погодився. А потім Діна сказала йому річ, яку, зазвичай, не кажуть вісімнадцятилітні дівчата навіть лікарям. «Знаєте, професоре, — сказала вона, — я хочу мати дитину. Якщо ви поставите клапани й все буде гаразд, я одразу народжу дитину. І якщо це буде син, я назову його Андрієм». І в її голосі чулась така спокійна рішучість, що він навіть не наважився сказати їй, що жінкам зі штучними клапанами в серцях не можна народжувати дітей, хоча в його практиці були випадки, коли деякі вперті жінки не слухались, все ж таки народжували. І в душі він погоджувався з ними.

Операція тривала п'ять годин: клапани були понівечені ревматичним процесом, навколо отворів, крізь які помпується кров, утворились кальцинати — скам'янілості. Слід було все це вирізати. Серце в Діни було м'яке, в'яле, шов прорізався, й Костюк у безсилій люті тупав ногою, стогнав, лаявся, протягуючи нитки крізь тефлонове кільце клапана. Через усі ці затримки Діну довелось тримати на АШК[3] сто сорок хвилин, а це було дуже небезпечно, бо АШК, який гудів поруч, наче сатуратор у тих крамничках, де в сифони заряджають газовану воду, руйнував еритроцити, і з кожною хвилиною небезпека гемолізного отруєння збільшувалась. Нарешті Костюк примоцував аортальний клапан — невелику кульку, на кшталт пінг-понгової, що сиділа всередині дротяної клітки, — й тепер клапан, мов парашут на стропах, висів над серцем. Вони почали його обережно спускати в аортальний отвір. Все гаразд. Потім відключили АШК, й на екрані почав стрибати промінчик. Дінине серце запрацювало!.. Перикард і грудну клітку зашивали помічники.

Виснажений, ледве переставляючи задерев'янілі ноги, Костюк пішов перевдягатись. Він навіть під душ не став, тільки спітніле лице сполоснув і важкою ходою добрів до свого кабінету, наказав Олі нікого не пускати. Витягнув подушку з шафи й ліг на дивані. «Я помру на цьому дивані, — раптом подумав він. — Коли-небудь, після такої операції ляжу — й помру». Він уявив, як бігатиме вся клініка, як робитимуть йому масаж серця й' впорскуватимуть адреналін просто в серце. Він рвучко підвівся, бо йому здалось, що не вистачає повітря. Трохи посидів, важко згорбившись, поставивши ноги в шкарпетках на холодну підлогу. Відтак устав і, сівши в крісло, почав дзвонити Валентині. В редакції хвилин десять був зайнятий телефон, потім Валентину довго розшукували, нарешті він почув її голос.

— Я хочу вас бачити, — сказав він.

— Приходьте до мене.

— Коли?

— О шостій вам зручно?

— Так, — сказав.

Вона дала адресу.

У вестибюлі сиділо двоє — батьки Діни Нурусбаєвої. Підвелися, уздрівши Костюка. Вони мовчали, й ця східна стриманість розчулила його. В батька було широке розумне обличчя. Мати нервово скинула з голови пухнасту хустку — наче хустка заважала їй почути Костюкові слова.

— Все гаразд, — сказав він. — Поки що все гаразд. Операція пройшла добре. Не хвилюйтесь. Тепер треба кілька днів перечекати. Це найголовніше.

— Професоре, — сказала мати Нурусбаєвої, й він подумав, що вона зараз заплаче, але вона стрималась. — Професоре…

— Заспокойтесь, — лагідно взяв її за руку Костюк. — Сподіватимемось, що все буде добре.

— Професоре… ми… вам… усім життям… — Ну що ви, що ви…

Батько Діни так і не сказав жодного слова, й Костюк пішов, подивляючи почуттю гідності цієї людини, яка розуміла: Костюк сам знає, що їм казати, а чого не треба. Запитання тут були ні до чого.

…Валя жила на Пушкінській вулиці, поруч із медінститутським будинком, треба було пройти через під'їзд, вузький і пошкрябаний кузовами автомашин, перетнути навскіс двір, у якому діти залили невеличку ковзанку, й зійти на четвертий поверх. Валин дім було збудовано наприкінці XIX століття в паризькому стилі «модерн» — з горішним поверхом мансардового типу, обшитим, мов лускою, бляшаними листами; колони дорійського ордера стерегли вхід у парадне. Тут же на подвір'ї, коло входу до Валиного дому, тулився маленький одноповерховий будиночок.

Костюк пройшов через двір, ледве не впавши на ковзанці; нахилившись, проминув щасливо білизну, що сушилась надворі — простирадла велично погойдувались, тверді, наче з алебастру, — й ступив у парадне. Подивився на дошку з прізвищами мешканців — Валиного тут не було. Згадав, що вона розміняла квартиру після розлучення й живе тут недавно.

На дверях Валиної квартири було три дзвінки, п'ять прізвищ, сім вирізаних газетних і журнальних назв, наліплених на двох поштових скриньках.

Не встиг Костюк подзвонити, як Валя відчинила двері й провела його через темний захаращений коридор у кімнату. Вона чекала його, не відходячи від вікна, і, всміхнувшись, спостерігала, як він посковзнувся на льоду, але втримався. Тоді вийшла вона в коридор і, затамувавши подих, чекала його кроків на сходах.

Костюк скинув куртку й замшеву кепку.

Валя подумала, що їй подобається, як убирається ця людина: так міг одягатися спортивний тренер або капітан траулера, що повернувся із загранки, чи актор; не було в Костюкові тієї солідності, якою відзначались люди його касти: обов'язковими ратиновими пальтами, дорогими ондатровими шапками, англійськими костюмами й поважністю слів і жестів; Валя, яка не раз зустрічалася з цими людьми, бачила, як швидко вони, селянські діти, переважно інтелігенти в першому поколінні, вбирали в себе ритуальність своєї професії, залишену їм у спадок провінційними професорами олександрівських часів. Вона бачила, як на вчених радах тішаться вони процедурними дрібницями, як виробляють у собі приємно-люб'язний, ґречний стиль звертання до головуючого, як смакують вони свою удавану об'єктивність і колегіальність.

Вона знала, що Костюка не любили в цих колах, вважали його за нескромного вискочку, за людину неприємну, що зневажає освячені здавна традиції лікарської касти.

Костюк зацікавлено оглядав кімнату Валентини. Кімнату перегороджувала шафа для одежі, так, що Валя мала куток, куди не зазирали гості. Старовинна, викладена вигадливо кахлями піч випромінювала тепло. Костюк приклав до кахлів змерзлі руки. Нічого зайвого не було в цій кімнаті — письмовий стіл із друкарською машинкою, обідній стіл, присунутий до стіни, підвісні полиці з книгами, на стіні — гравюра, на якій було зображено молоду оголену дівчину, що тримала в руках сонячний промінь. Над тахтою висіла маска з брунатного шамоту — староруський бородатий бог Перун, суворий і сліпий.

Все стало значне і нерухоме в ці перші хвилини їхньої таємниці. Присмеркове світло поступово відходило від вікна, наповнюючи кімнату тінями й спокійною самотністю. Костюк витяг із портфеля маленький пучечок червоних гвоздик, загорнутих у целофан. Валя поставила гвоздики в полив'яний горнець із водою. Потім сказала Костюкові, що покаже найбільше диво в світі. Взяла маленький іграшковий автомобіль з червоної пластмаси, натиснула кнопку й обережно поставила машину на підлогу. Автомобільчик побіг по паркету, стукнувся носом об Валину ногу, подався трохи назад і знову рушив уперед. Він тицявся об Валину ногу, мов сліпе щеня, поки об'їхав її; потім сховався під тахтою, блукав там довго і, нарешті, повернувся на середину кімнати. Вони мовчки спостерігали за кібернетичним автомобільчиком. Щось протиприродне було в його русі, в його монотонному безупинному кружлянні, в тій майже містичній впертості, з якою він обходив усі перепони. Здавалось, цей іграшковий автомобіль керований не примітивним поворотним пристроєм, а твердою волею механічної істоти, для якої головний закон — мета, а все інше — ніщо.

Валя й Костюк стояли поруч посередині кімнати, а навколо них повзала маленька червона машинка. Вони не помітили, як перейшли на шепіт. Машинка довго не виходила з-під шафи, і Валя стала на коліна, щоб дістати її. Костюк дивився на вигин Валиного тіла, на її ноги; він нахилився й сказав тільки: «Облиште. Він сам вийде», — і допоміг Валі підвестися, й коли вона встала, він побачив знайому зморшку заклопотаності на переніссі. Він не відпустив Валю, а поцілував, і сильний біль щастя прийшов до нього, і йому здалось, що в житті своєму він не знав ніколи такого щастя, наче життя його було аркушиком білого незайманого паперу, хоч це, звичайно, була неправда, цей папір уже було списано різними людьми, зім'ято й пошарпано; він у цю мить забув, як було в 1938 році, в 1941 році в медсанбаті, в 1944 році, в 1947 році, як було це в 1959 році чи пізніше — кожного разу, коли він обіймав іншу жінку, але такі речі забуваються і щоразу здається, що все починається спочатку.

І в ньому прокинулася ніжність до цієї жінки, до її впертого обличчя, до її тіла, до її волосся, до всього того, чого він був позбавлений, відколи втратив дружину; і цією ніжністю він вразив Валентину, коли обійняв її — великий, добрий і по-дитинному безпорадний, — і щось материнське ворухнулося в її серці. Господи, все було навпаки, не брутальність, яку вона чекала, обережні, пестливі руки, господи, вона поцілувала його руку, бо скінчилась її самотність, її впевненість, її сила і рішучість, — вона віддавала все йому, їй не потрібна була сила, вона вже втомилася від тягаря власної сили й самотності. Як добре, що він поцілував її саме зараз, а не тоді, не в їхній перший день — не в церкві і не на тому березі Дніпра; як добре, що він тоді стримався, і як добре, що він її зараз поцілував і що вони не почали таку надто інтелектуальну розмову, з якої важко потім виплутатися; все залежить від того, як усе почнеться, і як добре, що вона показала йому того кібернетичного повзуна: і чи то не вона сама повзала по життю, мов той червоний автомобільчик — безглуздо, але вперто?

Були сутінки, темрява, нарешті були ті сутінки й темрява, що не роз'єднували їх. Раптом почуття найвищої точки свого життя осяяло Костюка, бо досі відчував він своє життя, як сходження вгору, все вгору, а тепер він зрозумів, що це — найкраще й найостанніше, що було, є й буде в його житті, і він подумав, що остання любов має завжди приносити з собою біль, але болю не було — навпаки, було відчуття повного й остаточного щастя; це відчуття увійшло в його легені, як запах соснового лісу, як запах дощу, коли ти сам никаєш по дніпрових косах; коло, в яке він ступив, зустрівши випадково цю молоду жінку, ущільнилося, магнітне поле матеріалізувалося; кінчилася випадковість, і він тримав у руках цю жінку, ще кілька днів тому таку недосяжну.

— Малятко, — сказав він, — ти моє малятко. Як мені добре з тобою.

— І мені теж, — прошепотіла вона.

І тоді всю чемність, і стриманість, і недосяжність, і відчуженість — усе, все — було зірвано, зіжмакано й відкинуто геть. У ньому і в ній забилися могутні джерела наближення чоловіка до жінки, зросло напруження й чекання тіл, вже не було з цього щасливого кола іншого виходу. «Стривай», — сказала вона й повернула ключ у дверях, а потім скинула з себе светр — затепліло в сутінках її смагле тіло — і почала нервово смикати блискавку на спідниці. Він підійшов до вікна, притулив обличчя до холодного скла. На дворі катались на ковзанах діти, кружляючи в чистому зимовому надвечір'ї. «Іди», — прошепотіла вона, й він пішов до неї, і ліг поруч із нею, і коли лягав, то випадково зачепив ліктем маску Перуна, й пролунав надтріснутий дзвін, немов бовкнув старий дзиґар, і це було ще однією таємницею цього вечора. Цей дзвін немов відмічав початок їхнього двоєдиного існування. Але часу в нього лишилось надто мало, щоб сказати їй щось важливе, надто мало, вже й півслова він би не встиг вимовити, і він побачив, що в неї скорботне обличчя, мовби вона молилась… і тільки потім вони відчули своє безсмертя.

Зовсім стемніло. Костюк сів і подивився на мовчазну Валентину. На її тілі ледве вгадувались дві білі смуги незагорілої шкіри, а виразу обличчя зовсім не було видно. Він нахилився до неї й поцілував.

— Малятко, — сказав він. — Яка ти гарна.

Щось живе торкнулось його ноги, від несподіванки він здригнувся. Це був маленький, вже чорний автомобіль, який продовжував свій броунівський біг по квартирі. У коридорі почулись чиїсь голоси. Там запалили світло — під дверима з'явилась бліда лінія. Костюк знову ліг поруч із Валею.

— Ти пахнеш йодом, — сказала вона.

— Ні, — заперечив він. — Ми не обробляємо руки йодом. А коли йдемо до операційної, ми все переодягаємо.

— Все одно — ти пахнеш йодом, — вперто повторила вона. — Мені подобається запах йоду.

— Можна запалити світло? — спитав він. — Я хочу на тебе подивитись. Я забув твоє обличчя.

Він простягнув руку до столу й увімкнув настільну лампу.

— Це злочин, — сказав, — лежати поруч із тобою і не бачити тебе. Яка ти гарна.

Він поцілував її плечі.

Потім відхилив маску Перуна. Побачив усередині маятник, який бив по струнах завжди, коли хтось торкався маски. Перун бовкнув кілька разів і замовк.

— Хочеш їсти? — спитала Валентина.

— Хочу.

— Я тебе нагодую, — зраділа вона. — Шинку їстимеш?

— Так.

— А сардини?

— Так.

— А перець болгарський?

— Так.

— А огірки мариновані?

— Так.

— А смаженину їстимеш? Смачну, ще теплу,

— Так.

— А каву питимеш?

— Так, малятко.

Вона підвелася, й тепер вона не соромилась його, бо вони любили одне одного і все інше їх не обходило. Костюк замилувався нею: невелика на зріст, вона була гармонійно й міцно збудована, так, як ці сучасні дівчата, котрі займаються художньою гімнастикою. Вона ще перебувала в тому щасливому періоді, який старі лікарі називали «цвітінням тіла». Вона переступила через Костюка, легко зіскочила з тахти й накинула на себе халатик. Поклала на стіл чисту скатерку й пішла на кухню.

Костюк підвівся й глянув у вікно. Важко було щось розрізнити в дворі, залитому чорнильною мрякою.

Прийшла Валя, принесла смаженину. Почала діставати з холодильника продукти, Витягла хліб із полівінілового мішечка,

— Відкрий сардини.

Консервний ніж був тупий; Костюк, зціпивши зуби, криво розпорював бляшану кришку.

— Ти хворих теж так безбожно ріжеш? — покепкувала Валентина,

Він подивився на годинник.

— Від тебе можна подзвонити?

— Звичайно, — байдуже відповіла вона, але їй стало неприємно; вона боялася всього, що могло вбити тиху радість цього вечора. Їй було так легко й хороше на душі; вона подумала, що це найсвітліший вечір у її житті; вона гадала, що знає, що таке кохання, що знає мужчин, і раптом побачила, що все її знання нічого не варте перед ніжністю цієї людини. Як безглуздо влаштований світ! Все залежало від невірогідного збігу обставин, і якби не випадок — сліпий випадок, — вона б ніколи не зустріла Костюка. Ця думка — що вона могла прожити все життя й так і не зустріти Костюка — здалась їй тепер жахливою. Вона відчула себе вільною, і їй тепер дивно було думати, що кілька років вона могла прожити зі своїм чоловіком. І ще вона подумала, що її зараз не цікавить, чим займається Костюк, як він одягається, що про нього кажуть, пишуть і пліткують у місті. Він сидів біля телефону, набирав номер. Вона підійшла, поцілувала його, її зараз ніщо не цікавило, опріч того, що він був тут, важкуватий високий мужчина з таким обличчям і такою зачіскою, що робили його схожим на зображення римських цезарів. Їй треба було нагодувати його, потомленого працею і любощами. Ось що було зараз для неї найголовніше — добре нагодувати його.

Костюк почув у слухавці голос Оксани Хмелько. Вона сьогодні чергувала. Він машинально подумав, що це трохи дивно — саме зараз розмовляти з Оксаною, з якою все було недовго й інакше, і яку він не кохав, і яка так і не наважилась — навіть після всього — сказати йому «ти», а зараз уже все гаразд, ніколи жодним словом ні він, ні вона не пригадують ту давню історію, і тепер він покрикує на Оксану, як і на інших лікарів, і все стало на свої місця.

— Оксанко, ну що там? Як Діна?

— Андрію Петровичу… вона померла.

— Що?

— Вона померла.

— Коли?

— Півгодини тому.

— Як? Хто коло неї був?

— Раптово… Мабуть, клапан відірвався. Коло неї весь час була Кіра, вона почувалась нормально. Кіра вийшла на кілька хвилин, а коли прийшла… вона вже померла.

— Я вас усіх… вам голови повідривати треба, — крикнув він з ненавистю. — А ти де була?

— Мене викликали в сьому палату, — виправдовувалась в Оксана. — У Курінного знову починався набряк легенів.

Валя нарізала тонкими пелюстками масло. Вони скручувались, наче жовта стружка, що виходить з-під рубанка. Сардини срібно поблискували на тарілці.

Він жбурнув трубку й почав чомусь заводити на руці годинник, хоча сьогодні вже заводив. «Півгодини тому, — подумав він. — Якраз тоді… Дарма кричав на Оксану». Він знав, що ні вона, ні Кіра ні в чому не винні.

— Щось погане? — стурбовано спитала Валя.

Він тільки махнув рукою.

— Давай їсти.

Костюк вирішив не засмучувати Валю. Хіба вона винна, що в цьому світі вмирають люди? Він думав зараз про батьків Діни. Йому схотілося зіщулитися, стати маленьким, непомітним, нічого не знати, нікому не дивитися в очі й пересидіти десь кілька днів. Так було завжди, коли вмирали його хворі. Завтра доведеться йти на секцію. А перед тим ще, у вестибюлі, він побачить Діниних батьків. Він знав, що знову цей широколиций, зі скошеними очима чоловік нічого йому не скаже. І це буде найстрашніше.

— У тебе є що випити? — спитав він.

— Є якийсь коньяк. Зараз.

Вона швидко пішла у свій закуток, за шафою і принесла півпляшки молдавського коньяку. Він налив їй трохи, решту — собі в склянку. На Валиному ситцевому халаті були намальовані маленькі блакитні квіточки.

«З такого краму діти носять у дитсадках фартушки», — подумав Костюк. І знову згадав обличчя Діни Нурусбаєвої.

— За тебе, — сказав Костюк, а сам подумав: «Це поминки, мабуть. Я п'ю за Валю, згадую Світланку, а думаю про Нурусбаєву. Що я зробив не так? Ніби все було правильно. У неї дрябла тканина. Міг прорізатися шов. Або емболія мозкових судин».

Сп'яніння трохи вгамувало біль у душі, та Нурусбаєва не виходила з пам'яті. Без операції вона б протягла ще кілька місяців, ще б дочекалася весни й квітів. Він поглянув на годинник — уже минула та належна при таких випадках година, і Нурусбаєву, мабуть, винесли вже з післяопераційної палати вниз, у холодну кімнату, де стоять балони з киснем. А вранці її віднесуть, у морг. Досить, різко сказав сам собі. Досить спогадів і досить самокатування. Вона мертва, і їй ніщо зараз уже не потрібно. Їй потрібна була гарна операція. Її шанси були мінімальні. Вона знала, на що йде. Їй не пощастило.

Коньяк зробив своє діло, а смаженина була незвичайно смачна, й огірки він любив саме такі, приперчені. Він узяв банку, де лежали огірки, й нахильцем пожадливо випив розсіл. Валентина сиділа поруч. Він погладив її коліна.

Вони знову поринули в ніч. І він знову зачепив ту кляту маску, й знову пролунав той жалібний дзвін, той поклик темряви й злиття, і все було начебто так, як у перший раз, але вже не було самознищення й непритомності, і кордони світу вже не звузились до обрисів Валиного обличчя, до витонченості заплющених повік, до шерехатої ніжності уст, а весь світ, і його біль, і його радощі залишилися з Костюком, тільки втратили карбовану ясність денного розуміння; в снігових заметах ночі Костюку ввижалися непов'язані між собою речі; він схоплював деталі якоїсь великої структури, могутньої картини, не розуміючи її цілісного призначення, її самодостатнього сенсу. Йому ввижалися медсанбатівський намет і погляд Світланки, а потім одразу — обличчя дружини в той вечір, коли мав народитися син, упокорення і втома в її очах; кахляна підлога операційної й хрускіт кровозатискувачів, піт заливає йому очі, асистенти дивляться на нього, чекають, що він скаже, а він вагається, мовчить, — це його перша операція на серці — ось перед ним це червоне пульсуюче диво, воно виблискує в світлі безтіневої лампи, мовби вкрите блискучою плівкою; по рожевій поверхні біжать сині розгалуження вен; потім коротка історія з Оксаною Хмелько, те давнє листя в Пуща-Водиці, і смак сигарети — на двох одна, — і чекання трамвая на останній просіці; катастрофа восьмого номера трамвая в 1952 році — розплющений вагон на повороті коло Ботанічного саду, коло Назар'ївської вулиці, недалеко від його дому; вони вирядили до школи стриженого Сергія — йому набридло в перший день сидіти на уроках, і він, зібравши свої манатки, пішов собі додому; маля в мішкуватому однострої, таке смішне злякане маля. Нурусбаєвої не було серед цих видінь, Костюк відвертав од неї погляд, але вона намагалася зазирнути йому в очі. Вона ніби хотіла сказати: не буде тепер Андрія. Не буде. А шкода. Гарний би то був хлопчик.

Костюк відчув, що ніщо не зникне, що він не втратить свідомість, що безсмертя не зійде на нього. Вони були вже не вдвох із Валентиною в цій кімнаті, ось у чому була вся справа.

Валентина наче зрозуміла все. Він лежав долілиць, а вона ніжно гладила його голову й промовляла! «Відпочинь. Ти втомився. Полеж…»

Так мовчки вони довго лежали обік одне одного. Темрява тепер гнітила Костюка, й він знову ввімкнув світло. І знову здивувався вроді Валентини, зрадів її погляду.

— Чому в тебе нема дитини? — спитав.

— Чоловік не хотів. Робила аборти.

— Скільки?

— Три.

«Сволоч, — подумав він. — Сволоч, морду йому побити. Не мати з такою жінкою дітей… Три аборти можуть зробити жінку безплідною. Ні, він сволоч».

— Він погано до тебе ставився?

— Не треба його згадувати. Не хочу його згадувати.

— Я тебе кохаю, — сказав він. Нікому, крім дружини, він не казав цих слів. Навіть Світланці він не встиг цього сказати.

— Я тебе теж, — сказала вона. — Дуже кохаю,

— Ти мені одразу сподобалась. Я не думав, що в наші дні існує кохання з першого погляду.

— А я тебе боялась. Ти такий суворий.

— А тепер? — засміявся він.

— Тепер кохаю.

— Розкажи мені що-небудь, — попросив він.

— Що розказати?

— Що хочеш.

— Знаєш, — повернулась вона до нього обличчям і провела пальцем по його щоці, — коли я була студенткою, я грала в нашому театрі Іфігенію. Потім мої друзі мене так і звали Іфігенією. Я добровільно йшла під жертовний ніж заради перемоги над Троєю. Смерть заради вітчизни. Але акторка з мене не вийшла. Журналістка теж нікудишня.

Костюк пригадав, як Світланка прала гімнастерку в Дінці, як тягали вони потім із нею важкі зелені скрині з медичними укладками і як Світланка підказувала йому, що треба робити, коли привезли перших поранених. Він, дивлячись у червону мішанину рваних ран, забув спочатку всі ті премудрощі, яких учили його асистенти на заняттях із топографічної анатомії — всі латинські назви, взаєморозташування судин та нервів. Але Світланка стала поруч із ним, вона вже мала досвід боїв, і він заспокоївся, вони швидко навчились розуміти одне одного з першого погляду; мало коли виникає така близькість між чоловіком і жінкою, як тоді, коли вони разом стоять коло операційного столу. «Треба почитати «Іфігенію», — подумав Костюк. — Я зовсім не знаю цієї жінки. Я нічого не читав, що вона пише. Я не знаю, якою вона б була коло операційного столу, — і чи не зненавидів би я її тоді. Добре, що вона не має ніякого відношення до медицини. Я її кохаю. Ось що головне».

— У тебе хтось помер? — спитала Валентина, і він здивувався: вона наче прочитала його думки. Він відчув потребу розказати про Нурусбаєву — тільки так він міг розпрощатися з Діною.

— Так. Сьогодні оперував. Молода дівчина. А серце нікудишнє.

— Безнадійна?

— Її могло врятувати тільки нове серце. Навіть клапани нічого б не дали.

— Як це — нове серце?

— Пересадка серця.

— А хіба в нас роблять пересадки?

— Я збираюся, — сказав він.

— Ти?

— Так. І в цьому році я її зроблю. Тільки кажу це тобі не як журналістці. Не для сенсації.

— Чому ти так не любиш журналістів?

— По-перше, тому, що я сам можу написати про свої справи. Не гірше, ніж ваші журналісти. А по-друге, тому, що надто ви брешете. У вас у крові брехня сидить. Прийшов до мене в клініку один твій колега, написав нарис «Золоті руки». Наплів там чортзна-чого… «Золоті руки»… А в мене один із найкращих хірургів змушений іти в статистики, бо в нього на руках екзема від гумових рукавичок. А про головне, собака, не написав: не написав, що не хочуть зараз дівчата в міні-сукнях іти в санітарки. Не хочуть, бачите, підкладні судна виносити з-під тяжких хворих. У мене з санітарками біда. Напиши про це, га?

Валентина всміхнулась, погладила його голову.

— Ти що, віриш, що після моєї статті всі дівчата з Хрещатика кинуться в санітарки?

— Звичайно, не вірю.

Він підвівся, глянув на годинник.

— Треба йти, хоч сина побачу.

Вони вийшли в коридор. Горіло світло, й можна було добре роздивитися все добро, що захаращувало цей невеличкий покій. Тут стояли дві пральні машини, ящики для взуття, на стіні висів велосипед, на антресолях стояв фотозбільшувач і валізки; увагу Костюка привернули двері, обіч яких і над якими висіли в старовинних рамах невеличкі образки, мальовані олійними фарбами, етюди чи мініатюри. Не встиг він подумати про деяку химерність побаченого, як двері відчинились і з них вийшов старий чоловік, невеличкий на зріст, із глибокими чорними очима і борідкою a la Генріх VIII. Цей чоловік скидався на тих іспанських ідальго з видовженими лицями, яких любив малювати Ель-Греко.

— Добрий вечір, Валюшо, — радісно сказав він і запитально подивився на Костюка.

— Добрий вечір, Олександре Даниловичу, — відповіла Валя, відчуваючи велику незручність, і непевно сказала: — Знайомтесь. Це мій приятель…

— Тартаковський, — потис Костюкові руку чоловік, схожий на іспанського ідальго.

— Андрій Петрович, — сказав Костюк.

— Знаєте, Валюшо, — мовив Олександр Данилович Тартаковський, — у мене сьогодні велика подія. Я дістав венеційське скло шістнадцятого століття. Помаранчевого кольору, і, знаєте, світиться гаряче, мов сонце… Може, зайдете, подивитесь? Чайку вип'ємо.

— Дякую, Олександре Даниловичу, іншим разом, — сказала Валя. Вона любила цю стару хвору людину. Олександр Данилович Тартаковський все своє життя збирав картини й старовинне скло. Зі скромної зарплатні інженера він умудрявся якось викроювати суми — і часом великі — на купівлю картин Коровіна, Бенуа чи постімпресіоністів, на придбання коштовних середньовічних келихів. Валя бачила, як вони з дружиною берегли кожну копійку — купували ліверну ковбасу найдешевших сортів, так звану «собачу радість», — масла майже не їли, пояснюючи це шкідливими склеротичними властивостями масла, налягали більше на супи та борщі, які майстерно готувала дружина Олександра Даниловича, що вміла знайти на Бессарабці найдешевшу картоплю й овочі. Невеличка кімната, в якій жив Олександр Данилович із 1920 року, вже не вміщала всіх скарбів, зібраних ним за сорок довгих, важких років. Тому й довелось деякі невеличкі картини почепити в темному коридорі.

Валя й Костюк вийшли з квартири на площадку. Валя була в светрі.

— Не ходи вниз, — мовив Костюк. — Змерзнеш.

Він поцілував її, міцно пригорнувши.

— Спасибі тобі, малятко. Я тебе кохаю.

— Коли ти прийдеш? — спитала вона.

— Завтра. Післязавтра. Післяпіслязавтра. Через місяць. Через рік. Через п'ять років.

— Не зарікайся! Дзвони. Я тебе чекаю.

— Щасливо.

Він звів хутряний комір куртки й побіг сходами вниз. Перестрибував через сходинки, а вона стояла, слухала відлуння його важких кроків.

Повітря на дворі здалось йому розріджено-кристалічним. Снігопад ущух. Над двором, цегляними стінами й сараями сяяв повний місяць, відбиваючись на льодяній поверхні, посіченій дитячими ковзанами. Костюк згадав, як повзав червоний автомобільчик, не спиняючись ні веред чим. І він зрозумів, що для тої механічної істоти, котра керує рухом автомобільчика, головний закон — не мета, а відсутність усякої мети.

Тої ночі Валентині принесли телеграму-блискавку з Риги. Її колишній чоловік сповіщав, що їде в Київ, хоче з нею миритися, бо кохає її й без неї не може жити,

Розділ 8

Новий канон (Продовження)

«8. Ще струшували землю геологічні катаклізми, ще в лісах тільки прокидались люди, аби зустріти ранок цивілізації, ще квіти ховали в собі таємниці рожевої анатомії пелюсток, ще світовий океан вільно дихав незатруєними планктонними легенями, ще дикі птахи тільки-но ладнались до далеких запрограмованих мандрівок, людство ще було молоде, в людства було ще все попереду, — а за далекими пругами пульсуючого часу вже засвічувався новий знак істини, народжувалась нова планета — як спалах людського непереможного духу. Ім'я їй — Експеримент.

Експеримент — бог, котрому поклоняємось ми, могутній деміург, котрий створив людину й суспільство. Експеримент підніс нас над амебним хаосом первісного біологічного життя, він дозволив людині свідомо змінити умови свого існування, звільнитись від влади випадковостей, перевірити силу логіки й передбачення на непіддатливому матеріалі природи. Чим людина відрізняється від тварини? Вмінням експериментувати, ламати навколишню дійсність, відкидати геть загальновідомі твердження та істини.

9. Науковий експеримент є джерелом отримання чистої інформації — і нічим іншим; з цього, тільки з цього погляду його треба оцінювати; між тим, упродовж усієї історії людства до оцінки Експерименту домішувались міркування релігійні, моралізаторські, що часто стояло на заваді науковому поступу. Ця подвійна, амбівалентна природа кожного експерименту є великим злом. Експеримент стає трансцендентною величиною, яка на різних етапах історії набуває різного звучання й по-різному оцінюється, хоча інформаційна величина його результатів залишається незмінною.

10. Найбільших моралізаторських знущань зазнала медицина як наука постійного експерименту на людині. Не встиг Дженнер запропонувати свою противіспяну вакцину, як сучасники-моралісти почали цькувати його; газети того часу живовидячки змальовували, як виростають на руках щеплених людей коров'ячі вим'я, як витикаються на скронях роги. Коли Пастер впорскнув фіксований вірус сказу хлопчикові Йозефу Мейстеру, аби запобігти смертельній хворобі, моралісти зчинили страшенний галас, звинувачуючи Пастера в «порушенні всіх прав природи й людини». Можна тільки уявити, що було б, коли б пастерівська вакцина не врятувала приреченого хлопчика. Між наслідками й причинами, що їх породжують, нема зворотного зв'язку: ми не можемо карати вчених за те, що їхні експерименти призвели до непередбачених наслідків. І ми не можемо сьогодні наказом по історії оголосити догану тому ж таки Дженнерові за те, що його противіспяна вакцина, яка врятувала життя мільйонам людей, перебуває зараз під сильною підозрою вірусологів, котрі побоюються, що вакцина спричиняється до виникнення лейкозу — білокрів'я.

Хіба може Марія Склодовська-Кюрі відповідати за попіл Хіросіми?

Як маємо сьогодні оцінити безневинне повідомлення журналу «Albany medical annals» про англійського хіміка Скотта, котрий у 1904 році вивчав найсильнішу отруту в світі — ціанід какодилу? Скотт уводив одну мільйонну долю грама в герметичну камеру з чотирма собаками; тварини негайно гинули. Чи може містер Скотт нести відповідальність за те, що в 1931 році американські судові лікарі застосували його методику в державній тюрмі штату Невада для виконання смертного вироку через вдихання ціану і що «The Journal of American Medicine Association» визначить це як гуманну форму страти?

Чи треба було б поставити містерові Скотту золотий пам'ятник, коли б справдилися в 1932 році сподівання лікаря Гловера з лабораторії ім. Торндайка в Бостоні, котрий гадав, що відкрив спосіб лікування раку за допомогою ціаністих препаратів? Лікар Гловер помер від ціану під час експерименту по синтезу протипухлинної речовини. І чи мусимо проклясти навіки містера Скотта, як предтечу газових камер Освенціма?

11. Нам потрібні тисячі експериментів — дивних та раціонально зважених, безглуздих та геніально спланованих, експериментів на рівні молекули й таких, що обіймають мільйони людей. Бо ніхто не знає, який врожай ми зберемо згодом із тих зерен інформації, що її здобули за допомогою експериментів. Бо в науці ніщо не пропадає й ніщо не є зайве.

У 1887 році якийсь російський лікар протягом багатьох місяців провадив щогодиннне вимірювання температури свого тіла в умовах подорожі та відпочинку, влітку і взимку, ввечері і вранці. Цей нудний експеримент міг би видатись безглуздим і нікому не потрібним, якби не та обставина, що дослідження лікаря було згодом покладене в основу телеметричного вимірювання температури тіла космонавтів, що має величезне значення для оцінки стану організму.

Французький лікар Боуден за повідомленням «Gazette medical de Paris» встановив у 1904 році, що гра на флейті сприяє росту волосся, в зв'язку з чим лисим чоловікам було рекомендовано просиджувати зимові вечори при звуках цього музичного інструмента. Подальше вивчення цього кумедного явища призвело до відкриття ролі ультразвукових коливань у діяльності генетичного апарату клітини.

26 липня 1899 року журнал «The Indian Medical Record» сповістив про експеримент одного відомого лікаря, автора твору про сугестію (гіпноз), котрий домігся дозволу провести дослід над злочинцем, присудженим до страти. Злочинцеві оголосили, що страту через повішення замінено менш ганебною смертю — поступовим знекровленням у стінах в'язниці. Нещасному зав'язали очі і, прив'язавши до столу, нанесли в чотирьох місцях легкі уколи кінчиком пера. Водночас із судин, що стояли коло столу, почала стікати вода в тази. Стратенець, гадаючи, що то тече його кров, у чому його переконувало також і поступове притишення голосів тих осіб, які оточували місце експерименту, став слабнути дедалі більше, й, нарешті, втратив свідомість і помер, не проливши жодної краплини крові. Абстрагуючись від моральної оцінки цього експерименту, треба зазначити, що він мав велике значення для вивчення могутніх властивостей гіпнозу, що дало змогу запровадити гіпнотичне лікування багатьох хвороб.

Обиватель знизує плечима, коли бачить якогось дивака, котрий поклав усе життя на вивчення суглобових ніжок мурахи; обивателеві здається, що вчений змарнував своє життя, займаючись речами абстрактними і далекими від потреб практики. Та потім, через кілька десятків років, раптом виявляється, що конструктори марсіанських всюдиходів поклали в основу своїх креслень дослідження призабутого дивака.

Сміються невігласи, страхаються міщани, обурюються моралісти… Але вже чути на порозі нового життя чиїсь важкі точні кроки. То наближається всемогутній, тотальний, всевладний, божевільний, розважливий, химерний, повільний, непереможний перетворювач життя — науковий експеримент, який приведе нас до докорінної перебудови людського тіла та людської психіки, людських звичок та людських вчинків. Відкривайте двері XX століття — Експеримент іде!

12. Експеримент не обмежується прямими фізичними діями, скерованими на певний об'єкт. Інтелектуальна діяльність людини, її здатність висувати ідеї, створювати умоглядні моделі дійсності, аналізувати, переробляти й синтезувати різноманітну інформацію теж є експериментом, що здійснюється на найвищому рівні — у сфері духу.

В зв'язку з вищесказаним слід запитати: що таке людина?

Ми цілком поділяємо визначення М. М. Амосова, як єдино правильне, тверезе й позбавлене будь-якого сентименталізму та гуманітарного кокетства: «Людина є системою, здатною сприймати зовнішні впливи, виділяти з них інформацію, переробляти її з формуванням численних моделей на різних поверхах і впливати на довколишній світ за багатоповерховими програмами».

«В найзагальнішому вигляді, — каже далі М. М. Амосов (і ми з ним цілком погоджуємось), — людина — це автомат із програмним керуванням… Я гадаю, що не треба лякатися слова «автомат»., коли його вживають стосовно людини. Межі складності штучних автоматів неосяжні вже зараз, хоча вони тільки-но почали свій шлях. З другого боку, це слово підкреслює, що людина не може раптово проявлятись у чудесних рішеннях та діях, які не були б обумовлені її вродженими властивостями й попередньою історією навчання й розвитку. В основі діяльності людини лежить програма, закладена в ній самій, а не десь поза нею. Ні про яку «свободу волі» як протилежність детермінізму не може бути й мови». (М. М. Амосов, «Моделювання мислення й психіки», 1965, стор. 95–96).

Якщо не «свобода волі», то що саме?

Програма.

Програма — той єдиний всесвітній закон, той космічний порядок речей, котрому підлягає все суще; закон, який не знає винятків, бо всі можливі винятки теж запрограмовані, теж передбачені в межах імовірності. Щодо цього все суще рівне перед програмою — і амеба, котра під впливом хімічних подразників спрямовує свій рух (позитивний чи негативний хемотаксис), і людина, поведінка котрої обумовлюється трьома типами програм:

а) для себе (забезпечення існування даного індивіда) — суто егоїстична, біологічна програма (захист, добування їжі);

б) для роду (розмноження й виховання потомства) — основа всякого кохання, побудована на міцному ґрунті прагнення людини до насолоди (гедоністичний інстинкт);

в) для виду (забезпечує збереження й розповсюдження виду Homo Sapiens як такого) — здебільшого альтруїстична, суспільна програма.

13. Питання полягає в тому — чи переможе в процесі еволюції ця загальнобіологічна програма для всього людства, чи гору візьмуть тенденції самовинищення? Я вірю, що програму для виду буде реалізовано. Але в чому конкретно вона полягає? В якому напрямку йде еволюція? Якою стане людина через тисячу років? Як вплине на неї цивілізація?

Що цивілізація впливає, й що далі то більше впливатиме на людину — в тому немає ніяких сумнівів. Вже зараз ми є свідками парадоксальних змін демографічного й загальнобіологічного характеру. З одного боку, різко, в неймовірно швидкому темпі зменшилась дитяча смертність і захворюваність; щеплення проти дифтерії, поліомієліту, кору, туберкульозу змінили обличчя поколінь у більшій мірі, ніж будь-які інші фактори історії; одночасно з цим збільшилась тривалість людського життя, що теж наклало свій відбиток на сучасне суспільство. З другого боку, людство зіткнулось з низкою нових, нечуваних досі проблем: підвищення радіаційного фону призвело до зростання захворюваності дітей на білокрів'я; застосування різних сильнодіючих ліків та отруєння води, ґрунту й повітря хімічними речовинами викликало загрозливе поширення алергічних захворювань; покращання умов харчування, масове вживання у великих кількостях алкоголю, жирів, цукру разом із одночасним підсиленням «стресів» — нервових навантажень, висуває перед нами драматичну проблему подальшого зростання смертності серед людей молодого віку від інфарктної хвороби; вже зараз у Сполучених Штатах вмирає від інфаркту міокарда щорічно близько 600 000 чоловік — і ця цифра має тенденцію до зростання. Постаріння суспільства призводить до збільшення кількості психічних захворювань, підриває генний фонд людства, загрожує звироднінням і розповсюдженням спадкових хвороб.

Чи є вихід із цього зачарованого кола?

Відповідь на це дасть експеримент.

Лауреат Нобелівської премії, співтворець лазерів професор Чарлз Таунс вважає, що Homo Futurus (людина майбутнього) буде значно меншого розміру, може, навіть, зовсім маленька. Цього можна буде добитись шляхом певних генетичних перебудов і гормонального керування процесом росту. Маленькі люди вимагатимуть значно меншу кількість їжі, менші мешкання, менші й дешевші технічні засоби зв'язку. Зрештою, людину можна буде звести до розміру бактерії — це одразу вирішить усі світові проблеми.

Лондонський біохімік доктор Рекалдін пропонує замінити людські білки хлорофілом, із тим, щоб у людській шкірі відбувались процеси фотосинтезу, як у рослині. У разі реалізації цього проекту людство складалося б з однієї — зеленої — раси людей-квітів. Зникла б вічна примара голоду.

В деяких лабораторіях провадяться дослідження, що мають на меті переселення людей на дно морів і океанів, із переключенням системи легенів на систему зябер; реальність такого переселення безперечна: кожна людина носить у собі частку моря — солону рідину, яку звемо кров'ю; осмотичний тиск плазми й морської води однаковий — під час війни деякі лікарі замість кровозамінників застосовували стерилізовану морську воду…

Але звернімось до перспектив ближчих — тих, що маємо реалізувати ми самі, наше покоління.

14. На жаль, Генеральний Конструктор, котрий створив наш світ і склав усі програми, багато де в чому виявився істотою недалекою і позбавленою гнучкої інженерної фантазії. В противному випадку він подбав би про підвищення життєспроможності головних систем організму, про взаємозамінність і дублювання певних органів, на які лягає найбільше навантаження. Звичайно, цей Генеральний Конструктор розробив деякі дотепні компенсаторні механізми, а регенеративна (відновлювальна) здатність окремих тканин є одним з найвищих його досягнень, перед яким шанобливо схиляємо голови, як перед подиву гідним чудом. Та, проте, цього замало для забезпечення надійного існування людини в мертвому макрокосмі, в штучному, шкідливому для здоров'я світі цивілізації, в неживому міжпланетному просторі.

Однією з принципових помилок Генерального Конструктора було те, що він оточив людину сотнями бар'єрів — расових, мовних, суспільних, тканинних (імунологічна несумісність), кров'яних (групи крові), фізіологічних (різниця в темпераментах), психологічних, інтелектуальних. Велике покликання Експерименту полягає в тому, аби знищити бар'єри, які оточують окрему людину щільним муром, відособлюють, відчужують, алієнують її від інших людей, від тварин і рослин, від суспільства та навколишньої природи. Ліквідувати ці бар'єри може Трансплантація.

15. Трансплантація — це пересадка, перенесення, заміна, прищеплення, зрощення, поглинання й перетравлення усього чужого, привнесеного іззовні. Трансплантацію слід розглядати не як поодиноке, випадкове, ізольоване явище, обмежене пересадкою органів від людини до людини, а як категорію ширшу, загальнішу, здійснювану на всіх можливих рівнях — у світі машин, тварин, рослин, — як символ єдності, подовженості й неподільності природи — живої чи мертвої, органічної чи мінеральної, штучної чи прадавньої.

16. Поруч із ерою Анестезії, Антибіотиків, Атома, Космосу й Телевізійних Наркотиків почалась ера Трансплантації, — й ще невідомо, що важливіше для долі людства — вихід у космічний простір чи опанування техніки трансплантації. Ми, українці, пишаємось тими, хто започаткував еру Трансплантації на нашій землі.

Нашою гордістю довічно буде академік В. П. Філатов, якого по праву треба вважати батьком трансплантації. Це він висунув геніальну ідею подолання імунологічного бар'єра несумісності за допомогою заморожування трансплантованої тканини. Професор Харківського медичного інституту В. М. Шамов експериментально довів у 1930 році, що смерть може прислужитись життю: він розробив метод переливання живій людині трупної крові — цей метод урятував життя тисячам поранених у роки Великої Вітчизняної війни. Перша в світі трансплантація нирка людині від трупа була виконана українським хірургом Ю. Ю. Вороним у 1934 році. Принципи одержання антитканинних сироваток, розроблені президентом АН УРСР О. О. Богомольцем, покладено зараз в основу вироблення АЛС (антилімфоцитарної сироватки) — препарата, з яким пов'язуються головні надії на подолання тканевої несумісності.

Найвищої пошани заслуговують московські вчені В. П. Деміхов та А. Г. Лапчинський — ті перші, котрі почали створювати дивовижних монстрів із пересадженими лапами, головами, серцями та легенями.

З чого, власне, починалась ера Трансплантації? З того моменту, як кілька століть тому святі Косма та Даміан пришили білій людині чорну ногу, взяту од негра? Або з того дня, коли в 1905 році Каррель спробував підсадити серце собаці на шию? Навряд чи коли-небудь учені дійдуть згоди про точно фіксовану дату, яку можна було б оголосити Днем Трансплантації. Бо науковий пошук — це не окреме джерельце, місцезнаходження якого докладно нанесено на медичні карти світу, це — потік, безперервний процес реформації, що не знає початку й кінця, що звужується й розширюється, вбирає в себе маленькі струмки й великі притоки, зупиняється й відступає, робить химерні, несподівані закрути — з тим, щоб згодом знову нестримно понести свої води вперед, разом із людством.

1962 рік. Лікар Молт у штаті Массачузетс (США) пришиває відрізану руку 12-літньому хлопчикові, котрий потрапив під поїзд. Цю операцію проведено за методикою А. Г. Лапчинського.

1963 рік. Професор Джеймс Кемпбелл (Нью-Йорк) повідомляє про вдалі пересадки нервів, узятих від померлих.

1963 рік. Джеймс Харді з хірургічного центру Джексон у штаті Міссісіпі робить першу в світі пересадку легенів. Хворий помер на 18 день від ниркової недостатності. До 1969 року в світі зроблено 14 спроб трансплантації легенів. В одному випадку хворий з пересадженими легенями прожив 3 місяці.

1964 рік. 23 січня. Той самий Джеймс Харді пересаджує 68-літньому хворому мавпяче серце. Серце нормально скорочується, але обсяг його камер і сила м'язів виявляються замалими, хворий невдовзі вмирає.

1965 рік. За даними Муррея, на початок року в світі зроблено 241 операцію трансплантації трупних нирок, причому 70 нирок успішно функціонують. В Радянському Союзі академік Б. В. Петровський проводить 42 трансплантації нирки — в 22 випадках нирка береться від живого донора, в 20 — від трупа.

1967 рік, 3 грудня. В Кейптаунському госпіталі Гроте Схюр професор Крістіан Барнард пересаджує 55-літньому чоловікові серце 25-літньої жінки, яка потрапила в автомобільну катастрофу. Трьома днями пізніше хірурги в Брукліні (Нью-Йорк), очолювані д-ром Едріаном Канторовіцем, трансплантують серце двотижневій дитині, що вмирає через б годин по операції.

1968 рік, 2 січня. Професор Барнард знову пересаджує серце 58-літньому дантистові Філіпу Блайбергу. Через чотири дні доктор Норман Шамуей, котрий, власне, розробив методику пересадки людського серця, виконує в Стенфордському медичному центрі аналогічну операцію — тільки набагато складнішу: опріч трансплантації серця, довелося зупиняти шлункову кровотечу, видаляти запалений жовчний міхур, перетинати блукаючий нерв та ампутувати селезінку; хворий помер через два тижні по операції.

1968 рік. На кінець року в світі зроблено 5 пересадок печінки. Лише один із хворих прожив з трансплантованою печінкою п'ять місяців, але й це вважається неймовірним, фантастичним досягненням.

1968 рік. Проведено пересадку серця людині від вівці.

1969 рік. Олів'є (Франція) повідомляє про трансплантацію тонкого й частини товстого кишечника. На 26 день внаслідок реакції відторгнення хворий помер.

1969 рік. В Х'юстоні (штат Техас) доктор Конрад Мурі вперше в історії медицини провадить пересадку ока 54-літньому пацієнтові; за донора є хворий, котрий помер від пухлини мозку.

1969 рік, 6 червня. На 2-му Міжнародному симпозіумі з пересадки серця в Монреалі оголошено, що досі в світі проведено 134 пересадки серця. Близько 20 % оперованих живі, 17 % хворих ведуть активне життя. 13 хворих живуть понад 6 місяців, 2 хворих — понад рік.

Це тільки ранок, це тільки перші, промені нової ери.

17. Ми наближаємось до пересадки голів — і це буде новий етап у біологічній історії людини. Ймовірно, що спочатку хірурги підуть шляхом В. П. Деміхова і трансплантуватимуть голову людини до тіла якогось добровільця, який погодиться жити з двома головами: такі операції В. П. Деміхов неодноразово робив на піддослідних тваринах. У цьому випадку буде експериментально вирішуватись одна з таємничих проблем людської психології — проблема вибору й проблема внутрішнього конфлікту в обстановці напружених ситуацій., Що почуватиме двоголова істота? Чи стане її духовний світ складнішим та суперечливішим? Чи з'являться в рисах такої людини нові моральні якості, пов'язані з існуванням двох мозкових центрів? Чи подвояться інтелектуальні здібності двоголовця?

Щоправда, якщо вірити повідомленню однієї американської газети за 1869 рік, дослідники вже мали змогу запізнатися з життям двоголовця. Отож, у Бостоні жила якась місс Келлі з двома головами. Вона розмовляла, співала, їла та пила обома ротами, які діяли одночасно. Тим самим вона споживала вдвічі більше їжі, ніж звичайний смертний. Вона співала дуети двома різними й досить приємними голосами. Місс Келлі могла також вести розмову нараз із двома співбесідниками. Інколи, коли на неї находила нудьга, вона розмовляла сама з собою. Що ж, людству вже залишилося недовго чекати, аби перевірити правдивість цього повідомлення..

Ось що пише про трансплантацію голів відомий американський хірург професор Роберт Уайт (1968), керівник відділу в Клівленд Метрополітен Дженерал Госпітал, який вже робив спроби трансплантації мавпячого мозку: «Немає жодного сумніву, що ми в змозі відділити мозок людини, так само як робимо це з мозком мавпи. Потребуємо для цього тільки звичайну кров. Лише виникає питання: чи маємо право робити це? Аби жити нескінченно довго, мозок має отримувати кров від людської істоти, що тішиться добрим здоров'ям. Чи маємо право скористуватися здоровою людською істотою з метою утримання життєздатності мозку, навіть якщо це мозок Ейнштейна? Знаю тільки, що сьогодні ми змогли б цілком підтримувати життєдіяльність Ейнштейнового мозку… Коли я відділяю мозок від тіла, інтелект та особовість мозку залишаються недоторканими. Щоправда, мозок послуговується тілом як інструментом для одержання інформації, але те, чого він навчився, не гине враз із утратою тіла. Все, що він набув, — тобто фантазія, пам'ять, а також здатність до асоціювання залишаються в ньому після вилучення з тіла. Я заризикував би навіть твердити, що ізольований мозок міг би розв'язувати найвишуканіші математичні та етичні проблеми, користуючись не тільки колишнім досвідом, але також і новим досвідом стану ізоляції, в якій він опинився. Він міг вдаватись до нової логіки, що постала в новій ситуацій. Простішою була б звичайна трансплантація людської голови до іншого тіла. Це не важко зробити. З людськими судинами легше впоратись, ніж із артеріями мавпи. Єдиною конкретною перешкодою е зшиття перерізаного спинного мозку. Але проблему можна було б вирішити за допомогою молекулярного мосту, який передавав би імпульси з головного мозку до нижчих ділянок нервової системи. Пересадку можна провести, користуючись сучасною технікою. Японці це зроблять першими, а не я, бо я ще не вирішив дилему: чи варто це робити взагалі? Кажуть: варто заради врятування голови великої людини. Але чим маємо міряти його «велич»? Кого маємо вибирати? Великого математика? Великого філософа? І хто має виконати вибір? Візьмімо голову Ейнштейна. Чи сам Ейнштейн погодився б на це? Чи поставилося б до нього прихильно суспільство? Хтось неодмінно б сказав, що то є порушення законів життя, бо кожен має право на смерть, коли момент смерті настає».

18. Але навіть і не цей різновид трансплантації є найхвилюючіший і найдраматичніший. Невдовзі світ буде поставлено ще перед одним вражаючим фактом — перед трансплантацією клітинних ядер людини. Перші кроки в цьому напрямку ступили американські дослідники Бріггс та Кінг. Принцип трансплантації клітинних ядер полягає в тому, що ядро пересаджується за допомогою мікроманіпулятора в жіночу яйцеклітину, після чого така запліднена яйцеклітина вміщується в матку, де з неї розвивається нормальний плід. Пояснимо цю ідею.

У кожній клітині людського організму — будь то епітеліальна клітина на кінчику пальця, або клітина слизової оболонки рота, або клітина кишечника, або мозкова клітина — міститься набір хромосом, в яких за допомогою генів (різних ділянок молекули ДНК) записано креслення людини, її найповніші «персональні» дані — як фізичні, так і риси вдачі й перелік здібностей. Тепер дивіться: ми відрізаємо ножицями малесенький клаптик шкіри на лівій нозі Наполеона. Під контролем мікроскопа виймаємо з клітини (однієї з тисяч, з яких складається цей клапоть) ядро — повний генеральний план Наполеона Бонапарта, і переносимо, трансплантуємо це ядро до відокремленої жіночої яйцеклітини. Методика запліднення вже розроблена й застосовується в наукових лабораторіях. І от що важливо: істота, яка народиться внаслідок такої трансплантації, матиме ознаки лише прищепленого ядра — тобто буде точною, абсолютною копією Наполеона.

Перед людством відкриваються хвилюючі й ще невповні усвідомлювані перспективи збереження й багаторазового відтворення великих філософів, видатних мислителів, геніальних вчених. Ким би вважався той мужчина, котрий віддав би свої хромосоми для трансплантації? Батьком нової істоти? Ні. Бо нова істота не була б його дитиною, вона була б ним самим, його копією, його відтворенням. Ким би вважалась жінка, котра погодилася б народити що нову істоту з введеної іззовні яйцеклітини? Матір'ю цієї нової істоти? Ні. Бо вона б мала до нового створіння тільки посереднє відношення — як годувальниця, а не як мати, котра віддає дитині частину своїх генів.

Коли б метод трансплантації клітинних ядер було розроблено й запроваджено в практику десятьма роками раніше, Америка мала б змогу спокутувати свій гріх і воскресити президента Джона Ф. Кеннеді — і через 42 роки Сполучені Штати знову мали б порядного й симпатичного президента… Та доля вирішила інакше. Джон Ф. Кеннеді спочиває на Арлінттонському кладовищі, натомість Сполучені Штати випродукували 10 000 екземплярів його колишньої дружини — нині мільярдерші пані Жаклін Кеннеді-Онассіс. На разі пані Онассіс відтворено без допомоги ядерної трансплантації. Її виготовлено з полівінілу й виставлено голу у вітринах американських магазинів — на знак ганьби й зневаги до неї, колишньої улюблениці всього народу. Лялька має на зріст 165 см, обсяг бюста 86 см, талії 54 см, стегон 86. Вага 10 кг. До ляльки додаються перука та білизна з чорного прозорого нейлону. Лялька легко згинається й може приймати будь-яку довільну позу, її можна наповнювати теплою водою й вживати замість грілки. Пані Жаклін Онассіс коштує 200 доларів».

Розділ 9

Хоч Борис Миколайович Голуб, автор другого «Канону» (автором першого, як відомо, був Авіценна) і любив повторювати, що він народився під знаком Цифри та Іронії, та нам доведеться спростувати це твердження. Борис Миколайович народився під знаком золотої київської осені 1934 року в акушерській клініці на бульварі Шевченка; пологи були складні, пуповина затягнулася зашморгом навколо шиї Бориса Миколайовича, але досвідчена акушерка, просунувши палець, трохи послабила зашморг, а відтак і зовсім усунула небезпеку, врятувавши для людства майбутнього кібернетика й філософа. В Ботанічному саду, з яким межувала клініка, падали з дерев каштани — маленькі зелені їжачки; вони розколювались об тверді плити доріжок, і з них викочувались лискучі темно-брунатні серця. Борис Миколайович народився під іншими планетами: того дня, коли він з'явився на світ, у Радянському Союзі було скасовано картки на деякі продукти харчування. Того ж таки дня, коли народився Борис Миколайович, у далекому Марселі було вчинено замах на сербського короля Олександра та міністра закордонних справ Франції Барту. Тридцятьма роками пізніше, коли Борис Миколайович Голуб проглядав документальний фільм, його огорнуло дивне почуття: він дивився, як стрибало на екрані обличчя короля, котрий прихилив голову до борту автомобіля, як хтось, мов у навіженому сні, обмацував пальцями худу щоку вбитого, як бігли люди, як басували поліцейські коні. Нібито й не мала ця подія ніякого зв'язку з народженням у далекому Києві хлопчика Борі Голуба, а все ж він почувався так, наче то в нього стріляли гестапівські скритовбивці, тільки не влучили; він не встиг ще народитись, а в нього вже стріляли, вже намагалися звести зі світу. Так воно й було, насправді, і через сім років, коли вони евакуювалися з мамою з Києва, потужна воєнна машина цілої Німеччини працювала на повних обертах, щоб вбити вразливого хлопчика, у котрого під час нальотів завжди починалась блювота. Тільки за Волгою, у милій дерев'яній Сизрані; вони полегшено зітхнули. Попід будинками було прокладено дощані пішоходи, а Боря ходив у сандалях на дерев'яній підошві, й коли біг, торохкотів на всю вулицю, мовби з кулемета строчив. Їм із мамою надала притулок у себе в домі його вчителька з першого класу — Зінаїда Іванівна Большакова. Чимось припав їй до душі худий окатий хлопчик, котрий говорив із м'яким акцентом і не вимовляв літери «г»: він казав не «гвардія», а «хвардія», не «піанєр», а «піонер». Вона забрала їх із якоїсь несосвітенної халупи й привела до себе — дала їм окрему кімнату, чистеньку, пофарбовану в голубий приємний колір. Кімнату її сина Саші. Хто йото знає, чому так полюбила Зінаїда Іванівна малого Борю. Може, він нагадав їй Сашу, її сіроокого єдиного Сашу: з цим талановитим вісімнадцятилітнім хлопчиком, котрому пророкували велике майбутнє в математиці, сталось нещастя. На початку війни необачно десь сказав він у компанії друзів, що, мовляв, кричали, ніби наша армія найсильніша, а воно бач — міста наші летять, як карткові хатки… Його заарештували як провокатора й панікера. Може б, ще змилувались над ним, може, якось зам'яли б цю справу, якби не те, що під час обшуку знайшли в кімнаті Сашка старий — з часів революції — заіржавілий наган з обламаним курком: виміняв колись Сашко у котрогось із хлопців за колекцію марок. І тоді за суворими законами воєнного часу припаяли Сашкові п'ять років. Нещастя зістарило Большакових. Сашин батько — Микола Олімпійович Большаков — бухгалтер якоїсь контори — став ще мовчазнішим і похмурішим. Він майже ніколи не розмовляв із квартирантами, поринувши весь, у книги. Він читав і перечитував Чехова та Буніна, — мовби на їхніх сторінках сподівався знайти відповідь на страшні питання. Таким він запам'ятався Борі Голубу: згорблений, жовчний, сухий, сидить над триногим таганцем, розігріває в горщику вечерю. В лівій руці тримає червону гумову клізму й методично здавлює балончик — роздмухує вогонь у жаринках; у правій руці держить томик Чехова — все читає й читає при червонястих слабких відсвітах полум'я. Запам'яталось Борі, як наприкінці 1942 року раптом почали до Большакових повертатися продуктові посилки з табору, в якому перебував Саша. А потім отримали вони коротке звідомлення про його смерть від запалення легенів. Простоволоса, кричала вночі його вчителька Зінаїда Іванівна, а вранці, спухла й згасла, вона вчила їх виводити на дошці слова: «Ми не раби. Раби не ми». Майже водночас прийшла з фронту похоронна на Бориного батька. Мама кричала, а потім, обійнявшися з Зінаїдою Іванівною, вони плакали-горювали вдвох, і горе зріднило їх. А Боря ніяк не сприйняв повідомлення про смерть батька, бо встиг призабути його, а що читав того дня смішну книжку «Бронепоїзд Ґандзя», то голосно засміявся, й мама кинулась бити його, та Зінаїда Іванівна не дала. Коли настав їхній час повертатися в Київ, Зінаїда Іванівна не хотіла відпускати їх, а старий Большаков раптом подарував Борі святиню, що лишилась од Саші, — гарний велосипед із динамо-машиною і ліхтарем спереду. Та не лише велосипед — щось більше вивіз Боря з Сизрані: щемливе почуття любові до Росії — до засніжених просторів та дерев'яних містечок, до людей, котрі приймали їх у своїх чорних хатах, ділилися куснем хліба; болить у нього серце, коли він згадує Сизрань, і йому здається, що він чимось завинив перед Большаковими. І йому болісно хочеться поїхати туди, і знайти їх, і хочеться, щоб вони були ще живі, й хочеться стати йому перед ними на коліна й поцілувати руку Зінаїді Іванівні.

Та все часу немає, — і все менше й менше у нього шансів застати Большакових живими.

Виріс хлопчик Боря у високого мужчину, головастого, з одстовбурченими великими вухами та іронічною посмішкою, що блукає по його розумному, хоч і не дуже вродливому обличчю; очі в нього сірі — тільки в одному оці каре вкраплення, — як спомин про батькові карі очі. Мама в Борі була бібліотекаркою, й він вигодувався на книжках, так, як їхній сусід Котька вигодувався на м'ясі, бо його батько був м'ясником. Книжки надали Бориній шкірі шляхетного блідого відтінку й додали бистроти очам і словам, так само, як надмір м'яса надав Котьчиній шкірі пурпурно-боєнського відтінку, поступово перетворюючи його обличчя на пику. Ну а там, де хлопчик читає, ба, ковтає книжки без усякого ладу, без системи, забігаючи на десять років уперед, хапаючи все, що під руку потрапить, — там, знаєте, може з нього вийти щось путяще. Ким Боря хотів стати? Може, письменником? Була в нього та точна й жорстока спостережливість, що конче необхідна письменникові. Та не було одної важливої якості, без якої письменником не станеш: не було в нього наївності. Так. Не було в Борі Голуба тої наївної віри, що його писанина — навіть якщо це буде талановита писанина — комусь буде потрібна, когось зігріє, щось змінить у цьому світі. Він тверезо знав, що всі геніальні думки про людину вже висловлені, всі кращі книжки написані. І що все лишилось так, як було. А як хлопець шанолюбний, він не хотів повторювати того, що було зроблено іншими — й краще за нього. Він зважив на мамині прохання, яка бачила свого сина тільки лікарем, таким, як Теофіл Гаврилович Яновський, і вступив до медичного інституту.

Та швидко Боря зрозумів, що не стане знаменитим терапевтом чи модним хірургом; що не стоятимуть до нього черги хворих і що не ховатимуть його, як ховали в Києві Теофіла Гавриловича Яновського: не відспівуватимуть його в православній церкві, в синагозі та костьолі, і що погруддя Голуба не буде встановлене перед лікарнею на Бессарабці. Дивно, але вже в медичному інституті, на третьому курсі, коли пізно було міняти фах, раптом відкрилися в Борі математично-інженерні здібності, раптом прокинулися в ньому батькові гени, і раптом медицина для нього стала схожа на величезну богадільню, де ніхто нічого певно не знає, де все робиться навмання, де немає загальної теорії — такої, наприклад, як теорія Ейнштейна, — і де панує прагматизм та ремісництво.

До того ж іще виявилось, що Боря не терпить самого вигляду крові: на першому ж практичному занятті з хірургії він зомлів, коли їх завели до операційної. Смішне то було видовисько: здоровий парубок, побачивши, як скальпелем ведуть по шкірі, як легко розкриваються під ножем жовті боки рани, як із них бризкають перші тонкі цівки крові і як яскраво червоніють марлеві салфетки — повалився на руки дівчат із їхньої групи, яким, навпаки, було цікаво й весело дивитись на операцію. Ще гірше враження справив на Борю пологовий зал у Жовтневій лікарні — наче потрапив на бойню. Коли бачив звичайні картини людського народження чи людського скону, почувався млосно, його нудило й починала трясти холодна лихоманка. Але ж відомо, що коли студент медичного інституту якось дочалапає до третього курсу, то потім він мусить стати лікарем, хоч ти лусни. А що Борис Голуб теоретично все знав дуже добре, іспитів не завалював, то якось він там протинявся по практичних заняттях, так і не зробивши жодної операції, не прийнявши пологів та не виконавши жодного розтину людського тіла, ще й вважався при цьому добрим студентом. І хоч як він не зневажав медицину в її сучасному стані, та шість років навчання зробили своє: виховали в ньому тверезу лікарську свідомість, тисячами пагінців прив'язали його до великої науки про людину. Спочатку Боря захопився фізіологією. Зимовими вечорами він годинами просиджував на кафедрі фізіології, на Пушкінській вулиці, майструючи хитромудрий прилад для реєстрації ледве помітних електричних імпульсів, що виникають у нейронах. Вдвох із асистентом, який готував дисертацію на цю тему, вони йшли у смердючий підвал, де містився віварій, брали кішку, прив'язували її до спеціального станка, знерухомлювали за допомогою кураре і вводили в мозок мініатюрні електроди, виготовлені Борею. Відтак чекали, коли на екрані осцилографа з'являться світляні сигнали. Боря почувався як винахідник нової потужної зброї: у затіненій кімнаті спалахували на екрані зеленкуваті параболи, які були не чим іншим, як відбиттям нервово-психічних процесів у мозку кішки; Боря розумів, що зараз вони вторгаються в святу святих природи — у внутрішнє життя мозку, а він не сумнівався, що цей шлях веде дослідників прямісінько до контролю над думками та вчинками людей. Там, у невеличкій кімнаті на кафедрі нормальної фізіології, він усвідомив, що наука дає йому ту силу, якої він ніколи не мав, навіть коли займався боксом, силу, котра не вигасає з літами, силу і владу над людьми, над багатьма людьми, котрих Борис Миколайович зневажав так само, як і Котьку, за те, що ведуть вони вегетативний спосіб життя, турбуючись, переважно, про виконання першої програми — про харчі, випивку та одяг, не забиваючи собі памороки думками про якісь вищі — духовні — матерії. Наука сповнила серце Бориса Миколайовича гординею; відтепер він зверхньо позирав на багатьох людей, які копирсалися в буденних справах, мов ті сліпі жуки, не розуміючи, що коїться навколо них, що сталося з ними в минулому й що чекає їх у майбутньому. Борис Миколайович почувався так, наче належав до якоїсь вищої, ніким не проголошеної, але всевладної касти тих, хто диктує людству нові закони та накреслює нові шляхи.

Згодом, коли кафедра фізіології набридла йому, він пішов у мікробіологічний гурток, куди особисто запросив його кучерявий і вічно молодий професор Сергій Степанович Дяченко. І тут Боря Голуб здивував усіх, зладнавши мініатюрний, навдивовиж гарний прилад, практичне призначення якого було незрозуміле: спеціальна мініатюрна камера наповнювалася культурою мікробів, і під мікроскопом добре видно було, як безладно ширяли паличкоподібні тіла бактерій у фізіологічному розчині. Аж ось вмикався апарат Голуба — крізь розчин пропускався постійний електричний струм, і — о, диво! — бактерії виструнчувались, мовби за чиїмсь наказом, і зграйкою повзли в напрямку, визначеному силовими електричними лініями. Можна було годинами сидіти над мікроскопом і, повертаючи спеціальну ручку, керувати рухом бактерій у будь-якому напрямку. Навіщо це все? Спочатку всі знизували плечима — якась чортівня, диво філігранної роботи, все зроблене й припасоване з найвищою точністю, але навіщо? Потім Голуб дотямив: уводив у свою камеру кінчик тоненької скляної пастерівської піпетки (кінчик здавався тоді отвором метрополітенівського тунелю), і заганяв туди одну-однісіньку бактерію, яку потім використовували для генетичних досліджень.

Отак за тими заняттями, за тими вечорами, проведеними за столом, що нагадував радше робоче місце радіотехніка, ніж студента медицини, Голуб і не погуляв із дівчатами, не вибрав собі якусь гарну педіатриню[4], змарнував час, призначений на гулянки та потанцівки, віддавши цілком його на вдосконалення своїх приладів та читання книжок, як і раніше — на безсистемну й пожадливу бібліофагію. А там — гай-гай — пролинули студентські роки, і він дуже здивувався, коли його вперше окликнули: «Лікарю!» Він навіть не озирнувся, лише потім призвичаївся до нового титулу. Голуба залюбки взяли до одного науково-дослідного інституту, в таку лабораторію, що називалась дуже таємниче, а насправді була перетворена на слюсарну майстерню: приходили сюди люди з інших лабораторій, приносили якийсь мотлох, залишки приладів, просили відремонтувати, навіть спирт Голубу пропонували; сидів він у засмальцьованому синьому халаті, похмурий і подумки посилав їх до такої-то матері.

Він на той час уже захопився генеральною ідеєю свого життя — створенням єдиної універсальної формули людини. Дійшовши того сумного висновку, що люди, на жаль, не рівні ні за своїми здібностями, ні за своїм значенням для суспільства, Голуб вирішив розробити оціночну шкалу коефіцієнтів, від 1 до 100, аби встановити значення кожної людини за об'єктивними критеріями, а не анкетними даними, як це подеколи водиться. Він розробив надзвичайно громіздкий математичний апарат, куди намагався увібгати безліч усяких показників, що характеризували б окрему людину в усій її складності; сюди входили дані про стать, вік, стан здоров'я, фізичні властивості; освіченість, темперамент, рівень інтелекту та інші ознаки. Перевага рішуче віддавалась інтелекту. Власне, вся оціночна шкала будувалась на ступені інтелектуальності, як на такій ознаці, на думку Голуба, що є провідною для сучасної людини. Отож, згідно з цим, для кожної людини шляхом складних розрахунків вилічувався її коефіцієнт. Ось як, згідно з поділом Б. М. Голуба, класифікувались люди:

1. Ідіоти та кретини — ті, коефіцієнт котрих коливався від 1 до 10.

2. Мізерні люди з низькими розумовими здібностями — коефіцієнт від 10 до 25.

3. Нормальні пересічні люди, які не хапають зірок із неба (25–50 одиниць).

4. Здібні високоінтелектуальні люди, дуже корисні для суспільства — коефіцієнт дорівнює 50–75 одиниць,

5. Видатні мислителі та генії — коефіцієнт від 75 до 100 (у виняткових випадках).

Треба віддати належне Голубові — свій власний коефіцієнт він обчислив із такою ж самою долею об'єктивності й критицизму, як і коефіцієнт інших людей. Він дорівнював 68 одиницям.

У відповідності з Бориною ідеєю, кожна людина мала знати свій коефіцієнт. Це було потрібно для того, аби людина заощаджувала час та берегла нерви. На всіх книжках, віршах, кінофільмах, п'єсах, симфоніях, наукових монографіях повинні були б стояти індекси, які повідомляли евентуальним читачам чи глядачам, на який рівень інтелекту розрахована та чи інша річ. Наприклад, романи Всеволода Журбіна — від 1 до 12 одиниць. Романи Томаса Манна — 60-100 одиниць. Німецькі комерційні шлягери — 1–7 одиниць. Симфонії Прокоф'єва — 45-100 одиниць.

Тоді б не було ніяких непорозумінь і прикрощів. Тоді люди з коефіцієнтом 17 не ходили б на фільми Андрія Тарковського (70-100), і не лаялися б під час сеансу, і не вимагали б від дирекції кінотеатру повернути гроші за квитки, й тоді пенсіонери не писали б обурених листів із приводу надрукування в журналі «Всесвіт» уривків з роману Джойса «Улісс»: бо то був би не їхній індекс, і вони поводилися б так само пристойно, як і тоді, коли випадково потрапляє до їхніх рук «Журнал фізичної та колоїдної хімії».

Під ту пору й стався з Голубом казус, який круто повернув його життя. Якось знічев'я Борис Миколайович став обчислювати коефіцієнт директора свого інституту. Старанно збирав і аналізував вихідні дані, які потім піддав обробці на електронно-обчислювальній машині, що стояла без діла в інституті. І — о жах! — остаточні підрахунки показали, що коефіцієнт Івана Петровича дорівнював 7,8. Голуб не повірив своїм очам, все почав наново, кожну цифру ретельно перевірив. Одначе машина вперто показувала своє: 7,8. Трохи замало, як на директора провідного науково-дослідного інституту. Голуб розповів про своє відкриття деяким співробітникам. Мало-помалу чутка про Борине відкриття дійшла до вищих інститутських інстанцій, ті схопилися за голову — треба рятувати авторитет Івана Петровича! Викликали Бориса на таємне апостольське засідання й поставили питання руба: чи довго збирається якийсь шмаркач, молодший науковий співробітник, нікчема, що себе ще нічим не проявив у науці, провадити наклепницьку кампанію проти всіма шанованого Івана Петровича, людину, чий непохитний авторитет у науці підтримується 1058 науковими працями (з яких, щоправда, 1057 було надруковано в співавторстві зі співробітниками інституту).

Боря Голуб просто розгубився, не знав спершу, що й сказати. Та потім почав витлумачувати високій комісії з усією делікатністю, на яку був здатний, що:

а) особисто проти Івана Петровича він нічого не має проти, а навпаки — поважає його, як людину добру, з якою приємно й анекдотом перекинутись, і чарку горілки випити, і на рибалку поїхати;

б) але, на жаль, об'єктивні дані з усією переконливістю свідчать про те, що Іван Петрович не геній.

Голуб почав пояснювати членам-комісії, якою методикою він користувався в своїх розрахунках, думав зацікавити їх своєю формулою — куди там! Почалась така веремія — хоч святих винось. Закинули Голубу нахабство, зарозумілість (один із членів комісії навіть тицяв Борі під ніс брошурку якогось східного філософа «Про скромність», мовляв, візьми, прочитай), наукову незрілість, бергсоніанство, суб'єктивний ідеалізм, крутійство, неповагу до старшого покоління та інші неподобства; одночасно дали йому зрозуміти, що в інституті не будуть плакати, якщо він піде геть.

Саме тоді почув про цю історію Костюк і запросив до себе Голуба. Стерильно чистий кабінет Костюка сподобався Голубу: тут не було на стінах фотографій видатних вчених зі зворушливими присвятами, які б мали свідчити про дружбу господаря з найкращими представниками сучасної науки; під склом не лежали яскраві кольорові листівки з краєвидами Гаваїв, Монте-Карло чи Сан-Пауло, що мало б свідчити про тісні міжнародні зв'язки та нагадувати про участь господаря у важливих конгресах і симпозіумах; тут не було гравюр, подарованих зціленими художниками, що нагадувало б про вдячність широких верств населення улюбленому хірургові, не було акваріума з рибками, який мав би створювати певний затишок та свідчив би про любов господаря до живої природи. Письмовий стіл, поруч на тумбочці негатоскоп — екран для переглядання рентгенограм, шафа для одягу й халатів, диван, кілька стільців. І тільки на столі, порушуючи казенну знеосібленість цього кабінету, його байдужу функціональність, стояла на чорній підставці скульптура: сталеві руки тримають сталеве серце.

Костюк запропонував Голубу перейти до нього й очолити лабораторію медичної кібернетики.

— Як же, — спитав здивований Боря, — адже я не маю вченого ступеня. Я не можу завідувати лабораторією.

— Плювати на вчений ступінь, — спокійно відповів Костюк. — Якщо ви не впораєтесь, я вас вижену, навіть якщо ви будете лауреатом Нобелівської премії.

— О'кей, — сказав Боря з видимим задоволенням. Цей хлопець, цей Костюк, починав йому подобатись. — Я згоден. Тільки при одній умові.

— Якій?

— Я обумовлюю за собою право казати вам правду. І не погоджуватися з вашими ідеями, які інколи мені здаються сміхотворними. Як-от остання ваша стаття про діагностичні автомати.

— Що ж вам у ній не сподобалося? — спитав роздратовано Костюк.

— Вона абсолютно недопрацьована з математичного погляду.

— От ви її й допрацюєте, — сердито буркнув Костюк. — І, до речі, можете займатися вашою формулою людини. В цьому, мабуть, є якийсь сенс. Тільки наперед знайте: якщо ви встановите, що в нашій клініці хтось кретин, не розголошуйте цього. Це державна таємниця.

Так Боря Голуб став завідувати лабораторією, яка складалася з нього, маленького мовчазного роботяги Володі Андрійчука, лаборантки Мили, студентки-заочниці біологічного факультету, яка так і стригла навсібіч очима, та старенької препараторки тіточки Паші. Ну, і перше, що зробив Боря Голуб на новій посаді, — обчислив коефіцієнт Костюка: 65 одиниць.

Та мало-помалу Боря мусив підвищувати інтелектуальний коефіцієнт свого шефа, який його дивував математичною наївністю в поєднанні з раптовими блискучими ідеями; Боря взагалі свого шефа, котрого звав недбало Ей-Кей (на американський манер читаючи літери А. К.) не сприймав як хірурга. У клініку Боря майже не ходив, бо так і не міг звикнути до вигляду крові. Вони з Костюком взялися за створення математичної моделі серця — всі необхідні цифрові дані постачала клініка. Все, що стосувалося життя і смерті серця, все те, за чим стояли живі люди, — все це лягало на Борин стіл у вигляді сухих цифр: тиск крові у шлуночках та передсердях, сила скорочення міокарда, рух крові у відповідності з законами гідродинаміки — тисячі цифр, які спліталися в один гігантський кросворд. І з цього кросворда можна було поки що вичитати тільки одну більш-менш певну відповідь: матеріал. Матеріал, ось що головне. Людина не створила нічого подібного, що за своєю ніжністю, міцністю та еластичністю було б схоже на ендокард — внутрішню оболонку серця; всі штучні матеріали, вигадані людиною, все, що надавалось на парашути, жіночі панчохи, космічні скафандри та прозорі торбинки для продуктів — все це не підходило до серця, було шорстке, не гнучке, все це руйнувало кров, пошкоджувало суміжні тканини.

Якось, коли вони сиділи вдвох, мізкуючи над Бориними формулами, Костюк поскаржився, що під час комісуротомії — операції по розширенню звуженого отвору між передсердям та шлуночком — дуже часто в передсерді, внаслідок застою крові, утворюється тромб, і хворі гинуть навіть після блискуче виконаної операції. Тромб або закорковує серцеві судини, або потрапляє в мозок: у найкращому разі — параліч, у найгіршому — моментальна смерть.

Кілька днів Боря щось креслив, ходив задуманий, навіть не говорив Милочці звичайних своїх бридот (Милочкин коефіцієнт дорівнював 12, і Боря поставив їй такий діагноз: слабоумство в поєднанні зі злоякісним кокетством). Потім пішов до Костюка й показав йому креслення.

— Давай спробуємо, — сказав Костюк. — Коли щось вийде, можеш підвищити свій коефіцієнт на дві одиниці.

Так народилась відома Борина «тромбоцитодробарка». Ідея була дуже проста: в передсердя вводилась трубка, сполучена з насосом. Кров, що вже починала була склеюватись, утворюючи тромб, відсмоктувалася з передсердя й пропускалась через кілька сітчаних фільтрів, які руйнували тромбоцити — ніжні кров'яні клітини, що спричиняються до згортання крові. Після запровадження Бориної «тромбоцитодробарки» смертність від комісуротомій різко скоротилася. Звичайно, хворі нічого цього не знали. Не знали вони, що доля зглянулася над ними, привівши в клініку людину, яка не переносила вигляду крові. Не знали вони, що їх урятував невідомий дивак, котрий завше казав нещасній Милочці такі речі, від яких вона паленіла, мов дитя. Він твердив, що в неї очі схожі на інфузорії — так багато в них вій. Коли, наприклад, вона приходила в новій кофточці, яка була їй до лиця і гарно облягала її невеличкі груди, Боря казав їй, що вона — найбільша барахольниця в країні й що завдяки таким, як вона, в країні ще довго не можна буде запровадити в життя принцип — «від кожного за здібностями, кожному — за потребами». Коли в літню спеку Милочка, зачинившись в фотолабораторії, скидала плаття й надягала коротенький білий халат, який надавав її фігурі ще більшої привабливості, Боря, ядуче посміхаючись, відзначав, що Милочка вчилась, мабуть, на вечірніх курсах стриптизу, та змушена була перервати навчання, через те вона вміє роздягатись лише до половини; він казав, що весь смисл Милочкиного існування полягає в її ногах; якби не її ноги, то взагалі було б невідомо, задля чого з'явилась Милочка на цьому світі.

Між тим, стараннями Костюка кібернетичну лабораторію поступово розширювали. Збудували їм неподалік од головного корпусу довгий цегляний барак, дали Голубу ще кількох співробітників — у тому числі інженера й справжнього математика. А сам Борис Миколайович на той час став уже кандидатом медичних наук, захистивши дисертацію на тему, пов'язану з застосуванням «тромбоцитодробарки». У нього налагодились дивні стосунки з Костюком: вони часто лаялись, і Костюк, мабуть, не дуже любив Голуба; занадто честолюбний був Костюк, аби терпіти знамениті Борині жартики, підначки й кепкування. Але серед своїх хірургічних помічників Костюк нудьгував. У глибині серця він вважав їх трохи тупуватими. Вони вміли добре різати, мислили вони набагато гірше.

Боря Голуб, мабуть, був першим, кому Костюк довірив велику таємницю: у 1964 році, після операції Джеймса Харді, Костюк вирішив почати підготовку до пересадки серця. Він думав, що Голуб зніме його на кпини, та ні. Цього разу Боря поставився до чергової витівки свого шефа цілком серйозно. Вдвох вони розробили програму досліджень, пов'язаних із пересадкою серця, і намітили, яка апаратура буде їм потрібна для цього. Відтоді занадився Костюк у підвал кібернетиків — там, де поруч із віварієм влаштували вони з Голубом маленьку операційну. Костюк тренувався на собаках: це була паскудна робота, бо серце в собаки мале, оперувати її незручно, а шов треба класти зовсім мікроскопічний; собаки швидко гинули, і був час, коли Костюк зневірився в можливості трансплантації. Та потім із впертістю маніяка (ця впертість завжди дивувала Борю, було в ній щось ірраціональне, незрозуміле), зціпивши зуби, знову брався до роботи.

Потім вибила година Трансплантації, Барнард пересадив серце людини.

…Бора поволі йшов на роботу, катаючись на всіх ковзанках, часто зупиняючись і милуючись деревами, вкритими повстяною памороззю. Після відлиги знову вдарили морози. Спочатку Боря зустрів Ігоря Лозицького (їхні інститути були поруч), погомоніли трохи, Ігор запрошував Голуба до себе, казав, що має нові записи Висоцького, потім Боря постояв трохи на горі, подивився на Київ. Дуже добре було видно Володимирську, Тарасівську та Паньківську вулиці, що борознами розрубували сірий фольговий схил гори, на якому купчилось місто. Над Печерськом здіймались висотні будинки, в одному з них жила Милочка. Для Борі місто було ясне й зрозуміле в усіх своїх завулках, прохідних дворах, ярах, багатокімнатних комунальних квартирах, у маленьких будиночках на Батиєвій горі. Боря знав це місто, як свою кишеню, і його теж знали в Києві; це велике село, сміючись говорили нові знайомі, бо з ким би він не познайомився — одразу ж відшукував спільних знайомих; інколи йому здавалось, що всі старі кияни знають одне одного, тільки на вулиці вдають, що незнайомі. За цими філософськими думками його і наздогнав Костюк, котрий, за своїм звичаєм, пер угору, мов навіжений, і навіть не задихався. Костюк і Боря Голуб визнавали дві діаметрально протилежні життєві доктрини; Костюк помішаний був на так званому активному житті: бігцем долав гору, не користувався службовою машиною, одягався легко, робив уранці зарядку, і Боря, морозко щулячись, припускав, що Костюк обмивається холодною водою. Все це Боря відкидав як насильство над людиною. Боря любив казати, що «активна біганина подовжує життя на п'ять хвилин і вкорочує на п'ять років».

— Запізнюєшся, — кинув не зупиняючись, аби не вийти з ритму, Костюк. — Ходімо.

— Та ні, — махнув рукою Голуб. — Ви йдіть собі. Я чув, вас в Олімпійську збірну беруть. Рятувати честь наших марафонців. А я поволеньки…

Боря ніколи не поспішав на роботу. З роботи — то інша річ.

— О десятій годині в тебе зберемося, — мовив Костюк і побіг далі.

«Іч, собако, — подумав Голуб. — Моторний. Несеться, як молодий. А важить, мабуть, кілограмів дев'яносто. Й де в нього та сила береться? Можемо й зібратися. Авжеж, можемо. Така собі тайна вечеря. Не дає йому жити Барнард».

Уже перед самою клінікою Борю наздогнала Милочка. Розчервоніла й довгонога, вона була дуже гарна, і він меланхолійно подумав, що як би то було добре, коли б він не знав про коефіцієнт її інтелекту. Були б ще якісь ілюзії, ілюзії, яких так не вистачало Борі. Він суворо подивився на годинник.

— Запізнюєтесь, — чи то запитально, чи то стверджувально сказав.

Вона скинула на нього рудуваті вії, подивилася зеленкуватими очима й не знітилась, як завжди. Було в її погляді щось зухвале, якась незалежність з'явилась.

— Ще дві хвилини, — сказала вона. — Крім того, Борисе Миколайовичу, я хочу у вас відпроситися. Мені треба о дванадцятій годині…

— Подивитись кінофільм про Анжеліку? — вставив він.

— Ні. Мені треба бути в загсі.

— Стривай: у тебе що — хтось номер? Чи, може, тишком-нишком ти народила дитину? Не ставлячи до відома широку громадськість…

— Я йду подавати заяву. Прилетів мій наречений, ми маємо піти в загс.

— Хе-хе-хе! — демонічно й голосно засміявся Голуб і подумав, що так, мабуть, сміявся на сцені великий Тальма в добу штучних почуттів та патетичних монологів. — І хто ж це наважився з тобою піти в загс? Хотів би я побачити цього нещасного.

Милочка почервоніла, як завжди, що з задоволенням відзначив Боря, і на очах її ледве сльози не навернулись.

— Він інженер цивільної авіації, — сказала. — Інститут ЦПФ скінчив.

— Інженер, — похитав головою Боря. — Так я й думав. Представник так званої технічної інтелігенції. Ну що ж. Вітаю тебе. Народиш йому маленького інженерика. Марш Мендельсона зіграють вам на старій платівці. На двадцяти таксі проїдете цугом по Києву.

— Чому ви такий… — сказала Милочка, й він подумав, що ось-ось вона зарюмсає.

— Ну добре, добре, — буркнув. — Я тебе відпускаю. Я гуманіст. Можеш хоч зараз іти до свого технічного інтелігента. Сьогодні ти не потрібна. Завтра будь обов'язково.

— Спасибі, — сказала Милочка, і її наче вітром змело з-перед його очей.

— Чорті й що, — лаявся, посковзнувшись на стежинці, що вела до кібернетичного барака. — Так можна й хребет зламати. Хто потім платитиме?

Зайшов у тамбур, де стояли вішалки. Роздягнувся й похмуро посунув далі.

На дверях Бориної лабораторії було кілька написів. Угорі великими літерами було написано на ватмані;

Пошук екстремума в умовах унімодальності.

Ніхто не знав, що означають ці слова. Їх знайшли в одній мудрій статті, присвяченій моделюванню психічних процесів.

Нижче висіло гасло:

Особам, що мають менше трьох мозкових звивин, вступ суворо заборонено.

Ще нижче висіла пам'ятка для відвідувачів, складена власноручно Борисом Миколайовичем Голубом:

§ 1. Лабораторія — це ярмарок, де вчені продають за безцінь свої ідеї.

§ 2. Зайшовши в лабораторію, забудь своє звання і вчений ступінь. Не розповідай, що ти бачив самого І. П. Павлова. Принеси краще з собою ідею. (Олівцем дописано: або, принаймні, пляшку доброго коньяку).

§ 3. Звертайся до всіх на «ти». В науці нема генералів.

§ 4. 2×2 = 4 — не інформація. 2×2 = амфібія — це інформація (слово «амфібія» хтось закреслив олівцем і написав: «Милочка»). Виголошуй божевільні ідеї, залишаючись нормальною людиною.

§ 5. Головна наукова мета лабораторії — довести, що людина може жити без серця. Серце — безпідставна вигадка анатомів.

У великій кімнаті, де сидів Голуб, стояв токарний верстат, на кількох столах були розкидані якісь складні агрегати, наче вийняті з холодильників, по кутках валявся різноманітний мотлох — старі трансформатори, погнуті трубки, репродуктор від кіноустановки, якісь пластини, сітки, згорілий електромотор. Посередині кімнати, на столику для хірургічних інструментів, стояла велика чорна скриня. До скрині приліплено було етикетку з написом «Людина (Homo sapiens)». Скриня слугувала за ящик для сміття, щовечора тітонька Паша випорожнювала цю чорну скриню від зім'ятих паперів та яблучних недогризків.

Над Бориним столом висіла фотографія Бріжжіт Бардо в міні-сукні та фото, вирізане з журналу «Кобєта і жиче»: Крістіан Барнард у сімейному колі — з дружиною, сином і дочкою. На дружині хтось поставив чорний хрест.

Рівно о десятій годині в лабораторії з'явився Костюк — він перебіг через подвір'я в халаті, одягненому на майку, навіть куртку на плечі не накинув. Разом із Костюком прийшли Микола Іванович Собінов, заступник Костюка — хірург розумний і обережний, якому Костюк доручав різні дипломатичні місії, Данило, Даня Мовчан — нахабний красивий брюнет із чорними вусами, що робили його схожим на офіцера текінської сотні (Даня Мовчан був переконаний, що оперує краще за самого Костюка, — і це була майже правда), та завідувачка імунологічної лабораторії Софія Абрамівна Рапп.

Боря, хоч і не терпів Мовчана за те, що той мав величезний успіх у жінок (при досить низькому коефіцієнті інтелекту), трохи поплескав із ним язиком на сексуальні теми. Та Костюк не мав часу й припинив усі розмови.

— Ви знаєте, про що йтиме мова, — сказав він. — Маємо вирішити питання про пересадку серця.

Обвів усіх поглядом і, не чекаючи відповіді, вів далі:

— Я думаю, це нам під силу. Ми не можемо стояти осторонь цієї проблеми. Рано чи пізно, трансплантація серця стане на порядку денному роботи кожної кардіологічної клініки. Чим раніше ми опануємо цю операцію, тим краще. Я вважаю нас усіх технічно підготованими до трансплантації. Прошу всіх висловитись.

Він подивився на Собінова.

Микола Іванович зітхнув потихеньку, бо йому не подобалась нова авантюра, в яку вплутував їх шеф. Микола Іванович саме закінчував докторську дисертацію, і тепер він подумав, що знову, мабуть, доведеться відкласти її вбік. Скільки разів він це робив… А роки йдуть, — він міг би давно вже мати самостійну клініку, бути професором, завідувати кафедрою, спокійно читати лекції студентам, а він так і залишається непомітною другою людиною в клініці Костюка, затулений могутньою постаттю шефа. Він у душі вважав шефа авантюристом, типовим авантюристом, тільки таким, якому таланить у житті. Не встигали вони опанувати нову операцію, не встигали потішитися гарними результатами, як шеф знову запрягав усю клініку й знову починалася скажена гонитва, все закручувалося спочатку. Скільки разів давав собі слово Микола Іванович піти з клініки… Та все не міг. Бо він любив цього пекельного Костюка, цього клятого авантюриста, з яким або голову зламаєш, або увійдеш в історію медицини.

— В принципі я не проти, — сказав Микола Іванович, — але все треба добре обміркувати. Поспішати нам нікуди. По-перше, треба з'ясувати, як на це подивиться міністерство. Адже ви знаєте, як до пересадок ставиться Петро Борисович…

— Знаємо, — перебив Костюк. — Будемо пробивати.

— По-друге, — нудно тягнув Микола Іванович, — у нашій клініці треба стільки дірок залатати, що я й не знаю, коли це ми зробимо. Треба добути грошей на ремонт, стерильні бокси обладнати. Кондиціонери у нас не працюють. Так що я не знаю…

— Ви що — проти? — незадоволено спитав Костюк.

— Я не проти, — знизав плечима Собінов, — А де ми донора візьмемо?

— Ось цим ви, власне, й займетесь. Ми повинні обладнати невеличке реанімаційне відділення й туди звозити з усього міста потенційних донорів. Транспортні травми, нещасні випадки. Ми їх будемо лікувати…

— У кардіологічній клініці? — скривився Микола Іванович. — Нам вистачає свого клопоту.

— Так, — жорстко сказав Костюк. — Ми будемо їх лікувати. І лікувати не гірше, а краще, ніж в травматологічному центрі. І тільки якщо хтось із них… тільки тоді візьмемо серце. Так от, Миколо Івановичу. Вам я доручаю зв'язатися зі станцією швидкої допомоги. Там ця гонориста дама… ви повинні з нею умовитись, щоб до нас звозили потрібних нам хворих. Мозкові травми та інфаркти. Бо я з ними ніколи не вмовлюсь. Полаюсь, та й годі. Вони гуманісти, — я якось натякнув їй, а вона дибки. І слухати не хоче. А без швидкої допомоги трансплантацію ми не зробимо.

— Гаразд, — сказав Микола Іванович, кленучи в душі Костюка. Наполіг-таки на своєму. Не мала баба клопоту… Доведеться тепер побігати.

— А як все ж таки з ремонтом?

— Гроші мені обіцяли, А з боксами — я піду на завод «Більшовик», думаю, допоможуть,

— Що ви скажете, Софіє Абрамівно? — звернувся Костюк до завідувачки імунологічної лабораторії. Він поважав цю високу сиву жінку, бо знав, що на неї можна покластися: все, що вона робила, було ґрунтовно опрацьовано, все на совість. Софія Абрамівна недавно була в Москві, де вивчала методику добору тканинних антигенів за системою Ван-Роода.

Власне кажучи, то була найголовніша перешкода в усій проблемі пересадки: імунологічний бар'єр, безжальне відторгнення трансплантованих тканин організмом реципієнта[5]. Імунологи встановили, що кожна людина має свій, тільки їй притаманний набір антигенів, і поліціям усього світу ще доведеться користуватися цим антигенним «відбитком» для ідентифікації злочинців. Бо майже неможливо зустріти двох людей з однаковою комбінацією антигенів. Тільки однояйцеві близнята імунологічно тотожні між собою.

Отже, перед тим як робити пересадку, слід було встановити, чи існує якщо не тотожність, то хоча б подібність, близькість тканин того, хто віддає своє серце, й того, хто приймає його. Лише в цьому разі можна було сподіватись, що серце приживеться. В противному разі пересаджене серце швидко знищувалося антитілами й лімфоцитами. Нещодавно, коли єдиним видом трансплантації було переливання крові, донор і реципієнт добиралися за антигенною подібністю червонокрівців. У разі трансплантації тканин ця система не мала сенсу — ті, хто вдавався до неї при пересадці серця (а такі були), обманювали і себе й хворих. Антигенна карта, антигенний шифр тканин містився в білокрівцях — у лімфоцитах. Ці маленькі прозорі клітини були немовби своєрідною імунологічною моделлю людського тіла. Про них можна було б сказати: дай мені твої лейкоцити, і я скажу тобі, хто ти.

Оскільки імунологічно близьких осіб легше добрати серед великої кількості донорів та реципієнтів, лейденський професор Ван-Роод (один із тих, хто розробив методику добору антигенів двох людей) запропонував створити міжнародну організацію обміну людських органів. Вона має називатися «Євро-Трансплант», Ядром цього центру стане електронний мозок. В його пам'яті повинні міститись імунологічні та клінічні дані про хворих із усієї Європи, котрі потребують сердець, нирок чи інших органів для трансплантації. Якщо в якійсь із країн Європи помре людина з серцем, придатним до трансплантації, її смерть має бути штучно загальмована. Комп'ютер у Лейдені отримає імунологічні дані вмираючої людини й блискавично вирішить, котрому з хворих треба пересаджувати це серце з огляду на антигенну спорідненість. У цій системі повинні співпрацювати сотні лікарських колективів із різних країн. Хворих для трансплантації будуть перевозити на реактивних літаках. В останній третині XX століття людство може стати свідком виникнення нової, небаченої досі централізованої системи трансплантації.

Але це все були плани, сміливі проекти, помисли на майбутнє.

А Костюку треба було ступити перший крок.

Зробити вдалу трансплантацію.

Одразу після цього починалась боротьба з відторгненням серця. І це вже був другий крок: подолати бар'єр несумісності. Для того, щоб знешкодити згубні для пересадженого серця захисні сили організму, застосовувались різні методи: перш за все хворому вводили у великих кількостях АЛС — антилімфоцитарну сироватку, яка нейтралізувала лімфоцити, давали преднізолон та азатіоприн. Дехто з хірургів провадив навіть рентгенівське опромінювання пересадженого серця.

Ось чому від лабораторії Софії Абрамівни Рапп залежав успіх пересадки.

— Ми готові, Андрію Петровичу, — сказала Софія Абрамівна, колись ставна, гарна жінка. Її чоловік, полковий комісар, загинув на війні.

Костюку тепліше стало на серці. Вона не підведе.

— У нас є американський азатіоприн у достатній кількості, — сказала Софія Абрамівна. — АЛС ми теж приготували. Ми зараз одержуємо АЛС у високому титрі. Я за пересадку.

— Даня.

— Що я? — недбало сказав Мовчан. Серце в нього калатало, як у запасного гравця, котрий почув, що його, нарешті, беруть до збірної команди. От і настав його час. Це буде як вибух бомби: статті в газетах, інтерв'ю в «Неделе», фотографії в «Огоньке», кінохроніка, телебачення. Даня уявив, як його обличчя з'явиться на екранах у різних містах країни; не одна жінка чи дівчина зітхне, не одна подумає: «Це він. Той, про якого я мрію ночами: сильний, гарячий, брутальний, справжній мужчина». Даня був пожадливий до життя. Виходячи з клініки, він легко скидав із себе нещастя, кров, смерть та й радість вилікуваних теж скидав, мов білизну, яку знімаєш, ідучи з операційної, і тільки одна думка пекла його зсередини, не даючи спокою: жити! Треба жити! Його дружина, що народила йому двох синів, була нещасна жінка, бо Даня, з тою ж пристрастю, з якою колись покохав її, тепер зневажав; він часто міняв коханок і вже кількох дівчат із клініки звів. Костюкові про всі Данилові фортелі доносили — та дивно: жінки й дівчата, скривджені ним, ніколи на нього не скаржились, мабуть, кохали його, перелюбника, мабуть, чимось він укоськував їх, так що ніяких скандалів у клініці не було. Любив Даня гульнути, любив випити, смачно поїсти, любив свого «Запорожця» — міг годинами порпатися в моторі, так що руки ставали чорні й він ледве потім відтирав їх щітками в передопераційній. Була в Дані стихійна черкеська сила, білозуба, звірувата усмішка на смаглому обличчі, була точність в руках — різав він сміливо, не вагаючись, майже весело, нахабно сперечався з Костюком, і без нього Костюк ніколи б не зважився на трансплантацію серця. Костюк вирішив, що серце донора братиме Микола Іванович зі своєю бригадою, а вони з Давидом пришиватимуть це серце реципієнту.

— Треба було давно вже зробити цю пересадку, — сказав Даня. — Дочекались, поки нас переплюнули.

— Що ти базікаєш, — сказав Костюк, та в голосі його не було гніву. Бурчав для порядку. — Треба, треба. Нема чого вихвалятися. Он у Х'юстоні скільки пересадок зробили, а хворі всі померли. Ти був у Х'юстоні?

— Ні, — сказав Даня. — Я був у Мотовилівці.

— Ну то помовч. Боря, твоє слово.

— Пересадку ми не зробимо.

— Ти що? — Костюк починав гніватись.

— Не зробимо, — вперто сказав Боря. І де тільки взялися в ньому злість і впертість? — Не зробимо тому, що дорога до клініки паскудна й ніяка швидка допомога не погодиться возити хворих у цей райський куточок. Не зробимо тому, що в переважної більшості хворих нема телефону. А як ви викличете родичів? Як ви попросите в них дозволу взяти серце їхнього сина чи дочки? Не зробимо тому, що поки вам дозволять узяти серце, поки всі бюрократи й моралісти узгоджуватимуть папірці й накладатимуть резолюції, всі хворі давно помруть і нікому буде робити трансплантацію.

— Слухай, — сказав Костюк, — що це з тобою сьогодні? Ти нам лекцій не читай, а краще скажи, — що в тебе з малим АШК?

— Що з АШК? Все готово. Сьогодні кінчаємо монтаж.

Костюку спало на думку зробити маленький апарат штучного кровообігу, так званий мікро-АШК, який можна було б підключати до серця донора. Це б означало, що після смерті хворого його серце живилося б свіжою кров'ю та деякими препаратами — глюкозою, аскорбіновою кислотою, кокарбоксилазою, АТФ. Взяте від донора серце, аж поки не було б ушите реципієнту, підтримувалося б завдяки штучному кровообігу. Це був так званий метод ізольованої коронарної перфузії серця. Х'юстонський хірург Д. Кулі не застосовував перфузії серця — просто брав серце від донора й переносив, але наслідки в нього були невтішні. Натомість Барнард вдавався до цього методу. Перша модель мікро-АШК, створена Костюком і Борею, була досить вдала. Та Боря вирішив удосконалити оксигенатор — те місце в апараті, де кров насичується киснем.

— Гаразд, — сказав Костюк. — Підсумовую: ніхто не висловив ніяких принципових заперечень проти пересадки серця. Я ставлю питання про трансплантацію перед проблемною комісією міністерства. Тим часом ми повинні розгорнути всі приготування до операції. Треба буде зібрати весь колектив клініки, пояснити людям, навіщо ми йдемо на цю операцію, визначити місце кожного, розподілити обов'язки. І тепер головне. Нам треба заздалегідь визначити кандидата на пересадку.

Він подивився на співробітників, але всі мовчали.

Кожен думав про своє.

Боря, намагався уявити обличчя Милочкиного нареченого. Мабуть, молодий верткий піжон у синій шинелі з золотими крилами на рукаві. «Цікаво, — подумав він, — чи запросить вона мене на весілля?»

А Микола Іванович думав про те, як, мабуть, страшно, коли відсікається аорта, порожнисті вени, потім легеневі вени, потім легеневі артерії… І серце донора лишається у твоїх руках. Живе серце. А перед тобою лежить труп із жахною порожниною в грудях.

— Так ось, — мовив Костюк, — я дав вказівку завідувачеві відділенням підбирати потихеньку можливих кандидатів на пересадку й класти їх у сьому палату. Треба брати тільки безнадійних хворих, яким ніякі інші операції не допоможуть. Питання є? Тоді все.

Засовали стільцями, Даня попросив у Голуба сигарету й розповів новий анекдот про телепатів.

Розділ 10

На всіх сходах того великого будинку, в якому працювала Валя, смерділо паленим залізом. Робили капітальний ремонт їхнього ліфта. Замість розкішної, з дзеркалами та купідонами, кабіни, схожої на графську карету, монтували щось скромне — пластмасову сучасну скриньку, вантажопідйомність — 4 особи, або 250 кг. Тому на сходах лежали мотки стального каната, а сітчасті двері було знято — їх різали автогеном, потім зварювали, пристосовуючи до потреб нової техніки, й ліфтовий колодязь зяяв пусткою. Завдяки ремонту ліфта, редакції, що містилися в цьому будинку (а їх було тут із півдесятка) відчули тимчасове полегшення, надто ті, що на верхньому поверсі. Різко зменшився приплив графоманів, надто старих, на пенсії, — бо вони не так любили літературу, аби рискувати власним здоров'ям і дряпатись нескінченними сходами вгору, несучи свої спогади про зустрічі з Ф. І. Шаляпіним або ще якусь макулатуру. Тому менше стало вештатись на сходах сірих, мов промокальний папір, людей з пошарпаними картонними папками в руках.

Валентина йшла вниз, замислена, не звертаючи уваги на сморід горілого металу, фіолетові зблиски зварки, гудіння й іскри, що летіли в ліфтовому колодязі. На підвіконні третього поверху сидів її колишній чоловік. Поруч із ним стояла невеличка шкіряна валізка. Шапка теж лежала на підвіконні. Окуляри він зняв — завжди знімав окуляри, коли читав щось, бо був короткозорий. Зараз він читав газету. Побачивши на площадці Валентину, похапцем надягнув окуляри і, зім'явши газету, сунув її в кишеню.

Зіскочив із підвіконня. Стояв розгублений і нерішучий. Вказівним пальцем поправляв окуляри на переніссі.

— Ти… давно чекаєш? — спитала Валентина.

— Дві години. Ти одержала телеграму?

— Так.

Він узяв валізку, шапку й пішов поруч із нею. Їй здалось, що за цей короткий час, що вона його не бачила, він дуже змінився: збляк, став меншим на зріст. З'явилася в ньому досі небачена метушливість і непевність. Ні, не таким був колись Владислав Гармаш, зірка студентських вечорів — постійний конферансьє на журналістському факультеті, заводіяка, піаніст студентського джаз-оркестру, за яким упадали кращі дівчата факультету. Він носив тоді модну зачіску «ластівка» — спереду білявий кок і зализане на скронях довге волосся; ясні очі й рожеве обличчя сяяли здоров'ям і самовпевненою душевною ясністю. Нічого зараз не лишилося від тої «ластівки». Рідке волосся, крізь яке вже виразно проглядала майбутня лисина, й журливий вираз очей — у серці Валентини ворухнулась жалість до нього. Жалість — і нічого більше. Навіть дивно, бо безслідно минув гіпнотичний сон, в якому вона перебувала кілька років, живучи з Владиславом. Жалість, маленька тиха жалість, як тоді, коли бачиш кішку, що мокне під осіннім дощем. Жалість, із якої ніщо вже не народиться, бо Валентина не належала до того типу жінок, у котрих жалість переходить у кохання.

Вони вийшли на Хрещатик. Падав мокрий сніг. Сніг одразу заліпив скельця Владиславових окулярів; той пальцями почав протирати їх.

— Де ти зупинився? — спитала Валентина.

— Ніде, — сказав Гармаш. І запитально подивився на неї.

— Ти даремно приїхав, — сказала вона. — Чи, може, в тебе є тут якісь справи?

— Ніяких, — швидко сказав він. Їй здалось, він злякався, що вона не повірить йому. — Тільки ти.

Як це було? Після університету вони працювали в Хмельницькому, в обласній газеті. Знімали кімнатку на березі Бугу. Містечковий тихомирний пейзаж. Ввечері люди сиділи попід домами, гомоніли, пліткували, а коли вони йшли в кіно або в гості, сусіди завжди змовкали. І дивилися їм услід. Це подобалось Владику. Вони знімали маленьку кімнатку без кухні — тільки на веранді поставили газовий балон. Вони були щасливі. Інколи просто вдень Владик витягав її з редакції, вони приходили до своєї кімнатки й любили одне одного, а потім, поморені, повертались назад у редакцію. Коли вперше вона зготувала суп, вони відправили його батькам таку телеграму: «Валя зготувала суп картопляний з м'ясом поки живі здорові подробиці листом цілуємо діти». Потім коло їхньої халупи викопали великий котлован, під якесь будівництво, і в старому підвалі знайшли багато людських скелетів. Казали, що бульдозеристи часто знаходять золото, коли руйнують містечкові халупи.

Все було гаразд, тільки Владику не вистачало піаніно, й він казав, що пальці в нього вже не гнуться і що в місті Хмельницькому гине великий джазовий піаніст. Тільки в гостях у свого редактора Владислав відводив душу, акомпануючи дружині редактора, котра співала пісні з репертуару Людмили Зикіної. Одного разу вони купили гусака; розклали на подвір'ї вогнище й засмажили гусака просто з пір’ям. Сусіди дивились на них, як на божевільних.

Потім вони повернулись до Києва й стали жити разом із Владиславовими батьками в їхній трикімнатній квартирі.

Вони дійшли до площі Калініна. Ліворуч, на горі, у невеселому мокросніжжі темно вгадувалось громаддя готелю «Москва».

— У тебе… не можна переночувати? — боязко спитав він.

Що з ним сталось? Він, який ревнував її до телеграфних стовпів, який ночами бив її по обличчю й кричав: «Суко! Суко!», й казав, що ненавидить її, що вона зіпсувала йому життя, що вона бездарна, лінива сука і що якби не вона — він би написав свій роман, він би став справжнім письменником, а не гнив би все життя в провінційних газетах, він, який горів тихою ненавистю до всього, що вона робила — чи то вона готувала йому їсти, чи до її статей, чи до її нічних любощів — його останнім часом дратувало в ній усе, щонайменші дрібниці, — він тепер стояв перед нею покірливий, зламаний і просився переночувати в її кімнаті. І в цій його приниженості не було фальші, не було гри, вона відчувала, що все, що він говорить зараз і робить, — все це справжнє, щире, — і це злякало її. Не чекала вона цього.

— Можеш побути в мене, — сказала, не дивлячись на нього.

— Спасибі, — сказав він і поцілував їй руку. Вона відчула, яке холодне й мокре в нього обличчя.

— Я переночую в подруги, — додала вона.

Він нічого не сказав, може, не повірив їй. А може, не хотів перечити.

Де взялась його ненависть? Змалку він був сам, і змалку він був переконаний, ні хвилини не сумнівався, знав напевно, що його чекає велике майбутнє, не має значення, де і яке. Його таточко ходив виснажений працею, і колір його обличчя був такий, наче вийшов він із тюрми, — татечко все скаржився на печінку і їздив з мамою в Єсентуки. Днями татечко відсипався, вечорами порипував чобітьми по квартирі та повчав маму, як треба жити, а синові подеколи давав хльосту за четвірки. Згідно з татовою життєвою генеральною концепцією, син його мав стати круглим відмінником. І став ним. Четвірки були рідкістю. А як навчився бацькати на піаніно, то татечко був і зовсім утішений. Виникли тільки репертуарні незгоди між батьком і сином. Перший наполягав на переважному виконанні народних пісень. Опріч того, були ще в них старі ноти — велика книжка в пошарпаній обкладинці: «Військові марші всіх російських гвардійських полків» в аранжировці для фортепіано А. Дернфельда. На обкладинці було намальовано купу всякої зброї: рицарський шолом, мечі, списи, мушкети, ядра, димом і вогнем пахкали гармати, прикриті щитом, на якому був зображений двоголовий орел. Виявляється, кожен полк мав свій марш: лейб-гвардії Преображенський, лейб-гвардії Семенівський, лейб-гвардії Ізмайлівський, лейб-гвардії Гатчинський полки, Кексгольмський гренадерський імператора австрійського полк, Санкт-Петербурзький гренадерський короля Фрідріха Вільгельма III полк, лейб-гвардії кірасирський його величності полк; навіть якийсь зачуханий лейб-гвардії саперний батальйон мав свій власний марш. Тато любив слухати ці марші. Владик насуплено тарабанив марші лейб-гвардії — наче білі й чорні коні важко гупали по клавіатурі, від чого в татовому серці ставало солодко, й серце його соколом злітало від акордів величних, мов колонади Зимового палацу. Владик плював на всі марші, бо захопився джазом і вже знав, хто такий Оскар Пітерсон, а тато лаявся, казав, що це музика товстунів, хоч, звісно, Владик ніяким товстуном не був. А що тато через велику перевантаженість роботою не мав часу на естетичне виховання сина, то джаз переміг.

Владислав мусив бути першим із перших, інакше він жити не міг, і вже тоді в цьому хлопчакові зріла холодна ненависть до тих, хто відсовував його вбік, хто заважав йому доводити свою зверхність. Ставши старостою класу, він створив струнку ієрархічну систему, оточивши себе підлабузниками. Тут плелись інтриги й заохочувалися доноси; його боялися в класі, бо його найближчими поплічниками стали два брати — відомі на всю школу зарізяки Афонські. Та, незважаючи на це, життя з деякого часу почало відміряти Гармашеві болісні ляпаси, і він потроху почав розуміти, що він не перший, що є хлопці кращі за нього, що він взагалі, може, й не буде ніколи першим, — і постійна, голодна лють заволоділа ним: він ненавидів Вітьку Журбу за те, що в того виявились яскраві математичні здібності, за те, що Вітька був улюбленцем школи, й за те, що коли у Вітьки помер батько, на похорон пішли всі вчителі разом із директором школи. Він ненавидів гарного кучерявого хлопчика Стефана Брилля за те, що той блискуче грав на роялі — батько в Стефана був композитором, і хлопчик успадкував од нього абсолютний слух і тонкі, напрочуд граційні пальці; Стефан грав на їхніх вечорах Моцарта й Шопена, і Гармаш ненавидів його кучері, його дівочі вії, його довгі пальці. Він ненавидів Тольку Черненка за те, що той пише гарні вірші й вчителі пророкують йому літературне майбутнє, і тільки десятьма роками пізніше ця ненависть минула, коли Гармаш зустрів випадково Черненка, спустошеного п'яничку, викінченого алкаша, зіжмаканого й розтерзаного кололітературним московським життям, геть зіпсованого якимись режисерськими та сценарними курсами.

Ще більше почав діставати ляпасів Владислав Гармаш в університеті, де ніякі суспільні навантаження не могли замінити того, чого в нього не було: таланту. Він посідав багато всяких посад — і все це були немовби протези: протез обличчя, усміхненого, компанійського, свій хлопець в дошку, усмішка привітна з затверділого алебастру, скляні очі й штучний ніс; протез душі — широкої, відкритої, бо Владик зрозумів, що шкільні методи тут себе не виправдовують; він народжував і виховував себе знову, й душа його стала, як складаний ніж: сталеві леза всередині, а зовні — ніжний мінливий перламутр.

І коли зустрів Валентину, він був ніжний і перламутровий, глибокий і складний, блискучий і добрий, дотепний і, якщо цього вимагали обставини, меланхолійний. Чи кохав він її? Так. Чи кохала вона його? Так. Чи було їм добре вдвох? Так. Чи не розуміли вони одне одного? Так. Чи було їм спочатку байдуже, що вони не розуміють одне одного? Так. І кілька перших років їхнього подружнього життя на всі питання можна було давати стверджувальну й безтурботну відповідь: так, так, так.

Вона відчинила двері. Він ступив у кімнату, коло дверей обережно поставив валізку. Він був у цій кімнаті лише один раз, коли вони розмінювали квартиру. Вона запалила велике світло, хоч ще не сутеніло. Він довго витирав черевики, потім став, мнучи в руках шапку.

— Зніми пальто, — сказала вона.

Тільки тоді він скинув пальто,

— Сідай.

Він сів на стілець, коло столу. Вона нервово жбурнула свою шубку на тахту, хотіла було зняти при ньому чобітки-козачки, та передумала: наче було щось у цьому інтимне, таке, чого при ньому не варто було робити.

— Їсти хочеш?

— Хочу, — сказав він.

— Тільки в мене хліба немає.

— Нічого.

— Як тобі працюється?

— Я переходжу на нову роботу,

— На яку?

— Зовсім нову. Відповідальну.

«Навіщо я його питаю, — подумала вона. — Хіба мене це зараз цікавить? Яку нову відповідальну роботу може знайти собі пересічний журналіст? Журнал товариства сліпих? Нову редакцію, нові столи, заляпані чорнилами, нову метушню й нових друзів, які з кожного приводу і без приводу ходять у винний магазин, де оповідають брехливі історії про жінок».

Вона підійшла до холодильника.

Владислав устав, наблизився до неї й зняв окуляри.

«Невже збирається цілувати», — з огидою подумала вона. Та потім побачила, що він плаче. Він пучками витирав очі, а сльози бігли по щоках, затікаючи в кутики рота. Він став на коліна перед нею.

— Валю…

— Встань, — сказала вона злякано. Ніколи таким вона його не бачила. Огиду й жаль почувала вона. — Встань… прошу тебе…

Він цілував їй руки, плакав, потім підвівся, сів на стілець, прикрив обличчя руками. Плечі його здригались:

— Тільки ти… тільки ти… — твердив він, схлипуючи. — Без тебе не можу. Не можу. Ні з ким не можу. Не хочу. Все не так. Я винен. Винен. У всьому. Пробач, мені. Пробач.

Він, нарешті, повернувся до неї обличчям.

— Тільки зараз я зрозумів, — сказав рівним голосом, наче й не плакав — тверезим, рівним голосом, — тільки зараз я зрозумів, що найбільше й найкраще, що можу я мати в цьому житті, це ти.

— Тільки не треба гучних слів, — сказала вона.

— Можеш мені не вірити. Навіть більше — не вір мені. Надто багато я брехав тобі. Але зараз я кажу правду. Я зрозумів один страшний закон життя. В цьому світі людина самотня. Вона природою приречена на самотність. І якщо людина має двоє, троє близьких їй людей, то й це багато. Це найчастіше батько, мати… ну, може, брат. Інколи друг. І все. Це страшно. Розумієш? Це страшно! А я завжди був сам. Усе життя. Сам, сам, сам! Завжди сам. Розумієш? Батьки чужі. Нічого спільного я не мав із ними. І от з'явилась єдина в світі людина, яка любила мене, яка терпляче зносила мої вибрики, виконувала всі мої забаганки, для якої я був найголовнішим на землі — незважаючи ні на що. Адже ти знала, що я поганенький журналіст. Ти ж розуміла. Скажи — знала? Знала?

— Тоді мене це не цікавило.

— Тебе це не цікавило. І в цьому було моє щастя. Ти просто любила мене. А я на все це наплював. І тільки тепер зрозумів це. Благаю тебе — пробач. Прошу, благаю. Мені страшно. Без тебе я загину. Пробував забутись… пішов по якихось бабах… думав — подумаєш, велике щастя. Чи мало на землі жінок. І нічого не вийшло. Лежу поруч із нею, а згадую тебе. Я прошу тебе — давай помиримось.

— Ні, — сказала Валентина.

— Не поспішай! — вигукнув він, і вона подумала, що все це нагадує їй давно бачену мелодраму. Потім вона подумала, що, мабуть, життя багато в чому скидається на мелодраму.

— Не поспішай, не кажи «ні». Я розумію — я тебе образив… Мій батько… він подонок… ми нічого з ними не матимемо спільного. Я завинив перед тобою. Мені треба було одразу послати моїх батьків до біса…

Треба було послати. Чого ж ти не послав, мій милий? Чого ти не послав того худого чоловіка в шкіряному плащі, людину з обличчям Великого Інквізитора, котрий вже ніде не працював і не знав, куди дівати свою диявольску енергію. Великий Інквізитор на пенсії, на заслуженому відпочинку. В цих людей вузькі очі. Як я одразу не помітила, що в них вузькі очі? І у Владислава теж батькові очі. Як я одразу не помітила цього? Коли він постаріє, він зовсім стане схожим на свого батька, і я не зможу з ним жити, бо він щохвилини нагадуватиме мені свого таточка. І коли він наближатиметься до мене, мені здаватиметься, що то його батько наближається, як того літнього вечора, коли ми залишилися з ним самі в квартирі. Старий кавалерійський кінь, як він казав про себе. Кінь. Він ніколи на коні не їздив, цей старий вогнепоклонник. А ноги криві в нього від рахіту, а не від коня. Я дала йому по морді, — потім довго боліла рука, а світла він так і не запалив і тінню кружляв по квартирі. А коли я сказала Владикові про його дорогого таточка, він тільки засміявся, наче йшлось про дотепний жарт, і сказав: «Ого. Ти дивись. А батько ще нічого. Справжній мужчина. Не надавай цьому значення. Він пожартував». Так, вони дуже любили жартувати. Це родина жартівників. І він, і його батько, й мати, яка ненавиділа мене й ревнувала до батька. В їхньому домі панувала атмосфера жартів. І коли я прибирала квартиру й знайшла той зошит, це теж був жарт.

Авжеж. То був жарт.

То був один із найдосконаліших жартів Гармаша-батька. Після тої історії він принишк, і лише в його вузьких очах читала вона свій вирок. Він засудив її на страту. На повільне, крок за кроком, міліметр за міліметром, слово за словом, клітина за клітиною духовне винищення. І от, якось прибираючи квартиру, вона випадково натрапила на звичайний загальний зошит. Із зошита випала на підлогу фотографія. Її фотографія. Здивована, вона розгорнула зошит і мало не зомліла. То був щоденник її життя, заведений Гармашем-татечком. Він збирав компрометуючі матеріали про неї. Він стежив за нею, збирав інформацію про її друзів — із ким вона зустрічається, хто до неї дзвонить, хто може бути її коханцем. Усе, що вона казала, було акуратно записано в щоденнику, який вівся день за днем. До щоденника було прилучено кілька її фотографій — вона в колі університетських друзів, вона в редакції, вона з хлопцями з радіокомітету під час одного з відряджень у село.

І коли невдовзі після того, під час чергового нічного приступу ревнощів, Владислав, який став хворобливо підозріливим, ударив її, вона сказала: «Ти фашист. Ти і твій батько — фашисти. Вам би в концтаборі наглядачами бути. Щастя, що держава вас тримає в руках і що ви писнути не можете. Дай вам волю, ви б себе показали». І пішла від нього. Потім повернулась. Потім знову пішла. Вона тоді ще любила його. Ще залишалась та велика інерція кохання, та звичка, та оболонка, той стереотип поведінки, що штовхає людей в обійми одне одного. Кохання на згарищі.

— Ні, — сказала вона. — Я тебе не люблю. В Києві тобі нема чого робити. Можеш повертатись до Риги.

— Рига, Рига, — сказав він із ненавистю (перламутр кудись подівся, й виблиснуло добре приховане лезо). — Я не можу бути в Ризі без тебе… Не можу без Києва і без тебе. Якби ти знала, як важко мені в тій Ризі.

«Він не змінився. Він став ще небезпечнішим, — подумала Валя. — Він ненавидить усе. В нього рак душі. Він випльовує з себе метастази, й це дуже небезпечно. Він може заразити тих, хто стоїть поруч. Я не залишу його в цій кімнаті. Після нього треба робити дезінфекцію».

Подзвонили в її дзвоник.

Вона відчинила двері.

Це був Костюк.

— Пробач, — сказав він, — у мене сьогодні дві операції. Я не встиг попередити. Хотів тебе бачити…

— У мене сидить мій колишній чоловік, — сказала вона.

— Мені піти?

— Якщо хочеш — зайди.

— Гаразд, — він ступив у квартиру.

Гармаш розгублено підвівся, побачивши незнайому людину, яка владно увійшла в цю кімнату. «Ось воно що», — подумав Гармаш і тільки тепер зрозумів, що дарма він приїхав у Київ. Досі він вірив, що все вдасться владнати.

— Знайомся, — голосно, надто голосно мовила Валентина. — Це мій колишній чоловік Владислав Трохимович Гармаш, журналіст. Він приїхав із Риги на один день.

— Костюк, — вклонився Андрій, не скидаючи кепки.

Потім, не чекаючи дозволу, Костюк скинув куртку та кепку і, як завжди, підійшов погрітись до грубки.

— Що там у вас у Ризі? — спитав.

— Нічого. Холодно.

— Слухайте, — спитав Костюк, — а що означає той пам'ятник у центрі міста: жінка, обернена лицем до моря. А внизу якісь солдати.

— Не знаю, — байдуже відповів Гармаш.

— Здається, пам'ятник свободи, — сказала Валя. Вона накривала на стіл.

Гармаш подивився на руки Костюка, й знайоме відчуття підкотилося до горла: те саме відчуття він переживав, коди грав на роялі Стефан Брилль. Він глянув на свої пальці — короткі пальці, широку міщанську долоню, і йому знову схотілося заплакати — заплакати безнадійно-гірко, як на власному похороні. Він пригадав, як відштовхував від піаніно хлопців, які грали трохи гірше за нього, як поспішав сісти за клавіатуру, аби себе показати, як вважав він себе за найкращого піаніста чортзна-чого — двору, району чи континенту? — і як підійшов у. актовому залі до Стефана Брилля, щоб і його відштовхнути, самому сісти, але щось зупинило його — ні, не погляд Стефана, бо той зовсім на нього не дивився, наче Гармаш не існував, не погляд, а музика. Він зрозумів, що зі своїми короткими, мов цурпаки, пальцями він може грати лише бравурні марші Кексгольмського, її імператорської величності, лейб-гвардії полку. Навіть порядне буги-вуги, де потрібна особлива техніка гри лівою рукою, він не зможе зіграти як належить.

Вони сіли втрьох за стіл — без хліба, без вина.

У Гармаша, щоправда, у валізі був ризький бальзам, та Гармаш вирішив його не витягати. З якої радості пити?

— Пам'ятаєш, Валюшо, як були ми в Ялті і як пили кумис? Грошей у нас тоді не було, — пояснив він Костюкові, — то ми взялись до кумису. І випивка й закуска одразу, А потім я влаштувався в маленькому ресторанчику, грав у джазі.

Так, вона пам'ятає. Бо то були їхні найкращі часи. Вона їх не зможе викреслити з пам'яті, хоч би й хотіла. Гармаш подивився на годинник.

— Я піду, — сказав він.

— Куди ти підеш? — спитала Валя. — Адже поїзд вранці.

— Може, сяду на якийсь прохідний.

— Як хочеш.

— Якщо вам треба переночувати, можете в мене, — запропонував Костюк. — У мене вільна квартира.

— Дякую, — зрадів Гармаш, — якщо я вам не заважатиму… Я охоче.

— Будь ласка, прошу.

Костюк теж встав із-за столу.

— Я тобі подзвоню, — сказав Валентині.

Гармаш став навколішки перед валізкою, понишпорив там, витяг із валізки якийсь грубий пакет, загорнутий в газету.

— Це тобі, — й подав Валі.

Вона зазирнула в пакет. То були її старі листи до нього. Колись вони щодня писали листи один одному. Зустрічались і обмінювались листами. «Нарешті, — полегшено зітхнула вона. — Я спалю їх одразу, як вийде він із кімнати. Не читаючи».

— Прощай, — сказав Гармаш, повільно застібаючи ґудзики на пальті.

— На все добре.

Він завагався на якусь мить, потім підійшов і швидко поцілував її в нерухомі холодні губи.

Вони пішли з Костюком пішки по бульвару Шевченка. Віяв крижаний вітер — Костюку пригадався вокзал у Ризі. Вони миролюбно, майже по-приятельському балакали про чемпіонат світу з хокею й про шанси нашої збірної. Коли вже звернули на вулицю Комінтерну й наблизились до рогу вулиці Вєтрова, Гармаш спитав:

— Ви часом не євангеліст?

— Ні, — спокійно сказав Костюк. — А що, схожий?

— Не зовсім. Але добрий. До побачення.

— Ночувати не будете?

— Ні, знаєте, — криво посміхнувся Гармаш. — А то ще вб'ю вас уночі на грунті ревнощів.

— А ви вмієте вбивати? — спитав Костюк.

— На жаль, ні, — відповів Гармаш і подався собі туди, де сяяв вогнями київський вокзал.

Йшов він легко, наче скинув із себе важкий тягар.

Костюк повернув ліворуч — у свою темну, в снігових заметах вуличку. Подумав, що цей тип дуже схожий на майора Софронова.

Наблизився до дверей під'їзду, постояв, покурив, а потім знову пішов на Пушкінську вулицю, до Валентини.

Розділ 11

Засідання проблемної комісії призначили на другу годину дня в кабінеті Дмитра Васильовича Стоянова. Костюк прибув зі своїм почтом — із усіма, хто брав участь у нараді в лабораторії Голуба.

Дмитро Васильович Стоянов, сивий, з пошрамованим темношкірим обличчям (за походженням — болгарин; брат його, Іван Стоянов, був відомим болгарським комуністом, убитим під час білого терору в 1923 році), попросив присутніх висловитися з приводу доповідної записки професора Костюка. Говорив Стоянов тихо, без ніякого виразу на обличчі, без ніяких інтонацій, і навіть спостережливі міністерські психологи, що не одні штани протерли на всяких засіданнях, не могли збагнути — якої ж думки про всю цю затію Костюка дотримується сам Стоянов.

Першим слово взяв Степан Карлович Майзель — мабуть, останній зі старої гвардії київських терапевтів, людина, яка вчилася в Образцова й працювала з Яновським і Стражеском. Майзель був вищий навіть за Костюка, довготелесий, повільний, з бритою головою та сивою щіточкою вусів на старечому обличчі, де хитро виблискували світлі очі, мовби час анітрохи не торкнувся їх, очі студента Кенігсберзького медичного факультету; очі, для яких нема милішої картини, ніж порядок, дисципліна, тілесне та душевне здоров'я. Степан Карлович ненавидів усе нечисте, безладне, темне, не освітлене гуманістичним світоглядом, — цим великим спадком мислителів XIX століття. Майзель був кардіологом. Його діагнози вражали патологоанатомів своєю точністю — мовби він ще при житті розтинав хворого, зазирав у його серце; Степан Карлович сам переніс три інфаркти. З усмішкою говорив, що у нього добре треновані судини — щодня він випивав маленький келишок коньяку; через те, мовляв, і не загинув, перележав, витримав.

Степан Карлович повільно дістав із внутрішньої кишені піджака окуляри, протер їх гарненькою витирачкою, потім витяг із шкіряної течки журнал в яскравій обкладинці. Не поспішаючи, розгорнув журнал.

— Це західнонімецький журнал «Штерн». Мені привіз його доктор Вундт із Мюнхена (він сказав: Мінхена). Послухайте, що пише якийсь Ульріх Шіппке: «Коли диво з Кейптауна стане доступним для всіх, наші лікарні переповняться несамовитими істотами: живими небіжчиками, тіло яких будуть оживлювати машини. Вже зараз їх можна зустріти майже в усіх німецьких клініках. Вони лежать свіжі й теплі, але мертві. Їхні розплющені очі дивляться нерухомо кудись у порожнечу, й часами здається, що вони хотіли б щось побачити вві сні. Та їхня свідомість уже згасла. Лише в грудях продовжує битися серце, мовби нічого не сталося. Але воно б'ється в тілі трупа, досконало змуміфікованого — завдяки машинам для дихання та оживлення — години, дні та місяці. В клініці нервових хвороб Мюнхенського університету понад рік утримувано в стані біологічного життя тіло одного чоловіка. Його волосся росло, й треба було його щодня голити. Зовнішньо ніщо не свідчило про те, що він мертвий, бо він умер кілька місяців тому внаслідок отруєння чадом».

Степан Карлович витримав паузу, зняв окуляри, пробіг швидким поглядом по присутніх і знову взявся за журнал.

Як тільки він почав читати цю статтю, Костюк зрозумів, куди він хилить.

«У майбутньому, — вів далі Майзель, — потрібні будуть тисячі таких живих останків. Жодній людині молодшій за 25 років не можна буде гарантувати права цілковитої спокійної смерті й поховання, коли трансплантація серця стане щоденною справою. З тисяч померлих готуватимуться в лікарнях штучно оживлювані людські консерви, аби в разі потреби вирізати з них те, що потрібно. Може, ви розраховуєте на серце, пару нирок, нову печінку? В оживлених останках все до ваших послуг. Варто лише відключити й вирізати серце. Сучасний канібалізм гігантських розмірів є остаточним наслідком того, що було зроблено в Кейптауні з Луїсом Вашканським. Це поступ, який після першого подиву та надії пробуджує в людях жах, примушує їх здригатись. Чи маємо право грабувати серце з чужих грудей? Чи маємо право з цією метою утримувати людей на «нічийній землі», між справжнім життям і справжньою смертю і таким чином якнайдовше консервувати їхні внутрішні органи, щоб згодом вирізати їх із ще теплого тіла, аби рятувати власне життя? Значення занепокоєння громадської думки перед лицем розв'язуваних питань, які донедавна належали до табу, ілюструють цифри: тільки в Федеративній Республіці Німеччини б'ється 60 мільйонів сердець. Щодня майже 400 з них псується і то так капітально, що їх уже несила полагодити, їх треба замінити новими серцями. Це означає щорічний попит на 144 тисячі замінних сердець. Цьому нечуваному попиту на «замінні двигуни» можна протиставити щось близько 40 тисяч потенційних донорів. Замінні серця мають бути молодими. Тільки тоді є сенс пересаджувати їх. Хірурги виходять із тої гадки, що вік трансплантованого серця не повинен перебільшувати 25 років. Але в цьому віці маємо в Федеративній Республіці щорічно тільки 5300 загиблих у катастрофах (життя яких було раптово перерване, і в зв'язку з чим вони особливо надаються до ролі донорів) і близько 35 тисяч інших молодих людей, котрі вмирають від хвороб, при яких не пошкоджується серце. З тих 40 тисяч сердець потрібного віку принаймні дві третини неможливо буде використати з різних причин, хоча б через те, що жертви помруть у таких місцях, де немає потрібної апаратури для перетворення їхніх тіл на життєві «консерви». Таким чином, залишається 10–15 тисяч, які могли б бути фізично оживлені аж до часу видалення серця. Це означає, що вимінювані серця будуть дефіцитним товаром…»

Він перегорнув сторінку, відшукав якесь місце зі статті, окреслене олівцем.

«Мертві з серцями, що б'ються, тіла, з яких вирізаються потрібні запчастини, як із старих автомобілів, будуть тим більше потрібні, чим краще лікарі опанують техніку пересадок. Уже зараз можна передбачити, що ніколи не вистачатиме таких живих трупів. Американський біолог і лауреат Нобелівської премії Джошуа Ледерберг сказав: «Багато людей нізащо не погодяться, аби хтось демонтував їхнє, ще тепле тіло». Він запропонував створити товариство взаємних послуг: тільки той, хто зареєструється, матиме право на трансплантацію. Італійський професор Біанчі пропонує тіло покійника «націоналізувати», а потім різати, як кому заманеться. Справді, одержавлення мерців запобігло б небезпеці, яку з жахом передбачають спеціалісти: спекуляції органами, взятими від трупів. Останки з юридичного погляду є річчю. Органи, які з них виймаються, вважаються матеріальним майном, що належить спадкоємцям. Вони можуть продати їх або виставити на аукціон серце, нирки чи печінку померлого. Можуть навіть, як твердить фрібурзький професор Шпанн, вимагати винагороди за збитки, якщо лікар не пересадить вимінного органу клієнтові, котрий пропонує найбільшу суму, і в такий спосіб спричиниться до грошових втрат. Таким чином, широко відчиняються двері для відразливої комерції живими останками, що в Нобелівського лауреата Леденберга викликає візію «здегуманізованих зловживань чорного ринку на людському м'ясі». Вмираючі могли б платити фантастичні ціни, аби тільки дістати нове серце».

Професор Майзель несподівано сів. Журнал сховав у течку.

Запанувало похмуре мовчання,

«Це як постріл у серце, — подумав Костюк. — Треба віддати старому належне. Він розстріляв цією статтею комісію. Молодчага. Старий просто молодчага».

— Ви все сказали? — спитав Стоянов.

— Що можна сказати ще? — відгукнувся Майзель. — Краще не скажеш.

— Ні, ні, Степане Карловичу, — спокійно сказав Стоянов, — я прошу вас конкретно сказати, що ви думаєте про намір професора Костюка — зробити трансплантацію серця.

Майзель невдоволено заворушився на стільці. Потім важко звівся. Була в нього звичка — жувати щось невидиме, наче гумку.

Пожував трохи.

— Я не можу звільнитись від почуття огиди, — сказав. — Людські консерви, спекуляція серцями. Ось до чого докотилася західна медицина. А ми слідом за нею котимось. Все спішимо наздогнати, все нам мало свого, все хочеться піти в прийми до Барнардів. Ми, Андрію Петровичу, були друзями з вашим батьком. Уявляю, що сказав би Петро Гнатович, коли прочитав би вашу доповідну. Це авантюра. Злочинна авантюра! — крикнув Майзель.

Микола Іванович Собінов зіщулився, мовби від удару. Справджувались його найгірші передбачення. «Треба йти. Треба від нього йти, поки не пізно, — вирішив Собінов. — Не хочу його трансплантацій, нічого не хочу. Спокою хочу».

Боря Голуб подивився на Мовчана, кивнув головою на Майзеля. Наче хотів сказати — от дає, собака. Погано нам. Мовчан зробив заспокійливий жест рукою. Нічого, не таке витримували.

— Це рекламний трюк, що не має нічого спільного з ідейними принципами вітчизняної медицини. Ну, тих можна зрозуміти. Вони все роблять за гроші. Але ви, Андрію Петровичу… Ми знаємо, що ви людина честолюбна… ми вам багато дечого прощаємо за ваш талант… Та невже вам мало вашої слави, Андрію Петровичу? Невже й вас вабить отой міраж? Ви подивіться, що сталося з професором Барнардом. Гидко читати.

Майзель знову пожував, поплямкав губами.

— Брехня! — стукнув долонею по столу Костюк. Від несподіванки здригнулась професор Нонна Михайлівна Грай-Городецька, завідувачка кафедри судової медицини. Вона сиділа поруч із Костюком. — Як вам не соромно, Степане Карловичу! Ви ображаєте тисячі чесних лікарів на Заході! Жовта преса зчиняє дешеву сенсацію навколо Барнарда, а ви її повторюєте. Я протестую проти такого ведення дискусії. І я прошу вас не чіпати пам'ять мого батька!

— Тихше, товариші, — постукав олівцем по чорнильниці Стоянов. — Я вам слова не давав, професоре Костюк. А вас, професоре Майзель, попрошу ближче до діла.

— Прошу, — чемно схилив голову Майзель, котрий, здавалось, був вельми задоволений галасом, що зчинився навколо нього. — Я ставлю всім, хто сидить тут, таке питання: чи має професор Костюк право на пересадку серця? На моє глибоке переконання він не має такого права. Не тому, що він не зможе зробити цю операцію. Зовсім не тому. Є поважніші причини. Ні для кого з вас не секрет, що для пересадки береться живе серце.

Він тихо повторив одне тільки слово:

— Живе.

Перечекавши якусь мить, вів далі:

— Замисліться над цим. Це означає, що лікар покладає на себе велику відповідальність, визначаючи ознаки смерті. Вперше в. історії медицини — я прошу вас особливо уважно прислухатись до цих слів — уперше в історії лікар, котрий хоче пересадити серце, стає зацікавленим у смерті якоїсь людини. Лікар чекає донора. Людину, яка віддасть своє серце іншому. Це страшно, товариші. Моїм учителям це навіть у моторошному сні не могло наснитись — те, що зараз нам цілком прозаїчно пропонує Андрій Петрович. Тепер подивимось на так звані досягнення трансплантаторів. Зараз у світі зроблено більше ста пересадок серця. І що ми бачимо? Переважна більшість хворих померла. Ті, хто міг прожити ще місяці й роки, померли через кілька днів по операції. У гонитві за дешевою рекламою частина західних хірургів, не маючи відповідної підготовки, кинулась робити пересадки. Це стало модою — ось так просто взяти й пересадити людині серце, — і ця ганебна мода перед нами обертається на справжнє шаленство. Так, наприклад, американський хірург із Х'юстона Джон Бойн заявив недавно, що в 1970 році в Сполучених Штатах планується провести понад тисячу трансплантацій. Чисто американські масштаби! Тим часом в усьому світі зростає хвиля протестів проти пересадок серця. Проти трансплантації висловились такі визначні спеціалісти, як професори Сульє та Дюбост із Парижа, професор Бенток із Лондона та багато інших. Ряд національних медичних асоціацій прийняли рішення про неприпустимість таких операцій з морального погляду. Бразильська конфедерація лікарів-терапевтів, Всесвітня ліга лікарів-католиків, Національний комітет хірургів Пакистану…

— Товариство старих дів Сенегалу, — вставив пошепки Голуб, але так, що всі почули.

— Ви щось хотіли сказати? — подивився на нього Майзель.

— Нічого, — в Голуба були невинні очі.

— Я знову звертаюсь до всіх присутніх і особливо до вас, Андрію Петровичу. Я закликаю вас не робити пересадку серця. Вам, мабуть, відомо, що американський сенатор Уолтер Мондейл запропонував накласти мораторій на пересадки серця. Я цілком із цим згоден і думаю, що Організація Об'єднаних Націй прийме згодом рішення про заборону трансплантацій, як злочин проти людства. І я, Дмитре Васильовичу, пропоную Міністерству охорони здоров'я заборонити всі небезпечні експерименти з пересадками. Бо якщо вас своєчасно не спинити, Андрію Петровичу, то ви почнете голови людям пересаджувати. Американці вже й до цього докотились!

— І буду пересаджувати! — вигукнув розлютовано Костюк. — Тільки ви за свою голову не бійтеся, Степане Карловичу!

— Воля ваша, — тихо сказав Майзель, витираючи хусткою лисину. — Моя стара голова, мабуть, уже нічого не варта… Можете викинути її на смітник.

Він втомлено сів, заплющив очі, знову почав щось жувати.

— Професор Полтавець, — сказав Стоянов. — Прошу вас.

У професора Полтавця шия починалась просто від підборіддя. Колись він тішився славою людини, котра перша зробила в Києві операцію на серці. Що то була за операція? Він витягнув із серця якоїсь жінки циганську голку. Про цей хірургічний подвиг роздзвонили всі газети, його фотографували разом із усміхненою жінкою, брали інтерв'ю. Правда, в хірургічних колах пліткували, що Полтавець взагалі серця не чіпав, що голка стирчала в перикарді — зовнішній оболонці серця; хто його знає — в цих хірургічних колах, як у середовищі балерин чи письменників, багато заздрісників. Потім почалась ера Костюка — сотні операцій на серці, спочатку на працюючому, а згодом і на сухому, з вмиканням АШК. Про циганську голку забули. Зрештою, професор Полтавець і не вважав себе за серцевого хірурга. Його спеціальністю була пряма кишка. Був він огрядний, важко дихав, коли йшов по міністерських сходах, а голос мав, наче з бочки.

— Я не розумію, що за шум, що за гам учинився? — (Професор Полтавець любив показати, що він людина з народу; випиваючи на святах, коли збиралася в клубі вся його клініка, любив співати з санітарками пісню «Посіяла огірочки»). — Навіщо нам займатись нуковою фантастикою? У нас ще від апендициту люди вмирають, а ми серце пересаджувати…

— Хто вам винен, що у вас від апендициту вмирають? — сказав Костюк. — 3 вашим післяопераційним доглядом у вас і від бородавок умиратимуть.

— Я вас не перебивав, — сердито буркнув Полтавець. — Якщо мене перебиватимуть, Дмитре Васильовичу, я піду.

— Це буде велика втрата для світової хірургії, — тихо сказав Голуб.

— Прошу вас, професоре Полтавець, — сказав Стоянов,

— Я хочу, Дмитре Васильовичу, у вашій присутності заявити протест. Це неподобство! В нашій клініці скоротили кілька посад обслуговуючого персоналу… Хворі лежать по коридорах і в санпропускнику, а будівництво нового корпусу ще не починалось. Ви все йому даєте! — Він тицьнув пальцем у бік Костюка. — Кошти та обладнання, міжнародну показуху розвели… Тільки й чуєш — грудна хірургія, операції на серці, статті, іноземні делегації. А між іншим, хірургія тримається не на серці, а, якщо хочете знати, на банальних апендицитах. Замість однієї пересадки серця давайте зробимо краще сто резекцій шлунка. Так, щоб хворі не вмирали.

— Значить — ви проти пересадки?

— Хто вам сказав, що я проти? — обурився Полтавець. — Якщо це не пов'язано з додатковими коштами, — хай робить. Мені яке діло. Я вас прошу, Дмитре Васильовичу, вирішити питання про будівництво нового корпусу й переглянути штатний розклад. У мене все.

Він, відсапуючись, сів. Потім повернувся до Голуба:

— Боря, ти кого там підначував?

— Це я Мовчана.

— Гляди мені, — сказав Полтавець. Він був добродушним дядьком,

Прийшла черга до Нонни Михайлівни Грай-Городецької, Ця худа жінка, що безперестанно курила цигарки, сиділа, накинувши на плечі каракулеву шубу. В неї були тонкі риси колись вродливого обличчя, — в молодості казали їй, що схожа вона на Любов Орлову; чи була правда в цьому, чи ні — їй подобалось це порівняння. Все своє життя Нонна Михайлівна провела в специфічному чоловічому товаристві — серед слідчих, прокурорів, працівників міліції; трималась вона з таким холодним аристократизмом, з такою неприступністю, що їм і на думку не спадало сказати в її присутності якісь непристойності або оповідати анекдоти. Навіть рецидивісти, яких приводили їй на експертизу, трималися скромно, без звичайних своїх блатних баляндрасів. Тільки погляд підкачав у Нонни Михайлівни? — був наче відчужений, водянистий, — може, через те, що її очі бачили надто багато трупів.

Нонна Михайлівна востаннє затяглась, погасила цигарку, поправила шубу на плечах.

— Одного разу я читала лекцію слідчим, — сказала вона, ні на кого, власне, не дивлячись. — Вони проходили у нас на кафедрі курс судової медицини. Хтось подав мені записку: яка смерть, на мою думку, найлегша. І я, тоді ще молода дурепа, сказала: смерть через повішення…

Смерть через повішення була спеціальністю Грай-Городецькоі. Цій темі були присвячені її кандидатська і докторська дисертації.

— І що ви думаєте? Наступного дня один із моїх слухачів повісився. Повірив мені. А через кілька років японський дослідник Куніхаро провів серію експериментів на собі й довів, що, мабуть, немає жахливішої й повільнішої смерті, ніж ця.

Шуба в Нонни Михайлівни сповзала з плечей, вона нервово її притримувала.

— Я хочу цим сказати, що природа часто насміхається з нас, коли ми, не пізнавши всіх її таємниць, намагаємось безапеляційно вирішувати вічні питання життя й смерті, і от тепер ми стоїмо перед найскладнішим філософським питанням: що таке смерть? Андрій Петрович, як видно з цієї доповідної записки, поводиться так, наче таке питання для нього не існує. Він припускається великої помилки. Я, наприклад, можу з точністю до півгодини сказати, коли людина померла… Якщо переді мною труп. Це моя професія. Але я не можу визначити момент смерті, не беруся за це… коли бачу людину, яка тільки-но переступає фатальний рубіж. Скажіть, Андрію Петровичу, яку ознаку смерті ви вважаєте за провідну? Коли, на вашу думку, можна виймати в людини серце й пересаджувати його іншій людині?

Її погляд був далеко, наче вона запитувала не Костюка, а саму себе.

— Головний критерій смерті — смерть головного мозку, — відповів спокійно Костюк. — Мідріаз[6], ізоелектрична лінія[7] на електроенцефалограмі, відсутність рефлексів. Ці критерії встановила Міжнародна медична асоціація. З ними погодився навіть папа римський.

— Гаразд, — ввічливо й відчужено сказала Нонна Михайлівна. — Тоді дозвольте ще одне питання.

— Прошу.

— Отож, питання таке: до вас потрапляє пацієнт із переломом основи черепа, з відкритим переломом черепного зводу, з дефектом мозкової тканини, з множинними крововиливами в сіру речовину, з переломами кінцівок, при явищах клінічної смерті… Чи візьмете ви в такого пацієнта серце?

— Цілком можливо, — сказав Костюк.

— Вітаю вас, професоре Костюк, — Нонна Михайлівна вперше глянула на нього блакитнявими очима, але йому вдалось, що вона ними не бачить.

— І вас теж вітаю, Дмитре Васильовичу…

Вона повернулася до Стоянова, чемно нахилила голову.

— …бо якби в сорок третьому році ви потрапили до рук шановного Андрія Петровича, а не академіка Бурденка, ваше серце вийняли б і віддали комусь іншому. Бурденко, на щастя, не повірив, що ви померли, Дмитре Васильовичу, хоча, як я пам'ятаю, дехто й казав йому, що не варто витрачати на вас час.

Це другий постріл, подумав Костюк. І якщо то був постріл у серце, то це — постріл у потилицю. Ця баба надивилась таких речей.

— Я резюмую, — сказала Нонна Михайлівна, скинувши з плечей шубу. Стояла вона висхла, небезпечна, в чорному, як і личить професору, костюмі, лише перламутром блищали її нігті. — В тому вигляді, як зараз, доповідна професора Костюка недопрацьована. Згідно з законом, мертвою вважається людина, в якої припинилася серцева діяльність. І можете бути певними, що я стоятиму на сторожі закону. Я не дозволю, аби бралося серце живої людини. Я пропоную створити об'єктивну комісію, яка б у тому випадку, якщо професор Костюк робитиме трансплантацію, визначила в донора момент смерті. Пропоную призначити мене головою цієї експертної комісії. Дякую.

Вона сіла, мерзлякувато загорнувшись у шубу.

— Слухай, — прошепотів Голуб на вухо Мовчану, — це правда, що вона була коханкою Стоянова?

— По-моєму, вона була коханкою Сатани, — відповів Мовчан.

«Справу програно», — подумав Микола Іванович Собінов. Він од цієї думки відчув навіть полегшення. Повертаємось до своїх клапанів, комісуротомій, тетрад Фалло, й нема чого більше рипатися.

Слово взяв професор Спиридон Іванович Нечай, завідувач кафедри патологічної анатомії. Він весь цей час мовчки сидів у кутку, сперши важку голову на руки. Обличчя в нього було червоне, й, мабуть, він сьогодні вже заправився; в Спиридона Івановича була трохи вища норма, ніж у Майзеля: не келишок коньяку, а склянка, ще й до того, як казали аспіранти з його кафедри, додавалася склянка шампанського. Та ніколи він не хмелів. Тільки очі наливались кров'ю, але слова були, як і завжди, важкі, як булижники, думки несхибні — ніякого белькотання, варнякання. Цими словами він наче шлях вимощував — повільно, але назавжди,

Нечай звів важкі повіки, зиркнув на Стоянова своїми темними глипаками.

— Багато ми базікаємо, Костюк робить діло. Треба його підтримати, а не тюкати. Він не хлопчик на базарі. Він один із найкращих хірургів у світі. І треба з повагою ставитись до його пропозиції. Хай робить трансплантацію. Перша буде невдала, це ясно. Але це нічого. Він свого доб'ється. А вам, професоре Полтавець, соромно вихвалятися смертями від апендициту. Навчіть краще своїх хірургів накладати кисетний шов. Я повністю підтримую Костюка. Там, де смерть зможе допомогти життю, — оце і є медицина майбутнього. А не свищі після апендектомій. Коли бажаєте, я візьму участь у будь-якій комісії в справі трансплантації. І чим скоріше зробить Костюк пересадку, тим краще. Бо поки розкачаємось, Москва і Ленінград нас обженуть. А ми знову залишимося ззаду.

— Ну що ж, — сказав Стоянов, машинально обмацуючи рукою голову там, де були тверді рубці. — Може, тепер послухаємо, що скаже клініка професора Костюка? Хто хоче сказати?

— Дозвольте мені, — підніс угору вказівний палець Мовчан. Коли в них у клініці була делегація лікарів із Аргентини, він бачив, що саме так вони просили надати їм слово.

— Від імені всього колективу клініки я протестую проти виступу професора Майзеля, — сказав, збліднувши, Даня Мовчан, від чого ще чорнішими здались його вуса. Зараз Даня йому вріже, подумав Голуб. Даня такий — коли заведеться, то нічим його не зупиниш. А Даня схожий на татарського хана, здивувався Голуб, Як я досі до цього не додумався. Тепер його так і зватиму: хан. Справжній хан.

А Даня вже закусив удила.

— Я вважаю виступ професора Майзеля неприпустимим як за формою, так і за змістом. Прикриваючись високими словами, професор Майзель хоче позбавити нас безперечного права на пересадку серця. З якою метою, Степане Карловичу, ви це робите? Навіщо ви нам читаєте ваші німецькі журнальчики? Ми вам що — діти? Ми розуміємо, чому ви не хочете, щоб ми зробили пересадку, Бо тоді всі ваші хворі до нас втечуть… І так у вас лежать хворі, яких може врятувати тільки операція, а ви їх на мікстурах тримаєте…

— Товаришу Мовчан, я вас прошу… — невдоволено обірвав його Стоянов.

— Добре, добре. Невже ви, Степане Карловичу, не розумієте, що трансплантація органів уже стукає в наші двері…

От дає, подумав Голуб. Метафорами кидається направо-наліво. Доведеться йому підвищити коефіцієнт інтелектуальності на півтори одиниці.

— …що процес цей — незворотний, що ланцюгова реакція трансплантацій охопила весь світ і що питання тепер стоїть тільки так: хто перший у нашій країні успішно проведе таку пересадку. Я підкреслюю — хто перший, а не питання, чи робити пересадку взагалі. І досить, товариші, вже товкти воду в ступі. Моральний бік, етика, живе серце. Це все фрази. Слова. Димова завіса. А суть полягає в тому, що об'єктивно Степан Карлович намагається затримати розвиток нашої радянської медицини. Питання про пересадку серця нашою клінікою далеко виходить за межі наших внутрішньоміністерських справ. Це зараз, товариші, питання міжнародного престижу нашої науки. До нас придивляються в світі — що зроблять радянські хірурги? Народ нас питає — чому ми космос опановуємо, а пересадку серця зробити не можемо. Ось як стоїть зараз питання. А в цей відповідальний час Степан Карлович займає архіреакційну позицію. Архіреакційну — не будемо боятися цього слова. І не залякуйте нас, Степане Карловичу, канібалізмом та продажею органів. Слава богу, живемо не при капіталізмі. Скоро в житті нашої країни визначна дата. Треба й нам подумати, як її зустріти. Ми в боргу перед нашим народом.

Ну й промову утнув, подумав, Голуб. Хоч на Генеральну асамблею його посилай. Де він таких слів набрався? Це коли він готувався до кандидатського мінімуму з філософії, вирішив Голуб.

Костюк підвівся, підійшов до Майзеля.

— Вас, Степане Карловичу, б'ють вашою ж зброєю: демагогією. Бо воістину сказано: хто меча підніме, той від меча і загине… Хочу нагадати вам, Степане Карловичу, 1953 рік. Пам'ятаєте? Вас оголосили лікарем-вбивцею. Нонно Михайлівно, пам'ятаєте?

Нонна Михайлівна Грай-Городецька глянула кудись крізь Костюка: блакитняста вода, яка коливалась в її погляді, раптом замерзла, затверділа, та й все її обличчя раптом стало тверде, як у пластмасової ляльки. Ще б пак! Нонна Михайлівна досконало пам'ятала той день в темній анатомці на вулиці Мечникова, в круглій аудиторії, коли вона своїм прекрасно поставленим голосом (Нонночка до війни була кращим декламатором Палацу піонерів, а її улюбленим поетом був Віктор Гусєв) викривала низькопоклонницьку діяльність професора Майзеля, котрий, будучи запеклим вірховіанцем, нехтував передовими ідеями Мічуріна — Лисенка, некритично перехопивши буржуазний метод лікування гормонами, забувши при цьому про благотворну роль центральної нервової системи. А професор Майзель каявся й клявся, що більше ніколи не безчеститиме вітчизняну медицину, і казав спасибі аспірантці Грай-Городецькій, яка вказала йому на його принципові помилки, з чого він зробить правильні висновки: лікуватиме людей за допомогою методу яровизації і не чекатиме милостині від природи, а перероблятиме ту природу згідно з планом деревонасаджень… Зустрічаючись, ні Майзель, ні Грай-Городецька ніколи не згадували той епізод. Їм обом було вкрай неприємно, що Костюк пригадав анатомку.

— Нічого ви не навчилися, Степане Карловичу, — сказав Костюк. — Історичний досвід для вас минув безслідно. Ну, не подобається вам пересадка. Так і скажіть. А не приплітайте до неї всю світову політику. А вам, Нонно Михайлівно, браво. Браво!

Він упритул підійшов до неї й тричі плеснув у долоні.

— З вас, Нонно Михайлівно, вийшов би непоганий драматург. Або автор детективних романів. Агата Крісті. Ви влаштували тут дуже ефектну сцену… але надто далеку від істини. Нема чого, грати на пораненнях Дмитра Васильовича. Не вашими руками їх чіпати. («Йолоп, — подумав Костюк, — що я верзу? Кажуть, що вона з ним… Йолоп…») Ви прекрасно знаєте, що ми не жартуємо з такими речами, як життя і смерть. І я про це ясно написав у доповідній. Ми будемо вирішувати ці питання в кожному конкретному випадку окремо, враховуючи всі клінічні й електроенцефалографічні дані. Щоб відкинути всі сумніви, ми вирішили брати серце через десять-п'ятнадцять хвилин після повної зупинки серцевої діяльності. Це ускладнює справу й зменшує наші шанси на успіх, але… А те, що ви, спеціаліст із галузі судової медицини, й досі не знаєте, де стає неможливим життя, де його ниточка рветься неминуче й фатально, — хай це лежить на вашій совісті, Нонно Михайлівно. Ви можете й почекати кілька годин. Поки людина задубіє… поки з'являться трупні плями. А я не можу чекати. Не можу! Бо я щомісяця виписую з клініки людей просто на кладовище. Вони прощаються з нами, дякують, а я вже бачу їхні мертві обличчя, знаю, що вони приречені. А скількох ми взагалі не беремо в нашу клініку?

«Бог ти мій, — подумав Голуб. — Так я й знав. Я йому казав. Аби розворушити цих долдонів, треба мати сталеві нерви. Як головою об стіну. Не треба було сюди взагалі звертатись. Треба було провести операцію й поставити всіх перед доконаним фактом. Їм то що? Вони моралісти, звикли базікати. Вони операцій не проводять. І ні за що не відповідають. Як там Милочка? Здається, полетів її наречений на турбореактивному лайнері на край світу — заробляти грошики на зразково-показове комсомольське весілля. Недаремно казав один француз: «Суд над Барнардом — це не суд науки. Це суд моралі й метафізики».

— Пересадка серця не створила, на мою думку, жодної моральної проблеми, — вів далі Костюк. — Ми не розробляємо новий вид зброї масового винищення, не працюємо над проблемою керування процесом спадковості. Якщо у випадках із фізикою чи генетикою можна говорити про моральний бік дослідження, то в нашій ситуації про це просто смішно казати. Ми рятуємо людину. Чи є щось моральніше за це? Пересадка — це звичайна операція. Галас навколо неї швидко вщухне, й настане час, коли на неї дивитимуться, як на звичайну апендектомію. І коли хтось умиратиме від трансплантації, хірургам будуть дорікати, як ми сьогодні професорові Полтавцю. Поки що пересадка викликає сенсацію. Це складна операція. Нова. Але в етичному плані не є нічим новим. Коли почали пересаджувати нирки, всі теперішні гуманісти мовчали. Як же! То нирки, низький орган, що виробляє сечу. А серце — це душа, це птиця, це факел! Палаюче серце Данко та тому подібні романтичні словеса… Це — погляд вісімнадцятого, в крайньому разі — дев'ятнадцятого століття… Зараз ми можемо точно відповісти, де міститься людська душа і в чому полягає життя людини, як істоти, що усвідомила своє Я: в корі головного мозку. А серце — це насос, помпа. М'ясо. Коли насос псується, його замінюють. Нічого страшного в тій статті, що ви нам прочитали, Степане Карловичу, нема. Не вірю я, що на Заході лікарі такі вже криміналісти. Стаття розрахована на сенсацію, на нездоровий інтерес публіки. А щодо живих «консервів», то це правда. Спитайте в інституті нейрохірургії, скільки там лежить тих «консервів».

Костюк пошукав щось серед своїх паперів, нарешті знайшов папірець, подав Стоянову.

— Я прошу Міністерство охорони здоров'я дозволити нам провести трансплантацію серця. Я не зупинятимусь на методиці та технічній підготовці нашого колективу, це все викладено в доповідній. Я прошу тільки Міністерство допомогти нам у подоланні ряду труднощів. Там, Дмитре Васильовичу, конкретно написано, що ми потребуємо. З пропозицією Нонни Михайлівни про створення експертної комісії, я, звичайно, згоден. Думаю, нема кращого кандидата на посаду голови комісії, ніж наша чарівна Нонна Михайлівна.

— Дмитре Васильовичу! — вигукнув професор Полтавець. — Якщо ви йому гроші дасте, а мені відмовите, я, їй-богу, оголошу голодовку. Ось побачите!

— Це вам буде тільки на користь, — усміхнувся Стоянов. — Не хвилюйтеся, закінчите ви свій корпус.

— Вже п'ять років кінчаємо.

— Ну добре, товариші, — сказав Стоянов. — Накричались ми вдосталь, треба кінчати. Що я вам можу сказати? Міністерство охорони здоров'я Союзу кілька днів тому видало наказ, в якому дозволяє займатися трансплантацією серця п'ятьом кардіологічним центрам країни, які мають великий досвід операцій на сухому серці. В тому числі дозволено клініці професора Костюка, Але, уважно вислухавши вас, я ще раз переконався, що це дуже складна й неясна справа. І підходити до неї треба надзвичайно обережно. А не рубати з плеча. Професор Костюк — один із провідних спеціалістів у Союзі, й не мені вказувати йому, коли робити трансплантацію. Хочу тільки, щоб ви, Андрію Петровичу, самі все зважили, все досконально підготували. Щоб не поцілили ми пальцем у небо. Бо, товариші, доцент Мовчан де в чому правий. Трансплантація — це справа в якійсь мірі й політична, бо вона торкається престижу нашої науки. А в наш час, коли загострилася ідеологічна боротьба, коли засоби масової інформації на Заході поставлено на службу пропаганді, кожна наша невдача використовується ворогами для дискредитації ідей соціалізму. Саме через це так обережно ставиться до трансплантації Петро Борисович. Обережно, а не негативно. Нам не треба дати себе втягнути в гонку трансплантацій. Ніякі особисті міркування тут не можуть мати місця. Проблему трансплантації треба вирішувати широко, на високому науковому рівні. Адже дивіться — й досі не вирішена проблема імунологічної несумісності. Проблема протезування серця перебуває ще в зародковому стані. Моральні проблеми… Тут я можу погодитися з професором Майзелем: моральний бар'єр, очевидно, важче перейти, ніж бар'єр імунологічний, і, до речі, Андрію Петровичу, я не можу поділити ваше захоплення західною медициною. Ми все знаємо, ми віддаємо належне блискучій техніці західних хірургів, але це ще не все… Ви знаєте, товариші, що вдові Касперака, одного з перших американців, якому пересадили серце, Стенфордський медичний центр надіслав рахунок на двадцять вісім тисяч доларів тільки за обслуговування, без вартості самої операції. А її вартість становить приблизно п'ятдесят тисяч доларів.

— Даню, — сказав пошепки Голуб. — Ти уявляєш, скільки «кадилаків» можна купити?

— Нема ніякої гарантії, що дехто з західних лікарів не почне зловживати пересадкою, — сказав Стоянов.

— При чому тут ми? Ми ж не будемо зловживати, — кинув Костюк.

— Ми — безперечно ні, — глянув на Костюка Стоянов. — Але ви знаєте, що таке обиватель. Він подібний — і на Заході, і в нас. Що скаже обиватель, коли випливуть якісь темні справи, пов'язані з трансплантацією? Треба проводити операцію так, щоб виключити будь-яку можливість звинувачень у тому, що ми зробили щось незаконне. Тому я повністю підтримую пропозицію Нонни Михайлівни. Тільки об'єктивна, незацікавлена комісія має встановити момент смерті донора. Повна добровільність із боку того, хто йде на пересадку. Згода родичів на взяття серця в донора. Згода прокуратури на операцію. Суворе дотримання всіх формальностей. І головне — ретельна підготовка до самої операції. Підготовка післяопераційної палати. Трохи грошей вам підкинемо. Але небагато. Он бачите, що кажуть про вашу клініку? — він глянув на професора Полтавця. — Ну що ж, товариші. Ніяких запитань нема? Засідання оголошую закритим. Всі можуть іти, професора Костюка прошу залишитись.

Вони зосталися вдвох. Стоянов усміхнувся:

— Будете мене лаяти?

— Що ви, — заперечив Костюк. — Це максимум того, на що я сподівався. Я задоволений.

— Я хочу вам сказати, — повільно мовив Стоянов, — що даремно ви пригадали ту історію Майзелю й Грай-Городецькій.

Костюку стало незручно, бо він і сам уже шкодував, що зачепив минуле, про яке треба було або мовчати, або говорити не так і не в цьому кабінеті. Він подивився на білосніжні манжети й загорілі руки Стоянова. Той завжди одягався з вишуканою елегантністю — Костюкові це подобалось. Темно-синій костюм і темно-червона смугаста краватка. Коли в 1923 році в кімнату Стоянових почали стукати жандарми, вони з братом вискочили з другого поверху в сад. Дмитро був ще зовсім молодий. Брат гукнув йому, аби біг він у гори. Брат вискочив на вулицю, думаючи, що там він чкурне в якусь одчинену хвіртку, сховається, а потім теж подасться в гори. Але вузька вуличка була порожня, вимерла, й всі двері й хвіртка позачинювані. Мертва вуличка. З-за фіранок визирали налякані фізіономії. Ніхто не відчинив двері. Гримаючи чобітьми, бігли за Іваном жандарми. Й коли побачили, що він може втекти, бо ось-ось почнеться великий сад, а там і гори — зелені й безтурботні, як на рекламних проспектах, вони вистрелили йому в спину. А Дмитро Стоянов перейшов кордон і опинився в Радянському Союзі.

— Скажіть, — допитливо глянув Стоянов на Костюка, — як би ви подивились на те, якщо на базі вашої клініки було б організовано інститут трансплантації. Пересадка серця — це те, що лежить на поверхні. А сама проблема набагато ширша й складніша.

— Це не фантастика?

— Поки що так… Але… хто знає.

— Я б вважав, що мені здорово пощастило в житті.

— От і добре. Здається, все?

Костюку дуже близькою стала ця людина з пошрамованим обличчям. Він міцно потис руку Стоянову.

— Спасибі. Велике спасибі.

— Нема за що. Тільки не поспішайте. Сім разів відміряйте, а один — відріжте, — сказав Стоянов.

— Гаразд.

Весна, подумав Костюк, вийшовши на двір. Подзьобано краплями сніг під карнизами, і вже не сутеніє так швидко, з Дніпра повзуть тумани, й граніт урядових будинків на Печерську вкривається сірою росяною поволокою; тане зима, щось і в мені тане, подумав Костюк. Як там Валя?

За міністерським подвір'ям чекала вся його гвардія: Даня, Боря Голуб, Собінов та Софія Абрамівна. Костюку ще тепліше стало на серці.

— Ну що там? — спитав Микола Іванович. Він був певен, що в неофіційній розмові Стоянов висловиться проти проведення пересадки. Офіційно заборонити не зважився, а неофіційно…

— Все гаразд, — сказав Костюк. — Нам дають зелене світло. Ви були на швидкій допомозі?

— Ще ні.

— Тоді завтра ж зв'яжіться. Починаємо готуватись.

— Як вам подобається Майзель? Негідник. Статейками думає нас залякати, — сказав Даня, погладжуючи вуса. — Як я йому врізав?

— Ми з тобою ще поговоримо, — недобро мовив Костюк,

— Найпорядніша людина — Нечай, — сказав Голуб. — Чули, як від нього несло? По-моєму, це був французький коньяк «Наполеон-Курвуазье». Хотілося закусити. Але старий — хлопець що треба.

— Даремно ви так накинулись на Полтавця, — сказала Софія Абрамівна Костюку. — Він робив операцію братові мого чоловіка — блискуче. П'ять років — ніяких рецидивів.

— Він мене вигнав з екзамену по хірургії, — сказав Голуб. — А виганяв він класично: жбурляв із вікна на вулицю залікову книжку. А потім, коли я перездавав, ми з ним тріпались на всякі теми. Він непоганий дід.

— Так, — підтвердила Софія Абрамівна.

Боря Голуб і Софія Абрамівна пішли на трамвай, Микола Іванович повернувся в Міністерство — втрясати справу з ремонтом, а Костюк із Данею Мовчаном прогулювались навпроти колишнього царського палацу — лазурового барокко; тихий янгол — охоронець міста — пощадив цей палацик Растреллі від воєн, пожеж, руйнувань та сміливих планів перебудови й реконструкції.

— Ну ти ж і сволоч, Даня, — сказав Костюк. — Не чекав від тебе.

— А що таке? — задерикувато спитав Мовчан. — Правильно я йому врізав.

— Пику тобі побити, — зовсім розсердився Костюк.

Скільки він морочився з цим Данею, вважав його своїм найкращим учнем. А зараз подумав, що дуже б не хотів, аби клініка коли-небудь потрапила до Данилових рук, як настане час Костюку піти.

— Чому ти високими словами кидаєшся? Яке свято? Ти що — хочеш зробити показушно-ювілейну пересадку? Навіщо ти Майзелю шив діло?

— Чого ви надаєте значення якимось словам? — безтурботно сказав Даня.

— Вигнав би я тебе к бісу, — сказав Костюк. — Але руки в тебе хороші. У тебе взагалі щось є за душею?

— А де цей орган розташований?

— Хочеш сховатися за спину всіх? Знаєш, милий… Людина, яка думає одне, говорить друге, а робить третє, — знаєш, як називається?

— Дипломат, — сказав Мовчан. Він змерз, і його дратувала ця розмова. Наче якийсь ґедзь укусив сьогодні Костюка. Даня хотів зробити якнайкраще, а шеф, бачиш, казиться. Що з ним?

— Ні, мій милий, така людина називається зрадником. Я їх надивився на своєму віку. І я не хочу, щоб ти був зрадником.

— Пробачте, — буркнув Мовчан. Він вирішив не заводитися з Костюком. Навіщо? Зчинив через кілька слів таку веремію… Гострий приступ принциповості. «Ворогів треба знищувати, — подумав Даня. — Всіма можливими засобами. А Майзель ворог. Він може зіпсувати нам усю справу».

— Може, підемо в «Дніпро»? — спитав примирливим тоном Данило. — Сьогодні все ж таки великий день. Вип'ємо з цієї нагоди.

— Я не піду, — сказав Костюк. — У мене діла. Бувай.

Що це з ним, здивовано подивився йому вслід Мовчан. Якийсь він ніби не в собі. А може, в нього з'явилася баба? Йому давно треба завести дівку. Бо на цьому світ стоїть. Це найкраще, що є в світі. Треба комусь подзвонити.

Даня витяг пошарпаного записника й почав переглядати номери телефонів на потаємній сторінці…

А Боря Голуб проводжав Софію Абрамівну, — вони жили майже поруч.

— Знаєте, Борю, — оповідала Софія Абрамівна, — до війни я жила в Харкові. Я харківський медінститут скінчила. І ви знаєте, коли я вперше почула про атомну бомбу?

— Коли?

— В тридцять третьому році.

— Що? Президент Рузвельт почув у сороковому…

— В тридцять третьому, — сказала Софія Абрамівна. — Мій чоловік товаришував із хлопцями з фізико-технічного інституту. Як зараз пам'ятаю: були ми за містом, пікнік, зібралось багато народу, і був із нами академік Ландау. Тільки він тоді ще не був академіком, молодий був. І він сказав, що людство незабаром створить найпотужнішу зброю. Коли буде розщеплено атом. І тоді почнеться новий історичний етап у розвитку людства.

— Просто неймовірно, — мовив Голуб.

— Тоді важкий був рік, усі худі, молоді, веселі. Горілки не пили, тільки скромні бутерброди. Але ніхто про випивку не думав. То було покоління ідеалістів.

— Для мене тридцять третій рік — як мезозойська ера, — сказав Голуб.

— Так, — зітхнула Софія Абрамівна. — Ми одружилися з чоловіком у мезозойську еру. До побачення, Борю.

Тридцять третій рік, Харків, худі люди на майдані Тевелєва, паровози, старі вагони, окріп на вокзалах, атомна бомба, подумав Боря. Неймовірне зчеплення неймовірних обставин породжує неймовірні наслідки, до яких моментально звикає людство, вважаючи їх чимось банальним та буденним. Може, й цей рік хтось згадуватиме в XXI столітті — нашу підготовку до трансплантації, наші розмови, наші розваги. І комусь здаватимемось ми цнотливими ідеалістами, старомодними мрійниками. Не вірю я в те, що вони чимось відрізнялись від нас, що не любили випити й потріпатися, що це були зовсім інші люди.

Щось неспокійне спало на думку Голубу. Спочатку не міг зрозуміти — що? Чому його огорнув неспокій? Потім згадав: його запросив до себе Майзель. Після засідання дав Борисові адресу й пояснив, як до нього добиратись. Він прочитав «Новий канон» Бориса Миколайовича Голуба й хотів поговорити з автором. Майзель був першим читачем Бориного твору. Голуб обрав для цієї мети Майзеля, пам'ятаючи його блискучі лекції, його любов до літератури, його знання історії медицини: недарма професор Майзель був обраний головою обласного товариства істориків медицини. Боря навіть Костюку не дав почитати «Новий канон». Усе обіцяв, та не дав.

Голуб пішов у молочну — купити щось на вечерю, бо мама нездужала.

Розділ 12

Ваня Дахно зважився на операцію.

Це був його останній шанс вижити. Чіпка сила життя не раз рятувала його від неминучої загибелі — поповзом, із перебитими руками вибрався він із-під уламків літака, коли розбились вони в Югославії, сідаючи на невеличку галявинку в горах: повз, як їхній домашній пес Сірко, якого возом переїхало, ковтав кров, що юшіла з розбитого носа, матюкався й повз. Руки тяглися за ним, непотрібні, мовби водою налляті, сили навіть не вистачало розстебнути ширіньку, й він мочився під себе, комбінезон весь промок, а він повз, б'ючись лицем об каміння, завиваючи від болю і страху, повз доти, поки його знайшли партизани. А що любив брехати, то ніколи потім не розказував правду, як було насправжки, а говорив, що був він льотчиком-випробувачем перших реактивних літаків, що бачив він німецькі реактивні «месершміти-262» та англійські «глостер-метеори», і що розбився він, виконуючи фігури вищого пілотажу, й що до нього підійшов сам маршал авіації, подарував іменний золотий годинник, тільки вкрали в нього потім цей годинник. А коли їздив він на фургоні — перевозив овочі з Молдавії, його фургон перекинувся десь під Уманню, там, де автострада — мов величезна гойдалка то вгору повзе, то стрімко спадає вниз; щастя, що намело снігу й фургон звалився в намет, догори колесами, — й Ваня виліз через розбите вітрове, скло, й коли загорівся мотор, він накривав полум'я тілогрійкою, обпік руки, обличчя; він розповідав згодом, що був автомобільним гонщиком і хотів установити світовий рекорд швидкості, що мав він машину з турбореактивним двигуном, яка зупинялася за допомогою парашута, й що одного разу парашут не витримав, розірвався на дрібні нейлонові шматки, а машина впала в море. Чому в море? Тому, що в Дахновій уяві гонки завжди відбуваються на асфальтованих автострадах на березі моря, серед пальм та гарних смаглявих жінок у білих вузьких штанях, як у кінофільмі «Великий приз».

Все, що робив він сам, і все, що робилось навколо нього, ввижалось йому нецікавим, безбарвним, не гідним того, щоб про нього розповідали. Жила з ним старенька мати, яку паралізувало, — і вже два роки вона нерухомо лежала, і якби не Ваня, то вмерла б: він перевертав її, масажував спину, виносив із-під неї судно, стежив, щоб не утворювались пролежні, мив її старече тіло, й нікому ніколи про це не говорив, соромився. Натомість по пивних заливав своїм дружкам, як рятував дітей, коли тонув корабель коло Батумі, — ніби виловлював їх дюжинами, витягав за шкірки на берег, і що мали йому дати медаль за врятування потопельників, та він зі скромності нікому не сказав свого прізвища; а насправді — плавати він не вмів і в Батумі ніколи не був.

Після аварії Ваня вже не залишився шофером, а пішов у слюсарі в таксомоторний парк і швидко став найліпшим рихтувальником: як хто поб'є «Волгу», погне крила чи дверцята, то одразу біжить до Вані. Здоров був, Ваню, ось тобі півлітра, — кланяється, ще й шапочку скидає. Ваня трохи покомизиться для годиться, скаже, що є невідкладна робота, та потім бере струмент і починає чаклувати. А було в нього добре причандалля для рихтовки: повно всяких дерев'яних кілочків, брусків усякої конфігурації та спеціальний розширювач, за допомогою якого можна було повільно витискувати вм'яту бляху, повертаючи машині її нормальний вигляд. Не скаржився на нестачу грошей Ваня Дахно, бо таксисти, особливо взимку, розбивались на київських слизьких горбах, і до нього шикувались черги; і щоб здобути його прихильність, кожен намагався всунути йому півлітру чи троячку. За рік назбирувалась чималенька батарея отих півлітрів. Ваня хлопець був компанійський — після роботи з дружками йшли в скляний павільйончик «Зустрічі» й розпивали оті «небесні дари», як звав їх Ваня. Ще веселішим ставав, оповідав дружкам різні героїчні пригоди зі свого життя-буття — як особисто потис йому руку маршал Тіто, як нагородив його золотою зброєю (він поміняв її на мотоцикла), як подарував йому американський льотчик п'ять доларів, і що тепер він може піти в магазин «Каштан» і за ці долари купити собі щось — чи шапку хутряну, чи хустку красиву своїй Надії, чи шерстяний костюмчик Славкові. Хвалився, який влучний стрілець він — ніби коли стояла їхня частина під Бобруйськом, подався він на стадіон, де грали хлопці з його полку, й коли м'яч злітав високо над полем, стріляв із гвинтівки Ваня — й м'яч шкіряною ганчіркою щоразу плюхався на траву; ніби четверо м'ячів забив Ваня під час того матчу і виграв акордеон, бо програв йому заклад старшина Матеюк. Добре причмелений, повертався, похитуючись, додому, і коли згадував свою Надію, серце його хололо, і він повторював одне й те саме: «Ой буде ж мені, буде… Ой буде ж мені, буде…» Потім люто стискав кулаки й вигукував: «Але ж і їй, заразі, буде!» Бились вони з Надькою, потім мирились. Але одного дня, коли повертався з пивної, відчув Ваня смертну тугу, лячно йому стало, мовби виповзав знову він із-під уламків літака. Лячно йому стало і вмирати не хотів, ой, як не хотів умирати, і з того дня як відрізав — не пив більше горілки, дивний якийсь став. То слабшало й руйнувалось його серце, і вже побачив перед собою Ваня чорну ніч, а не хотів іти в ту ніч, пручався, хапався пальцями за землю, — аби тільки вижити. Вижити…

Вночі він заплакав. Рязанцев тихо посапував. Максимов важко перевертався, тільки Курінного не було чути. Не міг більше втекти Ваня Дахно з лікарні. Або зараз, або ніколи. Так сказали лікарі, й вони не жартували, і завтра йому треба було дати остаточну відповідь, Відповідь — то найстрашніше. Бо коли падав у літаку чи перевертався з фургоном, то ніхто його не питав — хоче він чи ні. Все відбувалось поза його бажанням, доля тоді штовхала Валю у чорний вир — крутись, хлопче, як хочеш. А зараз треба було самому сказати коротеньке слово: так чи ні.

Він плакав, бо йому ще хотілося пожити, потріпатися з хлопцями в гаражі, ще побачити нові машини — «Фіат» новий чи нову «Волгу»; як почнуть їх випускати сотнями тисяч, то буде йому роботи під саму зав'язку. Хотілося б Вані пожити ще довго-довго, побачити на власні очі, як Славко піде вчитись до політехнічного інституту, уздріти нові чудернацькі мотори — кажуть, будуть без циліндрів та карбюраторів, і ще хотілось Іванові дочекатись нової квартири — вже підходила його черга, обіцяли йому двокімнатну квартиру на Микільській Борщагівці. А як умре, то не дадуть квартири його Надії.

Він лежав, накрившись подушкою, щоб ніхто не почув, що він плаче, й коли на його спину хтось поклав руку, Дахно страшенно злякався, мовби морозом ошпарило гайну, і він хутко перевернувся на спину, вдивляючись у темряву.

Це був Курінний.

— Ти чого? — пошепки спитав Курінний.

— Нічого, — сказав Дахно.

— Боїшся?

— Боюсь.

Вперше, мабуть, у житті він не збрехав.

— Я теж боюсь… Усі бояться, — сказав Курінний. — Це тому, що темно. Вдень, не так страшно.

— Операції боюсь.

— Все буде, гаразд.

— Звідки ти знаєш?

— Знаю, — переконано сказав Курінний. — Ти довго житимеш.

— Звідки знаєш?

— Знаю. Коли щось знаю, в мене як у кіно — картинка перед очима. Не помиляюсь. Ти ще до мене в Млини приїдеш.

— На автобусі з чорною смужкою.

— Полювати любиш? Ти ж стріляєш добре.

— Не вмію я стріляти, — сказав із тугою Дахно.

— Це не біда, — сказав Курінний. — Дістанемо тобі рушницю. Підемо на зайців. За селом виярки, там їх тьма-тьмуща.

— Чорта лисого зараз візьмеш. Он який сніг.

— Візьмемо. Я стежечки знаю, куди і як. А додому повернемось голодні. Замерзнемо. Ледве ноги дотягнемо. В хаті у мене тепло, а Ганна вечерю зготує. Самогон поставить, сало, товчену картоплю. Огірки. Помідори з бочки. Ох, і хазяйка вона в мене!

Сказав це Курінний з таким захопленням, ніби й сам допіру зрозумів, що то є для нього Ганна.

— У мене теж добра жінка. Скільки вона тих консервів наробила — і гриби, і сливи, і м'ясо-тушонку.

— А влітку не треба тобі ніякої дачі. Приїжджай, живи скільки хочеш. Хата велика, а ми з Ганною вдвох. Діти порозлітались.

— Я машину збираюсь купити, — сказав Дахно.

— Машиною й приїжджай.

— Стару «Победу». Треба ще ремонтувати.

Перед цим Дахно всім казав, що є в нього новенька «Волга» «поліпшеної якості», з дзеркальцем іззовні, з вентилятором усередині, ще й передня бамперна решітка освітлюється червоною та зеленою лампочками,

— У мого родича в Черкасах теж «Победа». Гарна машина.

— Хоче він мені пришити клапан. Я його питаю — що то за клапан? А він каже — точно як у циліндрі, каже. Згорів ваш клапан, каже. Треба міняти…

Неспокійно ворухнувся в ліжку Рязанцев.

Дахно та Курінний трохи перечекали, відтак знову почали перешіптуватись.

Вони не знали, що Павло Никанорович не спить.

Наче якимись збуджуючими радіохвилями був пронизаний і опромінений Павло Никанорович: безсоння спало на нього, як віщий знак небес, і нікуди було втекти від цього безсоння, від самого себе, від думки про смерть. Що таке смерть? «Смерть — це завірений довідками кінець життя», — визначив Павло Никанорович. І відчув себе маленькою кулькою з тої дитячої гри, коли пружина вистрілює кульку, яка котиться по розмальованому полю, потрапляючи в різні загорожі й лунки, на яких написано різні цифри — від 10 до 500; а іноді кулька «згорає» — летить повз усі загорожі, вихляє по полю, ось-ось, здається, потрапить у затишну лунку — в сотку чи двохсотку, чи навіть у найвищу, заповітну, — п'ятисотку, але ж ні! Ніде не затримуючись, летить вона вниз, у ту прірву, до борту, де кінчається її блискавичне життя, і її життя нічого не варте, бо навіть десятки вона не набрала. Життя Павла Никаноровича швидко котилось до борту, і саме тепер, коли попереду вже не було порядних лунок, а тільки мертва вона нулів, кінець, ніщо, — йому здалось, що прожив він якесь не своє, а чуже, невідоме, анонімне життя. Чи напише «Вечірній Київ» про його, смерть, подумалось йому. Ні, не напише. А якщо й сповістить про це в куточку четвертої сторінки дрібною нонпареллю, то тільки завдяки честолюбним турботам його дорогої Льолі. І навіть якщо його інструкції в електричках читатимуть ще через 200 років — навіть і це не тішило Павла Никаноровича, бо й тоді ніхто не цікавитиметься його особою, і Спілка письменників не влаштовуватиме вечорів його пам'яті, і жодна з енциклопедій світу про нього не напише, й ніхто на землі не знатиме, що жив колись Павло Никанорович Рязанцев, із плоті й крові, людина діалектично складна й суперечлива. Тільки одна думка якось заспокоювала Рязанцева: гадка про те, що всі смертні. Їдучи переповненим трамваєм чи тролейбусом, він із задоволенням думав, що ніхто з цих веселих чи мовчазних людей не залишиться, всі помруть. Повен вагон трупів. На душі ставало легше. Ще приємніше було, коли думав про це на переповненому стадіоні. Бігайте, бігайте! Кричіть, кричіть! Все одно, помрете — всі сто тисяч помруть.

Але сьогодні в глибинах рязанцевської душі народжувалося щось нове, ще незрозуміле навіть для нього, щось рішуче й відчайдушне — мовби знову став він безтурботним хлопчиком, — пригадалось йому, як б'ють крильми білі гуси осіннього ранку, коли червоне встає сонце, і яка холодна вода в криниці — обличчя ломиться, коли вмиваєшся; батько його працював землеміром; в усьому любив точність — записував кожну копійку видатків, а вечорами, погладжуючи русяву борідку, читав твори графа Толстого. Тільки тоді й був Павло Никанорович самим собою — кмітливим добрим хлопчиком, який нікому нічого поганого не заподіяв і нічого в світі не боявся, крім батька, котрий, хоч його й не бив, зате вмів так подивитись, що хлопець ходив навшпиньках. Батько був головним конструктором життя Рязанцева. Поки жив батько, Рязанцев ні за що не брався, не порадившися з ним, чий аналітичний розум охоплював усі тенденції й деталі розвитку епохи, передбачаючи можливі наслідки й роблячи з цього певні висновки, цілком протилежні тим, до яких дійшов свого часу граф Лев Миколайович Толстой. І от тепер Рязанцев подумав, що помилився в чомусь Генеральний Конструктор і що треба було жити якось інакше, але як? І знову щось відчайдушно-провіденціальне наче підштовхувало в спину Рязанцева, наче говорило: це твій останній шанс у житті. Не втрачай його. І після того, як Рязанцев докладно обмислив свою смерть і похорон — хто прийде, хто що казатиме Льолі, буде оркестр чи ні, і який автобус буде — великий чи малий «газон», і скільки вінків буде на цьому сумному святі (в душі його навіть народився журливий жарт: «Людину оцінюють за кількістю вінків на похороні»), після всього того, що не давало спати, що робило його живим манекеном, наче ввели йому внутрішньовенно якусь сильно діючу речовину, яка віддалила його від життя, але не наблизила до смерті, після всього того П. Н. Рязанцев раптом зрозумів, що смерть — це ще не найстрашніше, що може бути з людиною. Тої ночі Рязанцев переміг смерть, буденність її ритуалу. Він відділив усе, що пов'язане з гниттям тіла, від того, що переживе людину, й залишиться розчиненим у повітрі, мов якась магнетична сила, ще не відкрита вченими. І — перемігши — став сильним, зухвало сильним.

Тої ночі він заприсягнув — почати нове життя, як виживе. Тої ж ночі склав коротенький план нового життя.

§ 1. Вбити Льолю — свою вірну, кохану дружину. Якщо не вбити, то піти принаймні геть від неї, побивши перед цим їй морду за всі знущання, що зазнав од неї.

§ 2. Піти куди треба й визнати себе винним у дезертирстві і понести, якщо треба буде, заслужене покарання (тим більше, що Президія Верховної Ради СРСР оголосила амністію для осіб, що скоїли аналогічні злочини, — Павло Никанорович сам читав про якогось вовкулаку, що просидів двадцять років у схроні і вийшов звідти тільки після амністії, вже готовеньким живим мерцем).

§ 3. Кинути свою роботу — нікому не потрібну й безглузду — і податися кудись далеко, може, до Сибіру, де влаштуватися в їдальні, або пекарні, або на кондитерській фабриці, згадати стару свою професію й радувати людей вигадливими кондвиробами — оздоблювати святкові та весільні торти кремовими вензелями.

§ 4. Впасти на коліна перед дочками своїми — Юлічкою та Нікою — й просити в них прощення за нікчемне своє існування.

§ 5. Витравити, вирізати ганебний напис на грудях — «Не тронь его, оно разбито», — і піти після цього на загальний пляж, не боячись нікого, сміливо дивлячись усім в обличчя.

§ 6. Зробити щось добре людям, щоб згадували вони Павла Никаноровича Рязанцева, коли помре, щоб не розбивали молотками його мармурове лице на кладовищенському пам'ятнику.

Від величі того рішення, яке прийняв, його охопило превелике хвилювання.

Все вирішиться вранці, під час обходу.

Добром і лагідністю сповнилось його серце, й тепер навіть Курінний не дратував Павла Никаноровича, ні цей брехун жалюгідний Дахно, ні злий і мовчазний Максимов — до всіх почував ніжність, і лежав тихо, і знав, що він-таки справжня людина.

Все вирішиться вранці.

Тої ночі не спав і Максимов. Спочатку хотів гримнути на Дахна й Курінного, коли почув їхню балачку, та передумав. Лежав на правому боці, обличчям до стіни (це єдине, що йому, лишилось, — правий бік; інакше починалися задишка й біль у серці), слухав, як плаче Дахно. Максимов зневажав такого роду людей — галасливих базік, храбрунів, які плачуть, коли життя їх скручує; пригадався йому один гравець, якого взяли в їхню команду: і грав добре, і язикатий був — не доведи господи, а як ударили його по ногах, як підбіг до нього Максимов, як підставив йому плече й почав витягати з поля, то побачив, що в того мокре від сліз обличчя. Гидко стало Максимову; гравець той невдовзі пішов із їхньої команди, не витримав. Такі не витримують.

Лежав і думав про тих хлопців, які не знають його прізвища, які, може, навіть і не чули про нього і які грають набагато краще за нього, Максимова. Треба казати правду, думав він. Нема чого обманювати себе й інших. Вони грають набагато краще, ніж усі знаменитості нашого часу. И коли дехто з нас, старих, намагається створити міф про наше покоління, про наші спортивні подвиги, про наше вміння атакувати й про наших геніальних воротарів — тому треба плюнути в морду, бо ці хлопці, народжені на початку війни або вже й по війні, — вони грають краще. Шкода, що футбол не можна зміряти в сантиметрах чи секундах, як легку атлетику, подумав Максимов. Тоді б ніхто не смів брехати, вихваляючи своє покоління. Зараз я б не пройшов пересічного захисника, а якби й пройшов, то стоппер одразу забрав би м'яч; ми нічого подібного не знали; ми не знали виснажливого, вбивчого темпу від першої хвилини до останньої, ми не знали підступних пасів урозріз, за спину захисників, не не знали такого диявольського нервового навантаження, яке випало на плечі цих хлопців, не знали такого небезпечного спалаху пристрастей на стадіоні й поза стадіоном, не знали нічних стотисячних стадіонів, сліпучих прожекторів, пострілів із ракетниць, палаючих факелів.

Я передчасно народився, подумав Максимов. Треба було мені з'явитися на світ разом із цими хлопцями, — й тоді б ми подивилися, чи здатен я на щось. І тоді б від мене теж щось залишилося — хоча б кінострічка або відеомагнітофонний запис, а не нерухомі фотографії, на яких зображені простуваті дядьки (чомусь ми виглядали такими дорослими й поважними), у мішкуватих довгих трусах та бавовняно-паперових футболках. Шерстяними нас тоді не балували. Ось чому про нас можна створювати міфи: ми — як оперні співаки XIX століття, голоси яких умерли разом із ними, не дійшли до нашого часу. Наші голи вмирають разом із нами.

Я несправедливий до свого покоління, подумав згодом Максимов. Ми зробили все, що могли, а ті хлопці, що лишилися на Сирці, навіть більше. Наші голи теж щось значили, і Трусевич стояв на воротах не гірше теперішніх. Він брав низові м'ячі краще за Рудакова. Зрештою, голи цих сьогоднішніх хлопців теж колись помруть разом із ними, голи не вічні, голам не поставиш пам'ятник. Він навіть усміхнувся від цієї думки: а може, треба поставити пам'ятник, голу? Хоча б голу, забитому в ворота німецької команди під дулами кулеметів.

Тепер, коли Максимов задихався від найменшого руху, він усе частіше й частіше уявляв себе в русі — як біжить по полю, як вихором вривається в штрафний майданчик і як захисники намагаються відтрутити його від м'яча. Й дивна річ — у такі хвилини Максимов із подивом помічав, що інколи уявляє себе сучасним гравцем — таким, як ці хлопці народження 1942–1947 років. І продирався він крізь сучасний захист, і вже був не правим інсайдом, а одним із двох центрофорвардів таранного типу, за якими полюють по два захисники. І коли ввижалось йому, що перед ним м'яч — не жовтий чи червоний, якими грали колись вони, а білий, з чорними п'ятигранниками, — він судорожно ворушив стопою, аби вдарити той неіснуючий м'яч на тому неіснуючому полі.

Максимов намагався не думати про свого сина Ігоря, бо коли думав про всю цю історію, нестерпно починало боліти серце.

Вранці усіх охопив урочисто-тривожний настрій. Невиспані, з зім'ятими обличчями, лежали вони, дивлячись, як наводять лад санітарки, як забігали сестри, і Божена Йосипівна вже двічі прибігала в палату — щось розпитувала Курінного й записувала і ще раз слухала серце Максимова.

Костюк робив сьогодні обхід усієї клініки.

Хворих не випускали в коридори, аби всі були на місцях і не тинялись по клініці.

Ваня Дахно встиг десь дістати ранкову газету й тепер уголос читав її, а вся палата слухала.

— «Відвідувачі універмагу «Україна» були приємно здивовані, — читав Дахно. — На першому поверсі вони побачили фотоавтомат. Людина заходить до спеціальної кабіни, кидає у проріз 35 копійок, обирає фон, на якому бажає сфотографуватись…»

— Як то — обирає фон? — спитав Максимов.

— Мабуть, дірки такі, куди голову вставляють, — пояснив Курінний. — У нас до війни в райцентрі була така фотографія.

— Не перебивайте, — сказав Рязанцев. — Читайте далі.

— У нас в концтаборі була така кабіна, ніби для фотографування, — сказав Максимов. — Як хто ставав, вони стріляли в потилицю.

— «Клієнтові лишається натиснути кнопку, й рівно через три хвилини в отворі з'являються чотири знімки розміром 6 на 4 сантиметри. Протягом дня автомат може обслужити понад 250 чоловік», — закінчив замітку Дахно.

— Скільки ж то грошей можна заробити? — міркував уголос Курінний.

— Тридцять п'ять на двісті п'ятдесят… буде вісімдесят сім рублів п'ятдесят копійок за день, — сказав Рязанцев. — За місяць це буде дві тисячі шістсот десять рублів.

— Ого, — зітхнув Курінний. — За три місяці можна «Волгу» купити. У мене є родич у Черкасах. Фотограф. Теж непогано заробляє. Їздить по селах і робить бабам фотографії чоловіків та синів, що на війні загинули. У кого є старе фото — перезнімає. А в кого нема — показує їм кілька фотографій. Вони вибирають — на кого схожий.

З тої фотографії він і робить портрет. Лупить за нього по три рублі. Живе добре. Дім, машина.

— Це спекулянт, — сказав Рязанцев. — Нема на нього ОБХСС. Таких треба притягати до відповідальності.

— Чого до відповідальності? — миролюбно спитав Курінний. — Люди самі просять його, не мають до нього претензій. А дівчатам він які гарні портрети робить! Яку схочуть зачіску — він таку й малює. Мені казав: давай, каже, Максиме, я тобі чуприну домалюю, побачиш, як буде.

Він рукою провів по лисині, всміхнувся.

— Як ви не розумієте, що від таких держава потерпає? — не вгамовувався Рязанцев.

Тут Дахно вишукав нове повідомлення, яке вирішив донести до відома своїх товаришів по палаті:

— «У перший день чемпіонату країни з важкої атлетики чемпіон і рекордсмен світу в щонайлегшій ваговій категорії львів'янин Владислав Ільчишин установив два світових рекорди. Він вижав штангу вагою 113,5 кг, а в поштовху підняв 128,5 кг».

— І нащо вони те залізо тягають? — розсудливо сказав Курінний. — Нема чого людям робити. От я розумію — лантухи з борошном. Пам'ятаю, як батько з старшим братом тягали від мірошника. Батько був здоровий, як дуб.

— Хіба можна так ставити питання? — сказав Рязанцев. — Такі люди завойовують славу нашій країні.

— Навіщо тая слава? — уперся на своєму Курінний. — Як буде більше хліба, то й слави буде більше. Пішов би до нас у колгосп вантажником. Чи в кузню.

— Еге, дурний він — у вантажники йти, — озвався Дахно. — Знаєш — як вони живуть? Якщо хочете знати, я теж штангою займався. Як були в Бріндізі, то тягався з американцями й англійцями. Там був такий негр, ледве я виграв у нього. Подарували мені фотоапарат «Кодак».

— Чого ж ти не пішов у штангісти? — уїдливо спитав Максимов. — Виступав би на стадіонах чи в цирку, як Гриша Новак.

— Тому що грижа в мене вискочила, — відказав Дахно. Він зашурхотів газетою, нарешті щось привернуло його увагу.

— «Нова ізраїльська провокація, — прочитав. — Шість ізраїльських реактивних літаків зробили наліт на територію Іорданії. В результаті нападу двоє мирних жителів убито, один поранений».

— Сволочі, — сказав він. — Коли ми йшли з Харкова до Куп'янська, а я тоді навчався у ремісничому вчилищі, ще діти буди, як налетіли німці — два літаки. Господи, скільки того м'яса нашаткували! Дорога чорна від шинелей… Тільки ніхто про це не писав.

Помовчали трохи.

— Слухайте, — вигукнув Дахно. — Це щось для нас. «По третьому серцю. Вчора в Сполучених Штатах уперше з тих пір, як почались операції по пересадці серця, два пацієнти були піддані повторній трансплантації. Зараз у кожного з них у грудній клітці б'ється третє серце! Операції проведено в місті Х'юстоні. Одну з них провів відомий хірург Джон Бойн. Коментуючи подібні операції, хірурги заявили, що не бачать у цьому нічого екстраординарного. «Оскільки техніку трансплантації розроблено, питання про кількість пересаджених сердець залежить тільки від наявності необхідних донорів», — говориться в заяві.

— От дають, — сказав Дахно. — Я б не відмовився від добрячого серця. Був би як машина після капіталки. Ще б до дівчат бігав.

Рязанцев, як почув цю новину, наче стиснувся весь у кулак. Але мовив байдужим тоном:

— Це ще треба перевірити. Може, вони брешуть для реклами.

— Це правда, — сказав Максимов.

— Вони людей ріжуть, як кролів, — сказав Рязанцев. — Експерименти роблять.

— І правильно роблять, — сказав Максимов.

— Я з вами не можу погодитись. Людина — це звучить гордо, як сказав Горький. Не можна з людини робити кроля. Експерименти треба проводити на тваринах.

— У нас якось провели хлопці експеримент, — сказав Дахно. — Самі не раді були. Вирішили випити антифриз, на спирту. Профільтрували, а потім хтось каже: давайте, мовляв, на собаці перевіримо. Ну добре. Взяли Еру, бігає по парку, влили їй — вона нічого. Бігає, весела, до всіх лащиться, стрибає. П'яна. Ну, тоді хлопці хильнули. Потім один вискочив із них до вітру — прибігає білий весь і кричить: Ера здохла! Дивляться — вона й справді дуба врізала. Лежить у снігу. Паніка пішла, всі в медчастину кинулись. Ну, їм як вжарили промивання шлунка, просифонили всіх, вивернули навиворіт, наблювались вони, йдуть аж зелені. Бачать, — Ера бігає по двору. Виспалася — хоч би їй хни!

— Я думаю — всяка тварина має свою душу, — мовив Курінний. — Тільки сказати не може. У мене коли яка корова захворіє, я одразу бачу. По очах. Стоїть вона й так дивиться на тебе, мовби каже: допоможи. А як був ящур, то телята — мов діти… Сльози в них течуть, жалко їх…

Дахно тим часом знову нишпорив по газеті, вишукуючи, що іще прочитати вголос. Тільки й встиг сказати:

— «Виступ президента США…»

До палати увійшов Костюк. Божена Йосипівна, схвильована, стояла поруч, тримаючи в руках паку історій хвороби. Одразу в палаті важко стало дихати, бо напхалося туди з десяток лікарів.

— Добрий день, гвардійці, — сказав Костюк.

Того ранку з Костюком сталась пригода, котра вибила його з рівноваги. Він швидко простував порожньою вуличкою; пішохід і проїжджа частина були встелені чорною паклею — неподалік бавовно-прядильна фабрика влаштувала звалище відходів, і ваговози, що проїжджали через це звалище, розносили паклю на колесах. Пахли мокрі дошки парканів, і для Костюка це був запах весни. Півтора десятка років ходив Костюк цією вуличкою, і всі пори року починалися для нього саме тут, а не в центрі міста. Знав тут кожен камінець, кожну калюжу. Вуличку регулярно замощували, й регулярно, щовесни, потоки води вивертали бруківку, вимивали глинисті ковбані. Там, де вуличка кінчалась і починався Інженерний гай, на горі стояла якась жінка. Побачивши Костюка, пішла йому назустріч.

— Професоре… — сказала. Нічого, крім благання, не чулося в її голосі.

— В чому справа? — не дуже люб'язно спитав. Він вважав, що система, заведена ним у клініці, є найсправедливіша, бо всі справді важкі хворі так чи інакше проходили через його руки, й не потрібні були ніякі додаткові прохання, сльози, дзвінки знайомих — все це було зайве. Він проводив найскладніші операції й віддавав хворим у клініці стільки життя, що всякі інші спроби втручатись в його рішення дратували його.

— Я мати Шурика Соломка, — сказала жінка. — Він лежить у другій палаті.

У другій палаті лежали діти з незарощенням Боталової протоки, або, як звали їх лікарі — «боталята»,

— У нього дуже поганий стан.

— Хто вам це сказав? Йому зроблять операцію, і все буде добре, — сказав Костюк.

— Я знаю — у нього слабеньке серце. Він не витримає.

— Дозвольте це мені вирішувати.

— Може, йому треба зробити пересадку? — сказала жінка, зазираючи в очі Костюку.

— При чому тут пересадка?

— У вас нема серця? — швидко спитала жінка. В неї було худе й рішуче обличчя, а вбрана вона була в шубу з каптуром із дешевенького хутра, яке боїться дощу й снігу. — Я дам йому своє серце. У мене міцне. Я на п'ятий поверх без ліфта ходжу. І задишки нема.

— Про що ви кажете? — рушив із місця Костюк. Жінка пішла разом із ним, трохи забігаючи наперед.

— Я напишу розписку, ви не бійтеся, — швидко мовила вона, наче боялась, що Костюк неправильно зрозумів її і що вона втрачає останній шанс переконати його. — Я своє прожила, хай тепер Шурик поживе. Невже я не маю права?

— Заспокойтеся, — зупинився Костюк. — Тримайте себе в руках! — майже крикнув. — Підійдіть до мене наприкінці дня, я скажу, що з вашим сином.

Пішов далі, але відчуття весни було втрачено, і він із люттю подумав, що могли б прибрати цю чорну паклю з дороги, це траурне дрантя, яке скоро, здається, висітиме на дверях і прикрашатиме телевізійні антени.

Чорним ходом зійшов на третій поверх, ступив у свій кабінет, механічно переодягнувся, потім набрав домашній телефон Валентини. Вона повинна б бути дома. Редакція працювала з дванадцятої.

— Я слухаю, — почув її сонний голос.

— Малятко, — сказав він.

— Це ти?

— Так.

— Як добре, що ти подзвонив. Я скучила за тобою.

— Я теж. Я тобі ще подзвоню, — сказав, подивившись на годинник. Час було йти на обхід.

— Я чекатиму.

— Я тебе кохаю, — сказав.

Вона нічого не відповіла.

— Чуєш? Я тебе кохаю.

Вона засміялась, і він відчув, що вона щаслива. Так могла сміятись лише щаслива людина.

— Я тебе теж кохаю, — сказала вона. — Міцно-міцно.

— Я подзвоню. Щасливо, — він поклав слухавку.

Лікарі чекали його в конференц-залі. Обговорення стану хворих він влаштовував після обходів. Коротко спитавши Миколу Івановича про стан оперованих учора, Костюк рушив по коридору.

Пішов спочатку у велику жіночу палату на дванадцять ліжок. Міг із заплющеними очима відрізнити жіночі палати від чоловічих — по запаху. В жіночих палатах завжди стояв солодкуватий запах. На вмивальнику накладено було дванадцять різноколірних мильниць, які ледве трималися вкупі, а лінолеум під раковиною вже струхлявів, протерся. «Треба ремонтувати», — подумав Костюк. У нього була вироблена раціональна схема — як ходити поміж ліжками так, щоб не ступати зайвих кроків, не повертатися двічі в один і той же кут. Оксана Хмелько випустила з рук рентгенівський знімок, який залетів під ліжко. Нахилившися, почала його піднімати.

— Тобі не соромно? — відірвався на хвилину від хворої Костюк. — Ти мужчина чи хто?

Молоденький хлопець ординатор, який недавно почав працювати в клініці, почервонів і кинувся допомагати Оксані.

Потім Костюк вилаяв при всіх Оксану, котра хоч і була гарною жінкою і любила всім показувати свої ноги, але була страшною роззявою й знову не зробила фонограму[8] хворій, яку саме оглядав Костюк. Це була соромлива селянська дівчина, котра весь час прикривала руками груди.

— Забери руки, — сердито сказав Костюк, прикладаючи фонендоскоп до тої точки, де найкраще чути тони мітрального клапана.

Послухавііш, поплескав по щоці дівчину.

— Операція тобі не потрібна.

Вона розквітла, широко розплющеними очима дивлячись на Костюка.

— Поки не потрібна. Виписуйся, живи, тільки бережи серце. Якщо почуватимеш погано, прийдеш до нас. Але краще не приходь.

Сьома палата була в самому кінці коридора. Костюк почав із Курінного.

— Як живете?

— Та хіба я знаю, — знітився той. — Нібито й полегшало після уколів, та все ж задишка мучить. І пече отут осьо, — він показав на груди.

Костюк уважно вислухав його серце, подивився на рентгенограму. Потер рукою лоб, відтак кинув:

— Ну добре. Будемо думати.

І перейшов до Дахна.

— Ну що? — спитав. — Вирішив?

— Робіть, — махнув рукою Дахно. — Була не була.

— Готуйте його на наступну п'ятницю, — сказав Костюк.

— Тільки хоч клапан порядний поставте, — сказав Дахно. — Не з тих, що випускаються в кінці місяця.

— Це чому? — спитав Костюк.

— А тому, що в кінці місяця женуть план і дають халтуру. Ніколи не купуйте машину, випущену в кінці місяця.

— Зважимо, — засміявся Костюк. — Дамо тобі клапан із першої декади.

Настала черга Максимова.

— Чого такий сумний? — спитав Костюк,

— Веселого мало.

Костюк подивився в його історію хвороби, нічого не сказав.

Вислухав серце, потім сказав:

— Мені дзвонили з «Динамо». До вас хочуть прийти хлопці.

— Які хлопці?

— Ну, футболісти. Вони їдуть у Болгарію, будуть два дні в Києві.

Знову приклав фонендоскоп — серце Максимова билось частіше, хоч дуже слабкі були його тони.

— Хай приходять, — байдуже сказав Максимов.

«Не роби з себе супермена, — подумав Костюк. — Знаємо, який ти байдужий». І підсів до Рязанцева.

Той задер сорочку. В ту хвилину Петро Никанорович забув про напис, витатуйований на грудях. Костюк прочитав напис. «Ану, — подумав, — побачимо, — чи розбите в тебе серце і чи справді його не можна чіпати».

— Я хочу з вами поговорити, — сказав Рязанцев.

— Говоріть.

— Це конфіденційна розмова.

— Тоді після обходу, — сказав Костюк. — Прийдете до мене в кабінет. Вас викличуть.

Він коротко вислухав серце Рязанцева, пробіг очима історію хвороби, подивився на Божену Йосипівну, нічого не сказав і пішов на перший поверх.

Порушивши всі традиції, Костюк почав із другої палати, де лежали «боталята».

Підійшов до хлопчика, що лежав біля вікна. Бліде личко й великі сині очі.

— Ти хто? — спитав у хлопчика,

— Я — Шурик Соломко. А ти хто? — спитав той з почуттям гідності.

— А я — доктор Айболить.

— Неправда, — сказав Шурик. — У доктора Айболита борода й вуса.

— А я поголив бороду й вуса, — сказав Костюк. «Схожий на маму, — подумав він. — Таке ж рішуче обличчя».

— Це геніальний хлопець, — сказав Даня Мовчан. — Він знає марки всіх автомобілів світу. Їй-богу. Він по звуку мотора визначає марку автомобіля. Я перевірив — точно.

— Це правда? — спитав Костюк.

— Правда, — кивнув Щурик Соломко.

— Тоді скажи мені: яка машина гуде так: гу-у-у-у… — сказав Костюк.

Хлопчик замислився і тоді став ще більш схожий на свою маму. Подумавши, відказав упевнено:

— «Студебекер».

— Правильно, — мовив Костюк.

І став уважно слухати маленьке серце Шурика Соломка.

— На коли він призначений? — спитав у Дані.

Той подивився в список.

— На четвер.

— Його оперуватиму я, — сказав Костюк.

Це дуже здивувало всіх, бо такі операції Костюк, як правило, не проводив — оддавав учням.

«Він що — сказився, — подумав Даня. — Мало того, що загарбав собі майже всі складні операції, вже й цього йому замало. Ні, з шефом щось ненормальне коїться».

Розділ 13

Кабінет Костюка не сподобався Рязанцеву. Якийсь був він бідний, мертвий, наче не людина тут жила, а вбога істота без душі. Кабінет було встелено яскраво-синім лінолеумом, — невже не можна було послати гарний килим, подумав Павло Никанорович. Адже в нього іноземці бувають, що подумають вони про нашу медицину, коли побувають в такому кабінеті? І жодної картини на стінах — не те, що бачив якось Павло Никанорович в одній поліклініці, де картини, написані олійними фарбами, створюють затишок і радісний настрій.

Костюк сидів у фельдшерському халаті (в уяві Рязанцева фельдшерським був халат, який запинався ззаду), не видно було білосніжної сорочки з краваткою. На ногах домашні капці. Сидів перед екраном негатоскопа, що світився, — розглядав велику рентгенограму, на якій тінню просвічувалось чиєсь серце й ребра.

— Зачекайте, — кинув Рязанцеву, й той подумав, що не схожий Костюк на справжнього професора — хіба що тільки ростом вийшов у професори. Згадав, як приймав його професор Майзель — то таки справжній професор: як хрустів накрохмалений, халат, як велично торкався до тіла Рязанцева м'якими руками, який у нього кабінет, де висять портрети визначних вчених у старомодних сюртуках, як слухав Рязанцева спочатку дерев'яною трубочкою, а потім і вухом, притулившись теплою щокою до грудей Павла Никаноровича, якому було приємно, що знаменитий професор не гидує ним, а прикладає вухо до його серця, і, звичайно, так можна краще почути, що діється в серці, ніж через усі ці гумові прилади. І сподобалось Павлу Никаноровичу, як потім мив руки професор Майзель душистим милом, а санітарка тримала напоготові білосніжний рушник. Усе було солідно, урочисто, неметушливо. Не було в Майзеля тої різкості й швидкості, яку запримітив Павло Никанорович у Костюка.

— Я вас слухаю, — байдуже кинув Костюк, не відриваючи погляду від «екрана негатоскопа.

— От-от, — гірко сказав Рязанцев. — Я усім теж так казав: я вас слухаю. Таким самим тоном. А сам у цей час думав про службові справи. Поки серце не відмовило.

— Я слухаю, — повернувся до нього Костюк. В його нього погляді був подив. — Уважно слухаю.

Павло Никанорович відчув велике хвилювання,

Сказав — як кинувся з моста у воду:

— Я прошу пересадити мені серце. Я згоден.

— Ого, — звузились очі в Костюка.

— Я знаю все, — гарячково мовив Рязанцев. — Знаю, що перша операція може бути невдала. Знаю, що можу вмерти. Але я вам вірю. Я знаю, що ви готуєтесь до пересадки. І я прошу…

Чого добивався він? Куди штовхала його та безсонна ніч, те безнадійне відчуття загубленості в цьому світі, у вузьких вуличках життя, та самотність нікому не потрібної сталевої кульки, що наближається до борту? Чи, може, потрібна була йому газетна слава, розголос на всю країну, піднесення над мільйонами людей, над їхніми звичайними долями й турботами, над звичайністю їхніх існувань, яка здавалася зараз йому чимось неприродним і ненормальним. Чи, може, була це відповідь на поклик смерті — голос інстинкту, який так гостро відчувають тварини: краще зараз, ніж потім. Краще в такий спосіб, ніж повільне конання зруйнованого тіла. Чи розумів, що ця мить зробила його людиною, і чи знав він, як довго триватиме його людське існування? Хвилину, дві чи вічність? Павлу Никаноровичу чомусь пригадалось, як приходив він на кухню вночі — випити мінеральної води чи компоту, який так гарно готувала його Льоля, — і як у раковині повзали таргани. Він пускав воду з крана, підставляв долоню й спрямовував струмінь води на тарганів. Вони розбігалися в усі боки, борсались, переверталися зі спини на черевце, сукали ніжками, вперто намагались вискочити по слизькій стінці раковини в безпечне місце, але холодний потік води змивав їх, і вони провалювались у темряву каналізаційних труб, а Павло Никанорович, як зачарований, дивився на цю мініатюрну модель вселенського потопу; і коли якийсь спритний тарган усе ж таки відчайдушно видирався нагору, рятуючи своє життя, Павло Никанорович не переслідував його; дарував йому ще кілька днів існування, аж поки тарган не надибає на борну кислоту чи хлорофос у численних приманках, які так уміло розставляла по квартирі жовтоока його дружина Льоля Рязанцева. Павло Никанорович в усьому любив справедливість.

— Я не збираюсь вам пересаджувати серце, — неприязно сказав Костюк.

— Я так і знав, — розпачливо мовив Рязанцев. — У мене інтуїція. Я відчув це на сьогоднішньому обході. Але я прошу вас усе ж таки мені пересадити. Саме мені — й нікому іншому.

— Чому це вам?

— Ви повинні врахувати не тільки стан мого здоров'я, — сказав Рязанцев — в його тоні була та найвища переконаність, яка жене людей на вогнища заради ідеї, — але й інші дані. Мою біографію, мою професію, посаду. На пересадку треба добирати кандидатів, як на політ у космос. Усе треба зважити. Адже про цих людей потім писатиме преса… І в нас, і за кордоном.

«Це маніяк, — подумав Костюк. — Небезпечний маніях. Герострат. Тільки замість храму Артеміди він хоче спалити власне серце. У нього погляд маніяка. Цей напне на грудях, ця брезкла пика і свинцевий погляд. Гарненькі хворі лежать у мене».

— Забудьте про ваші службові чи якісь інші привілеї, — сказав Костюк, не приховуючи роздратування. — У нашій клініці існує одна ієрархія: ієрархія здоров'я.

— Слушно, слушно! — вигукнув Рязанцев. — Ви мене просто не так зрозуміли. Я не намагався використати своє службове становище. Боронь боже. Але я хочу, щоб пересадка створила прецедент, дала надію для тисяч таких самих, як я. Для бійців кабінетного фронту.

Костюк устав, пройшовся по кабінету. Наблизився до столу і чомусь поправив скульптуру: сталеві руки тримають сталеве серце.

Запалив сигарету.

Його треба відправити в лікарню імені Павлова, Хай прикрашає пейзаж коло Кирилівської церкви. Хоч як намагався Костюк утримати в таємниці план пересадки, — нічого з цього не вийшло. Завтра прийде до мене делегація піонерів 131-ї середньої школи, запропонує свої послуги в справі пересадки серця.

— Я не робитиму вам пересадки, — сказав сухо, стоячи навпроти Рязанцева, даючи зрозуміти, що розмова скінчилась.

— Професоре… благаю вас… я не знаю, якими словами… але…

— Більше того, — безжально мовив далі Костюк, — я вас виписую сьогодні.

— Як то? — скрикнув Рязанцев.

— У вас здорове серце. Я не знаю, який йолоп поклав вас у клініку. Ну, з цим я розберуся. Вам не потрібна ніяка операція, не кажучи вже про пересадку. У вас початкова стадія стенокардії. Грудної жаби. Проти цієї хвороби є тільки одні ліки: активне життя. Вам треба схуднути. В ресторанах буваєте?

— Хто ж не буває, — сумно сказав Рязанцев. Ось і докотилася кулька до бар'єра, ось і виходить вона з гри.

— Так ось: ніколи не замовляйте шніцель або котлету по-київськи. В них міститься стільки калорій, скільки під час війни отримував взвод солдатів. Треба менше їсти. І більше працювати фізично. На роботу як добираєтесь? Мабуть, персональною машиною?

Рязанцев не став перечити, хоч добирався він двома тролейбусами — спочатку двадцяткою до Прорізної, а потім вісімкою — вгору по вулиці Леніна, до оперного театру. На вулиці Лисенка, поруч з оперним театром, тулився той вологий підвальчик, де містилась його контора по складанню інструкцій. Дві малесенькі кімнатки, два старі канцелярські столи, секретар-машиністка, прибиральниця та він, П. Н. Рязанцев.

— Ходити тільки пішки, — сказав Костюк. — Вісім кілометрів на день. Ясно?

— Так точно, — відповів Рязанцев. Майзель — той би виписав рецепт на іменному бланку, потім довго пояснював би, якої дієти слід дотримуватись, розписав би акуратно по годинах весь режим дня, а цей солдафон…

— Тоді все. До побачення. Зараз вам випишуть довідки і йдіть додому.

Рязанцев, блідий, перебував, здавалось, у стані летаргії. Нарешті підвівся, непевним кроком пішов до дверей. На порозі зупинився, глянув на Костюка. Той знову ввімкнув екран негатоскопа.

— Історія вам цього не простить, — голосно сказав Рязанцев.

— Нічого, — обернувся до нього Костюк. — Аби люди простили. З історією ми розберемось.

Що таке історія, машинально думав Рязанцев, йдучи по коридору. «Історія — це єдино можлива й офіційно затверджена точка зору на події минулого». Історія осудить таких, як Костюк. Він пішов у канцелярію, щоб подзвонити Льолі — хай не пошкодує на чоловіка троячку, найме таксі й приїде до нього в цю жахливу лікарню.

І раптом Павло Никанорович відчув дивне полегшення, тихий момент блаженства. Скінчились його нічні муки, скінчились лікарняні запахи, розмови про операцію, одноманітна лікарняна їжа — хіба можна порівняти це з Льолиним неперевершеним кулінарним мистецтвом! Скінчились ідіотські побрехеньки Дахна, безграмотна балаканина Курінного, ворожість Максимова, цього псевдогероя, який примазується до слави розстріляних футболістів, і ще невідомо, чому його не розстріляли — чи не було часом в його історії чогось темного, бо всяк знає, що гестапо, коли хтось потрапляв до його лап, так просто не випускало, не виходили звідти люди живими. Справжні люди.

Рязанцеву невимовно гидким став весь цей лікарняний світ, сірі халати хворих, гарненькі молоді сестри (мабуть, квітне тут аморалізм і перелюбство серед персоналу), довгі коридори й світляні табло над дверима палат. Цей світ уже був для нього по той бік життя. Справжнє життя вирувало там, надворі, де сніг, де бульдозери гудуть на шосе, де весела передсвяткова штовханина в магазинах на Хрещатику (наближається Жіночий день — 8 Березня), де живуть його кохані жінки (треба буде купати їм гарні подарунки: Льолі шкіряну сумку імпортну, бажано білу, до білого шерстяного костюма, Юлі намисто з бурштину — кажуть, це дуже модно, й бурштин зараз у ціні на міжнародному ринку, а Ніка заслуговує на якусь срібну оздобу до чорної концертної сукні).

Костюк, як тільки-но вийшов Рязанцев, покликав до себе Божену Йосипівну. Вона прибігла, захекана, з переляканим обличчям. Костюка вона боялась, як вогню.

— Божено Йосипівно, ви який інститут скінчили?

— Київський, — відповіла вона, не розуміючи, про що йдеться.

— Ні, я питаю — медичний чи ветеринарний? — різко сказав Костюк.

— Медичний… А що таке?

— Шкода. Бо якби ветеринарний — робили б кастрацію поросят. Заробляли б великі гроші. І людей би не чіпали.

— Що сталось… Андрію Петровичу?

— Якого біса ви прийняли у клініку цього Рязанцева з сьомої палати? Ви що — не бачите, що це не наш хворий?

— Не я його приймала, — почала виправдовуватись Божена Йосипівна. — Його поклав завідувач відділення.

— Це непорядок, — гостро сказав Костюк. — У нас справжні хворі своєї черги чекають, а ми беремо чортзна-що. Я вас попереджаю,

— Добре, Андрію Петровичу. Я зважу, Андрію Петровичу.

— Я хочу поговорити з Курінним. Приведіть його або привезіть, якщо не може ходити.

— Зараз, Андрію Петровичу.

Божена Йосипівна мала такі ж здібності до хірургії, як Костюк до балетного мистецтва; але в неї, як і в тисяч інших лікарів, ніхто ніколи не питав про здібності, а просто дали диплом, коли здала вона державні іспити, й сказали: йди, працюй. Між тим, у товстій, добрій Божені Йосипівні гинула блискуча домогосподарка, мати щонайменше як п'ятьох дітей. А насправді ж мала вона тільки одну доцю, та й тій не могла приділити хоч трохи часу, бо закінчувала дисертацію. Колись соціологи підрахують, скількох ненароджених дітей позбулось людство внаслідок згубної звички жінок писати дисертації — й тоді шкідливість цієї звички визначиться надто ясно: на одній чаші терезів будуть недоглянуті діти, недолюблені чоловіки, недосягнений родинний лад, а на другій — закурені порохом, нікому не потрібні томи в коричневих палітурках, муки компілятивних літературних оглядів, безпорадність таблиць, заплутаність методик, — весь той пісок науки, з якою майже ніколи не висіваються зерна істини.

«Жінка як жінка, — подумав Костюк. — Якби я схотів вигнати її — це важко було б зробити: вона справляється зі своїми обов'язками… Краще б сиділа дома, маринувала огірки».

Він не знав, що Божена Йосипівна була, може, кращою лікаркою, ніж ті визначні спеціалісти, що оточували Костюка, бо вона знала, які слова треба сказати хворому, який вмирає вночі, коли сила життя слабне, коли згасає якась свічечка, запалена всередині людини. Божена Йосипівна під час нічних чергувань не спала в ординаторській, чекаючи, коли покличуть її дивитись на агонію, а сиділа коло ліжка такої людини й говорила слова, які говорять хворій дитині — такі наївні й бабські слова, такі далекі від усякої науки, що аж соромилась вона їх, не хотіла, щоб чули їх медсестри. Не одну душу розрадила вона тими словами перед останнім подихом.

Не знав цього Костюк.

У кабінет повільно, важко відсапуючись, зайшов Курінний, підтримуваний Боженою Йосипівною. Він цікаво озирався, бо вперше ступив у кабінет людини, про яку так багато наслухався в лікарні. Подумав, що в цього високого чолов'яги дуже серйозний вигляд — як у секретаря їхнього райвиконкому Онопрієнка, ще й серйозніший, тільки от зачіска підкачала — наче в урки, що по амністії з табору повернувся, непрофесорська зачіска, факт. А кабінет бідненький. Навіть у їхнього голови колгоспу кабінет куди кращий. По-перше, в Спиридона Матвійовича сріблом по стіні накат пущено; по-друге, стоїть у нього в кабінеті приймач Мінського радіозаводу; хоч і не працює, а все ж красиво; потім коло вікна в діжці стоїть лимонне дерево; лимони, щоправда, не ростуть, але Максим Якович якось упевнився, що дерево — таки лимонне: на одній нараді сів поруч і відщипнув листячко, розтер його в пальцях, як м'яту, й понюхав: відчув ніжно-гіркий запах лимона; опріч усього, на стіні в кабінеті Спиридона Матвійовича висить кольорова картина «Село Млини в 1970 році», написана ще років десять тому, коли збирались робити з Млинів агромісто. Гарна картина, тільки подерта в одному кутку.

Божена Йосипівна вийшла, а Костюк всадовив Курінного на дивані й сам сів поруч. Спиридон Матвійович так не робив: перед його столом стояв довгий стіл, вкритий червоним крамом, стояли стільці, й коли хто заходив, Спиридон Матвійович, який взимку мав звичай сидіти у кабінеті в пальті й шапці, вказував пальцем, куди сісти, без всяких церемоній.

— Ну що ж, Максиме Яковичу, — сказав Костюк. — Будемо говорити відверто. Вам треба робити операцію. Інакше…

— То робіть, як треба, — сказав Максим Якович.

— Так то так… але це трохи незвична операція. Потрібна ваша згода й повне розуміння того, що це за операція.

Максим Якович запитально подивився на Костюка: чого він крутить? Хай хоч так буде, хоч так, аби вже знати. Бо ось надворі пахне весною, й потягло Курінного додому, остогидла йому ця лікарня. Скоро почнеться відлига, крига на ставку стане жовта й порепається, й земля де-не-де прогляне на горбах, і вечори посвітлішають, і вологі вітри принесуть незрозумілий запах місяця березня, й на душі стане хороше, неспокійно.

— Ми пропонуємо вам пересадити серце іншої людини, — сказав Костюк.

Ага, ось воно що: те, про що читав сьогодні вранці Ваня Дахно.

— Як то — іншої людини? Хто ж дасть? — спитав Курінний, відчуваючи сухість у роті: не треба було їсти той сирок, що приніс учора Мишко, солоний дуже, а тепер пити хочеться.

— Серце буде. Це наша справа. Ви даєте згоду?

— Стривайте, стривайте, — мовив повільно Курінний, бо відчув, що якісь страшні слова змикаються кільцем навколо нього і що не треба поспішати: це як коли йшли на них німці, а йшли вони хитро, ховаючись за танками, і як хто з хлопців поспішає, то неодмінно в того патрон заклиниться в диску, і в кого руки трясуться, той ніколи не поставить патрони рівненько, ще й на морозі, а тут треба стріляти, бо ось вони вискакують із-за танка, вперті такі, кляті душі, й воювати вони вміють, з ними гав не лови.

— Щось я не второпаю, — сказав далі Курінний. — Що буде? Чи живе серце, чи мертве, чи, може, протез який? От, приміром, у нашому селі в Стьопки-комірника гарний протез на руці. Навіть пальцями ворушить.

— Вважайте, що це буде мертве серце. Серце мертвої людини.

— Що ви? — сказав Курінний. — Сказились? Мене ж із мертвим серцем засміють у селі. А жінка що скаже? Вижене. Ні в якому разі!

Він уявив, як люди вказуватимуть на нього пальцями, гомонітимуть — це той Максим, що з мертвим серцем ходить, як дядьки питатимуть — як воно там, чи не холодно в грудях, як баби насміхатимуться, питатимуть: чи тільки мертве серце поставили Максимові, чи, може, ще щось пришили. Не доведи господи такого сорому.

— Пробачте, — сказав Костюк, якого починала вже дратувати ця розмова і впертість цієї лисої людини. — Я не зовсім точно висловився. Воно не мертве. Серце живе, бо інакше воно не працюватиме. Розумієте? Воно береться в приреченої людини, але має бути ще живе, тобто зберігати всі ферментні процеси в м'язовій тканині.

«Дуже зрозуміло я пояснюю», — подумав Костюк.

— Живе? — ще більше злякався Курінний. — Та ви що? Та хіба я вбивця якийсь, чи що? Ні. Ви, конєшно, звиняйте, коли щось не так, але не хочу я вашого серця. Краще померти, ніж так жити — з краденим серцем.

— Стривайте, — ледве стримуючись, сказав Костюк. — Ви кажете не те. Ми даємо вам серце. Нове серце. Чиє — це вас не стосується. Все робиться по закону, ми нікого не кривдимо. І я не розумію, які можуть бути розмови про живе чи мертве серце. Треба про життя думати. А серце — це шматок м'яса, мішок, який все життя знає лише систолу (він сильно стиснув кулак) та діастолу (він розтулив кулак). Систолу й діастолу.

Зовсім неприємним став Курінному цей чоловік, що нагадував Онопрієнка. «Іч, стерво, — подумав Курінний, — чого ти лякаєш? Сам знаю, що швидко мій кінець, але що поробиш. Колись і ти помреш, і тебе не мине ця доля. Чого ж ти лякаєш? Хочеться тобі різати — то й ріж своїх собак, чути, як вони гавкають у сусідньому підвалі».

Підвівся Максим Якович і сказав:

— Для вас — шматок м'яса, а для мене — серце. Хай погане, та своє. Людина не може без серця. Я вже піду.

— Як знаєте, — сказав Костюк. — Ми вас не силуємо. Але ми будемо змушені вас виписати.

— Заждіть до післязавтра, як можете. Подзвоню, щоб колгосп машину дав. Я ще хочу телевізор купити, так одразу відвеземо.

— Звичайно, — сказав Костюк. — Скільки треба, стільки…

— Я вже піду, — сказав Курінний. — До побачення.

Як підійшов до дверей Максим Якович, тоді сказав тихо, з винуватим виглядом:

— Ви вже не гнівайтесь на мене. Не можу я інакше.

— Ну що ви, — сказав Костюк. — Я був би щасливий, коли б помилився в діагнозі. Через місяць напишіть, як себе почуваєте.

— Добре.

Костюк сидів за столом, схиливши голову на руки. «Навіщо я все це роблю, — подумав він. — Навіщо я б'юсь, лаюсь, метушусь, навіщо здалась мені ця трансплантація? Маніяк, якому вона потрібна, як собаці п'ята нога, домагається операції. Людина, для якої ця операція останній шанс вижити, відмовляється. Чи є в цьому якась логіка? І взагалі — чи коли-небудь керуватиметься цей світ законами розуму? Чи, може, в цьому Курінному є якась вища правота, неприступна для мого розуміння?» Він зітхнув. Подивився в план, що склав на сьогодні. Так робив завжди, виписуючи на старі аркушики з календаря всі свої справи — щоб чогось не забути. Крім обходу, лікарської конференції та розмови з можливим кандидатом на пересадку (стояло в плані: 7 палата, Курінний), Костюк ще мав зустрітися з виконробом, котрий закінчував переобладнання післяопераційного боксу, в якому мав би перебувати хворий після трансплантації. Спеціальна установка повинна була подавати стерилізоване повітря; виконроб скаржився на нестачу труб, вентиляторів, білил та інші об'єктивні труднощі, й Костюку доводилось дзвонити на завод «Більшовик», де його знали й де колись виготовляли йому барокамеру, просити допомоги. Та, крім об'єктивних труднощів, виявилось, що виконроб — виняткове ледащо й крутій. Костюк із ненавистю подумав, що вже бачити не може цю миршаву людинку з червоними плямами на обличчі, в якої очі так і бігають, щоб когось обдурити чи вициганити спирт; і ця гнида отримує регулярно зарплатню, прогресивки й премії, користується всіма правами громадянина СРСР, ще й треба з ним себе стримувати, бо може напаскудити… Ще й невідомо, як працюватиме складна установка для стерилізації повітря й чи надійною виявиться система шлюзування. Потім о першій годині дня вони мали з Голубом випробувати мікро-АШК (на це Костюк відвів годину), потім треба було бігти на засідання вченої ради медичного інституту, де мав відбутися захист докторської дисертації на тему «Стафілококове носійство й проблема його санації». Хоч тема була начебто й не хірургічна, але Костюка вона дуже цікавила: траплялись випадки, коли оперовані хворі вмирали від нагноєнь, викликаних патогенними стафілококами, — й ніякі антибіотики не могли зарадити. Стафілококи, які носить на слизовій оболонці горла й носа майже половина людей, потрапивши в знесилений організм оперованого хворого, ставали вбивцями. Костюк організував при клініці невелику бактеріологічну лабораторію, яка провадила регулярне обстеження медичного персоналу на стафілококове носійство. Ті, в кого виявились патогенні стафілококи, були змушені надягати спеціальні маски й проходити курс лікування. Але чи допомагало це? Подеколи, особливо влітку, стафілококові ускладнення вбивали хворих. Особливо грізними були б ці ускладнення для людини з пересадженим серцем, яка мала отримувати в великих дозах препарати, що пригнічують імунітет. Один прихований носій стафілококів міг звести нанівець зусилля всієї клініки, скомпрометувати саму ідею трансплантації серця.

О п'ятій годині Костюк мав виступити на районному вечорі, присвяченому Міжнародному жіночому дню: дзвонили з райкому, просили виступити. Вони умовилися з Валентиною, що вона прийде на цей вечір.

Він знову зітхнув. Бачив її не так часто, як хотілося б, із Сергієм теж бачився зрідка — хлопець живе своїм життям; якісь друзі ходять до нього, дівчата, влаштовують танцюльки, а хто вони — невідомо.

У кабінет несміливо зазирнула Божена Йосипівна.

— Андрію Петровичу, пробачте. З вами хоче поговорити Максимов із сьомої палати.

— Зараз.

У палаті нікого, крім Максимова, не було. Курінний пішов дзвонити в районне відділення міліції до Мишка, щоб той організував із колгоспу машину, Рязанцев отримував довідки, а Дахно десь заливав медсестрі Кірі про свої любовні пригоди в Італії.

— Я хочу сказати вам кілька слів, — похмуро мовив Максимов.

— Кажіть.

— Будемо говорити відверто. Не люблю я всяких антимоній. Я знаю, що скоро зіграю в ящик. З чотирма інфарктами довго не протягнеш.

Костюк промовчав.

— Але мені ось так треба прожити хоч три місяці, — провів Максимов по горлу рукою. — І я прошу: подаруйте мені ці три місяці. Зробіть що завгодно: пластмасове серце чи мотор від мотоцикла вставте — аби воно билося. Більше я не прошу. Тільки три місяці.

— Навіщо вам саме три місяці?

Нікого в палаті, крім Максимова й Костюка, не було. Сонлива тиша стояла в клініці (сьогодні був неопераційний день). Ніхто не бігав за Костюком, не тицяв на підпис якісь папірці. Ніхто сьогодні не помер уночі, й ніхто наче не збирався цього робити вдень, а навпаки — Костюк дозволив повиписувати багатьох із клініки, бо хотіли на свято бути дома й не було чого лежати їм у клініці, нудитись. Це гарний день, коли нічого не відбувається в клініці.

День без надзвичайних подій.

— Бачите, — сказав Максимов. — Справа в тому, що я спортсмен. Професійний спортсмен. Все життя грав у футбол.

— Знаю, — сказав Костюк. — Я бачив вас і до війни, й коли ви грали з німецькою командою.

— Ви були в сорок другому в Києві? — здивувався Максимов.

— Був.

— Після війни я перевівся. Серце, як ганчірка. Навіть не міг виступати в команді ветеранів. Став тренером. Середнім тренером — із тих, знаєте, що їздять по обласних містах із поганенькими командами. Собаче життя. Готелі, гуртожитки, хлопці, як правило, до спорту ставляться несерйозно, п'ють. А коли команда починає програвати — хто винен? Тренер. І тренера женуть, як собаку. Ну, а коли почалося це, — він пальцями торкнувся грудей, — то я й зовсім вийшов у тираж. Нема більше Максимова. Є інвалід Максимов, який дивиться матчі по телевізору. Та й то жінка боїться, щоб не вмер під час матчу, бо й таке, кажуть, буває.

— Буває.

— Ну от. Але в мене є син. Ігор Максимов.

— Це ваш син?.. — спитав Костюк. — Стрибун у висоту?..

— Так. Він хоче побити рекорд Брумеля. Він може стати найкращим стрибуном світу. Коли я дивлюсь на нього, згадую себе. В мене теж була стрибучість непогана… Ноги міцні. Через три місяці — першість Європи. Ігор має туди їхати. Він повинен стати чемпіоном. Я не можу зараз померти — розумієте? Не можу. Бо якщо я помру, все полетить шкереберть. Буде порушено режим тренувань, і він програє. Або його зовсім не візьмуть у збірну.

«Від цього не програють першість Європи», — подумав Костюк. Максимов перебільшує значення своєї смерті. Костюк пригадав одного з найкращих молодих футболістів країни, в якого у розпалі сезону помер батько. Вже через кілька днів після похорону хлопець показував блискучу гру.

— З вами питання не вирішене. Тепер ми якраз вами займаємось. Треба ще провести деякі дослідження. Не виключено, що ми запропонуємо вам операцію.

— Я готовий. Хоч сьогодні.

— Дуже складну операцію.

— Я везучий, — сказав Максимов і пригадав концтабір на Сирці. — Проскочу.

— Через кілька днів я вам скажу.

— Дякую. Я знаю, що це за операція.

— Не боїтесь?

— Боюсь. Але вірю, що проскочу. Аби добре серце. Таке, як у мене в молодості.

— Постараємось підібрати добре серце, — всміхнувся Костюк. — Але поки це попередня розмова. Ми будемо радитись.

Зайшовши в кабінет, Костюк витяг із шухляди пляшечку з валокордином. Відкоркував, перевернув догори дном і почав спостерігати, як повільно спадають у склянку з вузького отвору бурі краплини. Додав води й випив, скривившись, цю гіркувато-м'ятну рідину.

…Дню цьому, здавалось, не буде кінця. АШК працював нормально, й Костюк подумав, що хоч один етап підготовки до трансплантації завершено; Боря Голуб був у поганому гуморі, мовчазний і ніяк не зреагував на повідомлення про те, що Курінний відмовився від пересадки. Дисертація розчарувала Костюка, бо принципово нового в ній не було: старенький дідусь, у якого руки тремтіли, як у школяра, вирішив успішно закінчити своє життя з дипломом доктора наук. У цій дисертації було багато поту й мало думок. Це була дисертація, народжена, як сказав би Голуб, під знаком Міцної Сідниці. На засіданні Костюк зустрівся з Майзелем. Вони поздоровкались, як найліпші друзі: так вимагав обов'язковий ритуал засідань вченої ради. Костюк взяв потихеньку в секретарки бюлетень, проголосував «за» (чомусь шкода йому стало цього лякливого дідугана, який все життя просидів у лабораторії, чесно пересіваючи свої стафілококи), віддав бюлетень і пішов собі геть.

Сірий дощовий день на бульварі Шевченка, дощ швидко з'їдає залишки снігу, сірий, з вологим вітром день, чавунна огорожа й гойдливі вершки тополь, багато молоді юрмиться коло світло-жовтого університетського корпусу — славнозвісного будинку колишньої 1-ї класичної гімназії імені імператора Олександра… Передсвяткове збудження відчувається в місті; важкою червоно-фіолетовою барвою наливається колонада головного університетського корпусу; Костюк подумав, що навіть коли помре, то все одно залишиться в цьому місті, бо має право на це, бо тут народився, — саме в цьому місті хоче померти і залишитись тут, серед дерев Шевченкового парку, недалеко від клінік медичного інституту, де минула його молодість, недалеко від свого дому, на якому колись висіла емальована табличка з написом:

Доцент П. Г. Костюк.

Дитячі хвороби.

І залишився в його пам'яті батько — високий мужчина з сивими козацькими вусами, котрий сидить за роялем, акомпанує, а мама співає арію Баттерфляй. Мама гарно співала, молода ще тоді й красива. «Скоро день настанет, пройдет и наше горе…» Все пройшло, проминуло, пролетіло, — і ось березневий дощовий день, і черги на таксі, і черги коло телефонів-автоматів, і черги в парфюмерних магазинах — всі кудись хочуть поїхати, комусь подзвонити, комусь купити подарунок, а ти йдеш по бульвару Шевченка, і нікому до тебе нема діла, й тобі однаково — ти не почуваєшся чужим, бо це місто — твій кисень, ти ним дихаєш, і цим містом дихали твої батьки й дихатимуть твої діти.

Районний палац піонерів був щойно збудований на околиці міста, де нічого від Києва не лишилось — ні пагорбів, ні старих дерев, ні ампірних будиночків, усе нове, все таке, як усюди — від Ташкента до Архангельська: нові споруди, простір, рівні проспекти та далекі дими над заводами. При вході стояли чемні молоді люди й давали жінкам гілки живих квітів. Костюк прийшов рівно о п'ятій — у фойє Валентини не було. Він хотів зазирнути в зал, може, вона там, але тут підійшла до нього Марія Олександрівна Чуєва, секретарка райкому, й повела його в кімнату президії. Там було багато народу, Костюк почав з усіма знайомитись, невдовзі їх повели на сцену й посадовили за стіл президії. Лише тоді Костюк побачив Валентину. Сиділа в останньому ряду на підвищенні. Вона була сама в ряду. Здаля здавалась дівчинкою, що випадково потрапила на збори дорослих людей. «Ох ти моє малятко», — подумав Костюк.

Вечір був не стандартний — не виголошувалась на ньому обов'язкова годинна доповідь з цифрами, а просто — жінок вітали мужчини. Першим говорив паровозний машиніст, який сказав, що в нього шестеро дочок і це показує, що він розуміє, яку роль відіграють у житті жінки, і що всім — матерям, сестрам, дочкам — складає він у цей день поздоровлення, але все ж непогано було б запровадити міжнародний чоловічий день. Всі сміялись, і Костюк подумав, що цей машиніст — дуже симпатична людина. Потім Чуєва надала слово поетові Богдану Ярчуку. Костюк чув це прізвище. На трибуну вийшла худа лобата людина в окулярах із досить похмурим виглядом обличчя; лише потім, коли Ярчук усміхнувся, Костюк побачив, що в нього ще дуже молоде обличчя, й усмішка соромлива, і нема в ньому ніякої похмурості.

— Поставте пам'ятник жінці, — сказав Ярчук. — Поставте пам'ятник серед степу, віддаля од осель, наодинці з гомоном трав. Поставте пам'ятник моїй односельчанці Марії Ткачук, яка загинула в полі, затуляючи дітей своїм тілом від німецьких куль. Поставте пам'ятник Надії Якименко, котра впряглася в плуг у сорок шостому голодному році й нагодувала хлібом дітей твоїх, Україно. Поставте пам'ятник матерям нашим, безсонним їхнім ночам, їхнім сльозам та турботам. Поставте пам'ятник коханню: вибудуйте його зі співу птахів, з найміцнішого граніту, з хмар та світанків, із квітів і сталі. Поставте пам'ятник жінці. Поставте пам'ятник тим, хто сидить у цьому залі, тим, хто вже не прийде на наше свято, й тим, хто ще народиться. І хай буде це найдорожчий, найвищий пам'ятник у світі — пам'ятник переможній силі жіночої краси і любові.

Ярчуку довго аплодували. Настала черга Костюка.

Костюк повільно вийшов на трибуну — він не готувався до цього вечора, за весь день не було навіть часу подумати, що сказати цим людям.

Що сказати? Він уявив обличчя матері Шурика Соломка, її намоклий каптур, її темні, згаслі очі. Він почув голос своєї матері — її чисте сопрано, почув голос Баттерфляй: «Скоро день настанет, пройдет и наше горе…» Він згадав Світланку, й потім біль пронизав його, коли згадав дружину, яка вже не прийде на це свято, й він побачив Валентину, яка сиділа в останньому ряду, не зводячи з нього очей, — і він подумав про те, як дивно, що всі вони вміщаються поруч, різні люди й різні жінки, існують поруч у його свідомості, і що вони — незнайомі в житті — розмовляють поміж собою, наче давно знають одна одну. Та хіба скажеш про це, коли стоїш на трибуні, коли відомо, що ти хірург і що твоє покликання на цьому вечері — виконати певну суспільно-виховну функцію?

— Я не знаю, — сказав Костюк, — чи варто витрачати гроші на пам'ятник, як пропонував тут поет Ярчук. Краще кілька дитячих садків збудувати. Нам треба звільняти жінок від тисяч побутових турбот. Ми провели в нашій клініці соціологічне дослідження: в середньому кожна жінка витрачає на всякі домашні справи — покупку продуктів, готування обіду та інше — по три-чотири години в день. Нам треба цінити й шанувати жінку, бо чого ми варті без неї? Величезним історичним досягненням Радянської влади є розкріпачення жінок. Особливо добре це розуміємо ми, лікарі. Хто був на війні, той знає, що наші госпіталі тримались на жінках. Та й зараз наша клініка нічого не була б варта без жінок. Але звільнивши жінку, надавши їй рівні з чоловіком права, ми інколи забуваємо, що вона — все ж таки жінка. Ми садовимо її на трактор, забуваючи, що вібрація дуже шкідливо впливає на організм жінки. Та що там трактор! Ось коло нашої клініки копають рівчаки для труб — і мені соромно проходити повз ці рівчаки. Бо чоловік-бригадир походжає, руки в кишенях, морда ледь не лусне, командує собі, а жінки землю копають. І ще одне. Маріє Олександрівно, ви були в нашому інституті. А внизу, коло мостів, магазин бачили?

— Так, — невпевнено сказала Чуєва.

— Навпроти того магазину поставили лоток. Скляний, модерний. Мало їм магазину. В тому лотку з самого ранку продають горілку й вино на розлив. Я, коли йду на роботу, завжди бачу натовп мужиків, які зрання набираються. Вино продає здоровий парубок. Це чортзна-що таке! Я прошу вас вжити заходів. Позакривайте всі забігайлівки — і це буде найкращий подарунок жінкам. І взагалі — давайте менше виголошувати гарних слів. Й пам'ятаймо слова Леніна, котрий казав, що кращий спосіб зустріти ювілей — сконцентрувати свою увагу на невирішених питаннях. Мій ідеал, як хірурга: ніколи не оперувати жінок. Не бачити хворих жіночих сердець. Давайте допомагати жінці — де можна й чим можна.

Він здивувався, коли почув, як довго й гаряче аплодують йому незнайомі люди в цьому залі. Тут сиділи переважно жінки з навколишніх підприємств, скромно одягнені, з простими обличчями. Була в оплесках і поглядах цих жінок велика доброта. Саме так: доброта, він безпомилково відчув це.

Коли закінчилась урочиста частина, Костюк підійшов до Ярчука. Той замислено одягався, замотуючи горло шерстяним шарфом.

— Ви на мене не ображаєтеся? — спитав Костюк.

— Ні, — сказав той, і вигляд у нього знову був похмурий, і Костюк побачив гіркі зморшки в куточках губ. — Ми говорили про одне й те ж. Тільки різні системи переказу думок.

— Чому українці так люблять гучні слова? — спитав Костюк.

— Кожна мова має свої іманентні закони, які формують світогляд людей… їхні уподобання. Наша мова — це мова людей лагідних, співучих, поетичних. Вона не терпить брутальності й знедуховленого прозаїзму. Так, як не терпить цього наш народ.

— Дивно, — сказав Костюк, — я завжди вважав себе українцем. До речі, а як бути з Шевченком і Стефаником? Чи вважаєте їх за українців?

Богдан Ярчук насмішкувато подивився на Костюка, надягнув берет, звів комір куртки.

— Так, — сказав чемно, — в історичній літературі існує припущення, що вони українці.

— І на тому спасибі, — сказав Костюк. — Якщо буде бажання, приходьте до мене, поговоримо. Тільки подзвоніть заздалегідь.

У фойє його чекала одягнена Валентина. Він торкнувся рукою її мокрого хутра.

— Знаєш, — сказав він, — інколи мені здається, що ти мене кохаєш.

— Тобі тільки здається, — весело відповіла вона.

— Звідки ти взнала, що я хочу піти звідси? Й одяглась?

— Телепатія.

Вони вийшли на вулицю, й Костюк побачив, що на них з цікавістю поглядають люди, які стояли на сходинках перед палацом. На місто впав туман. Навколо автомобільних вогнів утворювалося сяйво.

— Я стаю популярною людиною, — сказав він.

— Так, — підтвердила Валентина, — ще кілька таких промов — і тебе нікуди не запрошуватимуть.

— А що я такого сказав?

— Даремно ти так Ярчука спалив. Він гарний поет. Його промова — як квітка. А ти приставив до неї сірники. Й вона згоріла. Бо вона паперова. Але й за це я тебе кохаю. За те, що ти такий страшний раціоналіст. Кохаю. Дуже кохаю.

Вони трохи відійшли вбік від палацу — туди, де стояв Валентинин «Москвич», — і він поцілував її. Побачив, як здивовано зиркнули на нього якісь молоді хлопці, що бігли до тролейбуса, несучи спортивні сумки, в яких виблискували пляшки з горілкою.

— У тебе очі круглі, — сказав він. — Дуже круглі очі. І ніс бараболею.

— Неправда, — сказала вона. — У мене очі квадратні. А ніс римський. А в правій кишені лежить ключ від дачі. Уявляєш — порожня дача? Що ти робиш на свята?

— Сергій їде на змагання. Я вільний.

«Я вільний, — подумав він. — Я вільний». І від цієї думки йому стало сумно.

Розділ 14

Професор Майзель мешкав на Куренівці, неподалік од станції юних натуралістів. Боря Голуб прокляв усе на світі, поки знайшов той провулочок і обнесену високим парканом професорську садибу. Хто з старих киян не знає прізвища Майзеля? Мабуть, нема такого, бо батько Степана Карловича, старий Карл Майзель, створив у Києві років вісімдесят тому зразкове квітникарство. По всьому місту їздили, розвозячи квіти, фірмові вози з червоними бортами, на яких було виведено каліграфічними літерами стандартний напис: Карл Майзель. Квіти. Karl Meisel. Blumen.

Жодне весілля чи похорон у місті не обходились без участі фірми Карла Майзеля, яка мала магазини квітів на Хрещатику, Фундукліївській, Великій Підвальній, Маріїно-Благовіщенській та Миколаївській вулицях. Чого бажаєте? Білі айстри на похорон, якщо мрець чоловічої статі, й ніжно-бузкові — якщо померла жінка; а коли в 1895 році граф Дадіан де Мінгрелі, котрий зупинився в київському готелі Ліон-Дор, пустив собі кулю в серце з певних фізіологічних та фінансових причин, його обклали жовтими хризантемами — цим символом передчасного в'янення та легкої меланхолії, бо граф усім остобісів — особливо кредиторам. Голландські тюльпани найніжніших тонів квітчали шлюбні церемонії, і, скажімо, коли мільйонер Святополк Червертинський віддавав дочку заміж, фірма «Карл Майзель» змушена була спустошити всі свої тюльпанові плантації, добившись на цьому доброго зиску. Змалку Степан Карлович ріс серед квітів: можливо, через це він згадує свої дитячі роки, як велике свято або як великий похорон, коли в кімнатах багато квітів, меблі зсунуті, й по квартирі вештаються якісь незнайомі люди. В їхньому домі завжди тінями тинялись материні тіточки з Богуслава, богомільні приживалки, нянечки, невдахи садівники, котрі намагались виростити блакитну троянду або чорний бузок. Мати Степана Карловича — пухка низенька жінка — всім давала притулок, усіх пригощала, вела домашнє господарство, ще й до квітів устигала докласти рук. Карл Йоганович Майзель безтямно любив свою чорняву дружину, свою Катерину Прокопівну, котра, походила з зубожілого міщанського роду, в якому жила. вперта легенда про колишнє дворянське походження — тільки, мовляв, документи, що підтверджували це, загубились. Катерина Прокопівна, вважаючи себе у душі дворянкою, одначе не гидувала чорною роботою, через що і покохав її Карл Майзель. Її руки звикли до гною й чорноземлі, до кволих стебел розсади. А ввечері Катерина Прокопівна співала з дівчатами-наймичками тужливі пісні, й перед очима Карла Йогановича поставали озера Пруссії — тихий рай і його молодість, чисті озера Пруссії, осінні пагорби й багряні ліси; він думав про те, що українські пісні навдивовиж пасують до світлих прусських пейзажів, до блакитних пагорбів на обрії — до всього того, що робить німців сентиментальними людьми.

Хвіртку з рипом відчинила згорблена бабуся — така старенька, що зморшками вкрився навіть її ніс. Обличчі її нагадувало шкаралупу висохлого грецького горіха.

— Я до професора Майзеля, — сказав Голуб. — Можна його бачити?

— Професор Майзель живе отам, — сказала бабуся. — Проходьте, він, здається, вдома.

Треба було пройти повз великий кам'яний будинок до невеличкої, обкладеної цеглою будівлі, що слугувала колись за сарай. Боря Голуб зрозумів, що йому відчинила хвіртку дружина Степана Карловича, яка була старіша за Майзеля на десять років. Майзель, щоб не роз'ятрювати своє серце картинами безжального нищення й розпаду жіночої плоті, не витримавши старечо-склеротичної сварливості своєї дружини, пішов у сарай, залишивши дружині й двом синам та численним правнукам великий будинок. Його дружина була колись прима-балериною Київського оперного театру, й роман молодого лікаря Степана Майзеля з цією жінкою викликав свого часу багато пересудів.

Голуб постукав і довго чекав, аж поки за дверима зашаруділо.

На Майзелеві був стебнований шлафрок, вже досить потертий, та незважаючи на це, постать старого дихала чистотою й доглянутістю, наче була в нього жінка, котра дбає про нього; Боря не знав, що Степан Карлович робив усе сам — прибирав свій будиночок, віддавав білизну в пральню, прасував сорочки, готував їжу. Майзель провів Голуба через холодний великий покій, в якому нічого, крім картин, не було: на стінах висіли картини, написані олійними фарбами, й попід стінами стояло теж багато картин, повернутих до відвідувачів сірими полотняними задниками. В кабінеті Степана Карловича також висіли картини, написані в сумній левітанівській манері, — все пейзажі, серед яких був лише один портрет: дуже гарна жінка, схожа на циганку.

Ось якою вона була тоді, коли осипали її на сцені квітами шанувальники й стрілялися через неї офіцери.

Біля столу, на різьбленій дубовій підставці, стояла мармурова Венера, і мармур був такий старий, що здавалось, це не мармур, а віск. На величезному килимі над софою пласко, мов картина, висів образ святої богоматері в багатих золотих ризах: подарунок і благословення матері, Катерини Прокопівни.

В кутку, коло книжкової шафи, стояв мольберт.

— Сідайте, — сказав Майзель. — Ви, звичайно, знаєте вірш Соловйова: «Панмонголизм, хоть слово дико, но мне ласкает слух оно»?

— Знаю.

— В цих рядках треба замінити одне слово. Замість «панмонголизм» написати «кібернетизм». Каву питимете?

— Охоче.

Майзель взяв із підвіконня дивний срібний прилад із двома невеличкими кранами, поставив на стіл, підпалив під цим приладом спиртівку. Через деякий час із краників у чашки полилась гаряча брунатна рідина.

Майзель дістав зі столу Борин рукопис.

— Я уважно прочитав те, що ви написали. Я дуже, хотів би, щоб цей документ був якнайшвидше надрукований. Я напишу рекомендацію в будь-який журнал чи видавництво — можете на мене в цьому покластись.

«Ще б пак, — подумав Боря. — А він непоганий хлопець. Ось що значить стара школа. Він таки розуміється на літературі. Ні, я завжди казав, що гімназія…»

— Це повинно бути надруковано, — вів далі Майзель, — щоб людство знало, яка реальна небезпека йому загрожує. Це повинно бути надруковано, щоб я мав змогу публічно відповісти на ваш «Канон». Ви коли вчились в мене?

— У п'ятдесят сьомому, — сказав Боря.

— Я мав стільки сказати вам, що розгубився. Боявся, що коли ми зустрінемось, я не зможу докладно викласти свої думки й через це вирішив записати їх на папір. Колись, коли буде надруковано «Канон», я зроблю з цього статтю. Прочитайте, потім поговоримо.

Він подав Голубові кілька сторінок тексту, надрукованого на машинці.

«Анти-канон», або кілька зауваг із приводу однієї небезпечної концепції

Я уважно прочитав твір Б. М. Голуба під претензійною назвою «Новий канон», викладений на 100 сторінках машинопису в 32 постулатах. Треба віддати авторові належне: з нечуваною досі відвертістю він проголошує кредо певної частини науковців, котрі без усяких на те підстав вважають себе духовною елітою, яка диктуватиме світу свої закони та нав'язуватиме суспільству свої погляди. Вони гадають, що вони — воїни світла, хоча насправді вони — провісники темряви, темряви тим страшнішої, що вона насувається під прикриттям наукових формул та математичних розрахунків. «Новий канон» — спроба теоретично обґрунтувати кібернетизоване середньовіччя.

За стилем твір Б. М. Голуба являє собою дивовижне й часто гротескне поєднання месіанської патетики, запозиченої з творів Тейяра де Шардена, та дешевої іронії, мішанину деяких оригінальних думок професора Костюка з повідомленнями, які охоче друкують науково-популярні журнали. Автор наче поставив собі за мету — зібрати докупи весь той інформаційний мотлох, що дедалі більше засмічує свідомість сучасної людини. Але поінформованість ще не є ознакою глибокого розуму, так само як і іронія не завжди є свідченням духовної свободи.

Що ж пропонує Б. М. Голуб людству? Який тип медицини обіцяє в майбутньому його «Канон»? Які наукові й моральні обрії відкриває він перед нами і які етичні цінності обстоює?

Автор починає свій твір із твердження, нібито сучасна людина занадто мало думає про неминучість власної смерті, що вона не перейнялася вповні розумінням своєї індивідуальної обмеженості в часі й просторі. Отож справа виглядає якраз навпаки: людина ще занадто багато приділяє часу думкам про смерть — яскравою ілюстрацією цього є екзистенціалістська література. Вільна людина майбутнього позбудеться страху смерті, сприймаюча смерть як щось природне, як відпочинок після важкого шляху. Це — одна з головних передумов вільного розвитку Homo Sapiens. Б. М. Голуб ігнорує той незаперечний факт, що всі великі звершення сучасності, всі героїчні подвиги минулого належать, власне, людям, яким вдалось переступити через страх небуття, вирватись поза гравітаційне поле смерті в світ справжньої свободи. Звільнення від страху смерті сприятиме біологічному й соціальному розквіту людини.

Автор «Нового канону», нічтоже сумняшеся, оголошує медицину безпристрасною, холодною наукою, побудованою на тих самих засадах, що й фізика, хімія, математика. Цим твердженням автор доводить свою цілковиту безпорадність з питань наукової методології: кожну науку визначає об'єкт її вивчення; якщо у випадках з фізикою, хімією, математикою маємо справу з мертвою матерією або її абстрагованою моделлю, то у випадку з медициною ми стоїмо перед людиною — в усій складності її фізіологічних та суспільних функцій, в усій її багатовимірності й суперечливості. Всякі спроби звести медицину лише до чисел, формул і фактів можуть спричинитись до нечуваних, злочинних наслідків. Одним із цих наслідків мог б бути законодавчо легалізована евтаназія, тобто медичне вбивство безнадійно хворої людини з її відома та за її згодою. Кожний порядний лікар, котрий бачить умираючу людину, не може змиритися з думкою про неминучість — він ще вірить у якесь диво й робить усе, щоб урятувати хворого. Він намацує пульс і йому здається, що там усередині ще живе маленьке джерельце життя. Й тільки потім він розуміє, що то б'ється його власний пульс… Комп'ютер не знатиме сумнівів та пощади. Його вироки, об'єктивізовані в числах і формулах, зніматимуть моральну відповідальність із тих, хто буде вихований у дусі повного поклоніння електронним машинам — їхньому генію та силі їхньої логіки. Тоді стане можливим запровадити евтаназію в широких масштабах — як цього вже сьогодні домагаються певні криміналісти від науки на Заході. Лікар, який візьме на себе функцію ката, — чи є ще жахливіша перспектива?

Автор «Нового канону» намагається скомпрометувати основні моральні принципи, на яких стоїть, стояла й стоятиме медицина всіх часів і народів: відданість людям, доброту та гуманне ставлення до всіх без винятку хворих Б. М. Голуб зводить наклеп на лікарів минулого, зневажливо пишучи, що «брехливий міф про їхню месіанську діяльність» нібито негативно вилинув на сучасних лікарів. Завжди, в усі часи, за всіх обставин історії лікарі (за винятком окремих злочинців) були носіями добра й світла, бо самою долею вони були поставлені біля джерел людських страждань як янголи порятунку й надії — і в цьому полягає корінна відмінність професії лікаря од усіх інших професій світу. Саме через це ті, хто мав покликання до філантропічної діяльності, ставали лікарями, й цей потяг до добра завжди незмінно залишався однією з найбільших чеснот медицини. Б. М. Голуб, який так хизується своєю поінформованістю з різних галузей медицини, свідомо замовчує ту велику духовну спадщину самовідданості й самопожертви, що її лишили по собі лікарі минулого, котрі підходили до хворого не з мертвою логікою запрограмованих діагностичних автоматів, а з відкритим серцем та чистою душею, яка чуло реагує на всі болі і нещастя світу. Я не повторюватиму колишньому студенту Київського медичного інституту добре знані йому розповіді про діяльність М. І. Пирогова (котрого він згадав тільки як реєстратора тілесних тортур) чи Т. Г. Яновського; якщо Б. М. Голуб залишився байдужим до їхніх доль, якщо його не схвилював приклад їхнього світлого життя, то в цьому винні, мабуть, ми — викладачі й професори. «Новий канон» — документ, який свідчить не тільки про автора, а й про нас, про жахливі недоліки нашої виховної роботи.

Хочу нагадати авторові «Нового канону» деякі маловідомі факти, взяті з тих самих джерел, до яких залюбки звертається Б. М. Голуб.

«Паризька Медична Академія присудила вперше премію імені покійного проф. Henri Huchard за медичну самовідданість пам'яті доктора Jean Clunet та його вдові. Clunet, здобувши медичну освіту, примусив говорити про себе своїми експериментальними дослідженнями та патологоанатомічним вивченням ендокринних залоз. У 1914 р. лікарем 322 піхотного полку він бере участь у великих боях та відступах — під ним убито трьох коней, він перепливає ріку Ен та захищає поранених із риском для життя. Потім його посилають на схід на транспорті «Provence», який підривається на міні, поставленій з підводного човна. Через півгодини пароплав тоне. Доктор кидається вплав до плоту на відстані 200 метрів, притягує його, підбирає 17 чоловік, бере на себе командування цим плотом, віддає свій одяг тим, хто роздягнувся, щоб краще було плисти, виловлює з води хліб та пляшки з вином. Через 14 годин потерпілі були підібрані міноносцем. Ледве переодягнувшись, Clunet починає перев'язувати поранених, підібраних тим самим міноносцем. У Корфу, куди його висаджують, він тяжко захворює на дизентерію, що примушує його повернутись до Франції, де він довідується про смерть свого єдиного сина. Ледве одужавши, відправляється до Румунії, де лютує висипний тиф. Щойно приїхав до Бухареста й відкрив госпіталь, як одержує наказ через 3 години евакуювати його, бо німці наступають. Він та його дружина відмовляються їхати спеціальним поїздом і їдуть зі своїми пораненими. Дружина стає пралею в госпіталі, коли штатні пралі відмовляються. Він захворює на висипний тиф і вмирає на 35 році життя».

Чи не доктора Клюне мав на увазі Б. М. Голуб, коли писав, що «романтика — цей архаїчний, розхристаний спадок XVIII–XIX століть — отруює й сьогодні свідомість лікарів?» Чи, може, він мав на увазі повідомлення про загибель 13 вересня 1917 року російського ескадреного міноносця «Охотник»: через обмеженість місць на шлюпках, вся бойова зміна команди та всі офіцери — а серед них й лікар Смирнов — добровільно, відмовились від шансу на порятунок і лишились на тонучому судні. Виходячи з раціональної теорії Голуба про нерівнозначність людей, насамперед треба було б рятувати осіб із вищим коефіцієнтом інтелектуальності.

І от, нарешті, ми торкнулись найстрашнішої та найнебезпечнішої теми розумувань автора «Нового канону»: поділу людей на категорії, науковому проголошенню їхньої нерівності, яка має визначатись не природою чи натуральним бігом життєвих подій, а купкою вчених, головним знаряддям котрих є власна спотворена логіка та сумнівні підрахунки на лічильних машинах. Б. М. Голубу здається, що він збагнув істину в її останній інстанції, створивши універсальну формулу людини. Який жахливий, примітивний, облудний раціоналізм!

Людина має безліч різних вимірів, і ніхто не в силі відповісти, який з цих вимірів головний, який конче потрібен людству, а який є зайвий, другорядний, такий, що не може визначити самодостатньої людської суті. Припустимо, що інтелектуальний рівень Гітлера дорівнює 100 одиницям, але він був і залишається одним із найкривавіших тиранів в історії людства й нема йому і не буде прощення. Припустимо, що інтелектуальний рівень останньої санітарки з моєї клініки дорівнює 1, але вона була і буде однією з тих, на яких тримається світ, — людиною безмежної доброти й відкритого серця. Припустимо, що живе десь на землі злий і неінтелектуальний горбань, але й він може прислужитися людству іншими якимись своїми якостями, хоча б умінням вирощувати прекрасні квіти, тобто майстерністю своїх рук. Це — аксіоми, які доводиться, на превеликий жаль, витлумачувати сьогодні представникові інтелектуальної «еліти». Це тим прикріше, що йдеться про лікаря, моральним обов'язком якого є допомагати всім стражденним, усім убогим тілом і духом, незалежно від їхнього становища на щабелях суспільної ієрархії.

Неприйнятні й погляди автора (й М. М. Амосова разом із ним) про запрограмованість усього сущого на землі. Б. М. Голуб потрапив у полон однієї шкідливої ілюзії. Його, неофіта в науці, зачарувала псевдодовершеність природи, її механізми, що вражають злагодженістю. Ця нелюдська, містична злагодженість і доцільність гіпнотизує багатьох дослідників, примушує їх відшукувати в природі загальну, наперед визначену Програму, що, по суті, рівнозначне визнанню існування Вищої Волі, Бога чи гегелівської Абсолютної Ідеї. Бо якщо в природі є програма, то це значить, що хтось її наперед уклав.

Ідея жорсткого механістичного Бога-Програми проголошується автором, котрий вважає, що стоїть на позиціях новітнього матеріалізму. Замість того, щоб воскресити й віднайти умовного бога (як ідею добра й гуманізму) в серцях людей, автор починає шукати справжнього БОГА (соромливо названого Генеральним Конструктором) у високоорганізованих системах. Ідея запрограмованості нашого світу — це ідея поразки людини, яка ніколи не вийде поза межі, окреслені творцем. Але це неправда! Якби так було, то не було б еволюції, не було б тисяч раптових стрибків, неймовірних із погляду запрограмованості, не було б фантастичних подій, завдяки яким природа вічно оновлюється та відроджується.

Ні, шановний Борисе Миколайовичу! Природа не керується жодною ідеєю чи програмою. Природа дуже нерівноцінна на різних рівнях і в багатьох своїх виявах далека від раціональної запланованості. На вічнозеленому дереві природи є багато кволих гілок, безліч випадкових, непотрібних і алогічних відгалужень. А ми, люди, — мов беззахисне листя, — ми легко осипаємося з цього дерева під холодним подувом вітру. І наша місія, як лікарів, — зміцнити те листя, сприяти розквіту того дерева.

Співаючи осанну новітнім здобуткам науки в галузі трансплантації, Б. М. Голуб демонстративно абстрагується від моральної оцінки цих відкрить. Спекулятивними розумуваннями на теми Марії Склодовської-Кюрі, Пастера, д-ра Скотта та Дженнера він намагається зняти будь-яку моральну відповідальність сучасних учених за наслідки їхніх відкрить. Та перш ніж проголошувати еру тотальної Трансплантації, треба ще подумати — чи варто змішувати людей, народи, мови, звички у суцільній гомогенності сучасного життя, чи варто руйнувати бар'єри несумісності. Природа не терпить брутального втручання в ті тонкі й потаємні майстерні, де кує вона свою чарівну зброю — рівновагу. Рівновага рятує цей світ од хаосу й ентропії: рівновага страху і мужності, рівновага світла і темряви, рівновага зла й добра, рівновага засобів нападу й захисту. Горе тим, хто порушить рівновагу в природі!

Внаслідок невідомої мутації, викликаної, можливо, вибухами водневих бомб, зареєстровано потворне збільшення кількості морських зірок, котрі пожирають коралові рифи на Тихому океані. Під загрозою опинились лагуни казкової краси, береги Австралії, досі захищені рифовим бар'єром, а також острови Гуам, Сайпан, Фіджі. Чи не уподібнюються ті, хто сповідає нове кібернетизоване віровчення, до морських зірок, що знищують моральні бар'єри, не думаючи про можливі наслідки цієї небезпечної руйнівної праці?

Я не проти проникнення точних наук у медицину. Я не проти застосування автоматів, як допоміжних засобів діагностики. Я не проти того, щоб медицина поєдналася з біохімією, біофізикою та кібернетикою. Але я рішуче проти підміни лікарської совісті псевдонауковими критеріями, які суперечать одній з головних засад людського співіснування: не роби Петрові того, чого б собі не бажав.

Чи відомі авторові «Нового канону» пророчі слова Льва Толстого: «Різниця між людьми, що вірують у релігію й науку, лише та, що одні вірять у стару мудрість, брехню якої вже розвінчано, а другі — в нову, брехню якої ще не розвінчано… А між тим марновірства в тому, що зветься наукою, навряд чи менше, ніж у тому, що зветься релігією. Різниця лише в тому, що одне — марновірство минулого, друге — марновірство сучасного».

І чи не час уже авторові, людині безумовно здібній, відновитись від такої «науки», яка, створюючи ілюзію прогресу, руху вперед, насправді є кроком назад, до духовного поневолення й морального падіння людини.

Професор, заслужений діяч науки, доктор медичних наук С. К. Майзель».

— Ну що ж, — сказав Голуб неприємно деренчливим голосом, — дякую вам, Степане Карловичу.

— Нема за що, — сказав Майзель. — Коньячку вип'єте?

— Непитущий, дякую.

Майзель добродушно пожував повітря.

— Я знаю, вам неприємно. Ви людина честолюбна, вам це особливо неприємно. Тим паче, що я навмисне загострив певні моменти, щоб показати, до чого можна дійти, вдаючись до вашої логіки.

— А чому ви не припускаєте можливість програмування доброти та моральних принципів? Все залежить від алгоритмів. Чому ви думаєте, що електронна машина завжди буде жорстока й бездушна? А якщо раптом вона осягне, що вона — смертна? Якщо прийде до неї страх смерті? Власної електронної смерті?

— Тоді вона перестане бути машиною. Тоді, у вашому розумінні, вона буде так само ненадійна, як і людина. Адже ви не вірите в людину, правда, не вірите? Скажіть відверто.

— Людина часто помиляється, — сказав Голуб. — Коли вона помиляється в дрібних побутових справах, це не страшно. Гірше, коли людина помиляється, керуючи державою, чи космічною ракетою, чи проводячи операцію на серці.. Ось для чого нам потрібна машина. Щоб не помилятися. Щоб врятувати людей від багатьох нещасть, в які можуть втягти їх так звані добрі люди. А щодо гуманізму, Степане Карловичу, то це теж дуже непевна річ. Незмінних принципів у цьому світі немає. Все міняється залежно від конкретних історичних обставин. Ось у Славуті стоїть пам'ятник головному лікарю районної лікарні. Він був партизаном. Мені розказували, що він саджав висипнотифозних вошей на своїх медсестер, які перехворіла на тиф. Ті йшли на танці до німців. Там стояла авіаційна дивізія. Вони там такий спалах висипного тифу викликали — кажуть, майже всі офіцери покотом лежали. Гуманно? Ні. По-джентльменськи? Ні. А скільки нашим солдатам він життів урятував, той лікар?

…Інколи перед Степаном Карловичем поставало болюче питання: хто він? Німець чи українець? Батько вперто звав його Стефаном, мати Степанком. Дві мови змалку переплелись, в його свідомості — важка й безпомилкова ретельність надзвичайно довгих німецьких слів, на зразок Magenschleimhautentzündungsheilverfahrensweise[9], які здавались йому поїздами, складеними з багатьох вагонів, і м'якість української мови — веселі барви Богуславського ярмарку, куди Степан їздив разом із матір'ю, гомін великого юрбища, синява небес — мова для радості, мова для матерів, що пестять немовлят, мова для закоханих, мова курних шляхів і глинобитних хаток, спокійна мова роботящих людей, мова лінивих літніх вечорів, коли над ставками згасає запилюжене сонце й коні, що повільно входять у воду, стають червоно-золоті, темно-червоні, червоно-чорні… Німецька мова — для абстракцій, для потойбічних світів, для того, чого не бачиш і не можеш помацати руками, а вкраїнська мова — для того, щоб осягнути всі барви світу, всю плотську реальність землі, соломи, глини, стерні, зерна. Та потім, коли Степан Карлович вчився в Кенігсберзькому університеті, відбулося чудесне переміщення — німецька мова впала з небес на землю: бруківка, вулиця, анатомічний театр, де трупи в формаліні, хліб, візники, кондуктори з грізно закрученими вусами, проститутки в довгих платтях, пиво в важких глиняних кухлях, смажена, заплила салом ковбаса — все це стало німецьким, матеріальним, буденним, натомість виникали в пам'яті українські слова якогось високого смислу, цими словами можна було окреслити найневизначеніші поняття: весь секрет полягав не так у словах, як у їхніх зчепленнях і повторах, у магічному ритмі тої далекої мови, в сплесках і паузах, у колах і спіралях, що виникали в пам'яті, наче на поверхні води, виникали, розходились і згасали. Слова мовби розтоплювались в алхімічному тиглі; зникали формальні заскорузлі словесні оболонки, і вивільнялась внутрішня прихована енергія мови, — й це вже не були слова, лише сама туга за милим Києвом, за Богуславом, за тою землею, де він народився. І чомусь спадали на пам'ять рядки Шевченка: «За горами гори, хмарою повиті, засіяні горем, кровію политі…»

Осягаючи добротні премудрощі німецької медицини, вивчаючи ґрунтовні праці Рудольфа Вірхова, Роберта Коха та Макса Петтенкофера, Степан Карлович почував гордість за німецьку націю. Він був щасливий, що в його жилах тече німецька кров. Колективний розум цього народу свідчив про велику духовну чистоту й раціональну врівноваженість, що відкривало перед німцями великі історичні перспективи в майбутньому згармонізованому світі науки й позитивних знань. Степану Карловичу здавалось, що німці щасливо позбулись комплексу національної неповноцінності, на який страждали за часів своєї розчленованості, й раніше за інші європейські народи наблизились до царства внутрішньої свободи, неодмінною передумовою якої була вимога: не пригноблювати інші народи й тим самим не пригноблювати самих себе.

Та подеколи між ним та його співвітчизниками виникала якась болісна межа: зненацька проглядали в тому народі симптоми майбутньої нечуваної хвороби. Крізь рум'яна та білила імперської непохитності та добропорядності (того, що зветься зараз establishment) просвічувала смертельною жовтизною початкова стадія лихоманки, порча крові — ще зовсім не грізні, ще зовсім безневинні ознаки продромального[10] періоду хвороби. Болісно роздумуючи над долею німецької нації, яку багато хто схильний був звинувачувати в одвічних злочинних прямуваннях, уже на схилі своїх літ Степан Карлович зрозумів, що кожен народ збереже своє духовне здоров'я тільки тоді, коли своєчасно й рішуче відсікатиме уражені хворобою суспільні тканини. Горе тому народові, який дасть розгулятись людиноненависницькій вогневиці: хвороба знищить навіть найздоровіші, найвідпорніші елементи, бо, як лікар, Степан Карлович знав, що гниття однієї частини організму затруює весь організм у цілому.

Йому пригадався дивний судовий процес, який викликав сенсацію не тільки в Кенігсберзі, а й в усій Німеччині. Нещасний дев'ятирічний хлопчик Карл Штейнер, круглий сирота, втік із католицького монастиря, де зазнав великих знущань. Його спіймали, й двоє монахів жорстоко збили його бамбуковою палицею, завдавши тілесних пошкоджень. Як експерт, до суду був викликаний відомий професор-хірург Фрідріх Більц. Степан Карлович поважав цю худеньку людину, лекції якої неодмінно збирали студентів із інших факультетів, бо в тих лекціях медицина перепліталася з філософією, а демонстрування хворих — із читанням віршів Рільке; вражала також технічна вправність Більца, порядок в операційній та вимуштрованість асистентів, котрі з півслова розуміли свого шефа. Степан Карлович, котрий на ті часи теж хотів стати хірургом, мріяв про таку клініку й такий порядок. Відповідаючи на запитання головуючого, Більц заявив: «Я рішуче не розумію, яка тут мова може бути про катування. Педагогічне шмагання, ось і все. Адже ви не повірите, що звинувачені перевищили свої права — це було б нечувано!» «Пане таємний радник, — обірвав його суддя, — я змушений вас просити не виступати в такому тоні. Ви не повинні виходити з ролі експерта». Більц почервонів і роздратовано сказав: «А я прошу пояснити мені, як взагалі на основі таких нічого не вартих фактів можна порушити судову справу. Це незбагненно!» Головуючий відповів: «Суд вас запросив і не мусить давати вам пояснення або вступати з вами в полеміку. Я прошу вас висловитися по суті справи». На що Більц відповів: «Можливо, все так і було, як засвідчив поліційний лікар. Але це було лише педагогічне шмагання. Доброго хльосту хлопчик, на мою думку, цілком заслужив. Я не прихильник Ломброзо, але досить подивитись на здегенерований череп хлопчика, аби пересвідчитись у тому, що він здатен на злочин. Зрозуміло, що з такими дітьми нелегко справитись».

Так, це були квіточки, це були перші квіточки. А коли почалась війна, з'явились ягідки: маленькі зелені ягідки. Степан Карлович пригадує, як зустрів у травні 1917 року на Прорізній свого приятеля Сашка Спиридонова, з яким удосконалювали вони лікарську вправність разом у клініці Образцова. Він не впізнав веселого череваня Сашка: назустріч йому йшла виснажена стара людина, що спиралась на палицю. Спиридонов повернувся з німецького полону. Він розповів Майзелеві, як три місяці сидів у дзеркальній кімнаті, де ледве не збожеволів, дивлячись на свою багаторазово помножену подобизну, як потім кинули його в концтабір, де голодні російські полонені шукали рештки їжі в помийних ямах, і як хтось із конвоїрів, побачивши це, підійшов і вбив одного з них пострілом із гвинтівки, сказавши при цьому: «Я вбив російську свиню, бо якщо людина лізе в помийницю, вона — свиня». І що найстрашніше, розповідав Спиридонов, за всім цим спостерігав лікар — німецький табірний лікар!

І поступово обривались ті тонкі душевні ниті, що зв'язували Майзеля з Німеччиною. Починались роки крові, голоду й висипного тифу; перед його очима вимерло ціле покоління лікарів-земців народження 1860–1870 років, і на плечі Майзеля та його молодих колег лягли нещастя великого народу, роз'єднаного внутрішньою ворожнечею, народу, який стогнав під окупацією чужинецьких військ та власних банд.

Саме в ті літа Степан Карлович остаточно позбувся останніх ілюзій щодо своїх німецьких одноплемінців. Зникла роздвоєність і непевність кенігсберзького періоду. Він на той час уже досить знав ту бундючну великоімперську шовіністичну націю, яка привела в Київ свої війська, щоб сприймати всерйоз жалюгідні запевнення в тому, що німці «приходять як наші приятелі й помічники, щоб допомогти, нам у скрутну хвилину нашого життя, й не мають наміру в будь-чому змінювати наші закони і порядки, обмежувати самостійність і суверенність нашої республіки». Він знав, чого варта самостійність під чобітьми однієї з найбільших армій світу. І тому не міг без гіркої усмішки читати звернення генерал-лейтенанта фон Клаузіса: «Ми йдемо, як товариші, а не як вороги українського народу. Мирні громадяни й селяни, які люблять порядок, можуть бути впевнені, що німецькі солдати допомагатимуть їм». А вже через два тижні, йдучи теплого квітневого дня по Великій Васильківській вулиці, він побачив, як воїни німецької дружньої армії допомагають киянам: по бруківці зі скрипом сунуло шість возів, навантажених сміттям та мотлохом. У вози були впряжені спітнілі бліді люди в цивільному. Кияни. А обіч цієї валки, весело перегукуючись, крокували німецькі конвоїри. Так, народ цей любив чистоту. Потім, ідучи в лікарню, Степан Карлович майже щодня перечитував акуратні оголошення, які розліплювались по всьому місту:

BEKANNTMACHUNG.

Folgende Personen wurden durch das deutsche Feldgericht in Kiew am 18. und 19 Juni 1918 zum Tode verurteilt, weil bei ihnen Waffen vorgefunden wurden:…

Die Urteile sind am 20. Juni 1918 durch Erschiessen vollstrekt worden.

Der Kommandierende General…

(Оголошення. Німецьким Польовим Судом у Києві 18 й 19 червня 1918 року за те, що в них знайдено зброю, засуджені на страту такі особи… Вироки 20 червня виконано. Командуючий генерал…)

Степан Карлович на той час капітально забув німецьку мову. Йому було соромно за своїх співвітчизників. І коли одного разу його вночі зупинив патруль (він ішов на виклик до хворого) й привів у комендатуру, на запитання офіцера про його національне походження, Майзель сказав:

— Українець.

На початку Вітчизняної війни він евакуювався разом із медичним інститутом до Челябінська; й хоч був шанованою людиною, доцентом, консультантом госпіталів, та всі ці роки йому здавалось, що він живе в порожнечі, що йому не вистачає повітря й що він хоче щось сказати, та не може, розтуляє рота — та голосу його не чути. І ще йому здавалось, що його щодня хльостали по щоках — завжди, коли він чув ці ненависні всім слова: німець, Німеччина, німецький. А коли повернувся до Києва, то розказала йому хатня робітниця, котра доглядала їхній дім на Куренівці, що восени сорок першого року під'їхала до їхньої садиби велика чорна легкова машина й ще дві військові машини. І вийшов із машини німецький генерал, розпитував про Степана Карловича, й казав, буцімто він, цей генерал, що є племінником Степана Карловича, дуже шкодував, що дядько виїхав разом із більшовиками в Сибір.

— Не знаю, — глухо сказав Майзель. — Інколи мені здається, що я збожеволів і безнадійно відстав од віку. А інколи навпаки — мені здається, що вік збожеволів і що тільки я — нормальна людина.

— Ну що ж, — підвівся Голуб. Він навіть не торкнувся кави. — Дозвольте ще раз подякувати вам, Степане Карловичу. Пробачте, що вас потурбував… Це ваші картини?

— Це — мої, — показав Степан Карлович. — І в тій кімнаті теж. А це, — він підвів Голуба до невеличкого пейзажу, на якому зображено було Кирилівську церкву серед снігів на тлі зимового неба, — це малював мій старший син. Загинув у сорок четвертому під Корсунь-Шевченківським. Він був капітаном медичної служби. Вчився разом із вашим Костюком на одному курсі.

…Наступного дня лабораторія, де працював Б. М. Голуб, разом із імунологами відзначала Міжнародний жіночий день. Велику кімнату прикрасили плакатами, написаними з цієї нагоди:

«Жінка — друг людини».

«Жінку не може замінити жодна електронна машина» (хтось згори дописав олівцем: «Поки що»).

На третьому плакаті було приліплено фотознімок, взятий з якогось журналу: руки, які тримають блок транзисторного радіоприймача — переплетення дротиків та діодів. Під фотознімком напис: «Жіноча душа — річ складна».

У глибоких тарілках на столі красувалась варена картопля; дівчата з лабораторії Софії Абрамівни Рапп стушкували тлустого кроля, тіточка Паша принесла тверді, чудесного домашнього посолу огірки й помідори, а в тонкостінні лабораторні колби налито було томатний сік: найпопулярнішим напоєм серед кібернетиків й імунологів залишалась нестаріюча «кривава Мері» — спирт і томатний сік. Боря Голуб сказав Майзелеві правду: він не пив. Йому, тверезому, завжди цікаво було дивитись, як поступово перед очима міняються люди: після першої чарки, другої, третьої. Як ставав балакуном мовчазний, соромливий Володя Андрійчук, як одного разу Микола Іванович Собінов — людина загайна й стримана, танцював твіст і цілував ноги лаборантці з біохімічної лабораторії, як із Милочки спадала робленість і кокетство; голоси ставали гучніші, жести — вільніші; люди шукають виходу із сталої рівноваги, думав Голуб, із постійної жорсткої запрограмованості. Колись я напишу дослідження: «Алкоголь як фактор становлення міжособистостних стосунків у замкненій стратифікаційно-стабільній системі». Цікаво, думав він, що станеться з електронним мозком, коли ввести в нього алгоритм сп'яніння. Промоделювати сп'яніння: відключити контролюючі центри, збільшити активність примітивних програм життєзабезпечення — статевий, харчовий та агресивний інстинкти, подвоїти чи потроїти кількість невірогідних асоціацій. Що за життя, потім подумав вів, як нудно, коли все знаєш наперед: хто що скаже, хто що зробить, які записи Тома Джонса, Елвіса Преслі та Адамо принесе Володя, котрий не може відірватись від свого дорогого магнітофона, що співатиме тіточка Паша; в мене занадто добре працює мозок; усе можна передбачити; людям з Милоччиним інтелектом жити в цьому світі, мабуть, цікавіше: для них існує набагато більше неочікуваних речей.

Несподівано прийшов Даня Мовчан, набився в їхню компанію. Інші відділи святкували вчора — Даня й там побував. Сів поміж Софією Абрамівною та Милочкою і одразу почав під Милочку клини підбивати, хоч на другому кінці столу сиділа одна, чорнява, котра боялась очі підвести, подивитись на Даню. Боря сів поруч із Софією Абрамівною — вони зараз символізували верховну владу двох лабораторій, з усмішкою подумав він. Милочка майже не слухала Даниних слів, вона дивом прийшла на це свято, просто незручно було перед лабораторією, бо завтра Милочка брала шлюб у Палаці одруження, а ввечері мало відбутись весілля, й мати Милоччина та майбутня свекруха збилися з ніг, готуючи всяку смачню, і ще біла шлюбна сукня не була готова, треба було бігти до кравчині, й ще було безліч невідкладних справ, і Милочка вже картала себе за те, що сидить тут, поруч із цим відомим бабієм, про якого чула різні історії і якого не любила: незважаючи на всю свою зовнішню осучасненість, Милочка була добропорядною дочкою добропорядних обивателів, і її лякали такі чоловіки, як Даня: здавалось їй, що він наскрізь брудний.

— Ну що ж, — підвівся Боря, тримаючи в руках склянку з томатним соком. — Як мужчина і як господар я хочу привітати наших дорогих жінок, яких ми дуже любимо, зі святом і побажати всього найкращого. Будьмо!

— Якби ви любили нас, то не томатний сік пили б! — сказала з викликом лікар Богучарова — жінка, яку всі боялися за гострий язик. — Справжні мужчини п'ють щось міцніше.

— Можна щось і міцніше, — сказав Голуб.

— Налийте Борису Миколайовичу, налийте, — загукали з усіх боків.

Андрійчук обережно, щоб не перемішати, налив спирту на томатний сік: між двома шарами з'явилась вохристого кольору хмарка — під впливом спирту сталась денатурація білків. Нащо я це роблю, подумав Голуб. Щоб бути схожим до них? Або для того, щоб звільнитись від тягаря, що лежить на душі? Від цього я, мабуть, уже ніколи не звільнюсь. Він принизив мене, закреслив усю мою працю, зневажив усе те, що збирав я роками, виношував, усі мої ідеї й почуття. Навіщо я дав йому рукопис? Чого я міг чекати від нього, від старого склеротика, від догматика старої слинявої школи; вони вміють проголошувати гарні слова; а коли до них приходить на приватний прийом хворий, вони луплять із нього двадцять рубликів і на менше не погоджуються. А один із їхніх стовпів, про якого вони тепер усякі розчулені небилиці травлять, — усі в Києві знають, яким він був живодером: коли прийшов до нього його санітар, привів хвору дружину, Стовп перш за все спитав його, чи є в нього потрібні гроші? Гроші були, та невеличкі. Тоді нічим не можу служити, батеньку, ласкаво розвів руками Стовп; лікуйтеся в когось іншого. Знаємо їхній гуманізм, думав Голуб. Даня Мовчан і той врятував за своє життя більше хворих, ніж ті столітні стовпи, які велично прикладали свої вуха до хворих сердець і нічим не могли допомогти: вони тільки містифікували та гіпнотизували хворих своєю удаваною лікарською всевладністю та всемогутністю. Насправді ж я не знаю, як можна було лікувати людей при тодішніх технічних засобах та мікстурах. Тоді не було навіть порядних антикоагулянтів[11]: вони й мріяти не могли про те, що роблять зараз Костюк і Даня Мовчан.

Боря випив — не встиг спирт обпалити слизову оболонку, як накотилась прохолодна хвиля томатного соку. Непогано, здивовано відзначив Голуб. Зовсім непогано. Йому здалось, що хтось підкрутив регулятор звуку в приймачі, поставивши його на повну потужність, — усе навкруги загомоніло голосно, хтось реготав, брязкали ножі й виделки, і Борі стало весело, біль із душі майже вивітрився, й він побачив, як багато симпатичних дівчат є в лабораторії Софії Абрамівни. Даня Мовчан теж став йому дуже приємним — це був хлопець майже з Бориного покоління, років на три-чотири старший, і він не був схожий на тих старих стовпів, які своє вже віджили й тепер тільки заважають молодим, заздрять їм та повчають — безперервно повчають, а самі вже ні до чого не здатні. Мовчан — мужній хірург, усі знають, які в нього руки, й він ніколи ніяких грошей не бере від хворих, це — справжній мужчина; і Костюк справжній мужчина, він абсолютно чужий серед стовпів, серед цієї філософствуючої пронафталіненої старизни, через це вони його так не люблять.

Випили по другій, і стало ще веселіше. Слово взяла Софія Абрамівна. її очі молодо блищали, й усмішка була в неї молода.

— А тепер випиймо за наших мужчин, — (пригадала, як ішов на фронт її чоловік: проводжала його на харківському вокзалі, серед плачу й розгубленості, в задушливу липневу ніч, і вирішила не плакати, ледве стримувалась, щоб не заревіти; а він, висунувшись із вікна, на рукаві — червона комісарська зірка, казав щось бадьоре — мовляв, через місяць повернемося з перемогою, і теж намагався всміхатись, так і зник назавжди в тій ночі з усмішкою на обличчі). — Мужчин у наших лабораторіях не так багато, треба їх цінувати. І давайте вип'ємо за те, щоб не було серед нас самотніх мужчин, — вона подивилась на Голуба. — У нас стільки гарних дівчат, що якби я була мужчиною…

Всі засміялись.

Чорт із ним, із тим Майзелем. На доброті далеко не заїдеш. Теж мені Христос. Прикривається цитатами зі Льва Толстого. А хто такий Лев Толстой, якщо розібратись? 87 % води, трохи білків, вуглеводів, жирів та мінерального попелу. Такий, як усі. Доброта. От Даня Мовчан. Чи добрий він? Напевно, ні. Але в нього прекрасні руки, тверді руки, які не тремтять, — і в цьому його вища доброта. Дрібно ти живеш, сказав Голуб самому собі. Пишеш якісь науково-популярні шкіци, а потім скиглиш, коли якийсь стариган не залишає від них каменя на камені. Ти надто запрограмований, хлопче. Треба витягти себе за волосся з цієї пересічної матриці, треба поставити перед собою божевільну мету. І робити все для досягнення її. Треба створити загальну теорію людини й людства, а не займатися добором анекдотів із історії медицини. Дрібні ми, дрібні люди. Щось заважає нам вивільнити наші душі, вивести їх поза рамки дрібного сьогодення, скороминучих наших критеріїв, у світ абсолютних і вічних істин.

Він згадав стародавню уйгурську легенду про Велетня, що полонив Чорного Дракона та скував його багатьма ланцюгами. Велетень залишив сестру свою пильнувати Дракона й подався по всіх краях Землі повідати про перемогу. Та коли Велетень був у далеких краях, почув він брязкіт і зрозумів, що Дракон рве ланцюги. Велетень поспішив назад, але, побачивши моря, збагнув, що по такому шляху він спізниться. Тоді Велетень вирішив іти по вершинах гір, обминаючи моря, ліси й трясовини. Тільки так устиг Велетень. І коли Дракон перегризав останнього ланцюга, Велетень знову закував Чорного Дракона.

Тільки так треба жити, подумав Голуб. Треба йти по вершинах, а не по болотах. Тільки так можна стати справжньою людиною.

— Борисе Миколайовичу, давайте потанцюємо, — з викликом сказала Богучарова. Вона була в тому віці, коли шляхи душі й тіла назавжди розходяться в різні боки: душа ще почувається молодою, а тіло… Він байдуже поклав руку на її пухку спину. Богучарова носила штучну косу, яку називала «протезом». На біса я все це роблю, знову з тугою подумав Голуб. Адже не хочу з нею танцювати, не люблю її, не люблю її язика, вона мені гидка, але я танцюю з нею. Невільник, справжній невільник.

— Як ви думаєте — я гарна жінка? — кокетливо спитала Богучарова, підвівши своє обличчя до Бориного підборіддя.

— Я ще не думав.

— Чому? — манірно надула губки Богучарова.

Даня взяв гітару, й Володя зупинив магнітофон. Дев'яносто процентів своїх перемог над жінками Даня завдячував своєму голосу та гітарі. Десять процентів припадало на хірургію.

Кохана, мій кришталевий цвіт.

Кохана, тобі дарую світ.

Кохана! Сонце і небо, море і вітер —

це ти. Це — ти… —

заспівав Даня, шукаючи поглядом Милочку. Її в кімнаті не було. Голуб теж помітив її відсутність.

Боря вийшов у коридор і подався в фотолабораторію, де тимчасово поставили вішалки.

Милочка якраз взувала чобітки — запинала блискавку

— Борисе Миколайовичу? — знітилась вона.

— Ти вже тікаєш?

— Пробачте… але мене чекають. Ви завтра прийдете до нас?

— Я хотів із тобою потанцювати, — сказав Боря, відчуваючи, що блідне. Дивився на неї своїми різнобарвними очима, білі одстовбурчені вуха були наче з алебастру, й вона злякалась.

— Борисе Миколайовичу, що з вами?

— Я хочу з тобою танцювати.

— Завтра, Борисе Миколайовичу. Ви сьогодні випили… не треба…

— Я не п'яний. Я тверезий, — сказав він і взяв її за руку так, що їй стало боляче. — Я хочу з тобою танцювати. Я хочу з тобою танцювати! Я хочу з тобою танцювати! Я хочу з тобою…

Він поцілував її, і вона майже не пручалась. Він мідно взяв її однією рукою за шию, а другу поклав на потилицю, на її рудаве волосся; на ній було рожеве вовняне плаття, й це була найкраща дівчина в світі.

— Я тебе люблю, — сказав він.

— Ні, ні, — сказала вона.

— Люблю, люблю, люблю, — твердив він. — Я ідіот, кретин, я тебе люблю, я не можу без тебе.

Він знову поцілував її, відчув її поцілунок, відчув її зітхання і подумав, яким кретином він був весь цей час, бо ця чиста, гарна дівчина любила його, кретина, а він знущався з неї і ледве не втратив її назавжди.

— Ходімо, — сказав він, — ходімо!

— Куди? — На її обличчі не було переляку, а тільки відчайдушність, і він зрозумів, що не помилився — вона його справді любить.

— Їдемо звідси к чорту, їдемо, — він гарячково допомагав їй одягтись і сам одягався, — я хочу з тобою одружитись. Я тебе нікуди не відпущу.

Вони знову поцілувались. Яка вона ніжна дівчина! І така дівчина могла дістатись якомусь інженерику, який все одно ще молодий і нічого в жінках не розуміє і зовсім не знає її. Що то за кохання, коли він її не знає? Вони пробігли по коридору — там нікого не було, бо в лабораторії знову гримів магнітофон, і Том Джонс співав якийсь сентиментальний блюз, і всі танцювали, і Даня Мовчан уже заспокоївся, забув про Милочку й підійшов до тої чорнявої й танцював із нею, і тільки Софія Абрамівна сиділа коло вікна й згадувала харківський вокзал, 10 липня 1941 року. Тільки вона одна бачила, як Милочка та Боря Голуб вибігли з кібернетичного барака і як побігли по калюжах, взявшись за руки, тільки одна вона зрозуміла, що сталось щось справжнє, що народилось ще одне людське щастя, тільки невідомо було, чи судився йому довгий вік.

Розділ 15

Це був старий будиночок на першій лінії в Ірпені, Валентина часто сюди навідувалась — тут жила її подруга по редакції. Вони не пішли в мокрий підземний тунель, а просто зіскочили з платформи, біля якої зупинилась їхня електричка, повернули ліворуч, перетнули колії й добре второваною, всипаною піском стежкою почали спускатися з насипу. Стояв невеличкий морозець, дихалось легко, Костюк подумав, що підвищився атмосферний тнек, знявши з серця біль і неспокій. А може, заспокоювала нерухома буденність пейзажу: будинок лазні на розі вулиці, розрита, в чорних торф'яних рівчаках дорога, сосни, берези й сніг, усіяний вугільним пилом і глицею; і небо — сонна задума далеких хмар, в яких зріють весняні мокрі сніги. Вони відчинили будинок — стояв тут холодний залах нежилої оселі. Костюк пішов у сарай, нарубав дров. З насолодою понюхав, як пахнуть живицею руки. Приніс дрова, кинув коло пічки, біля якої на колінах стояла Валентина, роздмухуючи полум'я. Він став поруч із нею і теж почав щосили дмухати, — на нього війнуло гарячою силою вогню. Він подивився на Валентину. Відсвіти полум'я лягли на її обличчя. Волосся спало на чоло, і вона смішно, по-дитячому, здмухувала його. Він подумав, що кохає цю жінку так, як тільки може кохати мужчина останню жінку в своєму житті; він подумав, що доля зглянулась над ним, поставивши на його шляху цю жінку, і що все в них було прекрасно — від самого початку.

Вона подивилась на нього, усміхнулась, поцілувала його. Потім зняла його і свій годинники, поклала на стіл. Він мав два вільні дні, й серед метушні, важких операційних днів (щоб підтримувати добру форму, він узяв майже всі складні операції на себе і, бувало, за один операційний день робив по два протезування клапанів) — серед засідань та незчисленних господарчих турбот ці два вільні дні видались йому чимось нереальним.

Два вільні дні наодинці з Валентиною.

Коли кімната нагрілась, Валентина одягла знайомий халатик із наївними дитячими квіточками. Вони сіли на канапі, й він поклав їй голову на коліна.

Кімната була темна, обклеєна дешевими шпалерами, меблі старі, випадкові. На стіні висіла карта Київської області, а на письмовому столі стояв старовинний бронзовий свічник із трьома недогарками. Потім Костюк помітив у простінку між вікнами висячий годинник: на місці, де мав бути циферблат, встановлено було фотографію незнайомого мужчини, досить пихатого на вигляд — наче був він головним бухгалтером земної кулі. Костюк усміхнувся. Чомусь пригадався йому янгол у Кирилівській церкві, в якого замість обличчя прорубано віконце.

Так сиділи вони, прислухаючись до потріскування дров у печі й поскрипування кватирки.

— Ти знаєш, скільки мені років? — спитав він.

— Ні. Й не хочу знати.

— Мені сорок дев'ять років.

— Навіщо ти мені це кажеш?

— Я досі не збагну, за що ти мене любиш.

— Я теж не розумію, — сказала вона. — А хіба це так важливо?

— Людина повинна розуміти свої вчинки.

— Кохання — це не вчинок.

— А що?

— Я не знаю. Це щось поза межами розуму, — сказала вона.

— Ти не можеш уявити, що значить для мене твоя любов. Коли я з тобою, я не боюся смерті.

— Ти боїшся смерті? — спитала Валентина.

— Так. Дуже. Я часто думаю про це. А коли ти зі мною, я думаю про тебе. Мені подобається твоя усмішка. Твоє тіло.

— Ніколи б не подумала… Ти такий сильний.

— Боятись — ще не значить бути слабким.

— А чого ти ще боїшся?

— Старості. Боюсь, коли почнуть тремтіти руки. Всі це побачать, але спочатку ніхто не скаже. Побояться. Тільки за спиною будуть шушукатись: амба Костюку. Порох із нього сиплеться. Але є ще страшніша річ. Постаріння мозку. Це ще гірше. Хай краще тіло руйнується. Тільки б думка була ясна. Поки житиме мій мозок, — житиму я. Я міг би обійтися без тіла.

— А я? Що б я робила без тебе? — притулилась вона до нього.

— Ми б з тобою розмовляли, — засміявся він. — На різні високі теми. Мій мозок був би в скляному циліндрі. Ти б приходила до мене, розповідала новини. Я б просив винести мене на вулицю… або переставити з місця на місце.

— Ти говориш страшні речі, — вона притулилась до нього ще міцніше. — Розкажи краще, як ти жив. Ти був щасливий з дружиною?

— Що таке щастя? Це щось, як сніг: випаде на долоню, а потім його нема. Я її любив. Ми разом у сорок шостому кінчали медінститут.

— Чому в сорок шостому? Ти ж був на війні лікарем?

— Був. Але я був зауряд-лікарем. У червні сорок першого я кінчив четвертий курс. Нас евакуювали до Харкова, та занять уже не було. Німці дуже бомбардували Харків. Ну, взяли нас на КУМС: курси удосконалення медичного складу. Видали форму. Звання — воєнлікар третього рангу. Дали в петлицю чашу з гадюкою, шпалу, а чобіт не дали. Не було чобіт. Ідемо ми якось із Костем Майзелем — був у мене такий дружок — по Сумській, на дівчат задивляємось, бачимо — показують вони на нас пальцями. Сміються. Дивимось, а в Костя обмотка розв'язалась, метрів на три тягнеться за ним. Як змія. Ганьба на весь Харків. Пішли ми тоді на товчок і купили брезентові чоботи. Зелені. Взяли ваксу, намастили їх — стали вони чорні. А наприкінці серпня роз'їхались ми з ним. Він у Новгород, я на Донбас.

— А я з мамою в Самарканд, — сказала Валентина. — Мама розповідає, я була вередливою. То їсти хочу, то пити, то цукерку мені подай. Їхав у нашому вагоні старий мудрий єврей. Коли я кричала, він питав: «Ти хочеш пити? Зараз я тобі намалюю воду. Ти хочеш їсти? Зараз я намалюю тобі котлетку деволяй. Ти хочеш цукерку? Зараз я намалюю тобі шоколадну цукерку «Тузик».

Вони тихо розмовляли, вона його пестила, і йому було добре з нею. Вона поклала руки на його обличчя і намацала шрам над лівою бровою.

— Це війна? — спитала вона.

— Так. Ось помацай. Там сидить осколок. Він урятував мені життя.

— Чому?

— Якби не він, я б не виліз із табору. Я був у смілянському сталагу. Око запливло, я нічого не бачив, почалось нагноєння. Був у нас німецький лікар, оберст-артц Зюс. Невисокий, худий, в золотих окулярах. Подивився він на мене, взяв у санчастину. Допомагати. Ну, що ми там могли зробити? На барак видавали два лігнінових бинти. В концтаборі було двадцять тисяч полонених. Одинадцять тисяч при мені винесли в могили.

— Боже мій, — сказала вона.

— Переважно дизентерія. Німці солі в їжу майже не клали, швидко наставало обезводнення організму. Дуже схоже на холерний алгід. І нема людини. Зюс спочатку знущався з мене, не вірив у мої знання. Казав — радянським лікарям працювати тільки санітарами в наших клініках. Але якось одного нашого полоненого понесли закопувати, думали, він мертвий, а в нього — колапс. Падіння серцевої діяльності, зупинка серця. Але він ще живий. Витягли його з могили, принесли в медчастину. Дивиться на мене з усмішкою Зюс і каже: «Ну, що б зробив мій радянський колега?» Я кажу: «Адреналін у серце». Тоді він ще з більшою усмішечкою каже: «Дайте моєму шановному колезі адреналін». Дав мені фельдшер Мюллер; як зараз пам'ятаю — пика мов у криміналіста. А я ніколи в житті не вводив адреналін у серце. Взяв я шприц, а Зюс дивиться з насолодою. Знайшов я точку між ребрами, зуби зціпив — і голкою в серце. І уяви собі — серце полоненого запрацювало. Зюс був дуже здивований. Після цього випадку він краще почав ставитись до мене. А через місяць він комісував мене, написав, що я все одно помру, що в мене мозок пошкоджено, — й мене випустили з табору. Ще й під зад дали, коли через караул проходив. То була моя перша операція на серці.

— А я тоді тільки в дитсадок пішла, — сказала Валентина. — Але на небі вже хтось знав, що ми зустрінемось.

«Так, — подумав він. — Якщо вірити у запрограмованість цього світу, наша зустріч у магазині на Червоноармійській вулиці була передбачена у загальній системі подій. Вона ще ходила в дитсадок, її мати була ще молодою, гарною жінкою, її батько ще воював на фронті, і ми могли з ним десь зустрітися, — не набагато старший він був за мене, — а я, виснажений, у лахмітті, йшов по Києву на реєстрацію в комендатуру. Вона містилася в Будинку офіцерів. Наша квартира була порожня, хтось її пограбував, батьків у Києві я не застав. Я зустрів Галку Зайончковську зі свого курсу, шикарно одягнену, — вона кинулась до мене, почастувала німецькими сигаретами, вона була утриманкою якогось генерала, обіцяла допомогти, щоб мене не забрали в Німеччину, розповідала, кого з наших бачила і хто з професорів читає лекції в медінституті, відкритому при німцях; у медінститут вона йти не радила. «Знаєш, Андрюшо, — сказала вона, — наші все одно прийдуть, що б там не казали ці… Мені мій генерал сказав, що в німців справи погані. Я тобі допоможу». Я думав — вона звичайна німецька вівчарка, а вона була зв'язана з підпіллям; після війни їй дали партизанську Медаль, і зараз вона завідує туберкульозним диспансером. А ти, моє малятко, набиралась азійської смаги, їла самаркандські дині, і війна, і зради, й падіння, і подвиги — все було безмежно від тебе далеке».

Він зрозумів, чому не хотів розказувати їй нічого про дружину. Є речі, про які не можна говорити. Не треба. Мені з тобою добре, малятко, але давай облишмо цю тему. Двадцять років не викреслиш із життя і про них не розповіси скоромовкою. То були не найгірші роки мого життя. Коли щось і було погане — то тільки я винен в цьому: моя жорстокість, нетерплячість, грубість, а інколи — мої зради, мої захоплення жінками. Вона все терпляче зносила, бо по-справжньому любила мене і багато речей вибачала. Це те вміння, якого я позбавлений цілком: уміння вибачати. Це, звичайно, душевна аномалія, яку потім суспільство підносить до рівня цноти й називає це по-своєму: висока вимогливість. Скільки людей пішло з моєї клініки тільки через те, що я не вмів вибачати їхні провини. Здається, Божена теж невдовзі піде.

Та потім він із люттю подумав, що якби не він, не його ота відома «вимогливість», то нічого з клініки не було б: була б примітивна лікарня, як у Полтавця. Якщо людей розпустити… Ні. Їх треба тримати в руках. Я проти всякої балаканини, яка зветься демократією. Я за диктатуру.

— У мене є до тебе прохання, — сказала Валентина, наче вгадавши, його думки. — Я хочу побачити операцію на серці.

— Завдання редакції? — підозріло спитав він.

— Ні. Просто хочу подивитись.

— Гаразд. Тільки спочатку зробиш аналіз на носійство стафілококів.

— Це що таке?

— Мазок із горла і носа,

— А якщо там щось знайдуть? — спитала вона.

— Тоді я тебе не пущу.

Вона засміялась, бо іншої відповіді не чекала. Вона подумала, що хотіла б завагітніти від нього, хотіла б носити в собі його дитину; вона подумала, що неодмінно б народився син, схожий на нього: виріс би широкоплечий, важкуватий, чорнявий хлопець. З їхнього кохання неодмінно мала б народитися гарна дитина, їхня плоть і кров. Вона подумала, що коли б на Новий рік, який вона зустрічала в галасливому товаристві журналістів, хтось підійшов і сказав їй, що вона покохає мужчину, якому сорок дев'ять років, і що вона бажатиме мати від нього сина, вона б сприйняла це як божевільний жарт, п'яну нісенітницю. Дивна річ — кохання, думала вона. Він хоче знати, за що я його кохаю? Це тільки в соціологічних анкетах якісь дурепи відповідають: люблю за розум, за хазяйновитість і за те, що він гарний баскетболіст. А потім інші дурні, які вважають себе вченими, підраховують ці відповіді у процентах. Примітивні балакуни! Існують невідомі сили тяжіння, коли жінка й чоловік зустрічаються, наче планети, і обопільно притягуються — більша планета притягує до себе меншу, і є речі, які не можна зрозуміти. Ми весь час пізнаємо одне одного, намагаємось щось збагнути розумом, але є щось більше, від чого щемить серце, і нічим пояснити це не можна.

— Скажи, — спитала вона, — а ти не боїшся, що коли ти викинеш людині серце й поставиш інше, людина щось втратить… те, що люди звуть душею. Ну, якісь почуття,

— Дурниці, — всміхнувся він. — Серце — це шматок м'яса. Ніяких почуттів тут нема.

— Коли я тебе кілька днів не бачу, в мене болить серце. Якби мені пересадили чиєсь серце, воно б теж боліло?

— Треба поставити експеримент. Попросити доктора Блайберга закохатись. Але аж так далеко наука ще не пішла. Дай нам бог впоратися з м'ясом. Щоб його пришити добре, щоб воно скорочувалось, щоб лімфоцити його не зжирали. Коли болить серце — значить у тебе спазмовано коронарні судини. Ніколи не запускай болю. Приймай одразу валокордин.

— Дякую, лікарю, — сказала вона. — Чи не послухаєте моє серце? Може, щось порадите проти болю?

— Охоче. Якщо дозволите, я послухаю вас за методом київської школи терапевтів: неозброєним вухом.

Він приклав вухо до її грудей і почув поштовхи її серця, прискорене биття, чисту тональність її здорового молодого тіла.

— У тебе чудове серце, — сказав він. — Я його люблю. Я все в тобі люблю.

Наступила ніч, але вони не спали. Вони ввімкнули транзисторний приймач і вишукували на середніх хвилях музику. Червоно світились щілини в пічних дверцятах, і коли око звикло до темряви, вони побачили, що кімната стала затишна, тепло висвічена промінням відблисків, і їм здалось, що вони прожили в цій кімнаті тисячу років і тепер сприймають її вбрання внутрішнім зором — їм не потрібне було світло й галас; їм потрібні були зосередженість і повне злиття, творення нової суті, яка не знає поділу на «твоє» і «моє»; час од часу вони забували про музику, а коли поверталось до них усвідомлення цієї кімнати, усвідомлення звуків і відсвітів, то вони чули німецьку чи румунську скоромовку, й тоді Костюк крутив ручку приймача: ефір гудів од музики й політики.

Що таке кохання, думав він. Не вірю, щоб цього не можна було збагнути розумом. Кохання — це спроба інтенсивного обміну духовно-сексуальною інформацією. В цьому визначенні є сенс. Кохання — це віковічна спроба людини подолати той бар'єр, яким люди відгороджені одне від одного. Спроба так само героїчна, як і безнадійна. Абсолютне кохання буде можливе лише тоді, коли люди знайдуть спосіб повного інформаційного взаємопроникнення, взаєморозкриття й взаєморозуміння. Потрібна повна щирість. А ми — ми нічого не знаємо одне про одного. І коли ми заснемо, ми бачитимемо різні сни. Їй може наснитися хтось, кого я не знаю, а мені…

— Знаєш, — сказав він, — колись я любив одну дівчину, дуже на тебе схожу.

— А зараз ти любиш мене чи ту дівчину?

— Звичайно тебе.

— Де та дівчина?

— Не знаю. Може, й загинула.

— А в мене не було нікого, хто був би хоч трохи схожий на тебе, — сказала вона,

— Це й зрозуміло, — засміявся він. — Я дуже рідкісний екземпляр. Такого нечасто зустрінеш.

— Професоре, а де ваша скромність? Скромність прикрашає людину.

— Я зневажаю так званих скромних людей. Скромні — це вбогі. Щось у них не виходить, нема здібностей, нема сили — ось вони й пишаються своєю скромністю. Ще й ненавидять люто тих, хто може зробити щось більше за них. Якби світом заволоділи так звані скромні люди — погано було б нам. Вони б винищили все, що піднімається над їхнім вбогим рівнем, усе яскраве й талановите. Всіх би одягнули в уніформу. В сіру, скромну. Суспільство пересічних скромних людей було б приречене на загибель.

— Але суспільство бундючних надлюдей, які всюди кричать про свою вищість, по-моєму, ще гірше. Я взагалі проти поділу людей на вищі й нижчі категорії. Знаєш, як страшно, коли дитині, якій немає дванадцяти років, кажуть на підставі якихось ідіотських тестів: ти, мила дитинко, не будеш ні художником, ні математиком, ні адвокатом, ні політиком, ні архітектором. У тебе нема ніяких здібностей. Ти придатна тільки на роль вантажника. Це гидко.

— Ти сприймаєш усе надто емоційно, — сказав Костюк. — Це неприємно, згода. Особливо для матері такої дитини. Але це необхідно для суспільства. Інакше весь цей складний механізм буде засмічено людським піском, нездатним ні до чого. Він не зможе працювати. Якби я мав змогу, я повиганяв би всіх нероб зі своєї клініки. Хай би двірниками працювали. Замість посередніх лікарів набрав би путніх санітарок.

— Не будь жорстоким, — поцілувала його Валентина. — Ти сильний, а сильні люди повинні бути добрими.

— Добрими, добрими! Весь час тільки й чую це слово. Сьогодні я добрий для якогось нероби, який нічого не знає, не читає, скальпеля в руках не вміє тримати, а завтра з його ласки помре людина. І хто буде в цьому винен? Я зі своєю добротою.

Радіо заграло мелодію популярного колись німецького шлягера «Лілі Марлен». Він згадав мішані, німецькі й українські слова, що їх співали на цю мелодію під час окупації: «Ich тебе чекала, warum ти не прийшов? — Ти не такая Frau, тому що wasser йшов». Пісня-покруч, плакати-покручі, на яких червонопикий мордань у вишиваній сорочці тримав у руках снаряд зі свастикою з таким щасливим виглядом, наче це не снаряд, а півлітра, й підпис закликав: «Зупинимо більшовицьку навалу»; гроші-покручі, й люди-покручі, як-от майор Софронов або та жінка, котра торгувала золотом у маленькому комісійному магазинчику на вулиці Саксаганського недалеко від Кузнечної. Костюк запам'ятав її щучу посмішку — він продавав їй золотий батьків годинник. Після війни він кілька разів зустрічав ту жінку на вулиці. Цікаво, подумав він: чи можна було б за допомогою певних тестів, як твердить це Голуб, заздалегідь, ще перед війною, передбачити поведінку всіх цих людей під час окупації.— Галки Зайончковської, отого футболіста, що лежить у сьомій палаті, Софронова і тої гендлярки золотом? І його самого, Костюка?

Ось що головне, зрозумів він: оцінка моральних якостей людини, а не її професійної придатності. Це теж поділ, але на зовсім інші категорії. Треба буде сказати про це Голубу. Він подумав, що треба буде якось м'якше поговорити з Боженою, не гиркати на неї: хірург вона поганенький, але самовідданості в ній багато. Така ніколи не пішла б торгувати золотом розстріляних людей. Є люди, яким не можна зробити трансплантацію совісті.

— У тебе міцні ноги, — сказала Валентина, поклавши долоню на його стегно.

— Так, — погодився він. — Руки слабкі. А ноги нічого. Я займався легкою атлетикою. Сотку бігав перед війною за одинадцять і вісім. Був у збірній медінституту. І стрибав у довжину. Шість сімнадцять. Двадцять другого, на відкритті Центрального стадіону, я мав іти з командою «Здоров'я». Вранці прийшли ми на тренування, на стадіон «Темп». Коло Полтавської, знаєш?

— Ні.

— Бігали, ранок такий теплий. Кость Майзель нас фотографував. Видали нам на парад нову форму. Йдемо додому, а на Полтавській народ натовпами коло будинків стоїть. Війна, кажуть.

— А де ти закінчив війну?

— В Берліні. У сорок третьому, як наші прийшли в Київ, мене одразу мобілізували. Повернули звання — і в ХППГ. Хірургічний похідно-польовий госпіталь. Ординатор.

— А в Києві що ти робив?

— Галка Зайончковська влаштувала мене в земельну управу. Якісь папірці переписували. Абсолютна липа. Але в аусвайсі моя посада звучала грізно: рехнунгсфюрер. А в грудні сорок другого вона мене переправила в ліс, в Остерський район. До партизанів. Я відморозив ноги. Але нічого. Хлопці відтерли.

Він не сказав їй, що його міцні поморожені ноги колишнього легкоатлета болять, нестерпно болять під час операцій і що в нього підозрюють так званий облітеруючий ендартеріїт — те, що колись звалось окопною хворобою: болі в ногах, в кінчиках пальців, до змертвіння, до кульгавості. Не дуже бажана хвороба для хірурга, котрому доводиться стояти на ногах по шість-сім годин.

Вони поснули десь близько шостої години ранку, коли чорнота ночі почала розсмоктуватись, і вогонь у печі згас, і диктори та музиканти на далеких радіостанціях потомились і, мабуть, теж пішли спати. Вона заснула в нього на плечі, а він прислухався до її дихання, боячись поворушитись і потурбувати її. Потім вона повернулась до нього спиною, він пригорнувся до неї.

Спали недовго. Вже о дев'ятій годині яскраве сонячне світло розбудило їх. Кімната святково виблискувала: нічого в ній не залишилось від учорашньої денної похмурості. Вони хутенько поснідали, — Валентина підсмажила на газовій плитці яєчню з ковбасою, — випили каву й пішли прогулятись. Вони подалися в кінець вулиці, проминули меблеву фабрику й зійшли на пагорб; звідси відкривалась панорама Ірпінської заплави: широке снігове поле, навскіс прооране річищем Ірпеня, вдалині — буро-зелене пасмо лісу. По далекому насипу котились електрички, й голоси в них були по-весняному дзвінкі. Спустилися в долину. Сніжний наст був твердий, скрижанілий. Їх охопило відчуття відстані, яку треба подолати, — пряма путь від одних пагорбів до других через рівне біле поле, яким повинні пройти дві маленькі постаті серед сонячного сяйва та різкого вітру, що посвистує в дротах високовольтної електролінії. Вони були самі на всій широчезній заплаві, й це сповнило їх радістю. Перейшли по містку на той бік річки: снігу на містку не було, дошки — притрушені сіном. Вони помилувалися замерзлим Ірпенем; під полірованою поверхнею криги видно було глибокі місця: там концентрувалась темрява. Нарешті вони наблизились до лісу й зійшли на пагорб. То був мішаний ліс. Він починався з беріз і дубків, а потім з'являлись високі сосни — літніми масивами зелені купчились вони серед голих, немовби вифарбованих вапном беріз. Через узлісся пробігала лінія окопів, що збереглися ще з часів війни.

«Тут прекрасні вогняні позиції», — подумав Костюк. Згадав Донець… Якщо, звичайно, по них не гатила б важка артилерія. Вони заглибилися в ліс, де подув вітру не відчувався й було майже тепло. Костюк побачив ярок, порослий дрібними кущами. Тут би він розташував медпункт.

Мовчки ходили по лісу, навпростець, не шукаючи стежок. Сніг підломлювався під ними великими скибами — здавалось, вони йдуть по тонкому склу. Іноді провалювались по коліно, а часами сніговий пласт репався, але витримував тягар їхніх тіл. Це було їхнє прощання зі снігом, з зимою. З найкращою зимою в їхньому житті. Покружлявши по лісу, вони знайшли стару лижню і пішли по ній у напрямку заплави. Іртиські ліси, що лежали за тим, протилежним берегом, з якого вони прийшли, були темно-сині; небо над ними світилося сизими й світло-зеленкуватими смугами. Кордони заплави розсунулись, наче це поле чекало якоїсь великої битви. Та не крові чекало воно, а тепла, відлиги, очищення, народження трав…

Вони помітили чорну «Волгу», що стояла коло їхнього будинку. Валентина подивилась на Костюка. Прискорили крок і через кілька хвилин наблизились до своєї хвіртки. Коло веранди походжала незнайома молода людина в пижиковій шапці.

— Професор Костюк? — у цієї людини було грубувате обличчя й по-татарськи скошені очі. Поводився приїжджий дуже чемно. — Пробачте, що вас потурбували. Я хочу сказати вам кілька слів.

Валентина подалася в дім, лишивши їх на дворі.

— Ми просимо вас проконсультувати одного хворого. Він приїхав у Київ на кілька днів і раптово захворів. Товариш Стоянов особисто просив.

— Хто він такий, цей хворий?

— Він має відношення до космосу. Більше я нічого не можу сказати.

— Зараз поїдемо…

Костюк зайшов у кімнату. Валентина зажурено сиділа коло столу й вивчала два годинники, що лежали на її долоні: свій, «Полёт» і його, «Октавія».

— Пробач… Невідкладна справа. Вибач за те, що я дав адресу Миколі Івановичу, заступнику. В нашій клініці такий закон. Думав — усе буде спокійно. Пробач. Ти поїдеш зі мною?

— Ні, — похитала вона головою. — Я поїду ввечері. Ти подзвониш?

— Звичайно. Поцілуй мене. І не сердься.

Костюк узяв годинник, надягнув на руку.

Він сів у «Волгу», й машина рушила. Костюк мовчав, і за весь час, що вони їхали, ні шофер, ні людина в пижиковій шапці теж не вимовили й слова. В Києві снігу не було, тому місто мало сірий і холодний вигляд, незважаючи на яскраве сонце. Нарешті місто залишилось позаду. Знову почалися сосни. Костюк подивився на годинник: вони їхали майже годину. Нарешті машина під'їхала до будинку, облицьованого світлою керамічною плиткою. Костюка провели в кабінет начальника лікарні, де панувала тиша. Всі звуки поглинав розстелений на підлозі пухнастий килим. У кабінеті, крім начальника лікарні, був професор Майзель, котрий саме диктував свій висновок, двоє професорів-терапевтів, яких Костюк знав мало, й ще троє осіб, зовсім йому незнайомих, а серед них майор медичної служби.

— З ним дуже важко, — мовив майор. — Він нас не слухає, все робить по-своєму. Може, викликати Петрова з Москви?

Майзель підвів голову, примружився.

— Не плачте, майоре, — сказав він. — Гадаєте, Ларрею було легше з Наполеоном? А Петрова не треба турбувати. Можете повірити нам. Ми теж дещо в цьому розуміємо. Це банальний випадок. Усе буде гаразд. Побачите.

Костюку дали історію хвороби. В графі, де записують прізвище, ім'я та по батькові, нічого не стояло. Хворий 54 років, чоловічої статі, зріст 172 см, вага тіла 80 кг. Страждає на атеросклероз коронарних судин, гіпертонічну хворобу ІІІ ст., ангіохоліт, радикулоневрит. Приступ загрудинних болів, що не знімаються валідолом і амілнітратом. Лейкоцитоз 24 100, РОЕ 8 мм на годину. Кров'яний тиск 160/90. На ЕКГ негативні Т_2,3 під час вдиху в aVF. Поява зубця Q в двох відведеннях із підвищенням сегмента ST. Діагноз: інфаркт міокарда задньої стінки серця.

Костюк уважно вивчив купу стрічок, на яких самописцем було викреслено електричну активність серця, його голос, крик про допомогу: горизонтальна лінія паузи й вертикальний сплеск пульсації; імпульси ледве долають зону крововиливу, вони доходять до апарата в спотвореному; викривленому вигляді; це ієрогліфи XX століття, мова сердець, тексти, написані серцями, почерк сердець: упевнений, рівний, твердий чи тремтливий, хворобливі каракулі серця. Варто було б видати антологію сердець XX століття: серце людини, його електричні потенціали, бурі й штилі; голоси різних сердець у різні хвилини життя, легкі каліграфічні лінії молодих сердець і важке, нерівне калатання сердець старих, малюнок їхнього згасання.

Костюку дали халат — справжній «професорський», аж цупкий від крохмалю, й провели в палату. Костюк подумки назвав хворого «Конструктором». Треба було якось назвати цю невідому людину, — адже не можна було звертатись до Когось, думати про Когось, ставити діагноз Комусь. Кожна людина має свій шифр. Шифром Курінного було слово «Селянин». Максимов був «Футболістом». Дахно був «Шофером». Рязанцев — «Геростратом». Цей невідомий був для Костюка «Конструктором». У палаті стояло одне ліжко. Коло хворого сиділа медсестра — гарненька дівчина з кокетливо пов'язаною хусткою. В своїй клініці Костюк не дозволяв медсестрам ходити отак. Побачивши Костюка, вона вийшла з палати.

У Конструктора було загоріле обличчя й сиве, зовсім біле волосся. «Рано посивів», — подумав Костюк. Темними уважними очима Конструктор стежив за Костюком. Він нагадав Костюкові старого альпініста — таких він бачив у Боксані. Обвітрене обличчя немовби свідчило про міцне здоров'я цієї людини. Це фасад. «Не звертай уваги на фасад», — сказав сам собі Костюк.

— Як себе почуваєте? — спитав Костюк.

— Тепер краще. Значно краще. Відпустило. Це що — інфаркт?

— Щось схоже, — сказав Костюк.

— Спасибі за правду. Бо всі вони, — він кивнув головою в бік дверей, — брехуни. Я знаю, що це інфаркт. Ніколи не думав, що серце може так боліти. Неймовірно боліти.

— У таких випадках ми даємо хворим наркоз. Щоб запобігти шоку.

— Ну й що тепер? — спитав Конструктор.

— Треба вилежати. Ніяких навантажень. Думати про щось гарне. Про весну.

— А потім — паличка в руку, три кроки — й зупинка, ні закурити, ні випити… Так?

— Звичайно.

— Але це кінець, — переконано сказав Конструктор. — Я так не витримаю.

— Чому? — здивувався Костюк. — А інтелектуальне життя?

— Ні, це кінець. Навіщо мені мозок без тіла. Що я його — до скриньки сховаю? Чи заспиртую? Коли я вранці не зроблю доброї зарядки з гантелями, мозок не працює. Ви на лижах ходите?

— Інколи.

— Хіба можна без цього жити? Треба жити на повну котушку. Підвищувати коефіцієнт корисної дії життя. Інакше краще не жити. Я лежу тут і мені подобається ця молода медсестра. Я дивлюсь на неї як мужчина. А вона пробачте, під мене судно підставляє. Якийсь абсурд.

— Те, що ви на неї так дивитесь, — добра ознака, — засміявся Костюк. — Ви швидко одужаєте.

— Але що я робитиму без тіла? А мені ще треба пожити. Мінімум два роки. Максимум п'ять. Більшого я не вимагаю. Ви можете мені гарантувати два роки? — Я ніколи нікому нічого не гарантую. Медицина привчила мене до обережності. Але з вами, думаю, буде все гаразд. Ще походите на лижах.

— Між іншим, — сказав Конструктор, — це я попросив, щоб вас викликали. Я вам вірю. Читав ваші статті. Чув про вас. Це правда, що ви готуєтесь до пересадки серця?

— Правда.

— Ну і як?

— Ви запускаєте людей на невипробуваних ракетах?

— Ні.

— А ми весь час тільки тим і займаємось.

— Я чув, що пересадки роблять таким, як я. Інфарктникам.

— Ні, — сказав Костюк. — Ми робитимемо трансплантації тільки в рідкісних, виняткових випадках. Смертникам. У вас все буде добре. Але я можу тільки пошкодувати, що ви не лежите в моїй клініці.

— Це чому?

— Я у вас виклянчив би все, що мені потрібно. Барокамеру для операцій під кисневим тиском, електронне обладнання, полівінілові бокси, всякі залізячки. Уявляю ваші можливості.

— Ви, я бачу, мужичок хазяйновитий, — сказав Конструктор. — Часу дарма не гаєте. Ну що ж, так і треба. Передайте список моєму помічникові. Може, чимось допоможемо.

Костюк підвівся, поклав свою руку на руку Конструктора.

— Радий був з вами познайомитись. Хоч і не дуже щасливі обставини…

— Гарне знайомство, — сказав, іронічно глянувши на Костюка, Конструктор. — Познайомилися з людиною, прізвища якої не знаєте. Нічого не знаєте. Познайомилися з людиною-невидимкою.

Він широко всміхнувся, і щось дитинне й світле майнуло в цьому усміху. Костюк намагався запам'ятати на все життя його обличчя.

— Скажіть, професоре, відверто: ви б погодились жити так, у повній анонімності? Десять, двадцять років — ніхто вас не знає, не здогадується навіть, який ви на вигляд — товстий, худий, вусатий? А потім, одного прекрасного дня, ваш прах кладуть у Кремлівську стіну й ви стаєте дуже популярною особою. Погодилися б?

— Так, — не задумуючись, мовив Костюк. — Що людині треба? Займатися улюбленим ділом. Ви це маєте. У вас є колектив, є всі можливості реалізувати свої ідеї. Про такі умови може мріяти кожний вчений. А популярність? Для футболістів і кінозірок.

— Ви просто не були в моїй шкурі, — сказав Конструктор. — Так треба, але це не просто, повірте. Спасибі вам.

— Видужуйте. Все буде гаразд, — сказав Костюк і пішов із палати.

Він продиктував свій висновок, який збігся з висновком Майзеля.

Починало сутеніти, коли Костюк приїхав додому. Не запалюючи світла, пройшов до свого кабінету. Сів на диван, закурив. Так просидів із півгодини, заплющивши очі. Потім увімкнув світло й сів читати свіже число американського «The Journal of Thoracic and Cardiovascular Surgery».

Розділ 16

З самого ранку лікар Богучарова порадувала Костюка скандальною новиною з жахливими подробицями: завідувач лабораторії медичної кібернетики Б. М. Голуб утік із Києва разом із своєю лаборанткою, молодшою від нього на цілих тринадцять років! Весілля в Палаці одруження було зірване, мати тої лаборантки зомліла, згодом прибігла в лабораторію скаржитись на Голуба, побігла до голови місцевкому, але той сказав, що питаннями стосунків між чоловіком і жінкою, в яких (стосунках) немає елементу аморалізму, місцевком не цікавиться; начебто потім, довідавшися, хто такий Голуб і яку зарплатню він отримує, мати трохи заспокоїлась і сказала, що все, що бог робить — все на краще, що їй цей інженер, правду кажучи, не дуже подобався, несерйозне враження справляв. Тут же Костюкові подали лист від Голуба. Зворотної адреси не було. Костюк подивився на штемпель: лист було відправлено з Умані. Костюк знав, що в Голуба є родичі в Умані.

Він розірвав конверт і прочитав листа:

«Шановний Андрію Петровичу!

Сподіваюся, що до того, як Ви отримаєте це моє послання, моє ім'я та ім'я моєї дружини будуть уже досить политі брудом, дякуючи старанням усіх старих дів нашої клініки. Хочу одразу сказати, що мені абсолютно байдуже, що вони базікатимуть про мене та дівчину, яку я люблю. Але мені не байдуже, що подумаєте про цю історію Ви. Я не підозрюю Вас у пуританізмі чи фальшивій міщанській цнотливості. Але я боюсь, що Ви, як людина наскрізь раціоналістична (я завжди щиро шанував саме цю рису Вашої вдачі), не зрозумієте мого вчинку, вважатимете його ідіотським, романтичним, сюрреалістичним, сміхотворним, абсурдним і т. д. Адже все можна було зробити заздалегідь, без скандалу, тихо, з маршем Мендельсона, без ексцесів та втечі. Так ось, хочу Вам сказати, будучи при здоровому глузді та добрій пам'яті, що це — єдиний вчинок, яким я пишаюсь і пишатимусь усе своє життя, незалежно від того, як воно складеться. Бо це — вчинок. Бо я, нарешті, знайшов у собі сили розірвати ту невидиму, але міцну павутину життя, як звичайної монотонної запрограмованості, що сковує кожну людину, робить її безпорадною мурахою в потоці подій, нею самою викликаних. Ви скажете, що це не так. Ви скажете, що це в мені спрацювала могутня біологічна програма продовження роду і що мій вчинок — не звільнення від запрограмованості, а навпаки — вияв поневолення могутнішою програмою. Я все знаю, що Ви скажете. Але знайте, що Ви на цей раз помиляєтесь. Я теж помилявся. Цією історією я експериментально довів, що я — вільна людина, яка може впливати на перебіг подій, і зараз Ви переконаєтесь в цьому: по-перше, я офіційно ставлю Вас до відома, що прошу звільнити мене від обов'язків завідувача лабораторії в зв'язку з сімейними обставинами; по-друге, повідомляю, що я та моя дружина маємо намір виїхати з Києва в інше місто; по-третє, хочу сказати Вам, що той рукопис, який я обіцяв Вам дати прочитати (коли пам'ятаєте, він називався «Новий Канон»), я спалив, бо зрозумів, що твір цей наскрізь епігонський, написаний під сильним Вашим впливом, несамостійний і тому не має права на існування.

Прощайте, Андрію Петровичу. Дякую Вам за все, що Ви дали мені. Тепер залишилось мені це відкинути й піти далі — до власного світогляду.

Ваш Б. Голуб

P. S. При всіх Ваших безперечних позитивних якостях, Ви маєте один величезний недолік: Ви забули, що таке кохання. Боюсь, що ми розмовляємо зараз на різних мовах».

«Так, — подумав Костюк. — Ти все правильно зрозумів, парубче. Мені невідомо, що таке кохання». Він ще подумав, чи стало б у нього зваги вчинити так, як це вчинив Боря?

Потім викликав до себе Мовчана.

Даня був якийсь блідий і невиспаний.

— Ти про Голуба знаєш? — спитав Костюк.

— Авжеж. Дівка в нього — перший клас. Він молодець. Правильно зробив. Можу тільки позаздрити.

— Твоя машина на ходу?

— Звичайно. Повітряне охолодження, скрізь пройде…

— Так слухай. Треба їхати до матері Голуба, взяти його адресу в Умані. Він там у свого дядька. Якщо не дасть, все одно їхати в Умань. Розшукати його. І привезти живим чи мертвим. Краще живим. Зрозумів?

— Гаразд. Зараз поїду. А операція?

— Візьму Юру. Йому треба привчатися. Зараз я напишу листа. Почекай.

Він швидко написав листа Голубу:

«Борю!

Я ніколи не припускав, що ти такий йолоп. Ну, ти любиш дівчину. Ну й люби собі на здоров'я. Кажуть, що вона дуже гарна. Але навіщо ж впадати в істерику? Навіщо під звичайну людську справу, за яку тебе ніхто, віриш, ніхто в клініці не осуджує, підводити цілий філософський базис? Ти прекрасно знаєш, що в цьому світі нема абсолютно вільних людей. Людей, вільних від суспільства, від біологічних законів, від своїх обов'язків. Ти знаєш визначення свободи й знаєш, які суворі межі має людська свобода, свобода в межах програми… Хочу тобі нагадати це в зв'язку з твоєю заявою про звільнення. Тобі відомо, як близько ми стоїмо до того, що було нашою спільною з тобою метою, — до трансплантації. І якщо ти втечеш у цей вирішальний момент, я розціню це тільки як зраду. Тому я тебе прошу: не будь дурнем. Негайно повертайся в Київ. У нас все готово до трансплантації, і твоя присутність абсолютно необхідна. Після того, як виконаєш свій обов'язок перед клінікою та тим нещасним Максимовим, ти можеш вважати себе вільним і їхати хоч на край світу.

Привіт твоїй дружині.

Чекаю тебе.

А. Костюк

P. S. А ти все-таки йолоп, що спалив той рукопис. Майзель мені казав, що то дуже талановита річ.

P. P. S. Ми розмовляємо на одній мові. Коли-небудь ти це зрозумієш».

Він дав листа Мовчану.

— Тільки їдь обережно. Я б не хотів, щоб тебе привезли як донора.

— Це не входить у мої плани, — сказав Даня, ховаючи листа. — Привезу вам молодожонів. З ліжка витягну, а привезу.

Звірувата була в Дані усмішка. Він подумав, що треба з собою в Умань взяти якусь дівчину, щоб веселіше було їхати.

Не встиг Даня піти, як прийшла Софія Абрамівна Рапп.

— Чули? Вчора помер француз Булонже, — сказала вона. — Внаслідок імунологічної несумісності.

— Скільки він прожив?

— Сім місяців. У мене таке враження, що існують три хвилі відторгнення органів. Перші дні після трансплантації, потім — через шість-сім місяців, і віддалені наслідки — через рік-півтора. Це, загалом, збігається з нашими експериментальними даними. Це якась таємнича закономірність. Першу фазу відторгнення більш-менш навчились переборювати. А от другу і третю… І в мене з'явилась ідея.

Коли Софія Абрамівна казала, що в неї «з'явилась ідея», це означало, що вона вже веде досліди й має певні результати.

— Вам ніколи не думалось про те, які механізми рятують плід, що перебуває в материнському лоні? — спитала Софія Абрамівна.

— Ні, — сказав Костюк.

— Адже плід імунологічно несумісний, але організм якось мириться з ним. Справа тут, мабуть, у трофобластах[12]. Я думаю, що вони виділяють якісь речовини, які запобігають відторгненню. Про це є деякі літературні дані.

— Ну, ну, — нетерпляче сказав Костюк. — Це надзвичайно цікаво.

— Я поставила невеличкий експеримент на мишах. На моделі шкірного трансплантата. Одній групі нічого не вводила, другій — екстракт з трофобластів.

— І що?

— В першій групі настало відторгнення. В другій групі відторгнення ще нема.

— Не вірю, — сказав Костюк. — Це випадок. Не може бути, щоб відповідь була така проста.

— Я теж не вірю. Це суто попередні дані. Я сама здивована.

— Але треба негайно поставити велику серію експериментів. Якщо вам потрібні люди, я дам три ставки. Як?

— Спасибі, — зраділа Софія Абрамівна. — Наукових співробітників я не потребую. Вистачить. А от від препаратора й двох лаборантів не відмовлюсь.

— Тоді гаразд.

Він подивився на годинник. Треба було йти у передопераційну — митися. Сьогодні він оперував Дахна.

Костюк уже встав був із-за столу, як у кабінет зазирнув отой миршавий виконроб, в якого обличчя наче було погризене мишами. «Що йому треба, — подумав Костюк. — Невже знову буде щось канючити?»

— Пробачте, — просунувся в кабінет виконроб. — Андрію Петровичу, ми вже почали монтаж стерилізаційної установки.

— Знаю. А коли закінчите?

— Невідомо. Власне, я до вас не з цього приводу прийшов… Я вас дуже прошу. У мене є брат. Він у музкомедії грає на скрипці. Щось він себе погано почуває. Кашляє. Зробили йому рентген. Подивіться, будь ласка.

Він витяг із папки рентгенівський знімок лівої легені.

— Давайте, — сказав Костюк.

Він побачив у нижній легеневій долі темну круглу пляму, завбільшки з п'ятикопійкову монету. Краї в плями були майже рівні.

— Це рак, — мовив Костюк. — Треба різати.

— Як рак? — тихо сказав виконроб.

— Рак легенів.

— Боже ж мій, боже, — червоні плями зникли з обличчя виконроба, воно стало сіре. — А коли треба робити операцію? Через місяць — не пізно? Можна хоч почекати? Якось його підготувати?

— Треба негайно. Є ще надія, що нема метастазів.

— Професоре…

— Гаразд, — сказав Костюк. — Я зроблю йому операцію. Хоч це й не моє діло. Але я ставлю одну умову.

— Професоре… все, що тільки забажаєте…

— Щоб мені за п'ять днів закінчили післяопераційний блок.

— Усе зробимо, все…

— І щоб усе працювало, як слід.

— Звичайно, Андрію Петровичу, — заметушився виконроб.

— Завтра привозьте вашого брата. Я накажу завідувачеві відділення прийняти.

Він замкнув кабінет, по дорозі в операційне відділення зазирнув у канцелярію.

— Олю, — сказав секретарці. — Тут повинна прийти кореспондентка журналу «Світанок». Вона хоче подивитись операцію. Ти підеш із нею вниз, хай одягнуть її і проведуть у велику операційну.

Рівно об одинадцятій годині в клініку прийшла Валентина. Як і вчив її Костюк, вона пройшла не з парадного входу, де сиділи відвідувачі, а зі службового. Зійшла на третій поверх. Поторгала двері, на яких висів напис: «Професор А. П. Костюк». Двері були зачинені. Але тут побачила її якась дівчина й, спитавши, хто вона, повела на другий поверх. Тут товпилось багато людей, і ніхто не звернув уваги на Валентину. Опасиста санітарка видала їй пакет зі стерильною білизною. Дівчина провела її до роздягальні, пояснила, як потрапити в операційну, й пішла.

В жіночій роздягальні нікого не було, бо операційні бригади вже почали митись. Валентина знайшла порожню шафу й почала роздягатися. Вона скинула з себе все, залишившись тільки в трусиках і ліфчику. Розгорнула пакет і надягла білу полотняну білизну — сорочку, схожу на ті, які носять солдати, тільки з короткими рукавами, обтислі штанці, а на ноги — полотняні бахіли, зав'язавши їх поворозками під колінами. Сховала своє коротке волосся під шапочку. Сорочки — вона це бачила — всі тут носили навипуск.

У передопераційній перед умивальниками стояли лікарі й мили щітками руки. Костюка серед них не було. Валентина проминула ще одне приміщення — тут треба було надягти маску — й опинилась у великій операційній. Це була простора зала, викладена білими кахлями. Вона побачила операційний стіл, на якому лежав хворий. В залі було чоловік дванадцять. Всі вони чимось займалися. Вона стала коло електрокардіографа. Лікар, що порався тут, регулював зображення серцевих імпульсів на екрані. Валентину вразило, як багато тут дівчат. Облич їхніх не було видно, тільки очі, але їм дуже пасувала біла уніформа. Дивлячись на їхні стрункі постаті, Валентина подумала, що це молоді, гарні дівчата. Кілька з них готували до роботи АШК — велику скриню, до якої тяглись гумові рурки. Одна дівчина стояла на табуретці й повертала безтіневу лампу так, щоб світло падало на груди хворого. Жовта безтінева лампа схожа була на літаючу тарілку з дев'ятьма ілюмінаторами, з яких лилося світло. Операційна сестра розкладала на високому столику інструменти. Хворий уже спав, обличчя його, затуленого екраном, не було видно. Валентина подумала, що коли почнеться операція, вона нічого не побачить, стоячи біля електрокардіографа, — тільки спини хірургів. Підійшла впритул до операційного столу, ставши поруч із анестезіологом, — і тоді вгледіла обличчя хворого. Блідий чорнявий чоловік. Тепер їй добре було видно операційне поле. Двоє хірургів, що безтурботно й голосно перемовлялись — так само, як це роблять слюсарі в гаражі, — обклали хворого жованими стерильними простирадлами й змастили операційне поле йодом: шкіра стала буро-коричнева, а потім — досить швидко — стала жовта. Один із хірургів узяв скальпель і зробив довгий поздовжній розвіз точно посередині грудини.

«Невже оперуватимуть без Андрія, — подумала Валентина. — Де він?»

І тут побачила Костюка.

Він та другий хірург саме зайшли до операційної. Вони були одягнені так само, як і всі, хто перебував у операційній. Той другий — молодий кремезняк — почепив до бахіли авторучку. Навіщо, подумала Валентина. Адже нічого не писатиме під час операції. Костюк не звернув на Валентину й найменшої уваги. Він одразу почав лаятись, — чому в операційній немає спеціальних масок із дротиками, які б вигинались за формою носа й щільніше притискали б маску до обличчя.

Йому подали стерильний халат, який обережно зав'язала ззаду медсестра. Потім Костюк надягнув маску. Він сів на табуретку, підвівши вгору руки. Між тим, хірурги, що почали операцію, просунули в отвори, зроблені в грудині, дротяну пилку й почали пиляти грудину. Від цього звуку Валентині стало млосно. «Стій спокійно, — наказала вона сама собі. — Ще не вистачало, щоб ти тут втратила свідомість. Стій…» Взагалі, вона вже бачила операції, була в операційних. Вона не боялась крові… Тільки ж бачила операції простіші — апендектомії.

Костюк просунув руки в гумові рукавички, які підставила йому Рая — операційна сестра. Костюк і той, що прийшов із ним, підійшли до хворого, й ті двоє відступили вбік. Костюк став при правому боці хворого, той кремезняк — навпроти. «Ось тепер тільки починається справжня операція», — подумала Валентина. Якась дівчина відтрутила її вбік — треба було приладнати на штативі велику ампулу з кров'ю. Коли дівчина відійшла, Валентина побачила, що асистент Костюка припалює кровоносні судини електрокоагулятором (вона наперед знала хід операції — їй розповів Андрій), щоб зупинити кровотечу. Цей прилад схожий був на мініатюрний електропаяльник. Припалювана тканина ледь чутно шкварчала, й над нею вився легкий, майже непомітний димок. Потім, коли було розсічено перикард, Валентина побачила серце. Таким вона його й уявляла: м'язисте тіло, завбільшки з великий чоловічий кулак, скорочувалось — і в постійному ритмі його важких поштовхів було щось величне.

— Хлопці, щоб не було ніяких затримок, бо мені о третій треба бути в міністерстві, — сказав Костюк. — Відсос готовий? Чи так, як минулого разу?

— Готовий, — відгукнулася одна з тих, що сиділи коло АШК.

Почалось підключення хворого до АШК. Вони працювали мовчки, але Валентина відчула, як зростає в операційній напруження. Коли вони вмикали одну з рурок, в обличчя Костюкові бризнув струмінь крові — залив окуляри (він працював в окулярах) і зачервонив маску.

— Сволоч, — брутально вилаявся Костюк. — Як ти держиш? Нічого не тямиш.

Валентина не знала, що той кремезняк, якого звали Юрою, мало асистував Костюкові, ще не звик до нього.

До Костюка підскочила медсестра, зняла окуляри, протерла їх стерильною салфеткою й швидко надягнула, позакладавши дужки за вуха.

— Поправ, — сказав він.

Він брав інструменти, не дивлячись на Раю, тільки нетерпляче простягаючи до неї праву руку. Запрацював АШК. Його рівне гудіння заповнило операційну. Серце було відключене від системи кровообігу; кров із правого передсердя поступала в АШК, який був заповнений трьома літрами крові тої ж групи, проходила через штучні легені, збагачуючись киснем, і поверталась в тіло хворого через стегнові артерії. Видно було, як працює насос АШК: два коліщатка обертались на роторі, ритмічно придавлюючи гумову рурку, по якій проходила кров. Скорочення серця слабшали, й нарешті залишилося легке тремтіння м'яза — фібриляція. Серце тепер нагадувало рибу, викинуту на берег. Починався найголовніший етап операції. Валентині раптом здалось: все, що вона бачить, — фантастичний сон; те, що роблять ці люди, — страшне й незрозуміле для неї і таке звичне для них; ці люди здались їй не такими, як усі, — наче були вони посланцями якоїсь далекої космічної цивілізації; в той же час вона знала, що це звичайні люди, як усі, котрі їздять щоранку на роботу в тролейбусах, після роботи штовхаються в чергах, пліткують, кохаються; й Костюк постав перед нею зовсім у іншому світлі, й вона пошкодувала, що прийшла сюди, що напросилась на операцію. Не треба було їй цього робити. Вона фізично відчула, який нелюдський тягар несе на собі ця людина, — і всі їхні ночі й розмови здалися їй нереальні, як і те, що він її кохав; чому її, за що? Даремно вона зазирнула в цей світ — такий чужий і далекий, світ, який ніколи не стане її світом. Їй тут не місце. Вона подумала, що те, що її кохає Андрій, — наслідок якогось непорозуміння. Мине час, і він сам це зрозуміє. Сьогодні вона побачила справжнього Костюка, і відстань між ними мірялась не роками — роки не мали ніякого значення, бо вона його кохала й не звертала ніякої уваги на сивизну чи зморшки, — була між ними якась непереборніша відстань: відстань між різними системами й символами життя, вічна відстань між квітами й землею, між морем і берегом, між зорями й серцями, між птахами й деревами; ніяка близькість чоловіка й жінки не скорочує цієї відстані. Між ними стояли смерті — багато смертей; тягар цих смертей несе на собі Костюк, і їй ніколи цього не зрозуміти, і нічим вона йому не допоможе — не візьме частину цього тягаря на себе. Їй стало лячно: їй здалось, що тут, у цій великій стерильній залі, якась жорстока сила протистоїть їхньому коханню; та сама сила, що рятує життя людині, яка лежить на операційному столі.

— Що ти мені даєш таке г…? — гримнув на Раю Костюк і кинув на підлогу голкотримач.

Він працював на відкритому серці — тепер нічого величного в серці не було, просто розкраяний червоний шматок м'яса.

Валентину попросив трохи відступитись анестезіолог. Він пальцями розсунув повіки хворого — подивився на зіниці. Зіниці були звужені. Анестезіолог протер спітніле обличчя хворого салфеткою.

— Забери голову! — крикнув Костюк асистентові, котрий нахилився над серцем. — Заважаєш!

— Мені нічого не видно, — виправдовувався той.

— Помовч. Дуже розумний.

У Валентини заболіли ноги. Костюк пришивав клапан, кленучи все на світі — голки, нитки, голкотримачі, Раю, Юру. Валентина подумала про цього чоловіка, котрому роблять операцію: хто він? Розіп'ятий і напівмертвий, байдужий до всього, позбавлений людської цілісності й природності, немовби розкладений на головні елементи, на окремі функціональні одиниці — на кров'яний тиск, на гемоліз еритроцитів, на показники кислотно-лугової рівноваги, на електрокардіограму, на реакцію зіниць, на протромбіновий індекс; вона подумала про те, що серце зараз розкрите, як розрізане яблуко, і його тканин уперше в житті торкається повітря; вона уявила, що може бути з серцем, якщо в повітрі літатимуть патогенні мікроби. Вона поправила маску на обличчі.

Клапан здався їй великим і примітивним, наче призначався він для автомобіля, а не людини. Костюк поступово опускав клапан у серце на спеціальному тримачі, затягуючи нитки.

Коли серце запрацювало після удару дефібрилятора, Валентина потихеньку вибралася зі свого зручного місця у головах хворого; глянула на екран електрокардіографа: серце викреслювало яскраву хвилясту лінію. Вона швидко переодяглась і вийшла з роздягальні. Назустріч їй по коридору йшов Костюк. Халат він скинув, ішов у сорочці й білих штанях.

Їй здалось, що він хитається. Вона побачила різкі зморшки коло рота, почервонілі, як від недосипу, повіки.

— Ну як? — спитав він, зупинившись. — Як, Валентино Миколаївно? Хочете поміняти журналістику на медицину?

— Я… не знаходжу слів… Я ніколи не думала, що це така страшна робота.

— Ну, не перебільшуй. Сьогодні все було спокійно. Буває гірше. Я завтра подзвоню.

Він кивнув їй і пішов у роздягальню.

Він думав про те, що через кілька днів переведе клініку на готовність номер один: готовність до трансплантації. Якщо тільки Мовчан привезе цю божевільну закохану парочку.

Прямо з Міністерства охорони здоров'я Костюк подався на засідання наукового хірургічного товариства. А що на засіданні головував професор Полтавець, то тяглось воно нескінченно довго. Полтавець обожнював такі збіговиська, на яких розкривався його яскравий талант Людини, Що Любить Побалакати. Якщо в кабінеті Стоянова професор стримувався, то тут він був у рідній стихії: після кожного виступу Полтавець ставив доповідачеві десятки запитань, потім сам на них відповідав, користуючись своїм правом головуючого. Полтавець скінчив Київське військово-фельдшерське училище в 1915 році, і тому більшість його найяскравіших клінічних спогадів припадала на період першої світової війни. Коли демонструвався хворий з аневризмою стегнової артерії, професор Полтавець говорив приблизно таке: «Як зараз пам'ятаю, під час воєнних дій на Північно-Західному фронті мені вперше довелося зіткнутися з подібним випадком. Треба вам сказати, що характер вогнестрільних уражень багато в чому залежить від зброї, що застосовується. У 60-ті роки XIX століття застосовувались м'які свинцеві кулі великого калібру. В 90-х роках, під час воєн бурської, китайської та пізніше — під час російсько-японської війни було пущено в хід дрібнокаліберну, так звану огівальну кулю, одягнену в нікелеву оболонку. Під час балканських воєн та в першу світову війну, як вам відомо, широко застосовували кулю гострокінцеву, що мала нахил до деформації свого маршруту в тілі пораненого й залишала ходи з рваними стінками, які сприяли утворенню аневризм».

Коли хтось доповідав про застосування захисних плівок при дрібних травмах, професор Полтавець пояснював, що цей винахід не є новий, бо коли в 1916 році він працював у професора Саввіна в Пресненському розподільчому госпіталі в Москві, вони пречудово застосовували лакування шкіри клеолом, що складається з 15 гр венеційського скипидару, 12 гр мастики, 25 гр калофонію, 8 гр білої гуми та 180 гр спирту. Слухали його уважно, хоч більшість лікарів і найменшого уявлення не мала про те, що таке калофоній.

Під час Великої Вітчизняної війни Полтавець носив срібні погони генерала медичної служби.

Коли поранений генерал армії Ватутін помирав, до Києва приїхав сам Бурденко, що був головним хірургом Червоної Армії. Подивився на Полтавця й сказав:

— Ех ти, Ваню. Як був фельдшером, так фельдшером і залишився.

І хоч не було вини в тому нещасті Полтавця, — тяжко пережив він ту історію й ті слова Бурденка. З того часу його так і звали: «генерал-фельдшер».

Костюка завжди дратувало — як уміють люди тринькати час, перемелювати його на жорнах безглуздої балаканини. Багато тої балаканини, тої інформативної полови було і на засіданнях хірургічного товариства. Але траплялись дні, коли одне слово, один спогад Полтавця, одне питання чи один коротенький виступ пробуджували думку, наштовхували на якісь неочікувані рішення. Того вечора Костюк із цікавістю прослухав доповідь про властивості нового кровозамінника ОЛК-10: кровозамінник був ще недопрацьований — клінічні випробування тільки починалися; як одну з негативних рис нового кровозамінника називали його здатність пригнічувати імунологічні реакції організму. Пригнічувати? Але це саме те, що так потрібне при трансплантації. Костюк старанно занотував усі дані про новий кровозамінник, а після засідання умовився з авторами про випробування препарату в своїй клініці.

Була ніч, коли повернувся додому. Ще на сходах почув музику, що долинала з його квартири. Тихенько відчинив двері, роздягнувся і, ніким не помічений, пройшов на кухню. У великій кімнаті танцювали шейк, чулись голоси, дівочий сміх. У Сергія були гості.

Костюк жив у батьковій квартирі. Колись це була п'ятикімнатна квартира, але в 1930 році їх ущільнили, залишили три кімнати. Сусіди відгородились від них, пробили окремий вихід. Рояль та батькову бібліотеку перенесли до великої вітальні: старі дубові шафи були щільно заставлені медичними монографіями початку століття, підшивками журналів «Русский врач», «Врачебное дело», «Київський медичний журнал» — батько був у тому часописі членом редколегії. Скільки разів хотів Костюк звільнити ці шафи від застарілих книжок, автори, власники й читачі яких давно померли і час життя цих книжок скінчився; ці підручники, вадемекуми, довідники й атласи вмерли разом із тим поколінням, що на них вчилося, — та рука не піднялась; так і стояли в коричневих, іржавих, темних, чорних із золотом палітурках, і на титульних листах цих книг чорним збляклим чорнилом каліграфічно було виведено: П. Г. Костюк. Були в батьковій бібліотеці справжні раритети — як-от, наприклад, «Російсько-український медичний словник», виданий Київським губернським відділом охорони здоров'я в 1920 р. при чинній участі професора Корчака-Чепурківського — з дарчим написом, із подякою за допомогу при складанні цього словника, яку надав авторові вельмишановний Петро Гнатович Костюк…

Кухня, як і всі старовинні кухні, була велика, з високою стелею, з баком для води, яку колись гріли в печі; між трубами протягнуто було вірьовки для білизни. їх вішала ще дружина. Вона хотіла викласти стіни білими кахлями, та Костюк не дозволив: досить із нього операційних. Пофарбували панелі олійною фарбою в салатовий колір — так досі все й стоїть. Треба було робити ремонт, та все бракувало часу.

Костюк відчинив холодильник. Дістав ковбасу, солоні огірки в полівініловій торбинці (добре, що Сергій купив), пляшку кефіру. З буфета взяв хліб. Подумав: якщо в цій злиденній вечері є щось добре, то тільки одне — з цих харчів не погладшаєш. Усі в клініці кажуть, що я схуд і що маю добрий вигляд. Вони думають, що це від зарядки й ходіння на лижах. Вони не знають, що це від кохання. Здається, кохання підвищує загальний обмів. Не кохання, а статеві гормони.

До кухні зайшла дівчина — Костюк бачив її в своєму домі вперше: невеличка на зріст, років сімнадцяти, білява, дуже білява, мабуть, фарбована, по-дитячому припухлі губи, білий гольф і картата міні-спідничка з темно-червоної шотландки.

— Пробачте, — здивовано сказала вона. — Як ви сюди потрапили?

— Через кватирку, — сказав Костюк, збовтуючи кефір.

— А… — сказала дівчина, з цікавістю оглядаючи Костюка. — Ви — батько Сергія. Я багато про вас чула.

Він здер із пляшки фольгову накривачку. Став пити кефір просто з пляшки.

— Можна, я сяду?

— Угу.

Вона вмостилась на підвіконні. На ногах у неї були лаковані туфлі на низькому масивному каблуці. «Промочить ноги й застудиться, — подумав Костюк. — Потім — ревматизм, потім — операція на серці».

— Сигарети у вас є? — спитала дівчина.

— Є.

— Можна?

— Ти куриш? — спитав Костюк.

— Курити шкідливо для здоров'я. Нікотин, що міститься в одній сигареті, вбиває 250 коней. Курці частіше хворіють на рак легенів. Школярі, будьте ввічливими. Поважайте вчителів. Вчителі ніколи не помиляються. Переходьте вулицю на перехрестях. Пийте томатний сік. Зберігайте гроші в ощадкасі. Двічі два — чотири.

Вона говорила це з байдужим виразом обличчя, монотонно, наче раз і назавжди завчений урок.

— Здорово, — сказав Костюк. — Ну й пам'ять у тебе. Тебе як звуть?

— Люда.

Костюк дав їй сигарету, запалив сірника. Вона глибоко затяглась.

— Навіщо ти куриш?

— Будете перевиховувати?

Вона знову сіла на підвіконня. Попіл із сигарети струшувала в горнець із кактусом.

— Чому ж… — Костюк стукав зосереджено долонею по пляшці. — Це твоє діло. Якщо палитимеш регулярно, в двадцять п'ять років у тебе буде сіре обличчя. І поганий запах із рота. Тебе влаштовує це?

— Мене ніщо не влаштовує, — різко сказало дівчисько. «Чи вона не п'яна часом, — подумав Костюк. — Та ні, начебто твереза». — Мене не влаштовує моя мамочка, яка купує кришталь, килими й золото, а потім вчить мене ощадності. Мене не влаштовує мій татечко, який увечері слухає Бі-Бі-Сі, а потім пише ідейну передову статтю в свою газету. Мене не влаштовує ваш дорогий син Сергійко. Спочатку він виступає на диспуті про дружбу й цитує Герцена, а потім намагається мене поцілувати.

— Ну й що? — зацікавився Костюк. — Це йому вдалось?

— Нікому це не вдалось, — відрізало дівчисько. — Не час для поцілунків.

— Ого. Ти, бачу, дівчина радикальних поглядів. Ким ти хочеш бути?

— Революціонеркою. Мій ідеал — Софія Перовська. Ви бачили фільм про неї? Там дві ролі грає Стржельчик… І ще мій герой — Ернесто Че Гевара. А не ці барахольники, які танцюють шейк і тріплються про шмотки та дівчат,

— Це цікаво.

Костюк поставив пляшку в раковину, налив туди теплої води. Потім прибрав хліб і змів кришки зі столу.

— Як же ти собі уявляєш: робити революцію? Де? Як?

— Я хочу навчитися стріляти з автомата. Ховатися в горах. Кидати гранати, друкувати на гектографі листівки. Просилась до В'єтнаму — не пускають. Сміються. Кажуть — маленька. Чого вони брешуть? Вони й дорослих теж не пускають. А Зоя Космодем'янська що — пенсіонеркою була? Ви читали щоденник Гевари?

— Читав.

— Ось так треба жити. А не купувати чеські поліровані меблі та румунські унітази.

— Ти читала щоденник Гевари, — сказав Костюк. — А ти знаєш, що він був тяжко хворий?

— Що в нього було?

— Бронхіальна астма. Він дуже страждав од цього. Тепер скажи мені — якщо б ти, наприклад, синтезувала препарат, який би виліковував бронхіальну астму, це допомогло б справі революції?

— Так і знала, що будете перевиховувати, — зіскочила вона з підвіконня. — Все життя тільки й роблять, що перевиховують мене. Набридло.

Вона погасила сигарету й викинула недопалок.

У коридорі зчинився галас, почулись голоси, сміх. До кухні вбіг Сергій:

— Людко! Тебе шукають… Хлопці йдуть… Тато? Привіт! Чого ти тут сидиш? Треба було зайти.

— Ти опоштуй гостей, — сказав Костюк.

— До побачення, — сказала Люда.

— Щасливо, — всміхнувся їй Костюк. — Заходь до нас. Дивись — ноги не промочи.

Він зостався сам на кухні. Відчув утому; йому здалось, що очі засипано піском. «Негайно спати, — подумав він. — Так я довго не протягну».

Випровадивши своїх гостей, до кухні повернувся Сергій, несучи дві порожні пляшки з-під «Наддніпрянського». Потім приніс келихи та чашки з-під кави. Пов'язав материн фартушок, став коло раковини, взявся мити посуд. Костюк витирав рушником келихи.

— Хто ця дівчина? — спитав.

— Людка? Москвичка. Недавно переїхала в Київ. Я тобі казав про неї. Вчиться в десятому «Б». Хлопці кажуть — вона трохи чокнута. Вона тобі нічого тут не наговорила?

— По-моєму, дуже гарна дівчина. А хто її батьки?

— Батьків у неї нема, — сказав Сергій. — Вона кругла сирота. Тут живе її дядько.

Помовчавши, Сергій спитав:

— Вона тобі справді подобається?

— Так.

Костюк пішов стелити собі диван. Спав він у кабінеті, Сергій спав у своїй кімнаті. У вітальні було накурено, важкий дубовий стіл зсунутий у куток. На роялі валялись бобіни з магнітофонними плівками.

Костюк відчинив кватирку й почув пориви мокрого вітру, близький гомін поїздів та стукіт крапель по жерстяному карнизу. Поставив стіл на місце, туди, де стояв він ще з батькових часів: під бронзовою люстрою, схожою на велику механічну черепаху.

Побачив на тахті кинуту кригу. Це була книга з батькової бібліотеки: Л. Я. Якобзон, «Половое бессилие», Петроград, 1915 г., издательство К. Л. Риккера.

Молокососи, вилаявся подумки. Навіть на місце не могли покласти. Гарна молодь пішла. П'ють, танцюльки тільки знають. А що вони дівчатам кажуть? А ті відповідають їм тим самим. Невідомо, в що вірять. Ну, не бурчи, наче дід. Молодь — це чесне, чутливе дзеркало, приставлене до обличчя нашого світу. Яке обличчя — таке й зображення. Тільки трохи різкіше, трохи загостреніше. А це дівча — справжнє. З неї будуть люди. А за Сергія боюсь. Надто млявий.

Сергій уже перевдягнувся, прийшов у піжамі — в рожеві й блакитні смужки. Костюк привіз йому цю піжаму з Америки.

— Скажи своїм приятелям, щоб не виймали книжки з дідової бібліотеки.

— Гаразд, — слухняно мовив Сергій.

— Слухай, старий, — Костюк почувався ніяково, й це його дратувало. — Я хочу з тобою поговорити. Сідай.

Сергій сів на тахту й зняв окуляри. І одразу обличчя його стало беззахисне, і Костюкові чітко, гостро пригадалось обличчя дружини й Сергійко, коли він був ще зовсім малий, коли Костюк лоскотав його, коли вони боролись, — і Костюку захотілось встати, підійти до сина й поцілувати його. Але стримався.

— Знаєш, старий… живемо ми з тобою якось не по-людському… Погано. Хата, як казарма. Ти завжди голодний, я…

— Розумію, — обірвав Сергій і одягнув окуляри, від чого обличчя його стало знову спокійне і замкнене. — Ти хочеш привести жінку. Ти давно вирішив її привести. Ти думаєш — я не бачу? Але ти хочеш зробити це так, ніби я прошу тебе її привести. Мовляв, йдучи назустріч побажанням трудящих…

— Замовч! — різко обірвав його Костюк.

— Будь ласка.

Костюк, тамуючи гнів, знайшов все у собі силу похмуро, але спокійно вести далі розмову з Сергієм.

— Маму не вернеш, — сказав. — Коли вона померла, я поклав у труну ключ від нашої квартири. Але вона ним не скористалась. Є жорстока реальність життя, і треба дивитись їй в очі. Так жити далі не можна.

— Реальність, реальність! — вигукнув Сергій. — Це твоє улюблене слово. У тебе є реальність, а в мене мама. Вона не вмерла! Вона тільки вийшла на хвилинку. Є її голос, її обличчя, її руки. Це мамина квартира. Вона тут ходить, тут її кухня і стіл, до якого вона пригвинчувала м'ясорубку. Все її. Я нікого не пущу сюди. А якщо ти приведеш сюди цю жінку, — я піду з дому.

Ніколи Костюк, не бачив сина таким. Стиснувши кулаки, стояв перед хлопцем і почувався безмежно старим і безсилим.

— Тобі ніхто не нав'язує нову матір, — тихо сказав він. — Хіба я кажу, що хтось її зможе замінити? Але хіба порядно з твого боку лаяти за очі людину, яку ти ніколи ні бачив і не знаєш? Давай хоч я тебе познайомлю з нею. Спробуй… потім скажеш, що про неї думаєш.

— Як хочеш, — холодно відповів Сергій.

— Лягай спати.

— На добраніч.

Сергій пішов у свою кімнату й швидко вимкнув світло.

Костюк подався до ванної кімнати. Там довго стояв веред дзеркалом — дивився на своє обличчя. Проклята пика, подумав він. Як в алкоголіка. І ці зморшки. Невже молода гарна жінка може покохати людину з таким обличчям?

Він видавив із тюбика на суху щітку зубну пасту «Мері». Сунув щітку в рот і відчув охолоджуючий присмак пасти.

Потер щіткою зуби й коли витяг щітку — побачив, що вона червона. Кровотеча з ясен. Так інколи починається лейкоз.

Відігнав думку про смерть, як про щось нереальне.

Прийняв гарячий душ, тіло розпарилось, вода змила втому, як куряву; підставивши обличчя під тугі водяні цівки, стояв, поки минув головний біль.

Потім пішов до кабінету. По дорозі зазирнув до кімнати Сергія. Син спав розкрившися, розкинувши руки, як у дитинстві. Костюк накинув на нього ковдру.

Ліг і заснув одразу, провалившись в темряву.

Розділ 17

Степан Карлович Майзель ніяк не міг пригадати, що нагадувало йому обличчя хворого Маркевича: щось невимовно близьке й знайоме стояло перед його очима, бентежило спогади, та в останню мить, коли, здавалось, мало прийти осяяння, все зникало, й Майзель знову мучився над загадкою того обличчя. А загадкового наче нічого не було в обличчі цієї тридцятитрьохрічної людини: дуже худе, видовжене, з рідкою рудуватою борідкою й вусами, лагідні очі й астенічна, здивована усмішка; обличчя, на яке хвороба наклала свій знак. Маркевич був худий, як скелет, а край печінки промацувався нижче пупка. Це була остання стадія декомпенсації серцевої діяльності, й Маркевичу лишалось жити лічені дні: варто було початись набряку легенів — і навряд чи хтось зміг би його врятувати.

Степан Карлович зранку почувався зле: кінчався березень, стояв відлижний, мокрий день — один із тих, коли відбуваються швидкі перепади атмосферного тиску, — й дихати було важко. Поки добирався з Куренівки до клініки, мусив Степан Карлович два рази виходити з тролейбуса, щоб ковтнути свіжого повітря. Діставшись до клініки, Степан Карлович випив валокордин і став почуватись краще. Його заспокоювали знайомі коридори, по яких ходив колись Микола Дмитрович Стражеско, запах пеніциліну й камфори на сестринських постах, де кипіли в стерилізаторах шприци, тиша в ординаторській (Степан Карлович приходив на роботу завчасно, коли лікарів ще не було).

Степан Карлович зробив обхід двох інфарктних палат, довго сидів коло Маркевича, думав. Нарешті подзвонив до директора інституту, попросив дати на деякий час службовий автомобіль.

Шоферу наказав їхати в клініку Костюка.

Коли машина видерлась на гору, Степан Карлович замилувався Києвом — попри всі новобудови, незмінною лишалась первісна структура старого Києва… Згадав, як ще зовсім молодим лікарем бігав сюди, в туберкульозне відділення, до Теофіла Гавриловича Яновського. Тут недалеко, на кладовищі, лежали його батьки, вчителі й друзі. Вже почали вмирати навіть його учні — і це кладовище, куди доводилось останніми роками все частіше приходити, стало невід'ємною частиною його існування — такою ж звичною, як кабінет, де треба поливати квіти й годувати рибок, як садок, де любив поратись коло дерев, як сарайчик, в якому жив і де малював свої картини. Він знав, де його поховають — недалеко від старої церкви, там, де лежали Карл Йоганович та Катерина Прокопівна, в тіні старої липи. Він знав, хто буде йому сусідом — професор Мельничук, архітектор Збарський і якась невідома йому «Г. А. Миронова — дружина полковника інженерної служби», як свідчив напис; золоті літери на надгробках, чорний граніт, фаянсові портрети колишніх людей.

Коли машина проїжджала повз дуби Інженерного гаю, Степан Карлович пригадав, як зустрічався тут із своєю дружиною — тоді ще коханкою; він виходив пізно ввечері з клініки, вона його чекала, й вони провели на цих схилах кілька пристрасних ночей — коротких липневих ночей; тоді це була київська глухомань, місця віддалені й відлюдні. Тут, на цій горі, кінчилось життя його батьків, і тут почалось життя його старшого сина.

Костюк дуже здивувався, побачивши Степана Карловича. Та вдав, що так воно й має бути і що він тільки й чекав на відвідини професора Майзеля.

Майзель повільно роздягався. Повісив на плечики пальто, поклав у шафу капелюх, акуратно склав шарф.

Сів на диван, пожував повітря. Сидів дуже рівно, наче на груди йому поклали дошку.

— Хочу вам сказати, Андрію Петровичу, без усяких передмов: правильно ви тоді дали мені привселюдного ляпаса… Так мені й треба, старому дурню.

— Що ви, — сказав Костюк. — Я потім дуже шкодував. Непорядно бити людину його минулим.

— Ні, ні, ні! Треба час од часу бити! Бо людина, на жаль, швидко все забуває. А між іншим, Сантаяна казав: хто не пам'ятає минулого, приречений на те, щоб пережити його вдруге.

Костюк мовчав.

— Я багато передумав за цей час, — вів далі Майзель. — І хочу вам сказати, що я проти пересадок, не тому, що маю щось проти вас особисто або вашої клініки. Цей ваш доцент, цей…

— Мовчан.

— Так, Мовчан. Він просто дурень. Справа не в тім. Розумієте, мені здається, що слово «прогрес» гіпнотизує людство. Люди просто перестали помічати, як на один справді великий, справді прогресивний крок вони роблять десять небезпечних, хибних кроків. Це може завести нас надто далеко. Спочатку це непомітно — пересадити роговицю на оці, пересадити кістку, кістковий мозок, нирку. Потім серце. Потім головний мозок. Потім душу! Потім раптом виявляється, що людинка — гай-гай! Вже не вінець творіння, вже втратила свою біологічну суверенність. Вона вже не належить сама собі. Вона вже банк, як тепер кажуть. Банк крові, банк кісток, банк серця. І мені, старому терапевту, страшно думати про майбутнє такої людини. Уявіть собі, що раптом, не дай боже, починається війна. Ви уявляєте, як можуть бути використані пересадки злочинцями, які не мають ніяких моральних перепон?

— З нелюдською метою можна використати швейну машину. Ви перебільшуєте, Степане Карловичу. Свого часу переливання крові викликало масу різних коментарів та побоювань. Але хіба сьогоднішня медицина стала менш гуманною, ніж медицина часів Янського?[13]

— Андрію Петровичу, — сумно сказав Майзель, — зрозумійте мене. Я маю свої переконання, ви свої. Нам, мабуть, ніколи не домовитись. Але я, на жаль, відстоював на засіданні проблемної комісії свої погляди неприпустимими методами. Проклята демагогія в'їлася в кожну мою клітину. Мені гірко усвідомлювати, що я вів дискусію на такому рівні. Пробачте.

— Не треба, Степане Карловичу, — зворушено сказав Костюк. Він пригадав, як Майзель приходив колись, у далекі довоєнні роки, до батька, приносив мамі квіти, а малому Андрійкові — неодмінно іграшки. А одного разу, коли. Андрійко був уже підлітком, Майзель подарував йому людський череп. І сказав при цьому: «Я бачу, ти захоплюєшся машинами. Але машина — творіння людських рук, у ній нема ніяких таємниць. Смішно вивчати те, що видумала людина. Хай займаються машинами ті, хто не може пізнати щось вище й складніше. Я хочу, щоб ти вивчав людину. Людина має ще багато таємниць. В людині ще не відкриті ні Північний, ні Південний полюси. Я хочу, хлопчику, щоб ти став лікарем. Добрим лікарем». Андрій пишався подарунком — не кожен підліток має справжній череп.

— У мене до вас є ще цілком конкретна справа, — сказав Майзель. — У мене лежить один хворий. Прізвище його Маркевич. Йому тридцять три роки. Ми нічим не можемо йому допомогти. Якщо хтось зможе — то тільки ви.

— Клапани?

— І клапани, й міокард. Прошу — візьміть його до себе.

— Гаразд, Степане Карловичу. Привозьте, покладемо. А якщо його зможе врятувати тільки трансплантація? Ви дасте своє благословення?

— Не спокушайте мене, — сказав, встаючи, Майзель. — Бо я все одно скажу вам на прощання, як Галілей: а все ж таки вона крутиться! Навіть якщо ви й проведете кілька пересадок — це не вирішить проблему. Згадайте моє слово — через десять років від пересадок людських сердець відмовляться.

— А що ж вирішить проблему?

— Протез серця або органи тварин. Свиняче серце до цього ідеально надається.

— Я не збираюсь робити гібрид людини з свинею, — сказав Костюк, подаючи Майзелю пальто. — Це й без мене робиться.

Він почув, як важко дихає старий.

— На жаль, вас не зупинити, — сказав Майзель, дивлячись світлими очима просто у вічі Костюкові. Він підвів руки, й Костюк побачив, як вони тремтять.

— Хіба оцими моїми руками зупинити той божевільний поїзд, який через непорозуміння зветься прогресом? Скажу вам відверто, Андрію Петровичу, що мене лякають не так конкретні технічні досягнення, як народження нової людини з новою свідомістю. Особливо добре я зрозумів це, прочитавши твір вашого Голуба. Ви — тільки провісник, предтеча. За вами прийдуть куди страшніші діточки й онуки.

— Що ж у них страшного? Нормальні хлопці.

— Страшне те, що ці нормальні хлопці переконані в своєму праві міряти цінність кожної людини та кожної події. Вони беруться з точністю до десятої процента визначити, що таке зло, що таке добро, що таке життя й що таке смерть. Такі люди дуже небезпечні. Бо вони аморальні. Вони підміняють загальнолюдські принципи цифрами. Ну, а якщо раптом вони на своїх машинках підрахують, що громадяни Ікс, Ігрек, Зет не мають права на існування? Що вони не мають ніякої біологічної чи соціальної цінності? Що тоді? Ці ваші милі хлопці накажуть цим нещасним громадянам умерти? Або зробити з них мінеральне добриво. Хоч якась користь буде. Га?

— Е, Степане Карловичу, надто ви демонізуєте мене й цих хлопців. Їй-богу, ми зовсім не такі страшні. Ми просто хочемо навести порядок у тому хаосі, яким поки є наше життя. Побудувати за допомогою цифри все на розумних засадах. А ви з цього робите кримінальний злочин.

— Дай боже, щоб майбутнє було таке рожеве, як ви його малюєте, — зітхнув Майзель. — Бажаю вам успіху. Між іншим, забув вам сказати: лауреат Нобелівської премії Вернер Форссман, головний лікар Євангелічного госпіталю в Дюссельдорфі, заявив, що пересадки серця межують із злочинами нацистських лікарів у Освенцімі. Я пішов.

Костюк провів його на двір, до машини.

— Весна, — сказав Степан Карлович. — Ви тільки подивіться, як гарно! У вас чудесний двір.

Костюк подивився навкруги: нічого гарного. Крижане багно, рештки снігу, глей, чорноземля, сіро-жовті корпуси лікарні, водогінна башта в парку; коло центрального входу — темні постаті людей. Ні зелені, ні птахів.

Майзель, обережно нахилившись, щоб не збити капелюха, сів у машину. Після розмови з Костюком почувався добре. Сам навіть здивувався — чому в нього такий сонячний настрій?

В клініці Степан Карлович проконсультував кількох хворих, а потім зайнявся дисертацією свого аспіранта. Аспірант гугняво, як четьї мінеї, читав літературний огляд, а Степан Карлович куняв. Він заплющував очі, дихання ставало рівне, як у сплячої дитини, а голова повільно хилилась на груди. Коли підборіддя вже впиралося в груди, починала гнутися спина, й голова небезпечно наближалася до столу; тоді Степан Карлович рвучко підводив голову, на якусь мить розплющував очі — і знову все починалося спочатку. Співробітники звали це «синдромом Майзеля». Аспірант, що погано знав Майзеля, бачачи, що його архіцікава дисертація відзначається неабияким снотворним впливом, ображено замовк, мовляв, щоб не перешкоджати шефові — цій старій калоші, цьому склеротичному дідуганові. Та Степан Карлович сердито сказав: «Читайте далі», — а коли розділ було дочитано до кінця, Майзель вразив аспіранта своїми влучними, безпомилковими зауваженнями. Казали, що навіть коли Майзель хропе на вчених радах, якісь мозкові центри все одно діють і фіксують усе, що говориться.

Додому добрався Степан Карлович десь коло п'ятої години. Знову розболілося серце, і він йшов із однією думкою — швидше доповзти до сарайчика і лягти поспати. Степан Карлович свято вірив у цілющі властивості сну і в те, що в сні нічого поганого статися з ним не може.

Та не встиг ступити на поріг свого сарайчика, як хвіртка відчинилась і до нього підійшов захеканий чоловік, неголений і переляканий.

— Професоре, допоможіть. Жінка в мене вмирає, подивіться. Погано їй.

— Що з нею?

— Хворе серце, погано їй. Рятуйте, професоре.

Він витер ніс пошарпаним рукавом пальта. Майзель хотів був відмовитись, та побачив, що чоловік цей накинув пальто на натільну сорочку, шия й груди в нього відкриті.

Мовчки пішов Майзель на вулицю. Чоловік бігом поспішав за ним і пояснював, що живуть вони недалеко, на Подолі, й що таксі чекає в кінці провулка, що довго довелось ждати Майзеля і шофер лаявся, хотів їхати.

Хвора жила на вулиці Ладо Кецховелі, колишній Здвиженській, поблизу Здвиженської церкви, в якій колись вінчався Степан Карлович. Це була невеличка тиха церковця, що ліпилась на схилі гори. Степан Карлович любив тут бувати: тут завжди було чисто, всюди висіли вишивані рушники — затишок, як у сільському храмі.

Зійшли на другий поверх ветхого будиночка. їм відчинила двері стара заплакана жінка. Майзель проминув низеньку прохідну кімнату, в якій сиділи якісь люди, пили горілку й дивились телевізор, що голосно кричав, і потрапив у маленьку комірчину, де лежала хвора. Це була вже немолода жінка. Майзель попросив притишити телевізор. Чоловік вийшов, довго розмовляв, нарешті звук стишили. Хвора горіла — в неї була температура градусів 39. Грип. Майзель приклав дерев'яну трубочку до її спини й одразу почув такий звук, як ото коли людина потре пальцями волосся коло вуха. Крепітація. Грип із пневмонією. Правобічна пневмонія — притуплення звуку при перкусії. Тони серця слабкі. Аритмія.

— Скільки днів вона так лежить?

— Четвертий день.

— А чому лікаря не викликали?

— Ми викликали, — сказав чоловік. На сорочку він уже накинув піджак. — Вона прийшла, з-за порога подивилась, не заходила навіть до кімнати, сказала — в неї грип. Ось вам бюлетень на п'ять днів. Хай приймає аспірин.

— І не вислухала хвору?

— Ні, — сказав чоловік.

«Яка мерзота, — подумав Майзель. — Завтра подзвоню в районну поліклініку. Боже мій — і це називається лікар. Цілком ймовірно, що вона вчилася в мене».

— Треба негайно викликати швидку допомогу — і в лікарню. В неї запалення легенів. Я напишу записку — дасте лікареві швидкої допомоги. А поки дайте їй ліки для серця. Купіть кордіамін. Ось рецепт.

В сусідній кімнаті знову працював на всю потужність гучномовець телевізора. Передавали якийсь естрадний концерт.

Над ліжком хворої висіла клейонка, на якій олійними фарбами були намальовані лебеді. В кімнаті — жарко, душно.

— Треба кватирку відчинити, — сказав Майзель. — Їй нема чим дихати.

На протилежній стіні висіла, приколота кнопками, репродукція картини Рєпіна «Іван Грозний вбиває свого сина».

Майзель знову проминув прохідну кімнату — люди, що дивились концерт, не звернули на нього ніякої уваги. Неголений чоловік вибіг за ним у передпокій.

— Дякую, професоре. Ви колись її лікували, вона в вас, як у бога, вірить.

Він витягнув десятку й простягнув Майзелеві.

— Ні, ні, — сказав той, злякано відсмикуючи руку. — Нізащо. Біжіть, викликайте швидку допомогу.

— Візьміть, професоре.

— Що ви. Мови не може бути.

Майзель поквапливо збіг по рипучих дерев'яних сходах і вийшов на вулицю. Він не був святим. За такі візити він брав гроші, — бо так був змолоду вихований: гарний лікар за свою чесну роботу повинен отримувати гроші. Повинен брати платню. Так чинили його вчителі, так чинили його колеги, разом із якими практикував у 20-х роках. Але ніколи Степан Карлович не брав гроші з лікарів, знайомих та в тих, у кого їх було не так і багато. Цього твердого принципу дотримувалась більшість його вчителів і колег. Степан Карлович мав цей принцип за доцільний і чесний. Він згадав лебедів на клейонці й мимоволі засунув руки в кишені.

Дійшов до Здвиженської церкви, коли почув удар у груди. Це був біль, від якого вмирають навіть молоді, сильні люди. Пройшов ще три кроки й важко сів на сходинки, що вели до церкви. Подумають, що я тут старцюю. Біль не вщух, навпаки, він побільшав, охопив усе тіло, й тепер не можна було навіть ворухнути пальцями лівої руки. Як по-дурному я вмираю. Але не багато людей вмирає розумно. Що то за люди, що дивились телевізор? Вони дивитимуться телевізор, навіть якщо в кімнаті стоятиме труна з покійником. Він відчув перебої в пульсі. Це блокада. Заблоковано пучок Гісса. Починаю втрачати свідомість. Він хотів крикнути, покликати когось на поміч, та не міг вимовити й слова. Тільки тихий стогін вилетів із його уст. І коли всередині все розривалось на частини, все розпадалось, і серцевий м'яз розповзався під ударами крові, як стара трухлява ганчірка, й Степан Карлович робив останні хрипкі вдихи в тому чорному безповітряному просторі, що оточував його, він раптом згадав, що саме йому нагадувало обличчя хворого Маркевича: портрет Мони Лізи. Так, Маркевич, як це не дивно, був схожий на Джоконду — таке ж безброве обличчя, тонкий ніс, іронічний усміх і головне — погляд; погляд, в якому був смуток, і цікавість, і розуміння чогось такого, чого не можна збагнути розумом.

Коли до нього підійшли люди, він сидів, поклавши голову на коліна. Хтось поторсав його:

— Діду, вставай.

Хтось сказав:

— Не чіпай. Не бачиш — п'яний. Проспиться — й піде далі.

— Ніби культурна людина, а нализався, як свиня.

Але в цю мить професор Майзель повільно звалився на асфальт. Капелюх покотився по вулиці. І той, хто торсав його за плече, злякано вигукнув:

— Він мертвий! Дивіться! Він мертвий!

Розділ 18

Хворого Маркевича поклали в сьому палату, навпроти Максимова.

Більше в цій палаті нікого не було.

Ні Маркевич, ні Максимов не знали, що не можна було знайти двох несхожіших людей, ніж вони. Люди-антиподи, люди, немовби заряджені протилежними життєвими потенціалами. Справа, звичайно, була не лише в тому, що Маркевич ніяк не міг зрозуміти — як це одні дорослі люди цілком серйозно можуть ганяти м'яч, а інші дорослі люди можуть цілком серйозно перейматись долею цього м'яча; якби на те воля Маркевича, то на футбольному газоні він радше б вирощував квіти чи віддав би його дітям.

Його худу постать знали в Києві. Ходив у старому светрі, латаних джинсах; взимку — в чорному вельветовому сурдуті з каптуром; ніколи не наїдався досита й ніколи в своєму житті не мав нараз більше десяти карбованців у кишені. М'яса не їв, горілки не пив — і все це примушувало більшість його знайомих дивитись на нього, як на божевільного. Дехто прощав йому ці дивацтва — мовляв, що з нього візьмеш: художник. Володя Маркевич малював рекламні щити в кінотеатрі «Україна». Малював триметрові обличчя П'єра Безухова та двометрові постаті Наполеона, сміливі усмішки невловимих месників та палаючі погляди Івана Карамазова й Грушеньки. Робота була непостійна — інколи, заробивши трохи грошей, він зникав кудись; куди саме — ніхто не знав; потім знову повертався до тісної майстерні, де, повзаючи на колінах по підлозі, розмічав контури героїзму, кохання, ненависті й підлості на обличчях кіногероїв.

Жив Володя Маркевич самотньо. До нього майже ніхто не заходив. Але ті, хто бував, дивувались чистоті й затишку тої кімнати: алюмінієве складане ліжко, два похідні алюмінієві стільці, стіл до роботи, невеличкий саморобний стелаж, де стояли вірші японських та китайських поетів, котрих так любив Володя, кілька монографій про тих художників, яких справді цінував, — Пітер Брейгель, Леонардо, Дюрер, Архипенко, Клеє, Магрітт, Гавриленко. І грамофонні платівки: Моцарт, Бах, Вівальді, Бортнянський, Пендерецький. Не часто — кілька разів на рік — Володя слухав музику. То було його тихе свято, єднання з іншим — вищим — світом, бо Маркевич був переконаний, що нічого ліпшого за музику людство на шляху свого поступу не створило. А на стіні його світлої кімнати висіло одне-єдине фото в іконній золотій ризі: зафіксована на чорно-білу плівку страта в США на електричному стільці. Фото вражало своїм науково-технічним прозаїзмом: дроти, рубильник, електроди — все доцільно, все розумно зладнане; на очах стратенця — пов'язка, електроди припасовано до оголених рук та ніг.

Були такі, хто вважав Маркевича з його мінімальними вимогами до життя за егоїста; були такі, хто ненавидів його за те, що живе не «як усі» — пташине його життя було в їхніх очах безперечним злочином. Були такі, хто вважав, що Маркевич не здатен на справжні людські почуття — любов чи ненависть.

Вони помилялись.

Була в Маркевича любов, про яку ніхто не знав, любов, що сповнювала його серце великою ніжністю: любов до свого десятирічного племінника Тимоша. Племінник вартий був тої любові: чорнявий, з янгольським обличчям, лагідний і розумний, отрок сей теж душі не чув у своєму дядькові. Вдвох блукали вони по тихих закутках Києва, вивчаючи місто, як велику книгу, яку несила швидко подужати, — й щоразу відкриваючи в ній незнані сторінки. То знайде Маркевич на Андріївському узвозі старовинний двір із галереею-сходами, пройшовши по яких людина потрапляла на маленький майданчик над урвищем, звідки відкривалась панорама Подолу та задніпровських далей; і приходити сюди слід було не вдень, а ввечері, в місяці травні, коли сизе подільське смеркання й тиха узгодженість вуличок створювали особливий настрій нескінченності й незмінності київського буття, а в обрисах передвечірніх хмар угадувались вічні знаки давніх палаців і храмів — і на Володиних очах виступали сльози від відчуття причетності до таємниць цього міста; то прийдуть вони з Тимошем на Петрівську вуличку, що поміж ярками неждано-негадано вискакує з району Сінного базару на Глибочицю; на схилах ярків туляться старі будиночки; та вуличка — теж одна з загадок Києва — немовби заповідник тих далеких часів, коли тут ходив Шевченко; навесні їдуть вони з Тимошем дивитись повінь — катером до Микільської пустині, по ярій жовтопінній воді, по молодому могутньому повноводдю, а повертаються, щасливі й зморені, ввечері, коли в останніх зблисках сонця вода здається викарбуваною з червоної міді; повітря холодне, але вони сідають коло труби теплохода — там тепло; восени їздять вони на Жуків острів — слухати, як шелестить листя; Маркевич вчить Тимоша осіннього неба, в якому є щось більше за синяву: чистота, прозорість і смуток, — і небо над деревами має зовсім іншу тональність, ніж небо над будинками, а вода в піщаних заплавах тоді стає сумирна, вода постаріла — куди поділась її весняна зухвалість? Вода стала обережна й мудра, вона світиться всегармонійністю осені. Малий Тиміш вбирає все чорними очима й стає задумливим не по літах. «Де взявся цей світ? — питав він. — Хто його створив?» — «Цей світ створено для того, — відповідав Маркевич, — щоб довести нам брехливість поділу всього, що ми бачимо, на велике й мале. Ось ти бачиш це дерево. Воно здається тобі великим. Але насправді воно дуже мале в порівнянні з небом. Ось ти бачиш мураша. Він здається тобі малим — таким малим і беззахисним, що ти можеш легко його розчавити. Але насправді він дуже великий, цей мураш, — бо навколо нього повзають значно менші істоти, порівняно з якими він — велетень. Не треба поклонятись тому, що здається великим, і не треба зневажати того, що виглядає, як мале. Цей світ було створено як велику рівність усього сущого, — а з нього зробили підручник геометрії. Замість того, щоб сприймати його як неподільну сукупність, його почали міряти на кілограми та сантиметри, на карбованці та секунди. Його зважують і оцінюють, як на ярмарку. Нема нічого помилковішого».

Маркевич не знав, що настане час, коли його самого в клініці Костюка мірятимуть та зважуватимуть — тільки метричною системою оцінки буде щось незрівнянно важливіше: його шанс вижити після пересадки серця… Бо ніяка інша операція врятувати Маркевича не могла.

Маркевич не знав, що в нього з'явився могутній спільник, який наполягав на тому, щоб першу трансплантацію вробили не Максимову, а саме Маркевичу. Цим невідомим його спільником був лікар Голуб. Так, так — саме той Борис Миколайович Голуб, який починав певні кроки на шляху визволення з-під Костюкової деспотичної влади, і, вдихнувши уманське повітря свободи, все ж таки повернувся до виконання службових обов'язків завідувача лабораторії медичної кібернетики з заробітною платнею 320 карбованців на місяць. Його дружина Милочка перейшла на роботу в сусідній інститут, у лабораторію, де працював Борин приятель Ігор Лозицький. Голуб провів складні обчислення на електронній машині — він порівняв безліч клінічних даних, що характеризували стан здоров'я Максимова та Маркевича, й дійшов висновку, що Маркевич має ліпші шанси, ніж Максимов. Він не знав ні Маркевича, ні Максимова — його не цікавило, хто вони. Його переконували цифри. На черговій нараді в Костюка він навів такі докази:

1. Маркевич молодший від Максимова, й регенеративна здатність його тканин вища, що сприятиме швидшому загоєнню оперованого серця.

2. Маркевич легший від Максимова, він не має такої великої маси м'язів, для кровопостачання яких від серця вимагається значно більший обсяг роботи. Серце, трансплантоване в тіло Маркевича, легше справлятиметься з навантаженням.

3. Стан Маркевича такий важкий, що пересадку відкладати не можна. Натомість Максимов може почекати; якщо ж йому не повезе й він не дочекається донора — така його доля… Він пожив майже вдвічі більше за Маркевича.

4. В легеневих судинах Маркевича в малому колі кровообігу не виявлено таких незворотних змін, як у Максимова, що може мати вирішальне значення для успіху трансплантації.

5. Організм Маркевича відзначається слабшим виробленням антитіл (гамма-глобулінів), що може відіграти велику позитивну роль, бо імунологічна реакція відторгнення в Маркевича, ймовірно, буде поміркованіша порівняно з реакцією Максимова.

Даня Мовчан та Микола Іванович Собінов одразу стали на бік Голуба. Якщо вже робити трансплантацію, то треба робити її з найменшим риском.

Костюк вагався.

Два тижні тому він запропонував Максимову трансплантацію — і той одразу погодився. Костюк пригадав його обличчя: провалля замість щік, чоло з великими залисинами, біляве рідке волосся й жовна, що випирають із-під тонкої шкіри: надто часто Максимов зціплював зуби в своєму житті. Коли Костюк сказав Максимову про трансплантацію, обличчя хворого пом'якшало, немовби з'явився на ньому далекий спогад про радість. Це обличчя давно не знало радості, його м'язи давно не складалися в усміх. Тепер Максимов жив надією. Що б сталося з ним, якби йому відібрали цю надію? В той же час Костюк розумів, що Голуб має рацію.

— Гаразд, — сказав Костюк, обміркувавши цю справу. — Я поговорю з Маркевичем. Ми ще не знаємо, як він поставиться до нашої пропозиції.

— А що йому робити? — сказав Голуб. — У нього нема іншого виходу.

— Якщо він погодиться, — мовив Костюк, — то готуватимемо до операції їх двох. Коли привезуть донора, подивимось, хто з них імунологічно більш підходить до тканини донора. Того й візьмемо.

Він попросив Божену, аби вона забрала на певний час Максимова з палати на дослідження. Костюк хотів поговорити з Маркевичем на самоті. Такі розмови треба вести віч-на-віч. Коли він ступив у сьому палату, Маркевич щось креслив у повітрі тонким пальцем. Очні яблука різко вимальовувались під повіками. Маркевич дивився просто перед себе. Костюку здалось, що борідка в Маркевича за ці дні потемнішала.

— Це правда, що помер професор Майзель? — спитав Маркевич.

— Правда.

Маркевич і далі креслив повітря пальцем.

— У мене є до вас пропозиція, — сказав Костюк. — Це серйозна розмова. Прошу вислухати мене уважно.

— Я слухаю, — відгукнувся Маркевич. Та руку не опустив.

— Ми прийшли до висновку, що при вашому стані є лише один вихід.

— Померти? — всміхнувся Маркевич.

— Пересадка серця. Це дуже складна операція. Буду відвертим. Шанси мінімальні. Але вони у вас є.

— А як же Максимов?

— Це наше діло. Ми йому теж зробимо трансплантацію.

— Ні, — сказав Маркевич і наче щось закреслив у повітрі вказівним пальцем. — Не хочу.

«Чорт би їх всіх забрав, — подумав із безсилою люттю Костюк, — Я, здається, швидше за всіх загнусь. Не хоче — й не треба. Я вже сили не маю — умовляти, впрохувати кожного божевільного. Чи не дозволите ласкаво, ваша величносте, врятувати ваше дорогоцінне життя? Чорт із ним. Але ж загине, стерво. Шкода його».

— Гаразд, — жорстко сказав Костюк. — Це єдине, що ми могли вам запропонувати. Якби у вас були уражені тільки клапани, ми б поставили протези. Але у вас переродження міокарда. М'яз не працює. Що накажете робити?

— Нічого, — знизав плечима Маркевич. — Я до вас не маю ніяких претензій.

— Ви невдовзі помрете, — сказав Костюк, відчуваючи бажання схопити Маркевича за плечі й кричати йому ці страшні слова в обличчя голосно, ще голосніше. Але Маркевич дивився на свої пальці — він наче в'язав ними щось у повітрі.

— Це жорстоко з мого боку, але я змушений сказати вам усю правду. І не думайте, будь ласка, що ви нам потрібні, як матеріал для експериментів. Мені просто шкода вас. Не так уже й багато ви прожили на світі. Невже вам не хочеться ще пожити?

— Я не помру, — очі в Маркевича звузились, а пальцями він уже не ворушив. — Помре моє тіло. Я залишусь.

— Ви що — в рай полетите? З янголами грати в бадмінтон? Раю нема, мій милий. Є дерев'яний ящик. І яма. Облиште всякі ілюзії.

— Ви що-небудь чули про існування ноосфери? — спитав Маркевич. — Тобто сфери, яка складається з духовної матерії. Це колективний розум людства. Ви лікар, ви повинні це зрозуміти. Чи вмирає мозок, коли гине один-однісінький нейрон? Ні. Так само й людина. Гине її тіло, а дух — чи, кажучи сучасною мовою, інформація — не гине. Вона залишається як частина ноосфери. Тільки знаходить іншого носія. Існує колективна пам'ять людства, нації, роду. Інколи мені здається, що я вже колись жив, я бачу якісь дивні сни… Я згадую Київську Русь як щось близьке.

— Це все брехня.

Костюк підійшов до вікна. Важко сперся долонями на підвіконня. Побачив, як по подвір'ю пробігла Оксана Хмелько, в плащі, з сумкою. Він подивився на годинник, Неподобство, чорт би їх забрав! Знову тікає раніше, ніж треба. Розпустилися, зледащіли. Ось я їй завтра всиплю. Я їх усіх підкручу. Знатимуть у мене. Лікарі!

— Дивно, — сказав Маркевич. — Я думав — ви вчений.

— Який я вчений, — сказав, не обертаючись до нього, Костюк. — Я поганий м'ясник.

— Світогляд вченого допускає існування різних гіпотез. Навіть неймовірних. Гіпотеза про ноосферу ніким не доведена, але так само ніким і не відкинута. Взагалі, ви, медики й біологи, припускаєтесь величезної помилки, прищеплюючи людству одну ілюзію. Ви переконуєте людей у тому, що вони повинні жити вдвічі чи втричі довше, ніж зараз. Тривалість життя — сто п'ятдесят років. Людина житиме двічі. Звучить гарно. Але це шкідлива ідея.

— Чому?

Костюк знову підійшов до Маркевича. Той лежав, схрестивши руки на грудях, напівзаплющивши очі, а голос у нього був рівний, наче він читав якийсь невидимий текст, що весь час був перед його очима.

— Тому, що ви дивитесь на людське життя, як на телевізійну вежу. Що вища, то краща. А людське життя треба порівнювати з деревом. Воно повинно йти вшир, повинна збільшуватись кількість гілок. Тоді й за тридцять років можна прожити повне життя. Не потрібні вам будуть сто п'ятдесят років. Ви дегенератам дасте по сто п'ятдесят років, а вони дев'яносто з них програють у козла й горілку питимуть. Чи варто?

— Гаразд, — мовив Костюк. — Ви остаточно відмовляєтесь від операції?

— Так.

— Як хочете. Але яка причина? Вам що — набридло жити?

— Ні. Мені дуже цікаво жити. Причина? Знаєте — я не вірю в пересадки. Серце — надто важливий орган, щоб людина могла жити без нього. Це орган чуття, самобутній, як і мозок. Я не зможу жити з чужим серцем.

— Дурниця, — сказав Костюк. — Де ви всього цього набралися?

— Слухайте, — Маркевич здивовано звів на Костюка очі. — Я думав — ви інтелігент, учений… А ви обмежений догматик. Справді, у вас філософія м'ясника. Невже ви думаєте, що ми сьогодні все знаємо? Чому, коли ви переживаєте, болить серце, а не мозок? Чому серце радіє? Що таке смуток, журба — як не духовна функція серця? Тисячу років тому думали, що в серце поступає повітря. Думали, що головний орган — печінка. У Прометея орел довбав саме печінку, а не серце. Це вже Шевченко поправку зробив до легенди. А уявіть — що знатимуть люди про серце через тисячу років. Можливо, в серці є якісь невідомі нам залози внутрішньої секреції? А може, якась складна нервова система, яка формує почуття? Те, що звали колись душею. А ви візьмете й поставите нове. Вб'єте людину як індивідуальність.

— Можна вигадати тисячу найліпших теорій, — сказав Костюк. — Але все це слова. А поки люди вмирають від хвороб серця — нема іншого виходу. Облиште всякі дурниці. Це піжонство. Чисте піжонство. Тут ідеться про серйозні речі. Про ваше життя. Подумайте.

— Ні, — похитав головою Маркевич. Гіркий усміх торкнувся його уст. — Мені гидкі люди, які вимолюють життя, повзають на колінах, ідуть на все, на всі муки, щоб потім жити, як таргани. Ви чули казку про двох жаб?

— Ні.

— Жили-були дві жаби. Їх кинули до банки з молоком. Одна жаба билася, стрибала, хотіла вискочити, а другі тихенько собі сиділа. Та, що надто борсалась, нарешті знесиліла й віддала богу душу. Тоді та, тиха, стала на першу жабу — й гульк із банки. Це варіант перший. А тепер другий. Жили були дві жаби. Їх кинули до банки з молоком. Одна жаба сиділа тихо, не рипалася — й загинула. А друга стрибала, лапками дриґала, метушилась — і молоко збилося в масло. Вона стала на це масло — й вискочила. Яка мораль?

— Людина не жаба. У вас повинно бути бодай найменше бажання жити. Без цього бажання всі наші ліки й операції нічого не варті. Завтра переведемо вас у терапію.

— Шкода Майзеля, — ворухнувся Маркевич. — Такі люди повинні жити якнайдовше.

Костюк ішов по коридору насуплений, нікого не помічаючи. Йому здалось, що він блукає по лабіринту, з якого нема виходу. Довгі коридори, переходи, палати, операційні — все складало єдину похмуру систему людських страждань, замкнену в собі, ізольовану від світу, й марні були, здається, всі зусилля якось змінити порядок речей, заведений раз і назавше лад, круговорот подій, перед лицем яких людина відчуває свою безпорадність.

Він спустився вниз і вийшов надвір. Став на ґанку, примружився від квітневого сонця. Згадав, як стояли недавно вони з Майзелем. На київські гаї та яри вже насувалась хвиля теплого повітря, хвиля пробудження від сірої одноманітності. Костюк знав: 16 квітня в Києві з'являється на деревах листя. Так було десятку років, — і він завжди чекав того дня, як свята. Як подвійного свята — то був день народження його дружини.

Він подумав про те, що тепер відремонтують дорогу до клініки — йому обіцяли в міськвиконкомі зробити це, як тільки зійде сніг.

Задумавшись, він і не помітив, як до нього підійшло троє людей. Тільки коли один із них покликав його, він озирнувся. Побачив Ваню Дахна, котрого оперував із приводу мітральної недостатності. Дахно був у короткому зимовому пальті, вушанці, блідий, але всміхався на весь рот. З ним — повновида жінка, вища за нього, й ще один чоловік.

— Ну як? — спитав Костюк. — Мотор працює?

— Як годинник. Тільки цокає сильно. В кіно тепер не можна буде ходити. Виженуть. Скажуть — чого ти тут цокаєш?

— Ну, це ти брешеш, — засміявся Костюк.

— Звісно, брешу, — погодився Дахно.

— Професоре, — сказала повновида жінка. — Рученьки ваші золоті… Вік буду за вас молитись…

— Це моя Надька, — мовив Дахно. — А це брат. Зі Сквири приїхав.

— Як жити після операції — знаєш? — спитав Костюк. — Горілки не пити.

— Знаю.

— Будеш приходити до нас на обстеження.

— Авжеж буду, — підморгнув Дахно. — До Кіри я всігда й пожалуста.

— От ірод, — зітхнула Дахнова жінка. — Куди тільки не піде… Ви йому робили операцію. Скажіть — у нього серце взагалі є?

— Є, є, — засміявся Костюк. — Справжнє серце. Ну, бажаю тобі здоров'я, не хворій…

— Почекайте, — вигукнув Дахно, й обличчя його скривилось, наче він збирався заплакати.

Він схопив руку Костюка й поцілував — Костюк від несподіванки розгубився. Потім вирвав руку.

— Ти що? Здурів?

— Спасибі, — закліпав віями Дахно. — Спасибі! Їй-богу, не вірив, що весну побачу. Візьміть оце.

Він дав Костюкові важкий пакет, загорнутий в газету й перев'язаний шпагатом.

— Ви не обиджайтеся, — сказала Дахнова жінка, — це брат привіз, їжте на здоров'ячко. Дай бог вам здоров'я. І жінці вашій, і діточкам.

— Дякую, — сказав Костюк.

Він потис цим людям руки й пішов нагору. Йшов легко, перестрибуючи через сходинки. «Який я йолоп, — подумав. — Адже Майзель був правий. Двір у нас і справді дуже гарний. Як я досі не помічав…»

Клініка була висвітлена сонцем. Блищав лінолеум у коридорах, у перев'язочній сестри мружились від сліпучого світла, що весело сяяло на сталевому інструментарії. Хворі повідчиняли вікна в палатах — повітря весни збуджувало їх, їхні серця пронизував біль туги за домівками. Костюк знав: це був небезпечний період — із дня на день збільшувався весняний авітаміноз, хворі слабшали, в деяких починались емоційні збурення, частіше виникали ускладнення після операцій,

У кабінеті розгорнув пакет: великі, жовто-медового кольору пахучі яблука, кільце кров'яної ковбаси та півлітра самогону. Всміхнувся, поклав самогон та ковбасу в тумбу письмового столу й покликав Олю.

— Яблука віднеси дітям. У післяопераційну палату.

— Андрію Петровичу, там, у вестибюлі, вас якийсь псих ненормальний чекає. Каже, що американець. А санітарка не вірить, не пускає.

— Американець? — здивувався Костюк. — Ніхто не дзвонив, не попереджав. Піди приведи.

— Зараз.

Через кілька хвилин у кабінет Костюка ввійшла висока людина в чорному плащі й чорному капелюсі з широкою сірою стрічкою. На плечі висіла темно-синя сумка авіаційної кампанії «Pan American». Це був Джон Бойн, хірург із Х'юстона.

Костюк зареготав, уявивши, як санітарка не пускає в клініку одного з найкращих хірургів світу.

Костюк був у Х'юстоні, був у Джона Бойна вдома — тоді вони розлучились, як добрі приятелі.

Вони весело обнялись, а Джон Бойн поплескав Костюка по спині. Був він ще вищий за Костюка, худий, довголиций, з коротким сивим йоржиком волосся, з яким гарно контрастувала загоріла шкіра.

— Яким вітром вас сюди занесло, Джоне? — сміючись, запитав Костюк. — Треба було зателефонувати. Довго чекали?

— Тепер я розумію, чому ви вистояли під Сталінградом. Одна така санітарка може витримати натиск бронетанкової дивізії, — сказав Бонн, сідаючи на диван. — Запалите?

Він простягнув Костюку пачку сигарет «Вінстон».

— Надовго до нас? — спитав Костюк.

— Я тут цілком приватно. Як турист. Був у Москві, Ленінграді, Ризі. Післязавтра лечу в Ташкент, Потім — Новосибірськ. Пізнаю Росію.

— Я радий за вас, Джоне. Ваша остання операція…

— О, дякую, Ендрю. Преса любить писати про такі речі. Трансплантація — це дуже модно. Сказати по правді, мені не до душі весь цей галас, що зчинився навколо нашої роботи.

— Ви обідали? — спитав Костюк.

— Ні. Ходив по ваших соборах, потім шукав вас.

— Тоді ходімо до мене. Пообідаємо.

— Охоче.

Вони одяглись і вийшли з кабінету.

Костюк уже був замкнув кабінет, потім, щось згадавши, відчинив двері. Витяг зі столу самогон та ковбасу, подаровані Дахном, сховав у портфель.

Бойн ледь помітно накульгував. Костюк знав, у чому справа: Бойн був військовим хірургом під час корейської війни. Його поранили, коли американці відступали в районі Пусана.

Вони пішки зійшли з гори, по якій з дзюркотом бігли брунатні струмки талої води. «Треба було, мабуть, повезти його на машині, — подумав Костюк. — Вони не звикли ходити пішки. У них діти народжуються з педалями на ногах».

— Зараз візьмемо таксі, — сказав Костюк, коли вони дівши до залізничної колії.

— Не треба, Ендрю. Підемо пішки. Сьогодні чудова погода. Пам'ятаєте, як у Х'юстоні я питав вас — скільки ви маєте автомобілів?

— Пам'ятаю.

— Так ось, я вже не ставлю таких ідіотських запитань.

«Дивно», — подумав Костюк. Пригадав, як Бойн заїхав по нього у готель на своєму «кепріс-шевроле» золотого кольору; кузов із боків було викладено смугами горіхового дерева; Бойн гордо пояснював, що такі машини роблять на замовлення покупців: мотори на вибір — потужністю 155, 195, 275, 325 чи 385 кінських сил, автоматична коробка передач, сервопідсилювач гальм, ер-кондишн, сидіння з жовтої шкіри, стереофонічний радіоприймач, телевізор, радіотелефон. Щось, мабуть, змінилося в світі, раз ти, голубе, вже не ставиш таких запитань, як тоді в Х'юстоні. Він пригадав, з якою неприхованою гордістю Бойн показував йому свій будинок за 30 миль від Х'юстона — бетонне диво, витвір модерної архітектури, щось схоже на збільшений телевізор, всередині якого замість ламп сидять люди.

Сергія вдома не було. «Добре, що хоч учора прибрали квартиру», — подумав Костюк. Бойн, роздягнувшись, витяг із сумки лялькового індіанина в яскравому вбранні.

— Це для вашої дружини. Вона, здається, збирає ляльки? Де вона?

— Її нема, — спохмурнів Костюк. — Вона померла.

— Коли? Ради бога, пробачте, Ендрю.

Бойн не знав, що робити з ляльковим індіанином. Поклав на холодильник.

— Невдовзі після того, як я повернувся з Х'юстона.

— Що з нею?

— Рак молочної залози. Проґавили. Коли кинулись — було пізно. Не можу собі вибачити. Я стількох людей врятував од смерті, а близьку людину не зміг. Уявляєте, Джоне?

Костюк розігрів борщ (подеколи приходила до них далека родичка — готувала їсти), підсмажив яєчню та ковбасу-кров'янку. Відкрив банку шпротів, порізав балик. Поставив на стіл коньяк, самогон і три пляшки мінеральної води. В нього в домі завжди була «Миргородська», яку любив за солонкуватий присмак. Поклав, масло, хліб, зелену цибулю й гірчицю.

Бойн тим часом оглядав квартиру Костюка, знайомився з батьковою бібліотекою. Він розмовляв із Костюком на тому російсько-англійському суржику, який можна почути на міжнародних конференціях, де збираються спеціалісти, що розуміють один одного з півслова. Зрештою, Костюк досить вільно володів англійською мовою.

Швидко упоравшись (навіть накрохмалені серветки не забув покласти), Костюк запросив до столу Бойна,

Запропонував коньяк.

— А це що? — спитав Бойн, вказавши на пляшку з самогоном.

— Це українське народне віскі. Мейд ін Сквира, — сказав Костюк.

— Спробуємо українське віскі.

Народний напій сподобався Бойну. Це був міцний первак, і в Бойна з очей побігли сльози, коли він випив чарку. Хутко запив мінеральною водою і з великим апетитом взявся до кров'янки.

— Розкажіть — як ви живете, Джоне? Як ваша дружина? Як мала Леслі? Як хлопці?

— Я й сам не знаю, Ендрю, як я живу, — задумливо сказав Бойн. — 3 боку подивишся — повне щастя. Колись я так на себе дивився — немовби збоку. І був цілком задоволений. А зараз… Леслі вже не мала. Їй сімнадцять років: І ви знаєте, Ендрю, — вона пішла від нас. Зв'язалася з хіппі, ходить у якомусь дранті, босоніж, нечесана, захопилась буддизмом і збирається їхати до Непалу. Я боюсь, що вона вживає наркотики. Але нічого не можу вдіяти. Ніякі умовляння на неї не впливають. Вона весь час каже: батьку, навіщо тобі три автомобілі? Навіщо ти живеш? Навіщо працюєш? Невже для того, щоб купити ще один холодильник? Ти двічі пересаджуєш одній людині серце, а тисячі інших молодих людей гинуть нізащо. Хіба це не абсурд? Ти робиш трансплантацію серця, рятуєш небагатьох людей, а наша держава виконує набагато страшніші трансплантації: трансплантацію підлості, трансплантацію безчестя, трансплантацію цинізму. Держава прищеплює ці якості мільйонам людей. Вони, Ендрю, — Леслі та її дружки, — хочуть зруйнувати державу. Держава для них стала символом усього нелюдського. Держава, влада, поліція, гроші, суспільство — брехня. Одного разу, під час антивоєнної демонстрації, її побила поліція. Був струс мозку. Я хотів забрати її додому — вона відмовилась. І ви знаєте, Ендрю, я тоді вперше зрозумів, що зле щось коїться в королівстві датськім… Ні, я не з тих, кого ваша пропаганда називає «прогресивними» американцями. Я не був противником війни у В'єтнамі. У нас на автострадах гине вдесятеро більше людей, ніж на цій війні. Цим йолопам із морської піхоти платять долари. Можеш загинути, а можеш і заробити… Я не прихильник братання з неграми. Навпаки…

Вони випили ще по чарці, тільки тепер Бойн розвів первак мінеральною водою.

— Знаєте, Ендрю, — вів далі він, — я зрозумів одну істину. Ввесь кошмар полягає в тому, що достаток нівечить людину ще більше, ніж бідність. Ваша пропаганда повинна саме про це говорити. Тим паче, що ви зараз підвищуєте свій життєвий рівень, — і в вас невдовзі з'являться такі самі проблеми, як у нас. Хвороби, пов'язані з багатством.

— Не думаю, — сказав Костюк.

— Ви, звичайно, комуніст?

— Так.

— Як ви уявляєте комунізм? Невже у вас думають, що холодильники, телевізори, масло й автомобілі вирішать одразу всі проблеми?

— Я особисто так не думаю, — сказав Костюк. — Дехто так і справді думає. Ми, Джоне, надто довго жили в злиднях. Дві світових війни, голод, громадянська війна — чи не забагато як на одну країну? Тому перед нами весь час стояла — і зараз теж стоїть — проблема: нагодувати країну. Одягти її дітей. Дати людям гарні квартири й меблі. Це ми зараз і робимо. Ми поки що задовольняємо найпильніші потреби людей. Та санітарка, що вас не пускала, — чоловік її загинув на фронті, — після війни весь час жила з трьома дітьми в напівпідвалі. Тільки недавно ми дали їй нову квартиру.

Отже, поки що питання про руйнівний вплив багатства у нас іще не стоїть. Але ви торкнулись дуже важливої проблеми. Я весь час теж про це думаю. Що таке комунізм? Для мене комунізм — це насамперед суспільство, побудоване на раціональних, наукових засадах. Звільнення людства від соціальних і біологічних абсурдів, від експлуатації, від страху, приниження й хвороб. Все має бути точно зважене, все підраховане, всі слова й поняття повинні мати точний смисл. Ніякого марнослів'я. Так учив нас Ленін. З чого починається комунізм? З людей. З того, що людина не вимагає більшого, ніж їй треба. З чесної праці і зі звичайної людської порядності. Має людина гарну квартиру? Має. Якщо вона порядна людина, а не свиня, вона не буде перегризати горло іншим, не буде міняти свої 60 квадратних метрів на 85, а 85 на 115 метрів. Має людина в що одягнутись? Має. Якщо вона не свиня, вона не буде ганяти весь час за ганчірками, за меблями, за речами — аби мати більше, більше, більше! У мене рядові лікарі заробляють по 130–170 карбованців. Це не дуже багато. Але вони працюють, коли треба, по 10–12 годин. Коли треба, по кілька діб не відходять від хворих. Живуть скромно, але ніколи не беруть грошей від хворих. Це справжні комуністи, хоча багато з них і не члени партії. З таких людей починається комунізм.

Бойн слухав Костюка дуже уважно. Він скинув піджак і тепер сидів у білій сорочці, на якій виділялись вузькі темно-червоні шлейки. Бойн мав звичай великі пальці стрімляти під шлейки, відтягуючи еластичну гуму.

— Ви утопіст, Ендрю, — сказав Бойн. — Ви вірите в людину. А людина — така свиня, що їй завжди мало. Сьогодні ви дасте людям сотні тисяч «фіатів», а завтра вони вимагатимуть кращі й потужніші машини. На цьому тримається світ і, якщо хочете, наша цивілізація. Чим більші потреби, тим потужніша промисловість. Це замкнене коло. Потужна промисловість породжує підвищені потреби.

— Так, — сказав Костюк. — Я вірю в людину. Якщо я й сповідаю якусь релігію, то це релігія людини. Мені допомагає в цьому медицина. В дев'ятнадцятому столітті вбили віру в бога. Тепер комусь у вас вигідно вбити віру в людину. Втоптати її в багно. Але треба в щось вірити. Інакше — не варто жити. Ви кажете, що людині всього замало. А ваша Леслі? Хіба вона купує нові «кадилаки»?

— Що Леслі, — сумно зітхнув Бойн. — Таких одиниці. Вони не змінять системи. Не змінять людської природи. Ви щасливі, Ендрю. У вас надзвичайно спокійна країна. Коли сюди приїжджаєш із Заходу, то просто не віриться. Якась ідилія. Люди працюють, сміються, ходять у кіно. Я був у Франції під час студентських заколотів. Бачив цих веселих хлопців у Лондоні. А що у нас робиться? Це бунт, протест. Повстання молоді проти війни, проти ракет, проти держави. Це сила, яка може остаточно спалити старі консервативні концепції. Я виховувався на принципах Бенджаміна Франкліна та Авраама Лінкольна. Тепер бачу, як усе це летить шкереберть.

Пообідавши, вони перейшли до кабінету. Костюк приніс каву. Вони посідали в старовинні крісла, оббиті потертою шкірою, запалили. Ця друга зустріч і ця розмова зблизили їх, хоч Костюк холодно й ясно розумів, який нездоланний бар'єр відділяє його від цього високого симпатичного американця. Бар'єр несумісності. Костюк пригадав, як у 1951 ропі він просився в Корею, на фронт: якби його тоді пустили, вони б могли зустрітися там із Джоном Бонном у районі 38-ї паралелі. Тільки між ними були б окопи, стрілянина, корейські й американські солдати, трупи й ненависть, Так само вони могли б зустрітися у В'єтнамі.

— Ендрю, — сказав Бойн. Він тепер тримав у руках блюдечко й чашку з кавою. — У нас щира й неофіційна розмова. Дозвольте мені поставити одне запитання. Може, незручно про це питати, але сподіваюсь, ви на мене не образитесь.

— Прошу.

«Невже він здогадався, про що я думаю», — подумав Костюк.

— Я не розумію, — вів далі Бойн. — Чому ви так гаєтеся з пересадками серця? Адже ваша країна завжди була однією з перших у космосі, в математиці, в генетиці, в експериментальній фізіології. Ви, росіяни, дивні люди…

— Ви помиляєтесь, Джоне, називаючи нас усіх росіянами, — обірвав його Костюк. — Я українець. В Ризі ви були в латиша Валдманіса. В Ташкенті, напевно, підете до узбека Мурадова. Ми всі — радянські люди. Час уже на Заході це зрозуміти й забути дореволюційну термінологію,

— Пробачте, Ендрю, — всміхнувся Бойн, — я не хотів вас образити. Ми на Заході справді користуємося спрощеними й стандартними уявленнями про вашу країну. Для нас вона вся від Сходу до Заходу однакового кольору: Russia. Отже, я веду далі: ви, радянські люди часто висуваєте нечувані геніальні ідеї. Ваш Деміхов першим почав робити феноменальні пересадки органів, але Барнард обійшов вас на півкорпуса вперед. Ваші психіатри у двадцятих роках висловили здогадку про передачу думок на відстані, але практичною розробкою цього питання займаються військово-морські сили Сполучених Штатів. Я користуюся стандартним визначенням, але справа тут, можливо, в таємничих властивостях слов'янської душі, так блискуче описаної Достоєвським…

— Облишмо Достоєвського літературознавцям. Ви поставили багато запитань одразу, Джоне, і на них існують різні відповіді. Є випадки, коли ми не поспішаємо. Не можемо поспішати. І правильно чинимо. І в цьому наша сила. Взяти хоча б пересадки серця. Хіба це гонки на стадіоні? Ми робитимемо пересадки. Я ось-ось маю зробити трансплантацію. Але ми не могли одразу зважитись на таку операцію на людині. В нашій країні, на відміну від Штатів, заборонені експерименти над людиною. А в інших випадках нашу повільність чудово пояснює таке слово: головотяпство.

Він не знав, як перекласти його по-англійськи. Сказав по-російськи: головотяпство.

— Гольовотяпствоу, — ледве подолав це слово Бойн.

— Де-не-де у нас іноді сидять дурні, що не розуміють, які величезні можливості відкриває наша соціальна система, — вів далі Костюк. — Дехто воліє мати замість наукового апарату апарат бюрократичний. Це наша давня хвороба. Першим її розпізнав Ленін. Він перший поставив діагноз і перший дав нам зброю проти цієї хвороби. І ми її подолаємо. Вам тоді буде дуже важко.

— Яка ж це зброя?

— Правда. Правда у великому й малому.

Поступово розмова зійшла на спеціальні теми, пов'язані з трансплантацією. Бойн витяг зі своєї сумки металічну касету з кіноплівкою й подарував Костюку. Це був вузькоплівковий кольоровий кінофільм про одну з трансплантацій, проведених Бойном.

Пізно ввечері Костюк відпровадив Бонна до готелю «Дніпро». Він любив ту годину, коли сутінки вже лягли на місто, а ліхтарі ще не позапалювалися і Хрещатик здавався темно-синьою долиною, дно якої прокреслювали червоні й білі вогні автомобілів. На Хрещатику було багатолюдно — майже так, як буває влітку, коли починається Велика Вечірня Гулянка.

— Неймовірне місто, — сказав Бойн, коли вони вже стояли коло входу до готелю. — По головній вулиці можна їхати зі швидкістю 40 миль на годину. В повітрі є кисень і відчуваються пахощі ріки. Ніхто нікого не грабує, не стріляє й не будує барикади. Ви живете в щасливому місті, Ендрю.

Розділ 19

Кожен день тепер тягнувся для Максимова нескінченно довго. Все йото життя полягало в очікуванні, й він ждав, коли його повезуть в операційну. Це могло статися вранці, вдень чи вночі, сьогодні чи через місяць — залежно від того, коли в клініку привезуть донора. Максимов чуйно прислухався до всіх звуків навколишнього світу — до шуму автомобільних моторів на вулиці, до кроків і голосів у коридорі, до рипу дверей. Тепер Максимов був у палаті сам. Його ізолювали, боячись інфекції. Медсестри й лікарі заходили до нього тільки в масках. Максимов погано спав по ночах, хоч йому регулярно й давали седуксен: сон час од часу обламувався, наче тонка крига, якою тільки-но вкривається поверхня ріки; Максимов виринав зі сну, але не в ранкову ясність духу, а в болісну, повільну драговину тривоги: це була та довга нічна година, коли не витримують серця, коли вмирають люди й коли навіть найсильніші стають безпомічними, залишаючись на самоті з чимось безжальним і всеосяжним — з тим, що не має й не може мати людських вимірів: наодинці з собою й наодинці з нескінченністю матерії. Потім він, аби не втратити свідомість від думки про нескінченність, примушував себе зімкнути повіки, й перед ним знову й знову прокручувався знайомий сюжет: у хмарах, у півсні, у грізних передчуттях — стадіон, на якому має відбутися — що? матч життя чи матч смерті? І треба виграти цей матч, що б там не було — виграти. Це його останній матч у житті, а останні матчі треба вигравати, з поля не можна йти переможеним. Він сидів у роздягальні, поправляв гетри, натягував синю майку з восьмим номером, а потім ішов на поле. Інколи йшов сам, часом його вивозили на поле в каталці, як везуть хворих в операційну. Часом йому ввижалось, що на полі сніг по коліна, він сам на порожньому стадіоні, але треба грати, треба виграти, й він, задихаючись, бігає по тому снігу, провалюючись, падаючи, біжить за м'ячем, чуючи замість гомону трибун свист завірюхи. Інколи йому здавалось, що в нього немає ніг — нібито він виїжджає на поле на дерев'яному візку на чотирьох коліщатках, руками відштовхуючись від травника. Він один такий у команді, інші гравці — молоді й здорові, бігають за м'ячем, аж земля трясеться, а він тільки плутається в них під ногами. Аж ось м'яч потрапляє до нього, і поблизу нікого нема, а попереду — ворота. Він нервує, метушиться, підштовхує м'яч візком — швидше, швидше, це його єдиний шанс забити гол, швидше, поки не наздогнали захисники. Та чи забив він той м'яч у ворота — так і не знає… Часами той стадіон — як концтабір: оточений колючкою й освітлений прожекторами; лежать на тому стадіоні тисячі м'ячів — новенькі, з людської шкіри; і кожен удар по такому м'ячу — це удар по людині, по її живому тілу, по незахищених місцях, це удар по самому собі; а табірний гучномовець хрипить: грайте, паршиві свині! Грайте! Ви хотіли грати — тож грайте! Лише зрідка він вибігав на поле, заросле білими ромашками, кожна квітка — з золотою серцевинкою, від якої, як від сонця, біжать навсібіч сліпучі пелюстки-промені; поле, по якому несила ганяти м'яч, бо можна зім'яти квіти. Поле для кохання, не для футболу.

Чому я так хочу жити, питав він самого себе. Чому я так чіпляюсь за життя? Хіба я знаю, чому… Я нічого не відкрию, не встановлю жодного рекорду, не народжу дітей, не напишу навіть поганенької книги про футбол, команда, яку я тренував, не стане чемпіоном країни, але я хочу жити! Не хочу бути каменем, травою, землею, іржавою огорожею, птахом, не хочу ні пекла, ні раю — хочу бути людиною. Поганою, зі слабим серцем, з чужим серцем, але людиною. Не хочу відмовлятись від життя, від усього людського. Той, хто відмовляється від цього, той боягуз. Хочу дожити до осені, коли починаються найцікавіші матчі, хочу взнати, хто стане чемпіоном країни, хочу дожити до нової зими, пройтись по снігу і потім, удома, роздягнувшись, хочу відчути запах морозу, що йде від пальта. І я чекатиму стільки, скільки буде потрібно. Я дочекаюся свого серця. Або помру. Ні, дочекаюсь. Адже врешті-решт донора привезуть.

Слово донор було для нього порожньою абстракцією. Він не міг надати цьому поняттю ніяких людських рис — так, як не міг уявити тих, чию кров йому переливали, хоч їхні прізвища стояли на ампулі. Слово донор означало для нього щось далеке, механічне, неживе, майже неіснуюче. Максимов, котрий задихався при найменшому русі в ліжку, мріяв про нове серце. Це була мрія без усяких рожевих прикрас, без зайвих вигадок, мрія конкретна й проста, як ліжко, тумбочка, стілець, як навушники й світло-сіра фарба панелей — як все, що оточувало Максимова: ось відчиняться двері й увійде…

Відчинились двері й увійшов Костюк.

Максимов від хвилювання відчув пульсацію в шиї. Запитально подивився на Костюка.

Але той не приніс ніякої звістки. Лише спитав:

— Як настрій?

Костюк наче помолодшав за ці тижні. «Ось що коїть весна зі здоровою людиною», — подумав Максимов. Шкіра посвіжішала, й зморшки розгладились, і темні очі блищали неспокійно. Він схуд, рухався веселіше, коли сидів на стільці — не сутулився, й Максимов подумав, що й операції зараз Костюк має проводити краще.

— Горобці заважають, — сказав Максимов. — Цвірінькають. Хочеться на сонце.

— Все буде. Ще почекайте.

— Андрію Петровичу, чому американці так часто пересадки роблять? Весь час газети про це пишуть, аж зло бере.

— Є багато причин. А одна з них — це те, що вони до проблем пересадки серця з самого початку підходили… не знаю, як краще сказати: цинічніше чи практичніше. Плюс висока хірургічна техніка. А те, що ми з вами не маємо досі донора, — це наслідок нашого способу життя. Як не парадоксально, але це факт. У мене був американський професор Джон Бойн. Він розказував, що місяць тому вони впродовж одного тижня провели три пересадки. Х'юстон менший за Київ. Але там весь час когось вбивають, хтось потрапляє в автокатастрофи. А в нас мінімальна кількість нещасних випадків.

— Якщо я помру, — напишіть: він став жертвою мирного способу життя, — сказав Максимов.

— Ну, це ви даремно, — мовив Костюк. — Усе буде гаразд. Я вас на з'їзді хірургів буду показувати. Ще підемо з вами на стадіон.

— Андрію Петровичу, я хочу вам сказати одну річ, — вагаючись, мовив Максимов. — Я вам тоді чортзна-чого наговорив про першість Європи… про сина… змагання… пам'ятаєте?

— Так.

— Забудьте про це. Це все брехня. Не хочу брехати. Справа не в стрибках, не в першості Європи. Хай вона западеться. Просто — я хочу жити. Я! Особливо зараз. Навесні. Й ще скажу. Якщо робитимете операцію… і якщо… словом, не карайтесь тоді. Я на вас не ображатимусь навіть на тому світі… Я знаю, що ви робите все, що можете.

— Дякую, — сказав Костюк, і голос у нього став чомусь хрипкий.

— І останнє. Хочу розповісти вам одну історію… Її знають тільки я та моя дружина. Ви — третій. Якщо зі мною щось станеться, — тільки тоді розкажіть її моєму синові, Ігорю.

— Гаразд.

— Я одружився перед війною. Може, чули — Віра Синиця, чемпіонка України з легкої атлетики?

— Не тільки чув. Багато разів бачив. Знаю.,

— Все в нас було добре, любили ми одне одного. Але… дітей не було. Як ми хотіли мати дитину! Але не було. Почалась війна, Віра встигла евакуюватись, я залишився… Потім концтабір… Восени сорок третього наші почали бомбардувати Київ. Вночі кинули бомби на концтабір — там таке робилось… Я втік. Потрапив до одних людей на Куренівці — ті мене сховали. Що це були за люди? Двоє старих та їхня дочка. Ніною звали її. Вона працювала перекладачкою в німців. Трохи старша за мене. Нікого в неї не було, вона нічого собою вдалась, тільки трохи віспою обличчя подзьобане. Ну, словом, знаєте як… Я два роки живої жінки не бачив. Вона для мене все робила: продукти діставала, відгодовувала. Я був страшний доходяга — вона мене купала, як дитину. Любила вона мене… Ну, в нас з нею, звичайно, було все. Коли прийшли наші, я пішов у армію служити. Потім повернувся — тут і Віра повернулася. Стали жити ми по-старому. Але в мене тут щось у душі крутить. Це вже був сорок шостий рік. Дай, думаю, піду на Куренівку, Ніну побачу. Хоч спасибі скажу. Може, старим треба допомогти… Пішов. Застав її матір. Вже ледве дихає. Старого нема. І Ніни теж нема. Померла від туберкульозу. Але слухайте, що мені каже стара: каже, що в Ніни народився син у липні сорок четвертого року й що він тепер у дитячому будинку. В Києві. Мій син. Уявляєте? Прийшов я додому сам не свій. Віра все питає: що з тобою? Що сталось? Мовчав я, мовчав, а потім не витримав і все розказав. І тоді Віра каже: «Слухай, Макаре, давай знайдемо твого сина й усиновимо його». Я ледве не заплакав. І поклявся тоді: все життя житиму з Вірою, що б там не було. Вона мені все серце перевернула. Почали шукати — знайшли. На Лук'янівці дитячий будинок — він там. Ігор. Як побачив я його — йому два роки, лазить замурзане, худе — я не знаю, що зі мною сталося. Словом — узяли ми його на виховання. Зробили все, щоб ніхто не узнав про цю історію. Але хіба можна таке приховати? Всі знали, що в нас не було дітей. Віру багато людей знало в Києві, вона тренером після війни була. Виріс чудовий хлопець, змалку — то зі мною, то з Вірою — весь час на стадіоні. Все гаразд. І от, коли він був у восьмому класі, якась падлюка сказала йому, що він нерідний наш син. Байстрюк. Завжди якесь падло знайдеться, завжди скаже. Бачу — щось із Ігорем діється. Почав казати грубощі, не слухає нас із Вірою. Ну, а Віра — хочете не хочете — а теж почала до нього погано ставитись. Все ж таки не рідне… І мене, бува, пиляє за Ніну. Лає її. Таке почалося в сім'ї. Він їй чорне каже, а вона йому — біле. Найшла коса на камінь. Так і живемо. Він переконаний, що ми — не рідні йому. Він не знає, що я рідний батько. Рідний — розумієте? За весь цей час, що я тут лежу, він тільки раз був у мене. Все, каже, часу нема. То збори, то змагання. І тепер я твердо вирішив. Якщо мене не буде, то й хочу, щоб він знав, що я — його батько. А з Вірою все одно він не вживеться. Нічого, дорослий. Я прошу вас — скажіть йому всю правду.

— Скажу, — мовив Костюк. — Даю вам слово. Але я сподіваюсь, на кращий результат. Чому б вам самому не сказати?

— Я боюсь, що він мені не повірить. Подумає, що я хочу якось викрутитись. Все, що ми йому зараз кажемо, він сприймав як образу. Не вірить нам, підозрює. Ми ж не рідні. Вороги. Його зможе переконати лише моя смерть.

Він відвернувся від Костюка. Дивлячись у стіну, сказав:

— Я його люблю. Мені так хочеться його бачити…

Костюк пішов до свого кабінету. Сьогодні кабінет йому не сподобався. Відчинив навстіж вікно. Почув галасливе цвірінчання горобців і, мабуть, уперше з такою гостротою зрозумів, як нестерпно важко лежати зараз у палаті, слухаючи звуки й подуви квітня. Зачинив вікно. Може, переставити тут меблі? Кажуть, це ознака молодості. Коли людина переставляє меблі. Ознака молодості або неврівноваженості. Істерії. Нема чого переставляти. Життя не меблі — його не переставиш, як тобі заманеться. І як не борсайся — не зміниш його залізних обставин. Коли одружуся з Валентиною, покладу під скло її фотографію. Ця думка прийшла вперше. Чи, може, вперше була так ясно сформульована? Коли від одружиться з Валентиною. Ти спершу одружися з нею. Ти ще не знаєш — чи вона погодиться зв'язати своє життя з тобою. Одна справа бачити тебе двічі на тиждень, кохання, звільнене від буденності, свято кохання чи святе кохання — називай це як хочеш, але ясно, що це зовсім інша річ, ніж рутина спільного життя, повільне вмирання гостроти почуттів. Чи погодиться вона на це? Що робитиме вона, коли через десять років я зістаріюсь, а вона буде в розквіті сили? Не знаю. Не знаю, що буде зі мною та з нею через десять років. Я хочу бути разом із нею. Я її люблю. Не можу без неї. А Сергій? Невже ти так просто переступиш через нього? Сергій ще нічого не розуміє. Коли виросте, він не засудить мене. Зрозуміє. Його треба переконати. Він звикне до неї. Людина до всього звикає. В цьому нема ніякого злочину. Я нікого не зраджую. Це така звичайна річ — вдівцю одружитися з жінкою, яку він любить. Звичайна? Подивимось, що скаже Сергій. Для когось звичайна, а для тебе…

Він узяв до рук скульптуру, що стояла на столі: сталеві руки тримають сталеве серце. И скульптура йому теж не сподобалась. Є в ній щось претензійне. Серце в твоїх руках. Він подумав, що напише книжку про пересадку серця. Документальну розповідь про операцію. Як я її назву? Є тільки одна чи дві гарні назви, в яких фігурує слово «серце»: книга Миколи Амосова «Думки і серце», та, може, книга А. Дорозинського і К. Б. Блюена «Одне серце — два життя». Слово «серце» в цих книжках вжите в його прямому автентичному сенсі. Взагалі ж, слово «серце» здевальвовано на ринку інтелектуальних цінностей. Хто тільки не зловживав цим словом: «Чуже серце», «Серце на долоні», «Дай серцю волю», «Авоська, повна сердець», «Серця чотирьох», «Розмова сердець», «Протуберанці серця» (він усміхнувся: протуберанці серця — це крововиливи на перикарді), «Серце не камінь», «Орбіти серця», «Мандрівки серця», «Серце матері»… Яке заяложене слово! Ось вони — романтичні хвилі XIX століття, хуторянщини, сентименталізму, що докотились до наших часів. Але мине ще десять-п'ятнадцять років, подумав він, і це слово відродиться: воно вживатиметься лише в анатомічному смислі — й причиною цьому буде розповсюдження пересадок. Містичний ореол навколо цього слова зникне. Слово «серце» означатиме лише те, що воно повинно означати: м'язисте розширення кровоносних судин, яке виконує функції насоса в замкненій гемодинамічній системі організму. Тоді б я зміг назвати свою книгу: «Серце живе і мертве». Назви її так зараз — і всі подумають, що це книга про гарних і поганих людей. «Шлях до серця»? Це книга про кохання. Ні, я назву книгу одним словом: «Трансплантація». Чи не занадто мудро? Це слово ще не увійшло в свідомість більшості людей. Тим краще. Хай входить. Десять років тому слово «космос» було далеке й чуже для переважної більшості людей. Зараз воно увійшло в лексикон дитячих садків. Треба створювати нові шари лексики. Створюй, створюй, іронічно підбадьорив він самого себе. А твою «Трансплантацію» ніхто не купить. Ти б купив книгу з назвою «Стереометрія» чи «Аннігіляція»? Ніколи. Лежатиме твоя жалюгідна «Трансплантація» на прилавках, і через кілька років ти ще зустрічатимеш її, пожовклу, в районних містечках — на вітринах кіосків «Союздруку», де вона захищатиме кіоскерів від палючого сонця. Ні. Ті, для кого буде призначена ця книга, — куплять її. Вони знають, що означає слово «Трансплантація». Таким чином, вона потрапить саме до того читача, який мені потрібен. Задля якого я, власне, напишу цю книгу. Якби я назвав її «Останнє кохання», чи «Битва за серце», чи «Людина без серця», — вона б потрапила до зовсім іншого читача, який би, либонь, і не прочитав її. «Трансплантація». Лікарям не сподобається ця назва. Вони не люблять медичних назв. Цікаво — що скаже Голуб? Запропонує свою назву: «Чорна скриня». Це серце — чорна скриня. Ні. Я вирішив: книга називатиметься «Трансплантація». Все, що стосується медицини, я напишу lege artis[14]. Але чи зможу я описати Максимова? Курінного? Власне, це не входить у мої наміри. Я пишу книгу про операцію. Про медичну проблематику. Хай хворими займаються психологи. Письменникам я не довіряю.

Обізвався телефон — дзвонив Стоянов. Просив приїхати в міністерство. Голос був спокійний, як і завжди, але Костюк відчув, що щось сталося. Стоянов не витримав, сказав: прийнято рішення про створення Інституту трансплантації. На базі клініки Костюка.

Костюк швидко скинув халат, надягнув сорочку, зав'язав краватку. Все ж таки життя — прекрасна річ. Конструктор був правий. Треба жити на повну котушку. Треба закохуватись, робити операції на серці, створювати нові інститути. Треба бути сильним. Не таким, як Маркевич. Такі гинуть. Життя — це те, що відчуваєш зараз, щосекунди, щохвилини; це те, що має проекції в минуле та майбутнє, але по-справжньому відбувається тільки в даний момент — в усій його випадковості, незавершеності й закономірності. Шкода Маркевича: я зробив усе, що міг. Але з його філософією не можна йти на трансплантацію. Максимов сильний. Такий все подужає. І знову Голуб був неправий: він враховував тільки формальні моменти. А фактично-найкращим кандидатом на пересадку був, є та буде Максимов. Даремно я піддався на агітацію Голуба. Що ж. Клініка — те місце, де починають діяти закони біології. Перемагає той, у кого більше життєвої сили. Що то є «життєва сила», подумалось йому. Можливо, колись відкриють її біохімічну сутність і визначатимуть її кількість. Напевно відкриють.

Щоб не гаяти часу, він викликав машину.

Швидкою ходою пробіг через вестибюль. Власне, це не був вестибюль, як, скажімо, в головному корпусі клініки, вибудованому ще в земські часи: не було тут колон, величних сходів, барочного ліплення, кольорових вітражів, усієї тої пишноти золотого віку, в якому народжувались безсмертні гуманітарні цінності й одночасно вмирали від сухот мільйони людей. Це було досить просторе приміщення без усяких витребеньок, з гардеробом для лікарів і медперсоналу, з стільцями попід стінами, з автоматом для продажу газованої води, який не працював, і з витяжною шафою, яку виставили сюди біохіміки і забули про неї і яка аж ніяк не прикрашала цього приміщення. Коли він уже підходив до вихідних дверей, шлях йому перетнула якась жінка. Знову, роздратовано подумав він. Треба було виходити через бічні двері.

— Андрію Петровичу!

Старіюча жінка, яка ще хоче здаватись молодою: біле фарбоване волосся, яскраво підмальовані губи, вискубані брови; крихкотіле обличчя зразка сорокових років; обрезкла, вона наче була напомпована повітрям; цьому враженню сприяло й те, що на ній був новенький лискучий плащ зі шкірзамінника бронзового кольору.

— Я зараз не можу, — невдоволено кинув він. — Зверніться до чергового лікаря.

— Андрію Петровичу… Ви мене не пізнаєте?

Він зупинився. Щось знайоме раптом привиділось йому,

— Пробачте… Не можу згадати… Де я вас бачив?

— Моє прізвище Кашина… Світлана Кашина. Світлана Петрівна. Ми з вами працювали в сорок першому році. Пам'ятаєте? Триста дев'яносто третя стрілкова дивізія. Медсанбат.

— Боже мій, — розгубився він. — Світлано! Це… ви?

— А я вас одразу пізнала. Ви мало змінились.

— Де ви тепер? Як пройшли війну?

— Живу в Воронежі. Чоловік — підполковник медичної служби. Він зараз в Угорщині. Я проїздом — була в Будапешті. Зараз не працюю. Війна…

Він дивився на неї й не чув її слів. Вони вийшли на двір, пішли по головній алеї. На ній були новенькі червоні лаковані чоботи, на їхній дзеркальній поверхні грали сонячні блищики. Він намагався відшукати в ній щось, що б єднало її з Валентиною, — і не міг. Де поділась та вперта зморшка? І чи була вона насправді? Чи не вигадав він свою Світланку й чи справді міг колись цілувати її? Може, все це йому наснилось?

В руках у неї була новенька біла сумочка, сплетена з синтетичних ниток.

— Я до вас, Андрію Петровичу, з великим проханням. — Вона почувалась трохи ніяково. — Знаєте, в нас є дочка. Мріє стати лікарем. Дуже гарна дівчина, скромна і вчилась непогано. Торік вступала до медінституту — не пройшла по конкурсу. Ви б не змогли допомогти? Вона б подала документи в Київський медінститут. Вона, звичайно, готується до іспитів, але знаєте як… Дівчат не дуже беруть. Я чула — ви кафедрою завідуєте?

— Кафедрою в інституті вдосконалення лікарів, — сказав він не своїм голосом. Йому було соромно, він був ладен крізь землю провалитись. Йому здалось, що він почервонів. — З медінститутом у мене погані стосунки.

Вона не повірить, подумає, що брешу. Скаже, що зазнався. Що не хочу допомогти. Жінка, яка ходять у такому плащі і так фарбує волосся, може так сказати.

— А зараз ваша дочка що робить? — спитав він.

— Працює лаборанткою в обласній лікарні. Для стажу.

— А в Києві є де жити?

— Якщо вступить, у гуртожитку житиме.

— Я думав… вона могла б попрацювати у мене в клініці… поки що… а потім вступати. Щось би придумали.

— Ні, це важко, дякую. Пробачте, Андрію Петровичу. Ви поспішаєте, пробачте, що я вас потурбувала.

Образилась. Ну що ж. Я не Христос. Я не можу всіх ощасливити.

— У мене навпаки, — сказав він. — Кінець медичної династії. Син збирається вступати до політехнічного. Не хоче бути лікарем.

— Шкода, — ввічливо сказала вона.

Настрій йому зовсім зіпсувався. Навіщо я виправдовуюсь? Навіщо?

Він сів зі Світланою в машину. Вони рушили в напрямку Хрещатика. Вона сказала, що їде вечірнім поїздом, а зараз хоче походити по магазинах і взагалі — подивитись Київ, бо всі кажуть, що гарне місто, але поки що воно не справило на неї великого враження. Правда, вона бачили тільки вокзал і цю гору. Дочка її співає в самодіяльному естрадному оркестрі, а за виконання нової модної пісні «Любите Россию» отримала премію на обласному огляді самодіяльності. Він не знав цієї пісні, й Світлана, примруживши очі, наспівала йому її в машині. Вони їхали по Червоноармійській, якраз повз театр оперети, і він подумав, що скоро ця мука скінчиться. Потім вони згадали старих знайомих по медсанбату — виявилось, що й згадувати нікого: Костюк був там надто короткий час, щоб познайомитись як слід із лікарями й медсестрами, а Світлану невдовзі після того, як німці прорвали оборону, перевели в іншу дивізію. Її теперішній чоловік був начальником санітарного взводу. Про дочку більше мови не було. Навпроти універмагу автомобіль зупинився, й вони попрощались. На Світлані була яскрава хустка з намальованим планом Будапешта. Костюк пізнав на хустці майдан Лайоша Кошута й парламентський палац на березі Дунаю, затиснутий між двома мостами: Маргітхід та Ланцхід. З усіх міст, де він бував, йому найбільше подобався Будапешт.

З міністерства він подзвонив до Валентини й умовився зустрітися з нею коло станції метро «Університетська». Сьогодні він запросив Валю до себе. Сергій був на змаганнях і мав прийти пізно ввечері.

Вперше в житті вона переступила поріг його квартири.

Він почав цілувати її в передпокої — так, наче вони не бачились цілу вічність, цілував волосся, очі, вдивлявся в її обличчя й знову цілував.

— Пробач, — сказав. — Я дуже перед тобою завинив.

— Що таке? — здивувалась вона.

— Нічого. Ти моє малятко. Пробач. Я тебе дуже люблю. Який я ідіот…

Вона прийшла в білому плащі й білих чобітках — і здалась йому зовсім юною; починалась їхня перша весна, Валентина була в його домі, вона його любила, — і відчуття скороминущості цих щасливих хвилин було нестерпне. Ось вона тут, поруч, ось дивись, які в неї гарні очі, як вони блищать, вона тебе цілує, — ось жінка, яка перевернула твоє життя. Це твоє останнє кохання. І ти кохаєш не своє минуле, не свої оманливі спогади, а її, яку міцно тримаєш у своїх обіймах.

Вона входила в світ чужих і ворожих їй речей, у світ, в якому тільки один Костюк був близький їй по-справжньому. Ця квартира — нашарування багатьох епох і багатьох людей, тут речі існують не самі по собі, а у взаємозв'язку й взаємозалежності, як планетні системи; тут нема нічого випадкового й непотрібного, бо все випадкове й непотрібне, що потрапляло сюди, з роками ставало доцільне, конче необхідне в загальному поєднанні речей; планетні системи втягували в сферу свого притягання різні речі — часто несумісні й абсурдні; зібрані докупи, вони складали археологію династії Костюків, і поки що все тут було так припасоване одне до одного, все творило таку єдність, що Валентині здалось, наче для неї нема тут місця. Після того, коли б її визнали мешканці цієї квартири, їй треба було домогтись визнання речей, що містились тут. Звідки тут оленячі роги, на які Костюк повісив свою кепку? Які обличчя пам'ятає це старовинне трюмо? Які обличчя воєн та радощів, голоду й кохання відбивалися в цій зеленкуватій амальгамі? Холодильник був розцяцькований кольоровими кінозірками з перебивних картинок; це справа рук Сергія. Але чому на стіні висить мисливський ріжок? Який у цьому смисл і який спогад він несе в собі? Підемо далі, мій коханий. Вона потрапила в велику, як зал, вітальню, високу, з ліпними карнизами на стелі, з високими балконними дверима. Книжкові шафи з темного дуба, старий рояль фірми «Беккер», обідній стіл посередині, запилюжені опудала птахів, письмове бюро червоного дерева, на якому лежить людський череп. Навіщо тут череп? Фотографічний портрет якоїсь жінки: білява, не дуже гарна, усміхнена. Його дружина. Великий портрет написаний олійними фарбами: на темно-зеленому тлі — сивий, постарілий… Андрій. Портрет-пророцтво? Таким був його батько. Таким буде Андрій, якщо носитиме вуса. Таким він буде через п'ятнадцять років. Фотографія незнайомої жінки — в довгому платті й широкому капелюсі, всіяному квітами. Магнітофон «Грюндіг» — у пласкому елегантному футлярі. Й фотографія з 1910 року, і магнітофон з 1968 року втратили свої часові прикмети і не здавалися занадто старі чи занадто модерні. В кутку стояв старовинний дзиґар, який велично відміряв час важким мідним вагадлом. Вона підійшла до рояля, відкрила кришку, пройшлась пальцями по зжовклій клавіатурі. Здивувалась — рояль добре тримав стрій.

— Ти граєш? — спитала вона.

— Ні.

Дивно, подумала вона. Може, син грає. Телевізор «Темп» старого випуску. Купував разом із дружиною. Він не дивиться телепередачі. Лише інколи — футбол.

Він погладив її волосся.

— Давай одружимось.

— Що?

— Я хочу з тобою одружитись.

— Навіщо? — спитала вона. — Хіба нам погано так?

— Ти не хочеш?

— Я тебе люблю. Все інше не має ніякого значення.

— Має! — сказав він. — Я хочу, щоб ти була тут. Щоб ти була моєю дружиною. Я більше так не можу.

— Давай не будемо поспішати, гаразд? Я прихильниця теорії дозрілого яблука. Яблуко повинно дозріти й само впасти з дерева. Не треба його зривати.

— Воно дозріло, — вперто сказав він. — Завтра я познайомлю тебе з Сергієм. Я запрошую тебе завтра до нас. Ми влаштовуємо на твою честь прийом.

— Запрошення з вдячністю приймається. — Вона почувалась невпевнено, її огорнув неспокій. Вона намагалась усміхатись, щоб бути зовні безжурною, впевненою в собі.

Хіба вона не хотіла стати дружиною Андрія? Хіба нормальна жінка, яка любить мужчину, не хоче бути завжди з ним і не хоче мати від нього дітей? Хіба їй не остогидла її самотність і впевненість у своїх силах? Вона знала, що він скаже їй ці слова. Вона чекала їх. Якби він вимовив їх до того, як вона побувала на операції, вона, не задумуючись, відповіла б: так. Я згодна. Але зараз щось заважало їй легко сказати слово «так». Біля тахти стояв рицар у латах, тримаючи в руках замість алебарди світильник. Вона підійшла до рицаря й постукала пальцем по заборолу.

— Я боюсь.

— Чого, дурненька?

— Не знаю чого. Боюсь, що коли ми одружимось, я стану для тебе такою ж річчю, як та операційна сестра Рая. І ти будеш так само на мене не дивитись. Тільки руку простягатимеш. Боюсь, що швидко стану для тебе нецікавою. Боюсь твого холодного розуму. Мені здається, що ти занадто жорстокий. Я розумію, твоя професія — не професія ладнача роялів, але… Це або жорстокий раціоналізм, або раціональна жорстокість. Не знаю.

— Жорстокість, раціоналізм! — гнівно сказав він. — Подивилась одну операцію, наслухалась якихось пліток у клініці — і вже зрозуміла мене! Якби я не кричав на них — багато б ми наробили! Ти знаєш — що на війні було найстрашніше? Коли я працював на сортуванні поранених, їх привозять сотнями, вони стогнуть, кричать, лаються, дивляться на тебе благальними очима, а ти повинен їх сортувати: кому в першу чергу проводити операцію, кому в другу, а кому вона зовсім не потрібна. Не варто витрачати час і перев'язочний матеріал. Від такого сортувальника залежить доля людей. Так от, уся різниця між мною та отими, що ти їх бачила в операційній — тими базіками, які про мене наговорили тобі чортзна-що, полягає в тому, що я й досі залишився головним сортувальником. Кому жити — праворуч, а кому вмирати — прошу вас, ліворуч. Дуже приємне заняття. І своїх лікарів я теж сортую. Хто дурний, хто розумний. Хто ледащо. Жорстокість…

Вона поцілувала його — як тільки могла ніжно.

— Коханий, я не хотіла тебе образити. Пробач. Облишмо цю тему. Покажи мені свій кабінет.

Важкий, різьбленого дерева стіл стояв на чотирьох лапах. На столі пака рукописів, мармурове погруддя Шевченка, величезний чорнильний агрегат — скло й бронза, в якому не було чорнила після смерті доцента Петра Гнатовича Костюка; транзисторний приймач «Соні». Коло дивана з високою дзеркальною спинкою стояв на підлозі самовар і лежали гантелі.

Валя засміялась.

— Ти робиш гімнастику з самоваром?

— Ні, я запрошую своїх гостей на вогник. Вони сідають навколо самовара й ведуть повчальні бесіди про добро й зло.

Вона підняла гантелю.

— А вона іржава.

— Неправда, — обурився він. — Усі кажуть, що я зараз у гарній формі.

— Завдяки гімнастиці?

Дякуючи тобі, моє малятко. Дякуючи тобі, я почуваюсь сильним, як ніколи. Дякуючи тобі, не боюсь холоду й, дякуючи тобі, витримую той скажений ритм, в якому зараз живу. Ось що означає та могутня біологічна програма, якій зараз підкоряється все моє єство. Ми часто забуваємо про цілющі властивості кохання. Декому з моїх старіючих, нудних хворих варто було б сказати: киньте до біса всі ліки. У вас болить серце? Закохайтеся, старий. Знайдіть собі жінку й покохайте її. І все мине. Уявляю, якими очима вони б на мене подивились. Професоре, професоре, ви пропагуєте сексуальну розбещеність! Уявляю, який би донос на мене накатав той Герострат, що вимагав зробити йому трансплантацію. Святенники. Весь час думають про це, а коли чують із уст іншого звичайну людську річ, — обурюються. І стають на захист моралі, їхньої моралі. Так, я тверджу, що кохання сприяє біологічному розквіту організму. Я вже не кажу про духовний розквіт. Якщо це люди, а не свині. Якщо це люди, а не подонки, які на виставки не допускають картини з оголеною жіночою натурою, а в художників, хихочучи, випитують адреси натурниць. Найкраща річ у світі — здорове жіноче тіло. Що б там не казали святенники.

— Слухай, — сказав він. — Ти не знаєш художника Маркевича?

— Володю? Знаю. Це геніальний хлопець.

— Що значить — геніальний? Не люблю, коли люди розкидаються цим словом.

— Він геніальний у прямому значенні цього слова. Йому притаманні всі ознаки геніальності. Й цим він відрізняється од нас, звичайних людей.

— Ознаки геніальності?

— Так, — сказала вона. — Він безмежно талановита людина. Зараз його малюнки мало кому відомі. Через двадцять років їх знатиме весь світ. Це перше. Він абсолютно й до кінця відданий малярству. Він живе вбого, хоча б міг халтурою заробляти великі гроші. Це друга ознака геніальності. И третя: його тепер не розуміють. Він говорить якісь пророчі слова, але його не розуміють. Він випереджає свій час. Звідки ти знаєш Маркевича?

— Він лежав у мене в клініці. Пророцтва, які виголошує він, були сформульовані людством майже дві тисячі років тому. Малюнків його я не бачив, нічого не можу сказати. А від життя він даремно відмовляється. Він — слабка людина. Звання генія йому не по плечу. Геніями стають сильні.

— Якщо мені щось у тобі не подобається, то це тільки твоя категоричність, — сказала вона. — І цей твій культ сили.

— Інакше не можу, — сухо сказав він. — Моя професія вимагає категоричності: так, ні. Не треба все ускладнювати.

Він показав їй кімнату Сергія. Два роки тому це була їхня кімната. Їхня з дружиною. Від тих часів залишилась тут скляна шафа з ляльками, які завжди привозив із закордонних поїздок. Польські куяв'янки в смугастих спідницях, з золотими косами, угорські файні дівки — повнотілі, рожеві, в яскравих тюрбанах на голові, чеські морав'янки в білих блузках, чорних камізельках, гаптованих золотом, німецькі браві Ганси в червоно-зелених мундирах прусської армії часів Фрідріха-Вільгельма III, французькі чорноокі Маріанни в коротеньких спідничках, з-під яких визирають мереживні панталони, шотландські гвардійці в ведмежих папахах, голомозі, з оселедцями, усміхнені китайські мандарини, дебелі фламандські жінки в зеленкуватих очіпках та дерев'яних черевичках, араби в білих бурнусах, чілійці в чорних із сріблом строях. Його мандрівки й спогади. Міжнародні конференції, симпозіуми, містер Костюк, спеціальний жетон із прізвищем у лацкані піджака, проблема міжнародних контактів, екскурсії в хірургічні центри, готелі за п'ятнадцять доларів… Пригадав, як увечері вийшов у Нью-Йорку на вулицю — перехожих майже не було: лише блискучими привидами повз готель линули автомобілі; й раптом він побачив двох мужчин. Обійнявшись, вони йшли по хіднику й співали. Він не повірив своїм вухам: на весь нічний Нью-Йорк, на все небо, висвічене палахкотючим полум'ям реклам, незнайомі співали російську пісню, яку не раз доводилось йому чути на війні. Він застиг коло стіни. Емігранти, зрозумів він. Голосно горланячи, незнайомі пройшли повз нього. В них були похмурі, зосереджені обличчя.

Валентина мовчки подивилась на шафу з ляльками, нічого не сказала. Там побачила вона й латиську ляльку, яку в поїзді, в день їхнього знайомства, показував їй Костюк. У неї спітніли долоні. «Завтра, — подумала вона. — Я боюсь. Як прийме мене син? Що я казатиму? Господи, як важко пройти шлях від кохання до того огидного формального ритуалу, що зветься шлюбом. Шлюб. Слово бридке, мов калюжа. Навіщо це мені? Ні його прізвище мені не потрібне, ні його слава, ніщо. Мені потрібен він. Його любов».

Вона подивилась на годинник.

— Треба йти.

— Ти засвоюєш мої найгірші звички.

— Справді треба. До побачення, коханий. Мене не проводжай. Мені ще треба зайти до знайомої з редакції. Вона живе недалеко.

— До завтра. Я подзвоню.

Сергій прийшов пізно ввечері, збуджений, радісно розповідав, як вони виграли у «Буревісника», як спочатку йшли вони очко в очко, а потім вирвалися вперед, і як Вітька Косарихін на самих фолах здобув 14 очків — у нього абсолютно влучні кидки. Потім він спитав, чи не дзвонила Люда.

Ні, не дзвонила.

Костюк нагодував сина. Йому приємно було дивитись, як хлопець наминає варене м'ясо, як ламає хліб сильними руками, як тицяє цибулиною в солонку й потім гризе молодими зубами гіркі зелені стебла.

— Слухай, старий, — сказав Костюк, коли Сергій повечеряв. — Я тебе прошу: завтра ніде не швендяй. Прибери квартиру. Будь удома ввечері. В нас будуть гості.

Сергій подивився на батька.

— Буде вона, — сказав Костюк. — Наведи лад у хаті.

— Гаразд, — сказав миролюбно Сергій. — Наведу.

Яблуко дозріло, подумав Костюк. Тепер нам лишається сісти довкола самовара, розпалити в ньому дров'яне вугілля й вести всім товариством задушевні повчальні бесіди про добро й зло.

Завтра. Він подивився на годинник. Власне кажучи, завтра вже настало. Ми зустрінемося сьогодні.

Розділ 20

То було найкраще місто на світі: серед рожевих і попелястих земель, у півтонах Пониззя, в ранковій дрімоті в іржанні лошат (у базарні дні з усіх сіл тяглися сюди селянські вози) воно звисало над нерухомою зеленою водою Смотрича, на зламах каменю й землі, часу й історії. Воно було вгорі, в білястій куряві, в розпеченій на сонці мертвоті старих вуличок, над урвищем, над кам'яним каньйоном; усе вічне стояло на стрімчаку, на скелястих островах — руська брама, ратуша, вірменська дзвіниця, кафедральний костьол та фортеця, чиї гостроверхі башти нагадували здаля постаті татарських дозорців у хутряних малахаях; кам'яний щит Поділля — щит, який сотні років перебував не в українських руках. Усе бідне, злиденне, тимчасове тулилося внизу — серед зелені Карвасарів; тут ховалися старі дерев'яні будиночки, смітники, стежки в бур'янах, тут завжди стояло вогке повітря ущелини.

То був Кам'янець-Подільський, місто, в якому народилась і виросла Валентина. Вона любила своє місто тою сентиментальною старосвітською любов'ю, якої не може бути в індустріальних задимлених містах, великих людських конгломератах, де втрачається почуття кровної спорідненості людей, дерев, будинків і землі, де зникає почуття просторової дитинності й пізнавальності того світу, в якому ти існуєш. Батько її був професором педагогічного інституту, мати викладала музику в культурно-освітньому училищі.

Дивно, коли Валентина пригадувала Кам'янець-Подільський, перед її очима одразу поставали не мури фортеці з ядрами, що вгрузли в їхню припилюжену поверхню, не мости над Смотричем — пам'ять її дитячого ляку перед висотою, навіть не її затінена вуличка в Новому місті, де, крім винної крамнички, в якій продавали колгоспне виноградне вино, та будки шевця, ніяких пам'яток культури не було. Валентина перш за все згадувала ту жінку, яка щодня проповзала перед їхніми вікнами: це була стара жінка, що зберегла залишки колишньої вроди, дуже охайно завжди одягнена, з гладко зачесаним чорним колись волоссям. У жінки було паралізовано ноги. Казали, що під час громадянської війни вона була медсестрою й що тоді, в якомусь бою, її тяжко поранило в хребет — і відтоді паралізувало ноги. Ще оповідали якусь дуже романтичну історію, ніби на Карвасарах живе старий, котрий колись любив цю жінку, і нібито десятками років вони, живучи в одному місті, ухиляються від зустрічі; а живуть самотиною. Жінка посувалась по місту в дивовижний спосіб — за допомогою двох невеличких лавочок: на одній сиділа, другу ж переставляла — й підтягувалась до неї на руках, переносячи тягар безвільного тіла. Відтак брала вільну лавочку — й переставляла її. Валентина з острахом дивилась на цю мовчазну (ніколи не бачила, щоб вона з кимось розмовляла) жінку, на обличчі якої завжди була нерухома маска байдужості й погорди.

Вранці, прокинувшись, Валентина пригадала ту жінку: куди вона повзала щодня? Чи мала вона якусь мету? Скільки кілометрів начовгала вона в своєму житті на тих двох лавочках і навіщо?

Ранок починався такий чистий і вмиротворений, що слід було б оголосити якесь всесвітнє свято. Валентина подумала, що в такі дні всі люди повинні освідчуватись одне перед одним у коханні; якби то була субота чи неділя, всі надягли б краще своє вбрання й висипали на вулиці, — і все це нагадувало б великдень. Вона встала, пішла на кухню, аби зготувати собі сніданок.

На кухні чистила картоплю Ольга Дмитрівна Тартаковська. Вона робила це майстерно — з-під її гострого ножа лушпайка виходила тонка, майже прозора; Ольга Дмитрівна працювала в дірявих гумових рукавичках.

— Валюшо, — подивилась важно Ольга Дмитрівна, — у вас сьогодні чудовий вигляд. Ось що значить молодість. І весна.

Вона зітхнула.

«І кохання», — подумала Валя. Тартаковські бачили Костюка не раз і не двічі, але жодного разу не спитали Валентину про нього, не спробували встромити носа в її життя. Вони поводились так, наче Костюк не існував.

— Знаєте, Ольго Дмитрівно, — раптом сказала Валентина, — цей мій приятель, що ходить до мене. Ви його бачили…

— Так, — стримано хитнула головою Тартаковська.

— Це професор Костюк. Хірург. Я його люблю. Він хоче зі мною одружитись.

— Ви й справді його любите?

— Так.

— Колись, коли я була молода, в мене закохувались різні люди, — мовила Тартаковська. Вона підійшла з мискою чищеної картоплі до раковини й пустила воду. Поки не помила картоплю, рукавичок не скинула. — Я була надто романтичною особою і кожного, хто освідчувався в в коханні, я питала; чи погодився б він разом зі мною померти? Я тоді думала, що це і є ознакою найміцнішого кохання. Коли людина погоджується вмерти одночасно з коханим, у хвилину найбільшого щастя. Були такі, що погоджувались. Потім я познайомилася з Олександром Даниловичем. Був він тоді такий же маленький, як і зараз, непоказний, всього-на-всього студент. У товаристві тримався скромно. А мене тоді оточували блискучі кавалери.

Вона знову зітхнула й поправила рукою сиве волосся, що вилізло з-під косинки. Руки в неї були такого самого кольору, як і лушпиння.

— Коли він сказав мені, що кохає, я його теж спитала: чи вмер би він разом зі мною? Він мені подобався. Він сказав, що ні. Що померти не штука. Жити важче, й що він хоче прожити зі мною все життя, незалежно від того, яким воно буде, до самої старості — до тих днів, коли я вже нікому не буду потрібна, тільки йому. Я погодилась вийти за нього заміж. І не шкодую. Я вам бажаю, Валюшо, щастя. Професора Костюка я знаю давно. І його дружину. Колись моя сестра жила в тому самому домі, що й він. Вище поверхом. У нього була дуже добра дружина. Всі її любили.

Свисток, настромлений на ніс чайника, засопів спочатку жалібно, невпевнено, потім засвистів розбійничим посвистом. Тартаковська вимкнула газ.

Квітень тепло виліплював тіні домів, і в якому б безладді вони не були поставлені, все сьогодні здавалось прозоре; по вулицях наче курився зеленкуватий димок — то на вітах дерев народжувалось листя. Голуби голосно туркотіли на карнизах. Радість була у всьому — вагомості цегли, щільності старих мурів, у відлунні дитячих кроків на асфальті, розкресленому для гри в «класи».

Хоч і як Валентина любила Київ, та все ж тільки Кам'янець-Подільський лишався містом, що приносило їй щастя: щастя прозріння й рівноваги. Й справа була зовсім не в тому, що тут жили її батьки. Вона любила батьків, але давно втратила з ними будь-який духовний зв'язок: вони не розуміли, чому їхня дитина (така гарна дівчина, розумна, відмінниця, математика їй легко давалась) пішла на журналістику, обравши цей метушливий непрактичний фах, замість того, щоб стати інженером, чи лікарем, чи агрономом; вони не розуміли тих книжок, якими вона захоплювалась, а коли батько спробував прочитати «Доктор Фаустус» Томаса Манна — цю книжку Валентина називала найбільшим романом двадцятого століття, то відчув, що йому важко подолати ці мовні завали, ці нудні слововиверження, позбавлені ясного практичного смислу; батьки не розуміли, чому Валентина вийшла заміж за Владислава Гармаша, так само як потім не зрозуміли, чому вона з ним розлучилась. В сім'ї вважали її химерною дитиною, дивачкою, фантазеркою, що не знає й не розуміє справжнього життя. Але якщо хтось і не розумів справжнього життя, то це тільки вони — її батьки, які чесно тягли свою лямку, керуючись кількома твердими принципами дідівських життєвих максим; усе, що виходило поза ці принципи, все, що не вкладалося в їхні застарілі рамки, — все це було від лукавого. Вони поділяли людей на тільки добрих та тільки злих, сортували людей, як трієром сортують зерно; й не розуміли, коли погані, згідно з їхніми уявленнями, люди робили добрі вчинки, а позірні ангели виявлялись раптом звичайними покидьками. Валиним батькам здавалось, що 65–70 років їхнього життя на землі дають їм велику перевагу перед тими, хто прожив удвічі чи втричі менше. Вони не розуміли, що справа не в накопиченні мертвої інформації про певні життєві події, а в ступені її осмислення, її інтенсивної внутрішньої оцінки. То були дуже чесні, дуже добрі люди, які безмежно любили Валентину і з якими можна було розмовляти на різні теми, крім однієї: як жити на цій землі. І все ж, саме в Кам'янці-Подільському Валентина почувалась найкраще: зникало почуття відчуження, покинутості, анонімності, загубленості однієї піщинки серед пісків великого міста. Вона любила блукати восени, коли накрапує дощ, порожніми вуличками Кам'янця-Подільського, перетинати міський парк, де могутні дерева, запущеність і сумна мокра трава, й виходити на берег Смотрича — місто відкривалось перед нею, як старовинна гравюра на пожовклих сторінках історії: сурмлять сурми, скачуть коні, тріпочуть на вітрі бунчуки, горять хатинки на довколишніх фільварках; символом історії цього дивного міста стає польський кафедральний собор, вибудуваний руками українських каменярів, із прибудованим до нього турецьким мінаретом — три крові лились і зливалися в одну кров на цій тверді земній, де тепер розташовано консервний завод: крім фруктових консервів (30,8 мільйонів банок на рік), підприємство випускає консервовані й мариновані овочі, томатні соки й пасту, м'ясні й м'ясо-рослинні консерви, консервовані закуски й обіди. Влітку тут багато мух.

Валентина розуміла, що, мабуть, погана з неї вийшла журналістка. Все, що носила в собі, коли блукала по місту, — все це залишалось невисловлене. Якби їй замовили статтю про місто, то облудна логіка цифр узяла б гору над інтуїтивною логікою історії; висловити в словах усе суперечливе, невловиме — всю ту складну правду, що ніколи не буває одного, білого чи чорного, кольору, було не під силу Валентині; в ній виробився страх перед чистим незайманим папером, страх перед його безмежними можливостями й перед обмеженістю своїх слів. Слова, що писала вона на папері, видавались їй маленькими, брехливими, несправжніми. Правда, ніхто цього не помічав, її статті охоче друкували різні журнали, й ніхто ніколи їй ще не сказав: слухайте, Валю, навіщо ви пишете? Адже це нікому не потрібно. Все, що пишете ви, живе максимум два тижні — тобто рівно стільки, скільки живе номер вашого журналу.

Неправда, сказала вона сама собі. Є річ, заради якої варто було народитися, скінчити факультет журналістики й списати купу нікому не потрібного паперу. Одна ця річ може виправдати всю твою журналістську кар'єру. Ти звільнила з тюрми невинно ув'язнену людину. Ти забула про це? Хіба це мало — врятувати хоч одну людину? То був звичайний радгоспівський шофер, якого засудили до трьох років таборів: коли перевозив силос, із кузова його машини звалився якийсь дядько, переламав хребет., Валентина згадала, як була в тюрмі: спочатку відчинилось невелике віконце й чиєсь пильне око приглядалось до неї, як узяли її посвідчення, як провели в кабінет начальника тюрми. Туди ж привели в'язня: стрижений, жовтий, боязкий. Під час війни, його, полоненого прикордонника, повезли до Франції — він утік, пішов у партизанський загін, мужньо воював і став членом Французької комуністичної партії. Вдома його жінка витягла з-за образа замотаний у ганчірку партійний квиток, показала Валентині. Партійний квиток № 411180, виданий місцевою організацією ФКП у Понтьє. На зворотному боці обкладинки — в жалобній рамці прізвища:

П'єр Семар. Розстріляний гітлерівцями.

Габріель Пері. Розстріляний гітлерівцями.

Жорж Водлі. Закатований гітлерівцями.

Жан Катла. Гільйотинований зрадниками з Віші.

Навіщо таку людину тримати в таборі, питала Валя в прокурора області. Кому це потрібно? Стався трагічний випадок. Але хіба його винуватець є кримінальним злочинцем? Після її статті, що називалась «Член партії розстріляних», шофера звільнили.

Валентина вивела свого «Москвича» з гаража, набрала цеберко води й почала мити машину. Вона робила це залюбки. Починала з правого крила, потім переходила до радіатора, бампера, капота, вітрового скла. Великою щіткою шурувала машину — й та відмолоджувалась у сонячному світлі, сяючи всіма хромованими деталями. Валентина кілька разів міняла воду. Коли весь кузов було вимито, взялась до найбрудніших частин — колес та ковпаків. У ковпаках почала віддзеркалюватися викривлена Валентинина постать.

Що скажуть батьки, коли дізнаються про Андрія, подумала вона. Скажуть, що це — чергове моє дивацтво. Почнуть плакати над моєю долею, знайдуть тисячу аргументів проти мого одруження. Потім згодяться. І знайдуть тисячу аргументів за моє одруження. Є тільки один аргумент, якого вони ніколи не визнають: кохання. Це справді дуже смішний аргумент. Його не зважиш, не підрахуєш у карбованцях, не зафіксуєш у довідках. Кохання. Щось нематеріальне й неіснуюче.

Машину вона витирала замшевою ганчіркою: замша жадібно вбирала в себе краплі води. Після замші все блищало, як свіжолаковане.

Готую весільний поїзд, усміхнулась Валентина. Треба тільки в цей весільний поїзд залити олію АС-8.

Рівно о п'ятій, як вони умовились, вона під'їхала до Інженерного гаю. Стала там, де зупинялась взимку, коли відвозила Андрія в клініку. Чекала недовго — хвилин п'ять. Костюк вийшов не сам — із ним ішло ще двоє мужчин. Валентина не знала їх. То були Даня Мовчан та Боря Голуб. Побачивши «Москвича», Костюк поквапливо попрощався з супутниками й побіг до машини. Мовчан і Голуб приглядались до шофера.

— Ясно, — сказав Мовчан, коли Костюк сів у машину. — Запитань більше нема. Тобі все ясно?

— Приємно, коли шеф починає брати приклад із своїх підлеглих, — скромно зауважив Голуб.

Вони побачили, як Костюк поцілував Валентину.

— Запиши номер машини, — сказав Мовчан. — Вони порушують правила вуличного руху.

— Яка багатогранна людина, — сказав Голуб. — Він навіть уміє цілуватись.

«Москвич» зрушив із місця й поїхав униз, найкоротшою дорогою, на якій висів червоний, з жовтою смугою знак «В'їзд заборонено». Всі інститутські шофери їздили по цій дорозі, яка втричі скорочувала відстань до міста; раз на півроку тут з'являвся автоінспектор, який штрафував порушників. Але таких було небагато — якісь недосвідчені новачки. Всі інші на цей час дорогу обминали.

— Завези мене на Центральний стадіон, — попросив Костюк.

Вони зайшли на стадіон із боку Червоноармійської. Ідеально зелене поле було готове до матчів; поле скидалось на ще не вирішену геометричну теорему, розкреслену білими лініями. Навіть воротарський майданчик ще не було витоптано. На гаревих доріжках бігали легкоатлети. Костюк придивився. Побачив у секторі для стрибків кількох хлопців, що розминалися. Взяв Валентину за руку й пішов у напрямку сектора. «Мені б таку професію, — подумав Костюк. — Тренер із легкої атлетики. Чисте повітря, сонце, здорові молоді люди, що оточують тебе все життя».

Підійшов до бар'єра й придивився до стрибунів. Один із них, високий, у синьому спортивному костюмі з білими смугами й написом «СССР», саме відміряв стопами — чи, як називають спортсмени, «каламашками» — відстань від стойки до місця, звідки мав починатись розбіг. «Це він», — подумав Костюк. Викапаний батько. Таке ж обличчя, й такі ж самі проглядають залисини. Й такі ж самі будуть зморшки на щоках. Стрибун вийшов на бігову доріжку й шиповкою процарапав лінію розбігу. Костюк уперше бачив стрибуна з таким довгим розбігом. Розбігом, який виходив за межі сектора.

— Ігорю Макаровичу, — покликав Костюк.

Хлопець в синьому костюмі невдоволено озирнувся.

— Я вас кличу, — сказав Костюк. — Ви Максимов?

— Припустимо, — сказав стрибун. — Не заважайте тренуватись.

— Це ви мені не заважайте, — сказав Костюк, і від гніву обличчя його потемніло. — Зняти б із вас штани і дати по одному місцю.

— Що таке? — розгубився Максимов. — Ви хто такий?

— Моє прізвище Костюк. У моїй клініці лежить ваш батько. Ви знаєте, яка операція його чекає?

— Знаю. Що з того?

— Що з того… Якщо завтра не прийдете в клініку до батька і якщо не будете його відвідувати, я вам такі стрибки влаштую… Поскачете…

— Ви не дуже… — сказав Максимов не зовсім упевнено.

— Стрибун… Батька рідного вбивати.

— Ви нічого не знаєте…

— Знаю! Йолоп царя небесного. Прийди додому, візьми дзеркало й подивись на свою фізіономію. На кого ти схожий. Ну, все. Умовились. Прийом із п'ятої до сьомої. Я накажу, щоб тебе пустили в палату. І перевірю особисто.

— Гаразд, — похмуро сказав Максимов. — Прийду.

Він пішов на свою відмітку, повільно почав біг, потім пришвидшив і, ступивши останній широкий крок, кинув угору своє легке тіло, грудьми пройшов над планкою, перекинувши спочатку праву — махову — ногу, потім ліву, й пірнув униз головою, на мішки з пінопластом.

— Гарно стрибає, негідник, — сказав Костюк. — Поїхали, малятко.

Світ сильних, тренованих людей. Валентині чомусь пригадався Маркевич — його малюнки. Туш, перо. Делікатні тоненькі рисочки, які сплітаються в мерехтливу сітку. Малюнки, в яких, властиво, нема сюжету. Жіночі обличчя, жіночі тіла. Тіло, як найкращий сюжет. Вічний сюжет. Обличчя дівчини. Обличчя, повторене в сотнях варіантів. Як легкі хмарини, пробігають по тому обличчю туга й радість, ніжність і чекання. Що залишиться від Ігоря Максимова? Сантиметри. Сантиметри, котрі через двадцять років здаватимуться смішними — коли люди стрибатимуть угору на 2 м 60 см. Що залишиться від Маркевича? Вічні обличчя молодості, лінії тіл, нетлінність жіночої краси. Те, що не вмирає, не зменшується, не викривлюється з часом: лінія шиї, плечей і рук, стегон і грудей. Найбільша актуальність і найбільша заангажованість: людина. Найбільша планета на небосхилі минулого й майбутнього: людина. Найбільша надія в світі: людина.

Двері відчинив Сергій.

Ступив крок назад, вимушено вклонився.

— Познайомся, — сказав Костюк. — Це — Валентина Миколаївна.

— Сергій.

Руки він не подав.

Валя скинула плащ, віддала Костюку.

— Заходь, — сказав той.

Вони зайшли до великої кімнати, в якій були вчора і в якій Костюк сказав їй про одруження.

Валя не впізнала цієї кімнати.

Всюди на стінах і на книжкових шафах були розвішані фотографії дружини Костюка, повитягувані Сергієм із сімейних архівів. На письмовому бюро стояв розгорнутий альбом із фотографіями. Костюк повільно обвів кімнату очима.

Двадцять років їхнього життя на фотографічному папері: розміри 9×12, 13×18, 18×24. Унібром, бромпортрет, глянсований і матовий папір. Перший щасливий рік їхнього подружнього життя: її зачіска — накручені кучері, яких тепер ніхто не носить, його піджак із набитими ватою плечима; худі щасливі обличчя. Ось її портрет, який він дуже любив: вони були тоді на Десні, Сергійкові минав другий рік: вона вийшла з води, з мокрого волосся збігала вода, краплі води світились на обличчі; її зніяковіла усмішка. Вона завжди всміхалась так, наче чогось соромилась. Сергійко дибав на своїх товстеньких ліжках, намагався втекти від неї. Ось фото, зроблене в п'яту річницю їхнього шлюбу: вона тоді вже гладко зачісувала назад волосся, так їй було до лиця. В тому році він захистив кандидатську дисертацію. Бігме, якими молодими вони були тоді… Фотографії з Ялти та Москви. Взимку в Ботанічному саду — поруч із нею Сергій на санках. Вона сміється, щось кричить в об'єктив. Сміється. Кричить. Останнє її фото — хвора, схудла жінка.

Він глянув на Сергія. Той скоса зиркнув на батька, відвернувся.

Костюк дістав із холодильника пляшку шампанського, поставив на стіл.

У передпокої задзеленчав дзвінок.

— Це, мабуть, Люда, — сказав Сергій. — Ти нічого не маєш проти?

— Ні.

Сергій пішов відчиняти двері.

Валя дивилась на фотографії. Як спотворює людей одяг. Той, що вважався колись наймоднішим. Вона вперше побачила молодого Костюка. Він був чужий. То був не Костюк, а лише перший несміливий ескіз Костюка. Чужа жінка поруч із ним. Якою вона була? Єдине, що розуміла Валентина, — це свою разючу несхожість із цією жінкою. Чужий хлопець, який дивився на неї спідлоба. Його син. Все чуже. На одній з фотографій у цієї жінки були сердечком намальовані губи. Валя не фарбувала губ. Їй стало гидко, бо не можна порівнювати себе з мертвими. З мертвими не сперечаються — вони завжди праві.

В кімнату ввійшла Люда. В синіх джинсах та чорному светрі вона здавалася зовсім тоненькою; і дитяча припухлість наче зникла з її обличчя. Біляве волосся було зв'язане на потилиці стрічкою. Вона уважно подивилась на Валентину, потім на фотографії, розвішані по кімнаті, Нарешті повернулась до Сергія.

— Сідайте до столу, — сказав чужим, дерев'яним голосом Костюк. — Повечеряємо,

Він розкладав прибори. Чомусь ніяк не міг полічити ножі — взяв два зайвих.

— Як ідуть ваші заняття? — спитала Валя Сергія.

— Спасибі, нічого, — сказав він.

— Ви граєте на роялі?

— Трошки.

Вони сіли так: Костюк — на те місце, де завжди сидів його батько. Ліворуч від нього сіла Валя, праворуч — Люда. Навпроти — син.

— Андрію Петровичу, — сказала Люда. — Ви мене візьмете до себе в клініку? Працювати?

— Ти в інститут не збираєшся?

— Ні. Дядько сказав, що як отримаю атестат, він більше мене не годуватиме.

— Звичайно, візьму.

— Ким?

— Машиністкою.

— Машиністкою? — здивувалася Люда.

— Працюватимеш коло машин. Апарат штучного кровообігу.

— Це в операційній?

— Так.

— А медсестрою — не можна? Коло хворих дітей. Я дітей люблю.

— Санітаркою. Потім підеш на сестринські курси.

Костюк здер срібну фольгу з пляшки шампанського, став відкручувати дротики, якими була обплетена шийка пляшки.

Валентина побачила вазу з квітами, що стояла на роялі. Звичайна біла фаянсова ваза. На вазі фотоспособом був видрукуваний портрет дружини Костюка. Запилюжена, роками стояла ваза в буфеті. Сергій знайшов і її. «Як на кладовищі, — подумала Валя. — На кладовищі чужої любові. На кладовищі спогадів. Досить із мене».

— Я піду, — сказала вона. — Мені ще треба в редакцію.

Костюк не сказав ні слова.

Валя звелась, вийшла до передпокою. Костюк вийшов слідом за нею. В ту ж мить вона почула постріл і здригнулась. То вистрілило шампанське,

— Валю, — сказав Костюк. Вона побачила зморшки на його обличчі, сивину й важкі безсилі руки.

Він простягнув руку по свою куртку, але вона зупинила його.

— Не треба. Не проводжай. Я сама.

Поцілувала його. «Тільки б не заплакати», — подумала вона.

— Пробач, коханий. Це я винна. Не треба було приходити. Так усе було гарно. Прощай.

Вона повільно спускалась по сходах, шукаючи в кишенях плаща ключ від машини. Якщо ключа не знайде — кине машину тут, коло його дому. Ні за що не повернеться. Ключ знайшла в сумочці. Йшла повільно, як людина, що пригадує щось надто важливе. Не поспішаючи, відчинила дверцята, спустила бічне скло. Повернула ключ запалювання і натиснула педаль акселератора. Мотор заревів на великих обертах. Різко кинула педаль зчеплення, і машину рвонуло з місця. Машина й швидкість були зараз єдиним її порятунком. Вискочити на порожнє шосе. Їхати на захід — туди, де сідає сонце. Обабіч шосе — сіра смуга лісу. Захід червоним листям буде липнути до вітрового скла автомобіля. Вітер. Самотність у машині. Довгі тіні зустрічних ваговозів. Запалені підфарники. Подивилась на показник бензину: три чверті бака. Поки не зовсім стемніло — вискочити на шосе. Знала, як поїде: площа Перемоги, Брест-Литовське шосе. Святошино. Житомирське шосе. За ніч вона може доїхати до Кам'янця-Подільського. Вночі приємно їхати. Заправиться в Житомирі. В багажнику лежить порожня каністра. Скаже батькам, що скучила за ними. Побуде два дні й повернеться до Києва.

Почався весняний дощ. Неоновими світляними струмками вкрився мокрий асфальт. Вона пригальмовувала тепер, не витискаючи зчеплення, аби не повело машину. Дощ біг дзюрком крізь відчинену шибку, й ліве плече змокріло. Та шибку не підняла. Такий теплий квітневий вечір. І перед тобою порожнє шосе.

Швидкість і повна самотність — ось що зараз було їй потрібне.

Розділ 21

О четвертій годині ранку Костюка розбудив різкий телефонний дзвінок.

Костюк заснув о другій годині. Весь вечір і півночі дзвонив до Валентини. Телефон не відповідав. Костюк важкою ходою міряв кабінет. Випалив пачку сигарет, а коли сигарети кінчились, взявся докурювати недопалки, від чого відчув гіркий присмак попелу в роті. Спробував був сісти за статті, підготовані співробітниками до збірки «Проблеми торакальної хірургії», та швидко кинув цю роботу. Статті видались йому дрібними, малозначущими, його все в них дратувало: казенно-науковий знеосіблений стиль, відсутність яскравих ідей, невирішеність тих проблем, за які брались автори. Нарешті, вкрай змучений, ліг спати. То був не сон, радше забуття. Коли задзвонив телефон, він одразу підхопився, наче чекав на цей дзвінок, наче зовсім не змикав очей. Серце билось швидко й сильно — як на фронті, коли вночі починався обстріл і треба було бігти до поранених.

— Слухаю.

Він ледве не гукнув у трубку: «Валю, це ти?»

Дзвонив Микола Іванович Собінов.

— Привезли донора, — сказав він голосом, в якому не було ні збудження, ні якихось інших почуттів. — Ми в реанімаційному відділенні. Машину за вами вислали.

— Що з донором?

— Це жінка. Автомобільна катастрофа. Перелом основи черепа. Майже безнадійна.

«Як холодно, як холодно, як холодно», — подумав Костюк. У нього зуб на зуб не попадав. Швидко одягнувся, накинув на себе теплий светр. Закип'ятив воду в чайнику, налив півсклянки окропу, кинув ложку розчинної кави — й, не додаючи цукру, випив гірку каву. Вибіг на вулицю. Машини ще не було. Все після дощу було вогке й холодне. З дерев у Ботанічному саду вітер струшував останні краплі дощу. Костюк подумав, що сьогодні — ніч, коли народжується листя. Ніч 16 квітня. На хіднику, що прилягав до огорожі Ботанічного саду, з'явилась парочка, їхні кроки здалеку лунали вздовж лінії будинків, але голосів не було чутно. Хлопець і дівчина ступали кілька кроків, потім зупинялись і цілувались; вони наблизились до Костюка й, не звертаючи на нього найменшої уваги, пригорнулись одне до одного, застигли в довгому поцілунку. Костюку стало ще холодніше. Його проймав дрож. Він подивився на годинник. Не встиг розгледіти стрілки на циферблаті, як із боку вулиці Толстого засвітились фари. То йшла по нього машина.

Мовчки він їхав нічним містом. Знав ту зрадливу тишу, ту ілюзію спокою й сну, квартали без людей, вікна без світла — немов і справді зупинився час; нерухомий негатив міста в ту ніч, коли на деревах з'являється перше листя.

Бігцем зійшов на другий поверх, де розташоване було реанімаційне відділення. Його зустрів Даня Мовчан — у халаті з закасаними рукавами, в масці. Маску скинув, як побачив шефа.

— Ну що там?

— Погано. Майже безнадійна. У неї та сама група крові, що і в Максимова. Тканини імунологічно сумісні. Серце в доброму стані.,

— Мозок?

— Ось енцефалограма.

На енцефалограмі самописець малював рівну лінію.

— Члени судово-експертної комісії приїхали?

— Грай-Городецька вже тут. Зараз привезуть Нечая. Всі інші приїхали.

Костюку подали халат:

— Може, почнемо готувати Максимова? — спитав Мовчан.

— Почекай.

Відчинив двері реанімаційного відділення. Сліпуче світло, білі кахлі, білі халати. Тут було чоловік десять. Нонна Михайлівна Грай-Городецька щось спокійно диктувала Оксані Хмелько. Коло хірургічного столу, де лежала потерпіла, стояв штатив із ампулою, в якій чорніла кров. Одна з медсестер набирала в шприц магнезію з великої, 10-кубикової ампули. Звичайна, тисячу разів бачена картина.

Та дивно: він не міг ступити ближче до столу. Як удари грому наростали в ньому страх і замішання перед буденністю всього, що відбувається в цій кімнаті. Обличчя потерпілої він не бачив — воно, власне, й перестало існувати як обличчя: забинтоване, розбите, до рота вставлено гумову трубку, через яку апарат РО-2 для штучного дихання нагнітав кисень, очі, які нічого не бачили. Він угледів лише безсилу руку, що лежала на столі, — рука теж була необхідним елементом рятувальних заходів: у ліктьовій ямці стирчала у вені голка, зафіксована до шкіри лейкопластирем. Крапельне переливання крові. Але було щось зворушливо ніжне в тій безсилій руці, в тих знекровлених лініях молодого жіночого тіла.

Й тоді:

Костюк усе побачив на власні очі, наче був ясновидцем. Хотів закричати, затулити рукою очі, хотів прокинутись, та не міг. Він знав, як це буває: швидкість, швидкість, стрілка спідометра коло 100, потім перед автомобілем з'являється якась несподівана перешкода, трактор чи самоскид, права нога ще встигає натиснути на гальмо, але пізно. Страшний удар, капот зім'ято, як аркушик паперу, мотор зірвано з рами, замість фар і бампера — залізне місиво, мотор зі скреготом всувається всередину автомобіля, а той, хто сидить за кермом, пробиває головою вітрове скло, ламає грудну клітку на рульовій колонці, втрачаючи свідомість раз і назавжди. Він побачив розтрощений і зім'ятий червоний «Москвич-408», і йому привиділась закривавлена Валентина зі страшними синцями під очима: кола смерті, ознака перелому основи черепа. Все його життя і все його кохання — все здалось тепер ламке і нікчемне, як порожня ампула з-під магнезії. Стукіт її серця пролунав серед тиші — цей звук був нестерпно гучний і рівний, як биття метронома, що відміряє останні хвилини життя. Взяти її холодні пальці в свої долоні — зігріти їх своїм диханням. Віддати все, щоб вона не вмерла, вмерти самому, лежати в багні, в снігах, у мерзлій землі, аби тільки вона жила, його малятко. Бо в тому житті — і його життя, скільки вона житиме — стільки і йому відміряно життя.

Ми кажемо холодні слова, ми дивимось на екрани осцилографів, де серце спалахує, як метеор, що пробиває товщу нічного неба, ми вигадуємо ноосфери і цифросфери, але ми завжди лишаємось такими самими, якими були при народженні цього великого невідомого світу: нам потрібне тепло рук, і дотик тіл, і тихе найпростіше слово, і забуття, і повернення до нас самих, до наших джерел, до глибин нашої людської сутності. І що таке час? Чи рівне поле, по якому йдемо все вперед і вперед, відміряючи відстань нашого поступу, чи коло, що не знає напрямку руху, не знає початку й кінця, — знає лише наше невпинне кружляння й повернення до тих земель, звідки вирушили ми в мандрівку. Коло, таке саме, як земля, планети, зорі та інші ущільнення матерії.

Він знову побачив ту безсилу руку, білу, неживу білу руку. «А я так і не прочитав «Іфігенію», — подумав він.

Костюк ступив крок до столу.

Тепер на нього дивилися всі, хто був у реанімаційному відділенні.

Й тоді:

прибіг майор Софронов. Де тільки він узявся? Не закривавлений, не в подертій білизні, а в новому костюмі, білосніжній нейлоновій сорочці, в краватці, прибіг і захихикав, застрибав, заметушився, забігав навколо Костюка і все пальцями тицяв, усе кричав: «Ну як? Як? Приємно? Тепер розумієш, що то значить — убивати невинних людей? Кров моя на тобі, кров не чорнило — не змиєш. Але я живу, живу! Я виповз тоді з-під Ясинуватої, хоч ви й задушили мене. Не вмієш ти ні вбивати по-людському, ні любити. Де воно, твоє малятко? Лежить на столі? А хто в цьому винен? Хто? Ти! Ти — вбивця! Вбивця! Вбивця! А тепер візьми в неї серце. Віддай його футболісту. Так, так! Віддай футболісту. Хай пограє в футбол. Людство повинно грати в футбол. Віддай, віддай! Чого стоїш? Боїшся? Дивіться — великий, сильний, завжди і в усьому правий професор Костюк боїться. Боїться взяти серце у нещасної жінки, котру він довів до загибелі. Звичайно, звичайно. В неї він не візьме серце. Ніколи. Нізащо. Хоч футбол — найкраща гра в світі. Бо це його коханка. От якби тут була чужа жінка — тоді інша справа. Тоді він узяв би живе серце не вагаючись. Хай живе футбол!»

Костюк провів рукою по обличчю, заплющив на мить очі і ступив другий крок до столу.

До нього наблизився Микола Іванович Собінов у масці, зав'язаній під самі очі. Голос спокійний, очі — перелякані.

— Нарешті, — сказав Собінов. — Треба вирішувати. Ось її історія.

Він став неголосно читати:

— Потерпіла Зінаїда Кричевська, двадцяти трьох років, робітниця Дарницького шовкового комбінату. Таксі, в якому їхала потерпіла, зіткнулося з самоскидом. Шофер загинув на місці. Діагноз при прийомі в клініку: відкритий перелом зводу й основи черепа з пошкодженням речовини головного мозку, закритий перелом правого плеча, відкритий перелом лівої гомілки. Термінальний[15] стан. У результаті реанімаційних заходів вдалось підняти артеріальний тиск до 60 міліметрів ртутного стовпчика й тимчасово стабілізувати гемодинаміку. Проведено трепанацію черепа. Але неврологічного поліпшення ми не домоглися. Зараз зафіксовано незворотне пошкодження головного мозку: арефлексія, мідріаз, ізоелектрична лінія на ЕЕГ. Наявні всі явища мозкової смерті. Ми вважаємо, що хвору можна переводити в трансплантаційне відділення. Нонна Михайлівна з цим згодна.

Костюк ступив ще один крок.

І тоді:

прийшла до нього дружина. Тільки не така, як на фотографіях, — на фотографіях вона виходила чомусь негарною, не схожою на себе; в житті вона була кращою. Нечутно підійшла до нього, як завжди підходила, коли він працював за письмовим столом, — підходила, цілувала і йшла собі, ніжна і тиха. Підійшла і поклала руку йому на плече: «Ця жінка — моя сестра. І сестра Валентини. І твоя сестра. Ми всі тут — брати й сестри. Не забувай цього. І ти будеш щасливий. Будеш щасливий».

— Ми робимо все, що тільки нам під силу. Але… — Собінов розвів руками.

— Її батьків знайшли й привезли. Вони тут, — сказав Мовчан, — із ними треба поговорити. Ви повинні поговорити.

— Може, підемо митися? — спитав Собінов.

— Треба підключати АШК, — сказав Мовчан. — Бо серце ось-ось зупиниться.

— Як бути з Максимовим? — спитала Хмелько.

— Почекайте, — сказав Костюк. — Почекайте.

Він вийшов із реанімаційного відділення. Всі здивовано подивились йому вслід.

Довгий коридор кінчався білою перегородкою, за якою вже було трансплантаційне відділення. Коридор був довгий, нескінченно довгий. Таким у дитинстві Костюк уявляв життя: довгим коридором, куди виходили двері різних кімнат — кімнати сміху, кімнати журби, кімнати іграшок, кімнати батьків, кімнати друзів, кімнати розваг, кімнати плачу. Все було, тільки кімнати смерті не було в тому коридорі. Такої маленької кімнати з заґратованим віконцем, з цементною підлогою та широким оцинкованим столом, посередині якого зроблено отвір для стікання води, щоб стіл той легше було мити.

Київ — Ірпінь

1968–1970 рр.

Примечания

1

1 МСБ — медично-санітарний батальйон.

2

2 Genickschuss (нім.) — постріл у потилицю.

3

3 АШК — апарат штучного кровообігу.

4

4 Тобто студентку педіатричного факультету, де, як відомо, навчаються найвродливіші дівчата. (Примітка автора).

5

5 Реципієнт — той, кому пересаджують серце чи інший трансплантований орган.

6

6 Мідріаз — відсутність реакції з боку зіниць.

7

7 Ізоелектрична — рівна лінія, яка свідчить про відсутність електричної активності мозку.

8

8 Запис тонів серця.

9

9 Метод лікування запалення слизової оболонки шлунка.

10

10 Продромальний період (мед.) — період початкових ознак хвороби.

11

11 Антикоагулянти — препарати, що зменшують згортання крові. Широко застосовуються при інфарктах та в серцевій хірургії.

12

12 Трофобласти — клітини, завдяки яким відбувається живлення плода.

13

13 Янський — чеський лікар, який у 1907 р. встановив групи крові, чим практично відкрив шлях переливанню крові.

14

14 Lege artis (лат.) — досконало.

15

15 Термінальний (лат.) — кінцевий, передсмертний.

16

Content

Щербак Юрий Николаевич Бар'єр несумісності

Юрій Щербак Бар'єр несумісності

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Примечания