Лариса Денисенко

Кавовий присмак кориці.

Ми сидiли поруч i уважно дивилися, розглядали, придивлялися до спини одного лiтнього, але доволi, здавалося, бадьорого чоловiка. Чоловiковi, мабуть, було добре, а може, йому було й зле - важко сказати, як почувається людина, яку бачиш у барi. Бачиш її спину. Хоча, вiдверто кажучи, нашi спини мають рiзний вираз, деякi з них набагато цiкавiшi за нашi справжнi обличчя. Спини - iндивiдуальнi, обличчя можна змiнити, але спини ти не змiниш. I все ж сказати, - добре людинi чи навпаки, - важко, вiд болю ж бо чи з радощiв

ми робимо те саме. Принаймнi я маю на увазi нас, слов'ян.

Не знаю, з чого тiшаться французи, американцi, кубинцi, нiмцi або норвежцi. А тим бiльше, що роблять такi екзотичнi для мене люди, як албанцi чи данцi (з данцiв я взагалi знаю лише Русалоньку, казкаря Ганса Христiана Андерсена i Гамлета, та ще й не особисто. Бачте, не дуже широкий зрiз. Про албанцiв менi взагалi нема чого сказати). Хоча я маю пiдозру, що вони знаходяться коло чогось такого самого, просто я не маю доказiв, крiм статистичних даних щодо рiчного вживання ними вина та пива. А я не вельми довiряю будь-яким статистичним даним. Коли хтось при менi за остаточний аргумент посилається на данi, наприклад, «Соцiс-Геллап», менi починається гикавка, зсуваються брови, до того ж дуже чухається спина. Вiдтак, я радше визнаю, що мало розумiюся на тому, що роблять французи i решта народiв, коли їм добре або зле, нiж наполягатиму, мовляв, натовпами вони бiжать до шинкiв, поглинаючи старанно зафiксованi статистикою обсяги вина й пива.

Але ми, слов'яни, якщо нам сумно, чи якщо нам радiсно, це вже я вiдчув на собi та знаю з досвiду багатьох приятелiв, iдемо до будь-якого генделика i трохи напиваємося, або не трохи, але напиваємося, це вже напевно. Ми неодмiнно напиваємося. Незважаючи на наше соцiальне становище, кiлькiсть грошей у гаманцях чи на рахунках, наявнiсть коханок, коханцiв, батькiв, невдячних або вдячних дiтей, собак, котiв, черепашок, мораль, звички, належнiсть до будь-якої партiї, сповiдування релiгiї, наявнiсть друзiв, презирство ворогiв, ювiлейнi грамоти та будь-якi нагороди, синцi пiд очима, синцi на серцi, судимiсть, умiння плести марокканськi ковдри чи iнтриги тощо. Ми напиваємося.

Цей чоловiк утiшав себе коньяком. Як це зазвичай кажуть у потязi № 91 «Київ-Львiв»: «Шановнi пасажири, в нашому вагонi-ресторанi ви зможете випити горiлки, шампанського, вина або коньячку». Вони так лагiдно промовляють оте «коньячку», що годi вiдмовити собi в чарцi, iншi напої порiвняно з «коньячком» уявляються грубими, несмачними i нездатними зiгрiти душу. А це важливо, аби тобi щось, коли вже немає когось, зiгрiло душу. Чоловiк беззастережно любив цей напiй. Коньячок. Бо вiн його не пив. Той йому смакував. Трунок кольору прибалтiйського бурштину крiзь шкло келиха вiн грiв у своїй великiй руцi, грав зi шляхетною рiдиною, похитуючи келиха, торкався твердими губами вiнець i лише змочував губи. Замрiяний погляд. Либонь, чоловiковi було добре або настiльки зле, що вiн намагався забрати все позитивне, що дарує нам ритуал ужиття алкоголю. Останнi залишки позитивного. Виноградний присмак чужого щастя.

Що можна було сказати про цього чоловiка або спочатку про його спину, крiм того, що це - чоловiча спина? Не знаю, бо iнколи не можу бути об'єктивним, дарма що намагаюсь, бо я - супротивник суб'єктивiзму в усiх його проявах. Але зараз спина цього чоловiка була для мене змалку знайомою спиною, згорбленою спиною мого втомленого бурхливим теперiшнiм життям батька. А юнаковi, що сидiв неподалiк вiд мене, майже поруч, мабуть, здавалося, що ця спина - надiйна, засмагла, досi гладка, чудова спина. Спина його досвiдченого коханця. «Отаке лайно», - сказав би мiй молодший брат Андрiй, котрого за любов до Рембо, Бюссi, гусячого паштету та притаманну йому певну жадiбнiсть я нарiк - Анрi. «Отаке лайно, друже». «Еге, це саме воно i є, брате». Отже, всi актори були на сценi. Не вистачало лише її. Її бракувало. Її справдi бракувало? Менi завжди її не вистачало, бракувало її гострих очей, тому я й вiдкинув думки про неї. Недоречно. Я вiдкинув усi думки про неї. Ще тодi, бiля її дверей, а може, саме зараз, - а може, й нi.

На цей час мiй батько не знав, що я знаю. Його приятель не знав, що

я знаю, що я - це я, та що той чоловiк iз сивим волоссям - саме мiй батько. Вони взагалi мало знали, не бiльше вiд того помiчали, а ще на менше звертали увагу. Слiпцi. Закоханi слiпцi. А от я знав багато. Навiть забагато. Тодi я ще не визначився, добре, чи нi - те, що я знаю. Навiщо воно менi, i що з цим робити. Я просто знав. Це моє знання гойдалося в гамаку, мабуть, вiдпочивало, ще не вирiшивши, - чи прослизнути крiзь дiрки та розчинитися в повiтрi, а чи, навпаки, мiцно вчепитися за плетиво, продовжуючи гойдатися. Мене нудило вiд цього знання, але водночас перехоплювало подих вiд цiкавостi. Те саме я вiдчув, коли вперше спробував отi японськi, хваленi богемою, «сушi». Сира риба на звареному рисi, який сформовано на взiр пирiжка. Вiдраза та цiкавiсть. Таке поєднання. Вiдай, через моє знання цiєї iсторiї, через мою цiкавiсть я вам її зараз i розповiдаю, бо, погодьтеся, важко щось розповiдати, коли нiчого про це не знаєш, якщо не маєш жодного уявлення. А от уяву я завжди мав. До того ж» - напрочуд багату. Мої знання i моя уява.

Батько стежив за коньяком, юнак стежив за батьком, я стежив за всiма. Її не було, їй випало не принижуватися до стеження. На моє щастя, у примiщеннi було багацько народу, натовп людей, що байдикують увечерi. Цi люди сидiли в барi, пиячили, курили, вителефоновували коханцiв i коханок, а може, ще когось. Тепер така хвацька молодь, вони можуть дзвонити не лише коханцям, коханкам, уже не кажучи про батькiв, їм вiльно телефонувати в iншi свiти, невiдомим i їм самим зрозумiлим постатям.

Молодь гралася з мобiльними телефонами, отримувала i вiдсилала тупi

електроннi повiдомлення. «Я сиджу в барi, тут кльово». «Ти

де? Тут - супер». Я вважаю, що менi поталанило. У моєму

дитинствi не було мобiльних телефонiв i комп'ютерiв, друкарськi машинки -

й тi були не в кожного письменника, тому я писав справжнi листи, заходив

чи приїздив у справжнi гостi, волав пiд вiкнами друзiв та подруг

i - головне - я вмiв спiлкуватися очима. Я навчився

дружнього тепла. Я навчився дарувати та отримувати його в

подарунок. Те тепло, яке зараз дарує батьковi коньячок у

широкому келиху.

Я писав мамi листи з пiонерського табору, не можу сказати, що менi подобалося це робити, але я старанно виводив свої каракулi: «Люба мамо, привiт! Я обiцяв тобi писати листи кожного дня, але в мене тут багато клопоту. Наприклад, свято 15 республiк - 15 сестер, моєму загоновi випало бути узбеками. Дiвчата шиють нам тюбетейки. Учора ми вчили пiсню про бавовну. Бiльше в узбекiв нiчого немає,

а бавовни - аж занадто, тому вони про неї i спiвають. У таборi - непогано, я вже не скиглю, годують добре, щодня я їм тiстечка

з кремом. А взагалi, тут повно комах, нестерпний режим, будь ласка,

заберiть мене звiдси, iнакше - втечу. Привiт батьковi та Андрiю,

якщо вони тобi пишуть. Цiлую, твiй улюблений син». Якось уночi

фарбою, призначеною для шкiльних парт, яку поцупив у моєї

вчительки, я писав пiд Її вiкнами: «Доброго ранку, кохана».

I дуже тужив, що забракло на знак оклику. Менi здавалося, що

без знака оклику вона не зрозумiє, якої глибини мої почуття

до неї. А якого тепла, я вас запитую, можна навчитися, друкуючи

транслiтом (транслiт - знахiдка для спiлкування емiгрантiв):

«Pryvit! Tut kljovo. Pryhod. My pjemo!»

Iнодi менi сниться сон, начебто я потрапляю у свiт, де всi спiлкуються транслiтом, я все чудово розумiю, ще б пак, воно звучить, як моя рiдна мова, щоправда, з певним акцентом. Але всi цi слова такi холоднi. Нерiднi. Тупi. Мене оточують рекламнi та дiловi люди, вони чудово розумiють одне одного, а також розумiють, що я - чужий. Транслiт. Трансвестит. Транссексуал. Просто транс. Цiкаво, як у цей модерновий ряд потрапило таке старомодне слово, як «транспорт». Не розумiю. Я поступово впадаю в загадковий транс. Па-па.

Отже, було залюдно. Тому на мене й на мої пильнi погляди нiхто

не звертав нiякої уваги, батько був не в тому станi, щоб звертати увагу на щось, окрiм питва та спритних рук офiцiанта, якi його все ж чимось зацiкавили. Батьковi подобалося розглядати руки. Його юний друг настiльки був захоплений стеженням за батьком, що помiтив би мене лише тодi, коли б я, як Пьотр Перший, прорубав вiконце у спинi батька та висунув звiдти свого нахабного писка. «Текiлу-бум», - умiхнувся я до офiцiанта. Iнодi хочеться здаватися приязним хлопцем. Нарештi вiн звернув на мене увагу. Бодай хтось у цьому мiсцi. «Як ви гадаєте, це я сказав «бум», чи це бумкнуло моє серце?» «I все?» - своєю чергою спитав офiцiант. «Так, це - все». Я розвiв руками. Я помилився, навiть офiцiант не звертав на мене уваги. Начхати йому на буми мого серця. Начхати. Начхати просто в мою текiлу-бум. «Отаке лайно, друже, отаке лайно». Нехай несе текiлу, текiлу-бум, що втiшить буми мого серця. Її все не було. I не могло бути. А може, її взагалi нiколи не було? Якби ж то.

II

Мої батьки хотiли, аби з мене та брата виросли «справжнi творчi люди». Не в планi творчого ставлення до роботи, а в планi безпосередньої належностi до творчих професiй, елiтного творчого табору. Насамперед це була батькова iдея, тому що матiр вiн нiколи не вважав i не сприймав за творчу людину. Чи може бути творчою людиною лiкар? Навiть не справжнiй лiкар, а всього-на-всього фармацевт? Батько був переконаний, що фармацевти мало чим вiдрiзняються вiд продавцiв (а варто сказати, що вiн прискiпливо ставився до продавцiв, вiн ненавидiв продавцiв та, водночас, побоювався їх), а також у тiм, що в мами немає жодного спалаху творчих талантiв.

Хоча в цьому вiн якраз помилявся. Чи була би здатною нетворча людина, використовуючи лише один щасливий збiг свого прiзвища (навiть не свого дiвочого прiзвища, а прiзвища мого батька) та прiзвища вiдомого партiйного функцiонера, видавати себе за його позашлюбну доньку, тим самим спрощуючи для себе порядок отримання спецiальних пайкiв, забезпечуючи першочергове обслуговування в будь-яких крамницях, а вже потiм, коли настав час, - отримуючи безперешкодний дозвiл на вiдкриття однiєї з перших приватних аптек? На мою думку - нi, таке могла утнути тiльки талановита, творча людина. Не без акторських здiбностей. Бувало, що комусь iз пошитих у дурнi людей спадало на думку, що маму - не так по батьковi, як мало би бути, але мама була настiльки переконливою та щирою, що людина, котра мала сумнiви, самотужки знаходила тисячi вiрогiдних пояснень такому феноменовi. Мама ж завжди залишалася в бiлому. Незаплямована мама. Про якiсь кару чи негаразди взагалi не йшлося.

Батьки вважали, що з нас має вирости творча iнтелiгенцiя. Наче творчу iнтелiгенцiю можна виростити, як фiалки на пiдвiконнi. Їм здавалося, коли дiти належать до творчої iнтелiгенцiї, це дуже гарно. Вони мрiяли, як ходять по виставцi i, оберненi на слух, виловлюють шепiт вiдвiдувачiв, приборканих нашими талантами. «Ой, ви лише погляньте, як талановито зображено церкву». «Це не просто церква, мон анж». «А що це, мон амi??» «Це - квiнтесенцiя всiх церков на свiтi!!» Мама млiла, батьковi затьмарювалися блакитнi очi. А ось вони на концертi. Партер. Перший ряд. Чи, може, навiть президентська ложа. У мрiях можливо все. Глядачi зачаровано слiдкують за сильними довгими пальцями, що спочатку пестять клавiшi бiлого рояля, потiм вступають iз ними в бiй, вiртуозна гра. А ж

от руки здiймаються вгору. Гравець повертається на стiльцi, пiдхоплюється й тоне в шалених оплесках i квiтах. Вiн бере оберемок, пiдходить до президентської ложi, стає на одне колiно i вручає квiти iз вдячнiстю своїм батькам. Усi ридають ридма.

Ми були приреченi стати творчими людьми. Це було вирiшено. Скажiмо,

музика та митець - те, що треба, влучне поцiлення обох батькiвських мрiй. Андрiй постiйно малював якийсь непотрiб, тому вони вирiшили, що треба вiддавати його до художньої школи, я наспiвував якоїсь нiсенiтницi - мене потягли до музичної. Треба сказати, що люди, котрi вiдбирали талановитих дiтей, на чомусь таки тямили.

Примiром, Андрiя цiлком, на мiй погляд, справедливо не хотiли брати

до художньої школи. Його попросили зобразити людину, а вiн натомiсть намалював якогось таргана, а щоб було переконливiше, начепив на таргана криву краватку, а зверху в кутку аркуша написав: «Мiй улюблений вихователь». Зрозумiло, що таргани не працюють вихователями, а от вихователь цiлком iмовiрно може бути тарганом. Андрiй з дитинства був дуже тямущий i чiтко знав, що має робити, аби сподобатися тим людям, котрим потрiбно подобатися. Андрiй умiв вiртуозно пiдлещуватися, це й не дивно, адже вiн старанно тренувався все своє життя, починаючи з трирiчного вiку. Звiсно, що Андрiя врештi-решт зарахували, ще й тому що мама взялася погрожувати своїми позiрними родинними зв'язками. Здебiльшого люди змушенi були поводитися з мамою люб'язно.

Я в музичну школу вступив теж не без сварок. По-перше, я зовсiм туди не прагнув, бо над усе любив вирiзати всiлякi фiгурки з журналiв та листiвок, гратися ними в життя-буття. По-друге, в мене була старша вiд мене подруга, Валя, котра вже там навчалася. Тому я був наляканий такими речами, як сольфеджiо, музичний диктант, музична лiтература, оркестр, ансамбль i таємниче «ф-но». Iз розповiдей розпачливої скрипальки Валюшi я розумiв, що менi вся ця музична веремiя навряд чи сподобається. Але батько з матiр'ю й чути нiчого не хотiли. «Ти природжений музика», - правили вони своєї. Я мусив грати на пiанiно. Так розпорядилися зорi. Мене потягли складати вступнi iспити.

Iспити були чудернацькими, щоб не сказати iнакше. Мене поставили перед столом, за яким поважно сидiли дорослi. Жiнки в перуках та окулярах, чоловiки з пихою на обличчях. Серед них я помiтив викладача Валентини, скрипаля Венедикта Йосиповича, i дещо запанiбрата пiдморгнув йому. Але вiн був напiдпитку, тому не помiтив. Я вичавив iз себе привiтання, чiтко вимовив своє iм'я, потiм вони давай плескати в долонi - я ж мав не втратити ритму, все запам'ятати та проплескати за ними те саме. Дурне завдання. Менi так i кортiло проплескати абищо iнше. Щось бадьоре й ритмiчне. Але я слухняно плескав те, що треба, бо не хотiлося, щоб мене назвали «дитиною без вiдчуття ритму», як назвали дiвчинку з чудовими салатовими капроновими бантами, яка плескала в долонi передi мною.

Пiсля мого плескання, яке, ти бач, виявилося вдалим, вони щось схвально пробуркотiли. Аж потiм попросили заспiвати пiсню. Я їм заспiвав. «Из полей доносится: "налей"«. Улюблену батькову застiльну. Це їх вразило. Точнiше, бiльшiсть вразило, а декого образило. Почалися дебати, вряди-годи з їхнього галасу долинало прiзвище «Андропов». Вони без жартiв обговорювали питання: брати трохи зiпсовану дитину з вiдчуттям ритму, в якої батьки - порушники радянської дисциплiни, а може, навiть пияки, чи не брати? Чи гiдна така дитина найлiпшої у свiтi музичної школи? I таки вирiшили мене взяти, на мою голову. Хоча, якби вони, на свою голову, вирiшили мене не брати, то моя мама доконче би їх дотисла. У будь-якому разi для мене нiчого б не змiнилося. Я однаково став би учнем музичної школи у класi отого страшного «ф-но».

На вiдмiну вiд брата, котрий уважав себе за великого митця i доводив це всiм i кожному, я наче втiлював у собi прислiв'я: «Не стрiляйте в пiанiста, вiн грає, як умiє». Менi здавалося, що я був посереднiстю. Перша моя вчителька залюбки лупцювала мене по пальцях, коли я, на її думку, не так щось грав, чи не так тримав пальцi, чи не так дивився на неї. Тому я вигадував рiзнi хвороби, аби мене звiльнили вiд вiдвiдин музичних урокiв iз фаху. Найпростiше було вдавати дiарею. Я рано збагнув, що поєднання кефiру, чорносливу та солоних огiркiв дає такий ефект, який був менi конче потрiбний.

Я тримався за низ живота, скиглив i прямував до вбиральнi. Батько запитував матiр: чим вона мене годує? Вiн завжди йняв нам вiри, тому не мiг припустити, що я вдаюся до таких ницих учинкiв. Бiльше того, батько був естетом, тож годi йому було дiйти, що хтось заради сумнiвного задоволення стирчатиме в нашiй тiснiй убиральнi з вiчно вiдкритим задом, з якого тече, жертиме такi харчi та зраджуватиме високе мистецтво. Я надавав перевагу зрадi мистецтва заради читання книжок «для дiтей середнього шкiльного вiку» у вбиральнi. Убиральня стала моїм другим, улюбленим будиночком. Домiвкою в домiвцi. «Не чiпати, я в будиночку». Одна з перших дитячих заповiдей.

Потiм менi змiнили вчительку. Моєю вчителькою стала талановита жiнка, закохана в музику, у фуги Баха, в легкiсть Моцарта, в гармонiю творiв Чайковського та напруження акордiв Стравинського. Менi подобалася музика, менi подобалася моя нова вчителька. Але менi зовсiм не подобалося вчитися. Найгiрше було те, що Рената Василiвна вважала мене талановитим, тому лупила з мене три шкури, вимагала, наполягала, переконувала. Важко в таке повiрити, але вона не брала жодної копiйчини за те, що постiйно вправлялася зi мною (i не лише зi мною) додатково. Тричi на тиждень. Вона своїм коштом купувала квитки в фiлармонiю. Вона дарувала нам книжки про великих композиторiв. Я обожнював її, поважав, боготворив, але я не хотiв грати, не мiг себе примушувати, хоча намагався її не пiдводити. Вiдверто кажучи, це було неважко, менi справдi багато творiв давалися легко, а ще я мав непогану пам'ять, що неабияк допомагає пiанiстовi.

Мати вважала, що я маю вправлятися щонайменше три години на добу.

Мама все вимiрювала часом. I пильнувала цього. Чого я тiльки не робив, щоб уникнути цих тригодинних тортур, зокрема, на десять хвилин уперед переводив годинника, сидiв, аж поки мама схопиться, в улюбленiй вбиральнi, але цього було замало. Я постiйно виходив пити воду (менi сохне горло вiд старання та хвилювань), лiпше було б їсти кавуни, а потiм бiгати у вбиральню, але таке можливо лише влiтку та ранньої осенi.

Потiм я вигадав чудовий спосiб замилити мамi очi. Я скористався

з того, що вона не вмiла грати, не розумiлася на нотнiй грамотi, до

того ж мала поганий слух. Тому я ставив ноти, помiж них ховав детективну брошуру (на той час їх багато вийшло друком, незабутнi мої першi детективнi друзi у м'яких палiтурках: Агата Кристi, Себастьєн Жапризо, Мiккi Спiлейн i, звiсно, - незбагненний, найкращий

на той час, дефiцитний, справжнiй американський, як джинси «Levis», - Джеймс Гедлi Чейз), грав якiсь дурницi, а сам ковтав кримiнальне читво.

Я був щасливим iз того, що самотужки вигадав таку вдалу схему. Якось мене викрив Андрiй, але я не дуже переймався, до того ж, це був випускний клас музичної школи, i менi було байдуже, як я її закiнчу i що про мене будуть думати батьки, позаяк мене поглинуло перше у моєму життi кохання.

Кохання мало своє iм'я, її звали - Алiсою. Алiса з дивовижної країни. «Ху iз зис факiнг Елiс»? Вона була старшою вiд мене на два роки. Училася в дев'ятому класi, ходила до сусiдньої спецiальної англiйської школи, до того ж, мешкала в нашому таки будинку. Незважаючи на таку близькiсть, зустрiлися та познайомилися ми з нею в черзi до кiоску приймання скляного посуду. Я принiс пляшки з-пiд кефiру, а ще вирiшив спробувати здати батьковi - з-пiд коньяку (так, батько завжди надавав перевагу коньяковi, його смаки на той час уже було сформовано). Це був мiй внесок у хатнє господарювання. Якби я навiть не схотiв, однаково звернув би на неї увагу. На неї ж бо вирячилася вся черга. I було з чого.

Вона була в чорному чоловiчому костюмi. Нi, не в схожому на чоловiчий, а у справжньому чоловiчому костюмi, я на цьому розумiюся, мене навчила мати, як вiдрiзняти жiночi та чоловiчi костюми, сорочки тощо. Треба придивитися, на який бiк нашитi ґудзики i з цього зробити висновок. Якщо ґудзики нашитi справа, це - жiноча рiч, а якщо злiва - чоловiча. Якщо я нiчого не наплутав. У мене клопiт iз «праворуч» та «лiворуч». Добре, що менi не довелося служити у вiйську чи працювати водiєм таксi.

Отож, вона була в чоловiчому костюмi з «лiвими» ґудзиками. Вiн був завеликий на неї, згодом я дiзнався, що костюм належав її батьковi. Брюки були короткi, нi, не так, їх навмисно закочено, аби свiтовi було видно її махровi шкарпетки червоного кольору. На один ґудзик була накручена червона гвоздика, нормальнi дiвчата носили такi квiтки у волоссi, переважно на зачiсках iз неромантичною назвою «конячий хвiст», а вона її накрутила на ґудзик. Гвоздику було зручно накручувати - та крiпилася на ґумцi. Вона тримала в руках торбу, набиту пляшками «Столичної», всi чоловiки, що скупчилися в черзi, дивилися на неї з повагою. Потiм вона сказала, що обiкрала трьох слабких п'яничок. Адже їй конче необхiдно було купити лимонаду, тiстечок, пирiжкiв, а головне - яєць, щоб улаштувати справжню «класну вечiрку з розвагами та несподiванками». «Несподiванки» полягали в тiм, що кожному гостевi на голову падало яйце. Таке собi «Ласкаво просимо».

Я сказав тодi, що ще розумiю, хоча й не схвалюю, коли жбурляють яйцями

по стороннiх людях, але по своїх? Легко влучити в когось стороннього.

Сказала вона. Будь-хто зможе. Жодних моральних зобов'язань. Куди складнiше непомiтно влучити у свого приятеля. Не кожному дано. Вона пильно подивилася на мене. Я мовчав. I тодi вона почала розповiдати, як колись улучила молоком з пакета в голову юнака з модною зачiскою «їжак», як у неї влучили «величезним презервативом, наповненим водою». «Це було взимку, уявляєш?» I як два великi хлопцi («Руки - «о», ноги - ще бiльше «о!», голови - «бiльшi за футбольний м'яч», м'язи - найвеличезнiше у Всесвiтi «о») помiтили, що вона жбурляється яйцями i заходилися її шантажувати (тепер менi стало цiлком зрозумiло, хто ж це виявився, кажучи словами мами, «малим одороблом», що перетворило плити бiля нашого будинку на сковороду для яєчнi).

Це була чудова кримiнальна iсторiя. Була гарна, розумна, дотепна героїня, авжеж, це - вона. Алiса. Були злодiї - великi телепнi, що намагалися впоратися з героїнею, два мерзеннi шантажисти, обкиданi яйцями. «Не пам'ятаю, як саме їх звали, мабуть, що - Юрком. Хтось iз них точно був Юрком». Були батьки героїнi (вона не сказала, як звуть батькiв. Утiм, батьки героїв часто залишаються безiменними), котрим не потрiбно було знати про її геройськi вчинки, я маю на увазi яєчнi кидання. Iнакше героїня була б позбавлена щасливої долi у виглядi грошей (зокрема, на тi ж таки клятi яйця), на яку справедливо розраховувала. Була боротьба, iнтрига, блискуча перемога. I я зрозумiв, що можу слухати її годинами, днями, все своє життя, аби його вистачило. Зачаровано слухати, навiть не схвалюючи її поведiнки. Погано було те, що вона це так само розумiла. Вона була переконана, що її народжено для перемог, для того, щоби хтось, а може, й усi, тамуючи подих, слухали її голос. «Я - дивна, цiкава i складна людина». Так говорила вона i все робила для того, щоб увесь її вигляд пiдтверджував її думку про себе.

III

Я постiйно шукала синього птаха. Усе своє життя. Менi здавалося,

що саме я, а не хтось iнший, його вигадала, намалювала, вирiзала маминими манiкюрними ножицями з тонкого паперу, обрала найпрекраснiшу блакитну барву для його пiр'я, годувала дивовижною садовиною та квiтковим нектаром, спiвала для нього срiбним голосом пiсень далеких країн, пестила його, розповiдала свої сни, складала казки, аж раптом вiн зник, бо збагнув своє призначення. Слугувати для людей примарним щастям. Мiй синiй птах. Я втратила його пташеням i була приречена шукати.

Я хотiла бути цiкавою, але цiкавою не лише для нього. Я була певна, що в моєму життi буде такий чоловiк, що закохається в мене до нестями, i ходитиме за мною, як маленький паж за королевою, зноситиме мою позiрну жорстокiсть, виконуватиме мої iдiотськi забаганки, присвячуватиме менi своє життя. Я завжди буду цiкавою для нього. Навiть не завдяки, а супроти. Як породисте цуценя, що не зазнало жодного стусана вiд людей, певне, що його годi не любити. Такою була i є я. Зарозумiле цуценя.

Подруги, коли в мене ще були подруги, казали менi, що не кожнiй жiнцi

так щастить. Що нормального чоловiка треба шукати, вистраждати, зацiкавити собою, як умiлою коханкою, справною господинею, вiрною, гарною та вiдданою йому жiнкою. А менi пощастило. Поруч мене завжди вiн. Iншi виплакали всi очi. А в мене є вiн. Його не потрiбно було зачаровувати. Вiн виник i нiкуди не подiвся, а я, хоч би куди дiвалася, вiн якимось чином завжди був поруч. Ви розумiєте, про що я? Його могло не бути зi мною фiзично, але вiн повсякчас був зi мною у своїх думках, мрiях i всьому такому iншому, я це вiдчувала. Не могла не вiдчувати. Нормальний чоловiк. Поруч мене. Завжди. Жах. Позаяк я нiколи не хотiла бути поруч нормального чоловiка. Мене створено для дивних та незрозумiлих чоловiкiв. Для чоловiкiв, якi будь-якої митi перетворюються на синiх птахiв, вислизають iз рук, зникаючи в безмежностi. Вiн був таким звичайним.

Моя бабуся вперше одружилася, коли їй iшов шiстдесят перший рiк. Вона вийшла замiж за хлопця, що вчився в її школi i був старшим вiд неї на п'ять класiв. «Хлопця». Хлопцевi минав шiстдесят шостий. Вiн закохався в неї ще в школi, пiшов до вiйська, а коли повернувся, то вона вже здибалася з моїм дiдусем. Так, у мене був дiдусь, а що ви там думали? Був. Але з бабусею не одружився, не встиг, пiшов на вiйну й не повернувся. Вiйна. Нiхто ще не вигадав лiпшого виправдання того, що хлопцi не повернулися. Вiйна. Бабуся народила мого батька. I переїхала в теплiше, пiвденнiше мiстечко.

Закоханий у неї старшокласник, котрого вона навiть не пам'ятала, також одружився. Втручатися в чужi стосунки вiн не волiв, не змiг. А потiм теж пiшов на вiйну. Згодом виховав двох синiв, овдовiв, а потiм розпочав пошуки, знайшов бабусю i зробив усе, аби вона вийшла за нього замiж та переїхала до нього в Київ. Його кохання перевiрили два сторiччя, голод, злиднi, кiлька воєн, вiрнiсть жiнцi, своїй першiй дружинi, котрої вiн не кохав, але поважав i цiнував за народжених синiв. Навiть країна, його Батькiвщина (а це було не пусте для нього слово), заради якої був ладен накласти головою, змiнила свою назву, розкололася на частини, перетворилася на щось iнше. Тiльки його серце залишалося цiлим i належало єдино їй. Моїй бабусi. Його синiй пташцi, яку вiн, як iншi люди синицю, тримає у своїх руках, окупованих плямами, чорними поцiлунками старостi.

Вiн не зрадив свого кохання, i воно не змiнило адреси. Вiн щасливий тим, що вона поруч. Чи щаслива бабуся? Хтозна. Вона не вiдповiдає на такi питання, каже, що не хоче верзти дурниць. Коли дiдусь лагiдно називає її «моя бабуся», вона погрозливо показує йому пальцем i суворо каже: «Я тобi - не бабуся». Тодi вiн називає її «молода». Їй не бракує спiлкування, вона живе насиченим життям, яке сповнене знайомими, незнайомими, онуками, колегами, чоловiками, жiнками, студентами, подорожами, навчанням. А йому вистачає її присутностi в його життi. Вона постiйно кепкує з нього, а вiн дивиться на неї з такою нiжнiстю.

«Бабусю, як ти можеш вештатися по знайомих, коли тебе вдома чекає такий чудовий, до нестями закоханий чоловiк?», - я обурююсь, бо дiд нервується, а бабуся пiшла, як то вона каже, на «спритнi гульки». Бабуся пирхає: «Люба, запам'ятай. Чоловiк - це чоловiк. Його доля - чекати. А от знайомi - це… є знайомi. Декого з них чекати - життя не вистачить. А варто. Тобi зрозумiло?» Менi зрозумiло. Бабуся знає, що я розумiю її лiпше за її власного сина, за будь-кого. Я розумiю її невгамовнiсть, її ненажерливiсть усiм новим, її пошуки, сподiвання, витiвки. Я пишаюся тим, що iнколи хтось порiвнює нас i знаходить схожiсть. «Та нi, зовсiм вона на мене не схожа», - буркотить бабуся, але я бачу, що їй це подобається. Мiй батько зовсiм iнший, таких звуть земними людьми, ми з бабусею не такi, ми - повiтрянi люди, справжнi ельфи.

Бабуся неодмiнно хвилюється, коли дiд хворiє. Тодi вона тримає його за руку, пiдморгує йому та наспiвує: «Ще не вмерла Костянтина нi слава, нi воля, ще тобi, мiй Костику, посмiхнеться доля». I вiн, як завжди, усмiхається до неї, хай би як боляче йому було. «Тихше ти, богохульнице, це ж гiмн. Не можна. Моя люба богохульнице». «Ти - мiй гiмн», - каже бабуся, вiдбиваючи на лобi дiдовi урочистого ритму. Цi двоє такi нестерпнi, такi чудовi. Українська версiя вiдомого твору Маркеса. Менi здається, що бабусi так само, як менi, життєво необхiдно полювати на синього птаха, але нема ради, що цим синiм птахом виявилася вона. Як полювати на саму себе? Можна лише вбити себе. Так, себе можна вбити. Себе не схопиш за хвоста. Тож - тiльки вбити. Але бiльшiсть iз нас обирає життя.

Щоби бути цiкавою, я вигадувала рiзнi речi. Скажiмо, я вдавала, що дуже боюся ножiв. Я тремтiла кожною клiтиною своєї шкiри. I вмiла це тремтiння показати. Давати взнаки, наче маю цю фобiю, було легко, не знаю, як це взагалi спало менi на думку. Я була в гостях. I побачила на краєчку столу нiж. Злий, гострий, вiн нiби чекав на плоть, у яку можна було зануритися. Я обхопила себе руками i затремтiла. Вiн першим помiтив це i почав непокоїтися. Цього й треба було чекати. Особливо вiд нього. «У тебе все гаразд?» Я рiзко мотнула головою, мовчки, нi, не гаразд, менi лячно, пiшли звiдси, швидше, в кiмнату, нiчого не хочу пояснювати, менi бракує повiтря, менi бракує слiв. Вiн схопив мене за плечi, крикнув: «Їй стало зле, вона наче задихається, принесiть води!»

У кiмнатi я вiдмовилася вкладатися на диван, натомiсть, присiла на пiдвiконня. Я вiдчувала на собi його розгублений погляд, його погляд мурахою пробiг по менi, але вперто мовчала. Я була похмура, терла свої плечi. Потiм попросила дати менi цигарку. Вiн чекав на будь-яке моє прохання. Вiн хотiв бути корисним менi, допомогти, вiн страждав через те, що не розумiв мого стану. Вiн побiг шукати цигарки, бо сам не курив. На ту мить я була переконана, що справдi боюся ножiв, що в мене є iстотна причина їх боятися. Руки менi охололи, ноги занiмiли, кiнчик мого носа загострився i був дуже холодний.

Вiн сам вигадав пригоду з ножами. Я тiльки сказала, що злякалася того ножа, що мирно лежав на столi. «Я… менi стало страшно через нiж. Той. Пам'ятаєш? Вiн лежав на столi. Наче причаївся». Вiн спитав, чи пов'язано це з чимось. Я не вiдповiдала. Насправдi, менi здавалося, що я не маю про таке розповiдати, мої плечi знову затремтiли, наче листя берези на вiтрi. Вiн сам виклав, що i як зi мною сталося. У нього була дуже жвава уява. Вiн говорив, що коли я була мала, до мене на вулицi, ввечерi, пiдiйшли якiсь люди, в них був нiж. Менi подряпали горло, я була така мала, що вже не пам'ятаю, чого вони вiд мене домагалися. «Щось їх тодi вiдволiкло вiд неї. Вони пiшли, а з нею залишилися металевий присмак у ротi та вiдчуття чогось гострого, що дряпає шию».

Мене поважали, про мене розповiдали, та що там, я була дворовою легендою.

Легендою в колi свого спiлкування. Бо не в кожного було таке цiкаве

дитинство, така жахлива iсторiя, далеко не кожен боявся звичайних

кухонних ножiв. Я була особливою. Я це знала, але менi важливо

було переконати в цьому всiх. Хибний шлях, але нема ради. На кожному

шашликовому виїздi вiн намагався прибирати ножi, рожни, шпицi,

залiзяки, все, що бодай трохи нагадувало ножi. Вiн не дозволяв менi

вештатися по кухнi, поки вiн зробить «ножову» перевiрку. Я ж

так ужилася в цю роль, що починала тремтiти, коли помiчала ножа. Справжня

епiлептичка. Потiм менi стало нецiкаво, я втомилася, вiдверто кажучи -

менi набридло. I я припинила це так само раптово, як i розпочала.

Нiхто не помiтив мого «чудовного» позбавлення цiєї фобiї. Навiть вiн. Удав, що не помiтив. Гадаю, що вiн навiть пишався тим, що своєю участю допомiг менi здолати цю хворобу, перемогти дитячi страхи.

У нього був дуже нахабний молодший брат. Його звали Андрiєм. Вiн усюди сунув свого носа, а якось, як шкiдливий кiт, насцяв менi в чобота. Це була помста. Такого менi нiхто не робив, тому вiн мене в якомусь розумiннi розважав, цiкавив. Утiм, брат був надто передбачуваним, бо навряд чи спромiгся би зробити менi щось приємне, але у своїх капостях Андрiйко був неперевершеним. До того ж саме його вважали в родинi порядним, увiчливим та милим юнаком. «Та вiн слова проти не скаже». Так казала їхня мати. Мати в них була пройдисвiткою. Принаймнi такою вона залишилася в моїй пам'ятi. Не знаю, що казав iз цього приводу їхнiй батько, його я не бачила. Не довелося. Не думаю, що тут є чого шкодувати. Вiн уважався творчою людиною, щось там викладав, менi було нецiкаво вислуховувати бiографiю невiдомого чужинця. Чим мене мiг привабити батько такого сина, як вiн? Нiчим. Нi, нiчим. Нiзащо. Лесь (а його звали Лесь) це розумiв i рiдко згадував про батька, хiба тодi, як без згадки про нього не виходило розповiдi.

Я Андрiя бентежила. Хоча невiдомо - це я його бентежила, чи

вiн просто хотiв дiзнатися, яку форму та розмiр мають мої цицьки,

йому кортiло про це знати. «Хочеш, я навчу тебе французьких поцiлункiв», -

якось спитався вiн мене. Я не могла визнати, що не знаю, що це таке.

«Чого-чого?», - зверхньо спитала я в нього. «Ти

що, не знаєш, що це?» Зухвале хлопчисько. Я криво посмiхнулася,

начебто, буду я щось, доросла жiнка, пояснювати малому блазневi. «Менi

розповiв про них один капiтан». Андрiй був дуже пишний. «Ти

цiлувався з капiтаном? О, як пiкантно. То й який вiн на смак, вiн

дорослий, якi жiнки йому подобаються?» Я знущалася з нього.

«Ти - дурепа. Я з ним не цiлувався!», - у запалi

заверещав малий, зараз вiн був таким, яким i був, розпещеним малим

хлопчиськом, мамчиним улюбленцем. «Я побачив вiдбиток твоїх

губ на серветцi. Так от. Ти - дурна i зовсiм не вмiєш цiлуватися».

По цьому вiн просто вилетiв iз кiмнати. Тут вiн помилявся, я чудово

вмiла цiлуватися, а ще я вмiла зав'язувати вузлика з вишнi.

Андрiй час вiд часу дiймав мене. «Не сердься на малого, -

Лесь дивився менi у вiчi. - Вiн так поводиться, бо ти йому подобаєшся.

У нього калькована з дитячої поведiнка, наче смикає дiвчинку за косу». Звiсно, я усiм подобаюсь. Тим бiльше - школярам, ще й його братовi, в них же майже однаковi геннi коди. Пограй менi. Я тодi попросила його пограти менi. Вiн грав Равеля, коли вiн грав, вiн не припиняв думати про мене, але я не вiдчувала себе щасливою. Йому не подобалося вправлятися в музицi, я це знала. Нiхто в його родинi не зважав на це. Я хотiла, щоб вiн цiлковито вiддавався музицi, не вiдволiкався на мене, жив цiєю музикою, сам тонув у нiй, якби вiн тiльки змiг, усе б могло бути iнакше. Якби вiн тiльки став тонути, я б боса по шклу побiгла, аби врятувати його. Якби вiн змiг. Але вiн не мiг.

Вiн заграв Равеля, менi защемiло серце. Але тодi я втрималася, не заплакала. Це було болеро. Постiйне повторення, постiйне повернення. Вiн був болеро мого життя. Я це так чiтко усвiдомила, саме тодi, в його будинку. Далекого дев'яносто першого року. Я - не без таланту майбутня журналiстка, вiн - консерваторська надiя. Болеро. Там-тарарам, тара-тара-тара, там-тарарам, тара-тара-тара-тамтарарам…

«А Лесь - утiшний». Так сказала одна дiвчина. Я була здивована. «Хто?» - «Лесь. Вiн вельми втiшний. У нього смiшнi жарти, вiн розумний, симпатичний. Ти не помiчала?» Нi, я цього не помiчала. Я його взагалi не помiчала, але вiдчувала. Помiчати й вiдчувати - рiзнi речi. Вiн кохав мене, а я сприймала це як належне. Я навiть не думала, що з його боку це - кохання. Для мене це було збоченим виявом вiдданостi. Вiн був дотепним? Так, мабуть. Я визнавала, що вiн був дуже симпатичним. Менi здається, що вiн не замислювався над своєю вродою, це менi якраз iмпонувало в ньому. Авжеж, вiн був розумним. Можливо, навiть талановитим. Але не таким, як я, тим бiльше, не таким, яким мав би бути синiй птах. Йому бракувало… Йому чогось постiйно бракувало, того самого «чогось», що робить iз людини синього птаха. Тодi я вперше у зрiлому вiцi плакала. Плакала вiдчайдушно, замкнувшись у ваннiй кiмнатi. Вода з крана поглинала мої сльози, вони зникали у вирвочцi. Я уявляла, як хтось вiдкриває кран, набирає води, ставить чайника i п'є мої гiркi сльози. Я вирiшила, що менi треба податися з мiста, з країни. I це було не порожнє рiшення. Так вiдбулася моя перша втеча.

IV

Коли я зрозумiв, що закохався в Алiсу, а це почуття виникло вiдразу

та зiп'ялося на повний зрiст, менi стало байдуже, i я припинив боротьбу за своє майбутнє, майбутнє без музики. Мати й батько мрiяли про те, що я стану музикою, пiанiстом. Добре, то я ним стану. Так i буде. Щоб стати пiанiстом, менi не треба було докладати зайвих зусиль, я демонстрував добру школу, намагання моєї вчительки не минули марно. Я вмiв зображати натхнення, коли грав складнi етюди, в мене були довгi, сильнi пальцi. Мою технiку вiдзначали як блискучу. Мене обожнювали викладачi, тому вступ до музичного училища, а потiм - до консерваторiї пройшли безболiсно. Майже непомiтно. Я не отримував вiд цього задоволення, але уник родинних непорозумiнь, тривалих повчальних розмов, натомiсть мiг зосередитися на своєму коханнi.

За цей виважений крок мене було нагороджено. «Хлопчик, закоханий

у музику». Будь-яким батькам приємно мати матерiальне пiдтвердження того, що вони не помилилися, напутивши дiтей до речей, якi до вподоби їм, батькам. У нашiй родинi було заведено святкувати такi значнi подiї. Усе вийшло так, як вони хотiли, тому вони вирiшили, що я заслужив на заохочення. Менi подарували гладiолуси, мати була впевнена, що це мої улюбленi квiти, хоча всi в родинi знали, що це були її улюбленi квiти. Батько (вiн навiть пустив сльозу) подарував менi шикарного костюма, сiрого в тонку блакитну смугу. Андрiй обмежився ручканням. «Дозволь потиснути твою руку. Твою тендiтну, але мужню руку, брате». Ха, це був не той випадок, щоб витратити трохи власних грошенят, так, мiй жадiбний Анрi? Вона нiчого не подарувала, але це мене не зачепило, бо я з самого початку знав, що даруватиму я, бiльше того, я не був упевнений, чи прийматиме вона цi дарунки.

Звiсно, що Алiса була трохи навiжена. Нi, не трохи. В неї виникали невмотивованi страхи, вона постiйно щось вигадувала, вона провокувала людей на бiйки, сварки, i сама завжди була готова на якийсь геройський учинок. Одного разу вона викрала для мене годинника. Це було за часiв розвитку кооперативного руху. Ми проходили з нею повз прилавки кооператорiв, колишнiх фарцiвникiв, спекулянтiв, яких щасливо позбавили можливостi пiдпасти пiд кримiнальну вiдповiдальнiсть, i вони мирно взялися до торгiвлi. Продавали все. У країнi з'явилося безлiч iмпортних речей. Годинник був марки «Casio», не знаю чому, але я до нього прикипiв. Я крутив його, роздивлявся, вiдверто кажучи, вiн був занадто дорогим для мене, студента, а в батькiв брати грошi я не хотiв. Можна було б спитати Андрiя, в нього завжди були грошовi «сховки», але цього менi хотiлося ще менше.

Я зiтхнув, ще раз перерахував свої грошi. Годинник зваблював мене своїм металевим блиском. Я вирiшив його купувати. Дарма, менше їстиму два мiсяцi. Скорочення «їдальневих» витрат. Але Алiса потягла мене звiдти. Чого ти? Я хочу купити того годинника. Вона мовчки пхала мене до виходу. Та чого ти? Алiса зупинилася i витягла з кишенi своїх вузьких джинсiв дзиґаря. «Casio». «Якщо я даю на здогад, що того чи iншого не варто робити, то це - не просто так». Авжеж. Вона рiдко щось робила просто так. Я вдягав годинника тiльки коли вкладався спати. Нiколи не начiпляв його засвiтла, весь день вiн лежав у спецiальнiй шухлядцi. Вiн пах злочином. Алiса, втiм, про нього не питалася. Вона вкрала годинника не для мене, вона вчинила крадiжку, аби вгамувати свою цiкавiсть. Зможе вона це зробити чи нi? Вийде це в неї чи не вийде? Та вона завжди могла, в неї все виходило.

Алiса любила книжки про пiонерiв-героїв. Я ж захоплювався казками - i трохи соромився цього - та авантюрними романами. Менi хотiлося подарувати їй щось романтичне. Тодi я був таким, коли вважають романтичними листiвки, троянди, метеликiв та ще - кошенят. «Ти любиш кошенят?», - спитав я її. «Залежно, що ти маєш на увазi. В мою хату кошеня менi не потрiбне. Подряпає шпалери, буде, як твiй брат, шкодити у взуття. Воно смiшне, доки мале, а перетворюється на зухвале, байдуже створiння. А взагалi-то, авжеж, я люблю кошенят, чого б менi їх не любити?» I вона двома пальцями, як виделкою, поправила своє темно-русяве волосся, яке здавалося менi шоколадним. «Але тодi чому ти не хочеш, щоб у тебе було гарне пухнасте кошеня? Воно розважатиме тебе. А як виросте, я його заберу собi». Виявилося, що вона не хоче котика ще й тому, що в неї вже мешкають три тварини. Не те, що я не знав про них. Знав. Я ж не раз бував у Алiси вдома, але не вважав їх за свiйських.

У Алiси мешкала «свята трiйця»: гусениця, сарана та п'явка. Гусениця жила в лiтровому слоїку, сидiла на молочаї, ним i годувалася, була вона яскрава, смугаста, в жовтогарячi та чорнi смуги, та з маленьким хвостом, що стирчав, наче крихiтна антена. Може, це була не гусениця, а iнопланетна iстота. Вона мала прiзвисько, її звали Веселкою. Звiсно, що на своє iм'я вона не звертала жодної уваги. Єдине, на що вона звертала увагу, то - молочай. У цьому сенсi вона була - молодчина, гусенi треба добре харчуватися, а все iнше - гори воно полум'ям. Треба сказати, що гусениця мала свою методу щодо пожирання молочаю. Цього у неї вже нiяк було не вiдiбрати. У пожираннi молочаю вона була неперевершеною. В цiлому, вона мала меланхолiйний характер. Я не знаю, чи можна застосовувати щодо гусеницi такого епiтета, як «цiлком мила iстота», але вона саме такою i була.

Сарана теж мешкала в банцi. У неї також було прiзвисько - Зелене Iкло. Тобто сарана був хлопчиком у якомусь розумiннi. Вiн жер усе. А мiг би зжерти ще бiльше. Набагато бiльше. Та хто ж дасть? Спочатку вiн вiдмовлявся їсти, але в Алiси довго не вiдмовлятимешся. У сарани був вибiр, як у всiх нас (адже в усiх нас є вибiр, чи не так?): померти чи почати жерти з ворожих рук. Вiн обрав друге, тому його ненависть до людства мала полiтичне забарвлення. Полiтичний в'язень Зелене Iкло. У ньому зламали неформального лiдера, такого пробачити вiн не мiг. Зате мiг ухопити за пальця. Чи вдарити своїми «колiнцями вперед». До речi, це було боляче. Я його уникав, та хай йому грець. Мiж нами, Зелене Iкло - та ще була пiдлота.

П'явку звали «Kiss», такий собi англiйський Поцiлунок. Вона

так само мешкала в скляницi, її домiвка була сповнена рiчкової води. Вона жерла м'ясо, нiколи не повiрив би, коли б сам не побачив.

Це було жахливо. Маленький, чорненький, ледачий черв'як тупо наминає м'ясо. Засмоктує його. Вкинеш йому м'яса, тiльки - цмок, i нема кусня. Ще вiн їв мотиля. Але мотиля кровопивчому хробаковi рiдко купували, тому вiн перебивався свининою. Свiдома українська п'явка. Менi чомусь простiше було думати, що чорнорота п'явка, як i сарана, має чоловiчу стать. Можу собi уявити, як би вiн зрадiв, коли б йому дали поласувати кров'ю. Рiчковий упир. На той час мене хвилювало, що воно за один? Земноводне, комаха, що воно є? Такi в неї були хатнi улюбленцi. Справдi, ще кошеняти Алiсi бракувало. Воно їй було нi до чого.

У Алiси була пристрасть. Жбурлятися в людей. Не було дня, щоб вона зумисне не скинула чогось iз вiкна чи балкона. Я через це страждав. На мої численнi «не треба» вона не зважала. «Це ж весело, не скiмли». Так вона зазвичай вiдповiдала. Якось ми сiли їсти кавуна, який виявився недоспiлим, вiн був ледь рожевим. Алiса вiдразу вирiшила, що його треба скинути за балкон. «Ти ним можеш когось убити, - повчально зауважив я. - Лiсо, та ж кидатися кавунами - це занадто, чи не так?», - намагався я достукатися до її сумлiння.

«Голуб на голову а-а-а», - спiвала Алiса, вона за звичкою мене не чула. Але я помилявся. «Я просто так кину.

Не в когось. Май спокiй, от ще менi, мука з тобою». I вона випустила кавуна з рук, той полетiв iз десятого поверху, i тiєї самої митi з пiд'їзду вийшов вередливий дiдусь, наш сусiда, старий, як Ленiн. Алiса хутко присiла i потягла мене за рукав. «Ми його вбили», - тихо сказала вона. Очi її блищали. «Ми?», - вирвалося в мене. - «Атож. Саме так. Ми. Вбили дiда. Цiкаво, так?» Мене колотило, а їй, бач, було цiкаво. «I що тепер буде?» «Та нiчого, - вона скривила губи. - У тiм-то й рiч, що нiчого не буде. Ми ж бо малi та непiдсуднi. Ти лiпше визирни i подивися на його труп. I чи багато кровi?»

Визирати менi не хотiлося, звiсно, що я був дурний i готовий заради неї на все, але, як виявилося, не настiльки. Я притулився до балконної щiлини. Трупа не було. Однак усе подвiр'я було засмiчене шматками кавуна. Можу собi уявити, як зрадiли мiсцевi оси. Я зiтхнув iз полегшенням: «Ми нiкого не вбили». Я помiтив дiда. Задравши голову, вiн придивлявся до порожнiх балконiв. На деякi вже повиходили люди, обговорювали, чия це витiвка. «Шкода, - тiльки й вимовила Алiса. - Не вбили? От шкода».

Ще одного разу вона швиргала пiвлiтровi слоїки. Порожнi. Порожнi тiльки тому, що наповненi були для неї заважкими. Вона намагалася влучити по людях, котрi поспiшали на роботу. Слоїки треба було пошпурювати, бо дорiжку, що нею йшли люди, второвано за пiвтора метра вiд палiсадника. Алiса була сильною, а радше - нi, не так. Вона була енергiйною i навiженою, тому як слiд розмахувалася й жбурляла. За таких складних обставин пильнувати, аби тебе не помiтили, було важко. Тому нас i помiтили. «Я скажу, що це я», - похмуро кинув, iдучи вiдчиняти вхiднi дверi розлюченому дядечковi,

що його добряче зачепило розбитим шклом. «Та невже? - єхидно спитала Алiса. - Я сама за себе вiдповiдатиму».

Вона рiшуче мене вiдсторонила. Коли вiдкрила йому дверi, на її очах бринiли сльози. «О, проходьте, будь ласка, проходьте (з такою iнтонацiєю, начебто вона прочекала його все своє життя). Менi так шкода. Так шкода. Вибачте менi. Рiч у тiм, що я навчаюся в цирковому училищi, я - майбутня жонглерка, оце завтра залiк, а я нервуюся, тренуюся, пiдкидаю слоїки. Нiчого не виходить.

Та й як це робити вдома? Такий складний номер, таке вже завдання…

От вийшла на балкон, а тут - Ви… Як же менi незручно. Вам боляче? Пече?» Алiса розридалася. Розлючений дядечко висловив їй свої спiвчуття, вiдмовився вiд йоду, а також порадив бути обережною й самiй не забитися. «Нi пуху, нi пера. Ви - чудова дiвчинка. Все у вас чудово вийде, - сказав вiн їй на прощання, дружньо погладив по плечу. - Заспокойтеся, нiчого не сталося. Все добре». Цiлий день у неї був чудовий настрiй. «Це ж треба повiрити такому iдiотському поясненню». I вона заходилися у смiховi. «Тобi легко пойняти вiри», - вiдповiв тодi я.

Повз моїх батькiв не могло пройти «жбурлянське» захоплення Алiси. Якось мати вбiгла до хати зла й накинулася на нас. «Це ви кидалися цибулею? Зiзнавайтеся». Так, то були ми. Я попрохав маму не хвилюватися, Алiса була спокiйна. «Не треба нервуватися, все це не варте ваших нервiв. Так, ми поцiлили цибулиною якогось хлопчиська. Я вас помiтила, коли ви нас вирахували». «Дiти, ну хiба ж отак можна? Ну, от мати того хлопця сказала, бодай вам руки повiдсихали. Як менi це було чути, по-вашому?» Алiсу це зацiкавило. «Та ну? Саме так i сказала?» Вона замовкла, лише ледь помiтна посмiшка мандрувала в її очах, з'являлася на губах. «Алiсо, дитино, що ти тут бачиш смiшного?» «Я уявила, якi ми от iз ним будемо, якщо вiдсохнуть нашi руки. Але ж усе це маячня. Жоднi прокльони не збуваються, а якщо i збуваються, то тiльки у казках». Алiса пильно дивилася на свою руку. Мама занiмiла. «Вона ж жартувала?» - спитала мати мене ввечерi. «Авжеж, мамо, це був жарт». Я знав, що Алiса говорила не для жарту.

У життi моєї країни був такий промiжок часу, коли люди почали захоплюватися релiгiєю, дехто тiльки вiдкривав її для себе. Тому по хатах ходили бiльш-менш пристойнi молодi чи лiтнi люди, намагалися затягти у лави вiруючих якомога бiльше людей. Вони полюбляли приходити парами. Такi собi «добрий» та «злий» слiдчi. «А ви вiруєте в Бога так, як вiрую в нього я?» А скiльки їх вешталося вулицями мiста - безлiч. Я їх боявся. Я взагалi побоююся людей, котрi чимось захоплюються i, бiльше того, намагаються захопити чимось мене. Колись до нашої школи приїжджав гiпнотизер, i мене на все життя вразила та обставина, що вiн змусив мене з'їсти цибулю, запевняючи в тому, що то є запашне яблуко. Я сидiв на сценi, на стiльцi, i перед усiма однокласниками та вчителями жер цибулю. Андрiй казав, що виходило дуже переконливо, вiн усе питався, скiльки менi за цей перфоменс заплатили, бо не мiг повiрити, що я був упевнений, буцiмто їм яблуко i навiть вiдчував його солодкий смак. Отже, я обходив десятою дорогою релiгiйних активiстiв, так само, як колись комсомольських, тупив очi додолу i намагався вийти з поля їхнього зору. Таке собi тупувате тишко. Але це менi рiдко вдавалося. Вони, наче вовки, вiдчували мою невпевненiсть i з радiстю займали, засовуючи в кишенi свої буклети про Страшний

Суд та Геєну Вогненну.

Треба сказати, що Алiса їх зовсiм не боялася. Колись двох iз них занесло й до її квартири, а я був у неї в гостях, якщо можна так сказати. Алiса приробляла халтурою - писала твори для учнiв випускних класiв про мир, перебудову та незалежну Україну, а я вдавав, що вивчаю одну партитуру, а сам спостерiгав за нею. В дверi задзвонили. Алiса не поворухнулась, я смикнувся. «Ми нiкого не чекаємо», - сказала вона менi, не вiдриваючись вiд блокнота. «А може, комусь погано?» «А може менi погано», - знову, не дивлячись на мене, сказала Алiса, хоча з усього було видко, що кому-кому, а їй усе добре. Проте гостi були нахабними. Алiса пiдвелася. «Хто?», - рiзко спитала вона. «Добрий день, - iз дверей полилася патока. - Ми хотiли би поговорити про Бога».

Кепський настрiй Алiси вiдразу зник. А коли вона, збiгавши до ванної кiмнати, повернулась, а я вже вiдчинив дверi, то всi ми - з чорнявим хлопцем та руденькою маленькою дiвчиною, що самопихом уже перетнули порiг - не годнi були вiдiрвати вiд неї поглядiв. В Алiси були нафарбованi очi. На її головi велично бiлiла чалма з волохатого рушника. Ще один запинав її тiло. Вона звела брови на перенiссi i похмуро витрiщилася на вiдвiдувачiв. «Дiти мої, - зрештою порушила вона мовчанку. - Чи не здається вам, що Хтось, Там… - Алiса пiдняла догори пальця. - Спостерiгає за всiма вашими вчинками???» Вiдтодi я зрозумiв, що деякi релiгiйнi активiсти направду бояться iнших релiгiйних активiстiв. Вони почали задкувати, не вiдриваючи вiд неї очей, спинами прокладаючи собi дорогу. «Якiсь вони слабкi. Набрiд, а

не активiсти», - зауважила Алiса. Мабуть, жалкувала,

що не змогла проголосити повної версiї своєї релiгiйної промови. Об'єкти виявилися полохливими i щонайшвидше забралися собi геть.

Я часто їй грав. Грав для неї, пiд музику менi легше думалося. Думав я тiльки про неї, про неї i про себе. Вона нiколи не говорила, чи подобається їй та чи iнша рiч, п'єса, сарабанда, кантата, фуга, соната. Чи до вподоби їй, як я виконую. А я не насмiлювався спитати. Менi здавалося, що це з мого боку буде, як набивання на комплiмент, а може, i це ймовiрнiше, я боявся почути вiд неї образливi слова щодо якостi моєї гри, щодо мене самого. Лiпшим було її мовчання. Мовчання ж буває i схвальним. Менi легше було терпiти й не знати, нiж дiзнатись, а потiм витерпiти наслiдки такого знання. Вiд неї можна було чекати майже всього.

Iнколи менi здавалося, що вона не сприймає мене як закоханого чоловiка. Потiм прийшло сумне знання. Я усвiдомлював, що вона не сприймала мене як закоханого, їй це було не потрiбно. Вона взагалi не сприймала мене як чоловiка. Коли ми подорослiшали, в неї почали з'являтися кавалери, вони телефонували, мовчали та важко дихали в слухавку, подеколи вона смiялася з їхнiх жартiв, i я почувався безпорадним у такi митi, частiше вона слала їх пiд три чорти, тодi я зловтiшався. Вона зустрiчалася з кiлькома залицяльниками водночас i не вбачала в цьому нiчого дивного. Я вже мовчу про моральнiсть таких учинкiв, а їй - ба - нiчого дивного. Наче в усiх жiнках закладено - самою природою чи Богом - зустрiчатися з кiлькома чоловiками одночасно.

«Чому ти нiколи не знайомиш мене зi своїми хлопцями?», - наважився та спитав її я. Вона трохи помовчала - вона рiдко вiдповiдала вiдразу. Їй подобалося змушувати людину чекати на її вiдповiдь, нервуватися, почуватися невпевнено, додумувати. «Бо я не люблю за когось вiдповiдати, крiм себе». Ось так. Вона не любить вiдповiдати за когось iншого. «Тобто?» Так, я вирiшив це з'ясувати для себе раз i назавжди. «Тобто я не хочу вiдповiдати за тебе перед хлопцями i за хлопцiв перед тобою. Людинi притаманно нести вiдповiдальнiсть за своїх знайомих, друзiв, родичiв тощо. За їхнi звички, манери, поведiнку, пристрастi, смаки, слова, думки. Менi це не подобається. Людина вимушена вiдповiдати за все це. Я ж не робитиму цього за тебе, за них (вона завжди казала про своїх хлопцiв у множинi), за когось ще. Не хочу. I не буду». Я кивнув, вона досить чiтко висловила свою позицiю. «До того ж, я набагато цiкавiша за них. Хоча це - сумно. Боже мiй, як же це сумно», - додала вона за кiлька хвилин. Бiльше до цiєї розмови ми не поверталися. А через мiсяць, несподiвано, вона виїхала за кордон. Не назавжди, це я навряд чи пережив би. Працювати. На певний час. Далеко за кордон. Я не знаходив собi мiсця без неї.

«То вона поїхала за кордон, i без тебе, так?» Це запитала мама, мама вимагала вiдвертої вiдповiдi. Я вiдповiв. «Я не розумiю твого тюхтiйства. Ти хоч би спробував запропонувати їй побратися, Лесю? Iнтелiгентна дiвчина, я її сприймаю, як власну доньку. I ти вже зовсiм не хлопчик, треба думати про кар'єру, треба думати про вдалий шлюб, а ти? Хапаєш ґав, нiчого не робиш». А я? А я не запропонував їй побратися. Не мiг запропонувати. Цi слова були не з моєї ролi, чужi слова, її слова. Це вона могла менi запропонувати, будь-що, в тому числi й шлюб. Я ж не мав права висовуватися з подiбними iнiцiативами. Але пояснити це все матерi було годi, вона однаково не зрозумiла б мене. Коли-небудь у всесвiтнiй iсторiї щось активне розумiло щось пасивне? Навряд.

V

Не можу сказати, що Пiвденно-Африканська Республiка, куди я попрямувала, зустрiла мене люб'язно. По-перше, в мене вкрали фотоапарат. Ще в аеропорту Йоганесбурга. По-друге, я вiдразу помiтила колючий дрiт, яким було обнесено гарнi будиночки заможних (ще й яких заможних) бiлих людей. «У нас тут апартеїд навпаки», - сказав менi росiйський дипломат, у машинi якого я їхала до призначеного мiсця i котрий був переконаний, що на нас чекає пристрасний роман. На його обличчi це було написано кирилицею. Тут панував гострий дефiцит гарних бiлих жiнок, екзотикою ж вiн упився. «Вони мстяться. Вони жорстоко мстяться. Треба було повбивати їх усiх на хрiн, а не розпускати гуманiстичнi теревенi». Я не можу сказати, що росiйський дипломат був у всiх вiдношеннях приємною, а головне - доброю людиною.

«Колючий дрiт, вiтчизняна вiйна», - натомiсть протягла

я. «Колючий дрiт? I крiзь нього пропущено струм, щоб ти знала. Iнакше з ними не впоратися. Убивати струмом. Пiдсмажувати їхнi нахабнi чорнi зади». Дипломата звали Аркадiєм. «О, то ви - Аркадiй? Типове росiйське iм'я», - гмукнула я. Вiн важко розумiв iронiю, спрямовану на його свiтлу постать. «Так, справжнє академiчне росiйське iм'я. Тепер, у сучаснiй Росiї, це - рiдкiсть. Називають дiтей iменами латиноамериканських серiальних красенiв. Луїс-Альберто. Рiкардо-Альфредо. Тьху». Вiн був дуже задоволений собою. Пихатий мужлай. Вiн пiдчепив мене

в Дурбанському аеропортi. До речi, там вiн мав когось зустрiти, когось iз росiйського уряду. Але побачив мене i вирiшив урядовця не чекати. Я з ним переспала. З цiкавостi.

Уранцi вiн спiвав гiмн Радянського Союзу, я вiдчувала себе наче в пiонерському таборi чи на постаментi. Перше мiсце, фiгурне катання, 1984 рiк, здається, Сараєво, так? Золотi часи. Вiн спiвав, коли голився у ваннiй кiмнатi. Кожного Божого ранку. Спiвав iз початку й до кiнця, старанно витягуючи всi голоснi, спiвав з усiма повторами. «Союз нерушимый республик свободных сплотила навеки великая Русь, да здравствует созданный волей народов единый могучий Советский Союз». Я певна, що «Советский Союз» вiн спiвав винятково з великої лiтери. А ще, либонь, не варто наголошувати на тому, що Аркадiй був антисемiтом, а також расистом i шовiнiстом.

Цiкаво, що би вiн зробив, коли б дiзнався, що я коли-не-коли розкiшно

проводжу час в лiжку з одним кенiйським хлопцем на iм'я Соломон. Безтурботний, веселий Соломон, котрий завжди мав при собi сенсимiлiю. Втiм, травки тут було скiльки завгодно, але в Соломона вона була неперевершеної якостi. Та й коханцем Соломон був справним. Я поскубувала пружне волосся на грудях Аркадiя i часто думала: то що би було, якби вiн дiзнався про Соломона. Щонайiмовiрнiше - нiчого. Зовсiм нiчого. Позаяк кар'єра для Аркадiя була над усе, а скандалiв у дипломатичному середовищi не схвалювали. З iншого боку, людиною вiн був досить ризикованою, але не гадаю, що в поривi лютi спромiгся би нас повбивати.

Коли ми виїжджали на сафарi, це була типова розвага для дипломатiв i туристiв. Чоловiки полювали на левiв, антилоп чи африканських вепрiв. На хижакiв та копитних. А от Аркадiй знищував мавп. Довiрливих i нахабних мiсцевих мавп. Потiм спокiйно сплачував штрафи i шкiрився прямо в обличчя службовцям, що пильнували ладу пiд час сафарi. «Вони жеруть банани, а я їх сам люблю», - отак просто пояснював Аркадiй. Вiн убивав бананових споживачiв, конкурентiв. Банани Аркадiй насправжки любив, обожнював, горiлку заїдав тiльки ними. «Мабуть, вiн це робить, бо думає, що цi мавпи одного дня можуть перетворитися на негрiв», - по-фiлософському розмiрковував росiйський консул, складаючи свої пухкi губи трубочкою. Теж не найкращий друг чорношкiрих людей.

Мене Аркадiй звав «малою». Нiхто ранiше не смiв мене так називати, це розважало. «Не суньтеся до моєї малої». О, знав би вiн, як я сама вмiла пiдсовуватися. Цiкаво було жити з таким екземпляром. Павук. Неандерталець у вишуканому костюмi. Не розумiю, яким чином вiн потрапив до дипломатичного корпусу. Єдине, що вiн мiг робити на заздрiсть усiм працiвникам свого посольства (а вони вирiзнялися навичками пиячити, це для них було так само природно, як дихати), це пити горiлку. Вiн мiг видудлити лiтри горiлки, а очi його були ясними, вимова - чiткою та зрозумiлою. Про Зорана вiн не знав так само, як i про Соломона. Тобто Зорана вiн знав, а не знав про мене та Зорана. Аркадiй увiчливо вiтався з ним на всiляких раутах i прийняттях, обов'язкових для вiдвiдування. Раутами та прийняттями

був заповнений кожен день. Можна було обирати, куди саме йти. «Поколупаємося?», - питав Аркадiй. Це означало, що на вечiр заплановано понад три прийняття,

тож маємо обрати послiдовнiсть вiдвiдин.

Зоран був вiйськовим аташе Сербiї. Людина, закута в однострiй,

як у кайдани. Зовнi спокiйний, зусiбiч позитивний чоловiк, що цiнує

переваги шлюбного життя, виконує забаганки своєї дружини

та обожнює своїх дiтлахiв. Цупкi очi, цупкий розум, ще й якi

цупкi руки. Колишнiй комсомольський югославський лiдер виявився

борцем за незалежнiсть Сербiї. Та сама схема працювала на всьому

постсоцiалiстичному просторi. Iз сумлiнних платникiв комсомольських

внескiв одним рiшучим кроком - у послiдовнi та принциповi нацiоналiсти.

I той самий невгасимий вогонь завзяття в очах. Я знала Зорана

з дитинства, ми разом грали в тенiс, звiсно, що я це робила в лавах

юнiорської збiрної Радянського Союзу, а вiн - за Югославiю.

У Дурбанi ми так само здибалися на кортi. Зоране? Алiсо? «Ти пам'ятаєш,

як ти кинувся на одного словака, що вирiшив забити мене ракеткою пiсля

моєї впевненої перемоги?» У нас були спiльнi дитячi

спогади. Спочатку ми забивали одне одному на кортi, та незабаром вiн

став забивати менi в лiжку, якщо можна вважати лiжком спортивнi

мати. Можна було пiти в iнше мiсце, але на матах, на пiдлозi, в нього

швидше вставало, вiн звик до кохання в наметах. У лiжку вiн поводився

грубо, вiн просто зминав мене жужмом, як екскаватор. А як вiн лаявся,

Боже ж мiй, добiрне сербське лихослiв'я, вiн сипав ним праворуч i лiворуч. Вiн перевiряв руками всi дiрки, що iснували на моєму тiлi. Нiздрi, рот, вуха, пупок, анус. Дивуюсь, як вiн не залiз менi в очi. Мабуть, не вважав очi дiрками. Вiн був надзвичайно сильний, пiсля нього моє тiло приємно болiло та розквiтало синцями. «Знову забилася? Яка ж у тебе нiжна шкiра», - промовляв Аркадiй, обережно намащуючи мене мигдалевим кремом.

На одному з прийнять Аркадiєвi довелося познайомити мене зi своєю колишньою дружиною. Вiн не збирався цього робити, але я перша спитала про чорнявку, котра вивчала мене через шкло келиха з жовтуватою рiдиною американського вiскi. «Так, я знаю, хто це. Це - моя дружина. Дора. Вона - фiзик», сказав вiн. «Вона теж росiянка?», - спитала я, розглядаючи смагляву Дору в чорнiй вiдкритiй сукнi, її випуклi очi та тонкий нiс з горбинкою. Звiсно, що Дора

була росiянкою. «Iз Самари». Коли б якийсь iноземець послухав Аркадiя, то типовi мешканцi Росiйської Федерацiї в його уявi поставали б чорнявими, смаглявими i з трохи лупатими очами. I всi вони були слов'янами, а то як же ж! «Восток - дело тонкое, Петруха».

«Привiт», - утiм почула я хрипкуватий жiночий голос. М'яка долоня торкнулася моєї руки. Дора швидко облизнула губи. «Ну що, то це тепер ти витримуєш гидкий банановий присмак

його улюблених презервативiв? - це було її перше запитання. - Вiн так носиться з тими банановими презервативами. Клятi банани. Таке враження, що це йому їх смоктати. О, цей нестерпний банановий смак. Смак мого шлюбу». З Дорою нiкому не довелося б сумувати,

до того ж у нас були схожi смаки. Я не сказала їй, що банановi презервативи закiнчилися одразу, щойно вiн витяг першого. Я вмiла обстоювати свою точку зору. Але менi не хотiлося, щоб вона вiдчувала себе слабшою за мене. Iнодi менi подобалися жiнки. Сильнi жiнки. Рiдко, але таке зi мною траплялося. Я познайомила Дору iз Соломоном. За це приємне знайомство вона повiдомила, що Аркадiй використовує прiзвище матерi (Лукiн), а прiзвище його батька - Коваленко. I мене душив смiх щоразу, коли вiн бундючно заходився лаяти «хохлiв» на всi лади.

Моє життя складалося не лише з вечiрок. Я працювала, але то

була нудна праця. Вiдповiдати за iнформацiю. Я писала статтi про

життя-буття африканських народiв, про зулусiв. Усе одно смiшнi дописи

вiдбраковували. «Читачi не хочуть заздалегiдь знати, що цi хатинки

промазанi зулуською багнюкою, тому дуже смердять. Так не привабиш

туристiв, розумiєте, шановна?» Я писала про дiамантову промисловiсть. Писала про крокодилячi ферми та мiсцевi писанки - яйця страусiв, на яких зображували цiлi картини. Але за весь час моєї роботи в Дурбанi стався лише один кумедний випадок. Ось вiн. Менi здається, що то була субота. Так, саме субота, бо я вiдпочивала бiля басейну

в будинку Аркадiя, там мене знайшов знервований спiвробiтник нашого консульства. «В нас неприємностi. Наших морякiв мiсцева влада звинувачує у контрабандi». Теж менi, дивина. Не було того разу, щоб нашi моряки залишили країну без дiамантiв та золота. I от їхня полiцiя захотiла проявити неупередженiсть i принциповiсть. Готували операцiю, дипломатичному корпусовi довели до вiдома.

Завершилося це скандалом. Рiч у тiм, що тамтешнiй керiвник полiцiї вважав себе неабияким цiнувальником та знавцем культури слов'янських народiв. Тому твердо знав, що Тарас Шевченко - це видатний поет України, а от Алєксандр Пушкiн - «наше все» для росiян. Коли поскручували всiх морякiв та офiцерський склад бiлоснiжного лайнера «Тарас Шевченко», полiцаї були вельми здивованi з того, що жодних незадекларованих коштовностей не знайшли, натомiсть виявили спокiйних i пiдпилих приборкувачiв океанiв iз росiйськими паспортами. «Це що? Що це?», - волав керiвник мiсцевої полiцiї, тримаючи обiруч свою розпачливу голову; вiн не знав, куди собi приткнутися. А тим часом «Алєксандр Пушкiн», по самiсiнькi борти навантажений ювелiрною контрабандою, двi години як спокiйно прямував до Одеси, вийшовши вже з їхнiх територiальних вод.

«Та чому? Як це розумiти? Тарас Шевченко - ваш поет?», - звертався, нетямлячись, шеф полiцiї до української компетентної особи. «Наш», - легко погоджувався той. «Ось! - запально кричав полiсмен. - Так. А Алєксандр Пушкiн - великий росiйський поет?», - питався вiн росiйського консула. «Да, а чьто?», - зумисне по-московському тяг «а» консул. «Як що? То чому ж вашi кораблi названо навпаки?» Обличчя чiльного полiцiянта було таким червоним, як спромога взагалi стати червоним чорношкiрому обличчю. Українська компетентна особа та росiйський консул знизували плечима. «А що тут такого? Нормально названi кораблi», - чемно вiдказували вони. «Чому росiйський корабель нарекли на честь українського поета, а ваш - на честь росiйського? Логiчнiше ж навпаки…» Полiцiянта було

шкода. «А, ось ви про що, - правила наша компетентна особа. - Так це - дружба народiв у дiї», - добивала вона шефа полiцiї. А росiйський консул делiкатно поправляв йому краватку i, легко потицявши в неї пальцем, наче птах дзьобом, по-фiлософському зауважував iз класичною грiбоєдовською iнтонацiєю: «Горе от ума. Да-с, батенька». I посмiхався в сивi вуса.

Лесь писав менi листи, - якi вони були, я не пам'ятаю, либонь,

що вони були однаковi. Я не пам'ятаю навiть, як вiн до мене звертався i що приписував на завершення. А листи були немаленькi. Однаковi листи Леся, напевне, що сумнi, чуттєвi, осiннi. Я не вiдповiдала. Нащо? Iнколи я розмовляла з ним телефоном. «Iз ким ти так невиразно розмовляєш? - питався Аркадiй. - Iз батьками?»

Як менi було назвати Леся? Ким вiн був для мене? Щось на кшталт картинки, що висить на стiнi напроти дитячого лiжка. До неї звикаєш, урештi-решт забуваєш, а коли хтось звертає на неї твою увагу, помiчаєш, що з часом її барви змерхли. I все. Я не певна, що Аркадiй би второпав, коли б я сказала, що менi телефонує картинка, яка висить напроти мого дитячого лiжка у квартирi моїх батькiв.

Я не вiдповiдала на це запитання. Як i на багато iнших. Лесевi я вiдправила листiвку з краєвидами Дурбана. Надряпала якiсь теплi слова. Усi теплi слова схожi одне на одного. Так само я не вiдповiдала Аркадiєвi на запитання: «Ти мене зраджуєш?» Боже ж мiй, звiсно, що я його зраджувала, теж менi, невелике цабе, я всiх зраджувала, але я нiколи не зраджувала себе. Чи була я щасливою? Це вже навряд. Менi не подобалися щасливi люди, щастя ж бо йде не з iнтелекту. А я поважала iнтелект. Понад усе (можливо, крiм себе) я шанувала iнтелект. Ви помiчали, якi одноманiтнi вирази облич щасливих людей? Щасливi люди мають такий тупий вигляд. Iдiоти. Вони тупiшають навiч. Я сахалася вiд щастя, я хотiла мати розумний вигляд. За будь-яку цiну. Iдiотка.

Лесь сказав телефоном, що збирається сюди приїхати. «У мене буде концерт, уявляєш? Я знову зможу грати для тебе». Цього ще бракувало. В нього буде якийсь концерт, тому вiн приїжджає, щоб удертися в моє життя. Ненавиджу повернення та спогади. Я зрозумiла, що час для втечi настав. Мене чекало мiсце у Страсбурзi. Я не була прихильницею германоподiбної Францiї, але нiчого не урадиш. Час вирушати. Ельзас. Лесевi я нiчого не повiдомила. Хоче грати, то хай приїздить i грає, треба бути професiоналом, нiхто крiм мене не зможе розкрити йому очi на це життя.

Аркадiєвi я вирiшила влаштувати справжнє прощання, на свiй розсуд, про свiй вiд'їзд я не сказала i йому. Навiщо? Ми поїхали на крокодилячу ферму. Йому було весело, мабуть, що вiдчував незле розпочатий день. Вiн розчинив усi вiкна в своєму червоному джипi i поставив свою улюблену касету: «Ай-я-я-яй убили негра, убили негра, убили, ай-я-я-яй, ай-я-яй ни за что ни про что, суки, замочили». Кожен має своє бачення щодо дотепностi, в Аркадiя було таке. Соннi, ситi алiгатори порпалися у штучнiй загатi, ми дивилися на них, стоячи на пiдвiсному мiстку. Нiмецькi туристи активно висловлювали своє захоплення рептилiями. Остання нiмкеня - бабуся - зiстрибнула з мiстка i вчепилась iз запитаннями до фермера, що майже всунув своє вухо в її рота, прагнучи збагнути, що вона вiд нього хоче почути.

«Ти з кимось iще спиш?» - байдуже спитала я. Вiд несподiванки вiн досить рiзко крутнувся. «Шшшш-шшш, - дружньо зашипiла я до нього. - Шшшш. Май спокiй, любий». Дивно, що, аби заспокоїти собi подiбних, людина обрала звук, який видає змiя. Це так схоже на людей. Так. А потiм я стала потроху розхитувати мiсток. Потроху, вiдтак дедалi сильнiше, сильнiше. Вiн нiколи не тримався за поруччя. Це помилка, треба бути обачливим. Алiгатори заворушились. Їм було цiкаво. Менi також. Аркадiй верещав, як кастрований кiт. Зарепетували нiмецькi старигани. Фермер наче проковтнув свої звуки i тупо безпорадно махав руками. Менi було весело. Я мiцно трималася на ногах i розхитувала мiсток. «Па-а-а-а-а-рти-и-и-и-и-я Ленина, си-ла-а-а-а-а-а народная, нас к торжеству коммуниз-ма ведет!!!» Бувай, Аркадiю Коваленку, споживач бананiв, щирий росiянин. Бувай. Це була моя друга втеча.

VI

Я писав їй докучливi листи. Можу лише уявити, як дошкуляв своїм листуванням. Листи були схожi один на одного. Всюди я писав, що сумую за нею, що вона менi сниться, що хочу грати для неї п'єси французьких композиторiв, яких вона шанувала, невпевнено питав, чи думає вона про мене, що робить i з ким зустрiчається, i яка вона є, загадкова Африка. I радiв її мовчанню, принаймнi менi здавалося, що в такий спосiб вона мене жалiє, не пише, як їй добре з якимось чоловiком, не називає його iменi. Так у мене залишалася iлюзiя, що в неї нiкого немає. Iнодi мати питала, то що там Алiса. Те саме запитував Андрiй. Батько, як завжди, був поглинутий собою, своїми студентами та своєю роботою. Доля Алiси його не обходила, зрештою, як i нашi долi. «Чому ти нiчого не питаєш, не питаєш, як я, як дiти?», - сердилася на батька мати. «Але ж усе добре», - кидав батько, не вiдриваючись вiд чергового сценарiю чи книжки про театр, чи вiдеокасети з записами акторiв. «Якби щось було недобре, то ти б менi неодмiнно сказала, люба, чи не так?» Таким був мiй батько.

«Це - Галя», - радiсно представили менi бiляву дiвчину

з вишневими очима. «Дуже приємно», - сказав я. «Дуже

приємно, ото й усе?» «А що ще?» «Ну, примiром,

могли би сказати, що в мене гарне, а головне - рiдкiсне iм'я», -

з усмiшкою сказала Галина. Вона була блискучою акомпанiаторкою, менi

ж подобалося створювати музику, я сподiвався, що зможу реалiзуватися

як композитор. «Менi сказали, що ви - киянин, що у вас є

де жити. Самотнiй. Одинак. А я спецiалiзуюся на одинаках.

На тих одинаках, у котрих є де жити». Галина народилася на

Тернопiльщинi. Спочатку вона приходила до мене на обiд, моя квартира мiстилася неподалiк консерваторiї, мало хто з молодих фахiвцiв мiг дозволити собi такий комфорт. Отже, спочатку були обiди, це я пам'ятаю чiтко. Потiм додалися вечерi. А вже потiм - снiданки. А можливо, час снiданкiв настав першим. Пiсля снiданкiв (чи вечерь?) валiзи Галини, складенi в моїй шафi, не викликали в мене здивування та заперечення.

Звичайно, що Галина не припала до вподоби мамi. «Хижа западенка». Так вона її нарекла. Мамi подобалися дiвчата «з нашого соцiального кола». Те, що Галина закiнчила консерваторiю, як, власне, i я сам, не справляло на маму нiякого враження. «Воно безпорiдне, нахабне, до того ж без житла», - говорила мама. Тому про шлюб не могло i йтися. Зiзнаюсь, що це менi було тiльки на руку. Галину я не кохав. Але кохався з нею. До того ж не рiдше, нiж тричi на тиждень. Я залюбки користувався її приязним ставленням до мене.

Галину можна було назвати вродливою. Бiльшiсть моїх приятелiв уважало саме так. Гарнюня Галюня. Вона була висока, пишногруда, вишневi очi блищали, бiляве, хай i фарбоване, волосся не давало їй шансу залишатися непомiченою чоловiками. Яскрава жiнка. Менi навiть заздрили. «Ласий шматок вiдiрвав цей плюгавець». Я, як це ведеться, не розумiв свого щастя. Їй подобалося зi мною жити. Вона прагнула кохатися зi мною. Перед тим, як кiнчити, вона тамувала подих, а потiм починала махати головою i викрикувати чи то моє повне iм'я «Олесь», чи то пристрасне «О, Лесь». Менi кортiло спитати, що саме вона вигукує i чому постiйно непарну кiлькiсть разiв, я рахував, каюся. Та я побоювався, що замiсть вiдповiсти вона розридається. Вона була майстриня ридати. «Тобi так погано зi мною, що аж прислуховуєшся до моїх вигукiв, до того ж тобi настiльки нема чого робити, що ти не знайшов нiчого лiпшого i знiчев'я їх лiчиш?», - могла б сказати тодi вона. I цiлковито б мала рацiю. Галина. Жiнка високої чуттєвостi.

Галя хотiла дiтей. Я сподiваюся, ви розумiєте, що вона не хотiла їх, як чоловiки хочуть жiнок, а жiнки - чоловiкiв (в традицiйному сенсi), я щиро вiрю, що зараз спiлкуюся не зi збоченцями. Галя хотiла народити дитину. Проти цього я нiчого не мав. Нехай би собi народжувала, це бажання заслуговує на повагу. Однак я мав дещо проти iншого. Галя хотiла дитину вiд мене. Чому саме вiд мене? Навколо повно чоловiкiв, дехто з них хоче стати батьком, а вона обирає мене. Усе це неспроста. Це мене непокоїло. Я сказав, що категорично проти дитини, а ще намагався налякати її тим, що взагалi не люблю дiтей. Але Галю так просто не ошукаєш, вона не йняла менi вiри. Тодi я сказав, що чув, мовляв, нiмецькi чоловiки абсолютно байдужi до дiтей, на вiдмiну вiд нiмецьких жiнок, котрi дiтей обожнюють. «Байдужiсть до дiтей - риса характеру чоловiкiв. Типова чоловiча риса». Так я їй сказав одної днини. А ще нагадав Галi, що так думають нiмцi, а нiмцi поважають родиннi цiнностi, може, як нiхто. «Такого не може бути», - не залишаючи менi жодного шансу, обстоювала Галя. «Може», - намагався тримати лiнiю оборони я.

Я вигадав та розвинув теорiю. Якщо коротко, то вона полягала ось у чiм. Дiвчатка люблять ляльки, хлопчики не люблять ляльок, вони люблять машинки, звiсно, що буває й навпаки, але це - винятковi випадки. Отже, все дитинство дiвчатка вовтузяться з пупсами та ляльками, заколисують, вдягають, купають, возять у маленьких вiзочках, панькаються з ними; а от хлопчики вiддають свiй час машинкам, пiстолетам та велосипедам. Вони розбирають машинки, збирають машинки, псують i лагодять свої машинки, будують їм гаражi та перевозять у них крихiтних звiряток, камiнцi або цвяхи. Тому й не дивно, що дитина у жiнки асоцiюється з найулюбленiшою дитячою iграшкою, iнтересами якої треба опiкуватися, а от чоловiки надають перевагу машинам. А не дiтям. «Бо з пупсами вовтузяться цi плаксiйки, дiвчатка, це не справа для справжнiх чоловiкiв». Приблизно так думають нiмцi, i я, скажiмо, їх розумiю. Менi здається, що в мене вийшла чудова та переконлива теорiя. Галi так не здавалося, ну хто б сумнiвався. Але варто було принаймнi бодай спробувати.

Якщо ви пам'ятаєте мої взаємини з музикою, то вам так само буде дивно, але найкращим другом менi став рояль. Ось уже вiд кого не сподiвався. Рояль, iз дитинства нашi вiдносини з ним не можна було назвати гармонiйними. Я пройшов великий шлях: вiд ненавистi, крiзь байдужiсть, до дружнього ставлення до iнструмента. Тiльки з ним я мiг говорити про неї, дiлитися своїми думками, розповiдати таємницi. Навiть плакати. Вiн усе зносив i був радий моїм сльозам. Коли я грав, я думав, що граю саме для неї, я торкався клавiш i уявляв, що то її шкiра, її волосся, я розповiдав, як менi тяжко бути вiд неї так далеко, як менi тяжко витримувати її недбалiсть, холоднiсть. I рояль вiдповiдав менi, вiн слухався моїх пальцiв, вiн стогнав та млiв пiдi мною. Вiн наче живий реагував на моє кохання. Непомiтно, поступово, але я перетворився на непоганого виконавця й композитора. В певних колах став популярним. Мене поважали.

Я грав легкий витвiр Бюссi, з маловiдомих. Знаючи про її любов до французької музики, я часто вибирав твори французьких музик. Якби спитати мене: який композитор тобi до вподоби? То я не знайшов би що вiдповiсти. Я грав i згадував, яким упевненим жестом вона поправляла своє волосся, як заплющувала одне око, зазвичай праве, i посмiхалася ледь-ледь, сама до себе. Заплющивши очi, я уявив, що вона в моїх руках. Я пройшовся по її ребрах, торкнувся стегон, залiз у найпотаємнiшi куточки її тiла, я пестив її, я був щасливим. «Вiн так торкається клавiш, наче стимулює ерогеннi жiночi зони», - почув я тихий дiвочий шепiт. «Подивися краще, як вiн натискає на педаль, можу собi уявити, як вiн займається коханням. Вiн дуже симпатичний, що й казати». Це вже промовили голоснiше. Незнайомi дiвочi голоси. Я не став розплющувати очей. «Тихше ти. Зараз почує. Як ми будемо виглядати?» «А що тут такого. Я хочу, щоб вiн почув. Поглянь лишень на його пальцi. Якi вони сильнi та довгi. Кажуть, що чоловiк, у якого довгi й сильнi пальцi, має такого самого члена. Ото би перевiрити». «Припини це». Одна подруга потягла iншу з концертної зали.

Шкода, я би ще послухав. Жiнки та жiночi прикмети. Це ж треба. «Якщо в чоловiка довгi пальцi, то в нього довгий член». Скiльки ж iснує таких прикмет. Я теж багато знаю, i все це свiдчить про те, що немає жiнок, байдужих до розмiру чоловiчих статевих органiв. А якщо хтось є, така собi жiнка, що говорить: ця тема мене не цiкавить, справа не в розмiрах, а в умiннi, - то, найпевнiше, вона прикидається. Член i його обсяги хвилюють жiнок, незважаючи на те, яке сторiччя надворi. Самi подумайте, хiба iснувала б така кiлькiсть можливих порiвнянь, якби жiнок не хвилювала ця тема? «Якщо чоловiк має великого

носа, то в нього - великий». «Якщо нога чоловiка -

маленького розмiру, то в нього - маленький» (коли я це почув,

бiгме, зрадiв, що в мене все ж 43, буває й менший розмiр, та й

нiс у мене - нiвроку, чималий). Наприклад, я не чув, щоби хтось

iз чоловiкiв переймався прикметами щодо жiночого статевого органу. А теж можна було б дещо вигадати. Як от: коли в жiнки маленьке вухо, то в неї маленька… ну те саме. Маленька, вузенька, так. А от якщо велике вухо, то - вiдповiдно. Але нiхто такого не вигадав, принаймнi я не чув. Мабуть, це через те, що й чоловiкам над усе не дає спокою величина власного члена. Еге ж. Саме так воно i є.

Я застав Галю, коли вона роздивлялася її свiтлину. На фотокартцi Алiса стояла на палубi невiдомого корабля, вона була в смугастiй футболцi, бiлих штанях, волосся, здiйняте вiтром. Вона посмiхалася. Вiльна.

На її обличчi сяяв напис: вiльна. «Вона - нiяка, - сказала Галя. - Ця твоя Богиня - нiяка. Тьмяне волосся.

Невиразне якесь. Русяве. Ординарне. Тонкi губи, жодної чуттєвостi, якась нежiноча жорстокiсть у ротових складках. Нiс як нiс. Не пiкантний. Нiяких тобi ямочок, анi на пiдборiддi, анi на щоках. Фiгура також невиразна. Грудей i близько немає. «Дєвочка, дєвочка, в тебе груди є? Є! А чому не носиш?». Галя згадала старий анекдот про запального грузинського парубка i дiвчину без «повної пазухи цицьок». Певно, хотiла, щоб я розлютився. Розворушити мене в такий спосiб. «От скажи менi, що в неї є? Ти ж повсякчас дивишся на її свiтлини, то що в неї є?» Як я мiг їй сказати, що в нiй, в Алiсi, було все. Там було все, що було менi потрiбно. Я мовчав, спираючись на одвiрок. Галя прикусила губу й також мовчала. «Вона навiть не страшна, вона зовсiм нiяка. Зовсiм нiяка. Зовсiм».

Коли ми вечеряли, я сказав Галинi, що вона не збагне, що для мене

є в Алiсi, але ми можемо поговорити про це. «Я не хочу повертатися до цiєї теми», - вiдрiзала вона. Вона жувала стеблину зеленої цибулi. «А може, поговоримо? - спитав тодi я. - Поговорiмо, дещо з'ясуймо». «Не хочу. Не хочу.

Та й годi». Галина була впертою. «Якщо ти вже зволив зробити менi приємне, то прибери з цього дому її свiтлини». Вона з усмiшкою дивилася на мене. Я топив свiй погляд в окрошцi. «Мовчиш? Ну, звiсно. Ти цього не зробиш. Усе з тобою зрозумiло». Зi мною всiм завжди було все зрозумiло, лише я постiйно вагався, коли давав собi характеристику, пояснював для себе свої вчинки. Навiщо я мучився? Простiше було в когось спитати. Бо всiм зi мною завжди було все ясно. Як сонце ясне. Я осягав розумом, що Галинi було зi мною тяжко, але не полегшував її долi. Нi на крихту.

«Чого ти так набрався? Ти ж не п'єш. Тобi наснилася вона гола i в обiймах супермена? Чи, може, хтось тобi її нагадав, якась умисно запрошена хвойда?» Галя теж добряче випила. Я вчепився в кермо, менi здавалося, якщо воно вислизне з моїх рук, то я вiдразу впаду, у лiпшому разi, на подушки безпеки. Мене нудило, але випорожнити шлунок у вiкно було важко. Така кiлькiсть зайвих рухiв. Галя була налаштована по-войовничому. «Слухай, пильнуй рухи, чи, може, ти поклав собi, що зараз - непоганий час, щоб утяти вiку? Стривай, а ти написав передсмертну записку? «У моїй смертi прошу нiкого не звинувачувати. Нестерпно жити без неї, лечу до Бога, прощавайте». Як її там? Забула її iм'я». Вона, знай, говорила й говорила. А я думав, що можна було б i померти. «Можна було б i померти», - сказав я вголос. «Та ну?», - здивувалася Галя. Я вiдчував, що вона менi не вiрить. «Було б непогано так. Вiчно молодий, вiчно п'яний. Раз - i тебе нема. Всi проблеми вирiшуються. Одним невпевненим рухом». Я вiдпустив кермо. «Iдiот! - заверещала Галя. - Ти - типовий iдiот. Тримайся за кермо, наволоч, я кому сказала, тримайся за кермо». Я - слухняний хлопчик, я взявся за кермо тiльки тому, що не хотiв помирати одночасно з нею. «Жили вони довго й померли того самого дня». Тiльки не з нею. Не з Галиною. Тобто - не зараз.

Того вечора в мене вперше не вийшло. Хоча полiз я, вона не хотiла, вiдвернулася вiд мене, вдала, що сонна. Їй узагалi подобалося вдавати, наче вона спить, а я її тихо ґвалтую. Вдираюся в неї сонну, м'яку, зачаровану. Маленьке, можливо навiть симпатичне, збочення. Аж тут їй не сподобалося, до того ж у мене нiчого не вийшло. Галя ввiмкнула свiтло, я почувався безпорадним i беззахисним. «Та нiчого, - сказала вона спокiйним i пiдозрiло тверезим голосом. - Чуєш? Ми прорвемося, це - нiчого. Вгамуйся, давай краще спати». Я не мiг заспокоїтися, зiбгався в простирадло, як зародок у материнському черевi. «З усiма таке трапляється, ти чого? Немає бездоганних жеребцiв», - Галi кортiло мене втiшати. Її долоню я вiдчув на спинi. Її важку, м'яку долоню. Я почувся крихiтним i залежним од неї, я ненавидiв її зараз i ненавидiв себе за свою до неї ненависть.

«Iди ти на хрiн», - злiсно сказав я i на довершення боляче копнув її п'яткою. Галя встала. «Ну так звiсно, що пiду на хрiн. Чого тут чекати? Але не на твiй, любчику! Судячи з усього, на твого менi розраховувати не варто». Вона коротко гигикнула. Я вдарив її по обличчю. Галя мовчала, витираючи простирадлом кров. «Ти ще пожалкуєш, коханий». Побiгла до ванної i вийшла звiдти одягнутою. Я лежав, накритий з головою. Я чув запах її кровi на простирадлi, це мене збуджувало. Вона пiшла, але повернулася. Цi два днi була в подруги, так вона пояснила свою вiдсутнiсть, наче мене це бентежило. Вона сказала, що я пожалкую. З митi нашого знайомства я й не припиняв жалкувати.

«То як тобi живеться, брате?» Андрiй сидiв на моїй кухнi, курив смердючi французькi цигарки i читав спортивний журнал за минулий мiсяць. Не те щоб вiн був спортивним уболiвальником, скiльки пам'ятаю Андрiя, вiн завше щось читав: квитанцiю, чек iз магазину, клаптик газети, чужу записку, йому було необхiдно давати роботу очам. Коротко пострижений, свiжий, зi злими та розумними сiрими очима. Його крижанi сiрi очi нагадували менi її. «А ця Галя незле готує, - не почувши моєї вiдповiдi (а її й не було), зауважив вiн, надкусивши курячого крученика. - I ти ще незадоволений, га? Крученики… хто б менi готував крученики». Я посмiхнувся. «А тим часом на чорному континентi», - зайшовся вiн голосом спортивного коментатора. «То що там?» - спитав я. «Це ти менi скажи, брате». Андрiй вiдкрив кватирку. «У нас - весна, в Африцi - осiнь, здається,

що так», - сказав я. «Оце й усе? Здається йому». Вiн перегорнув сторiнку журналу.

«Треба або припинити це, або щось змiнювати». Начебто я цього не знав. Авжеж, що треба. «Як?», - спитав я за допомогою одного пiдведеного плеча. «Спочатку треба визначитися, що тобi справдi необхiдно». Добре, коли твiй брат розумiє мову твоїх плечей. «Не знаю», - вiдповiли мої плечi. «А хто має знати?, - продовжував дiалог iз моїми раменами Андрiй. - Слухай, я маю зв'язки в мiнiстерствi закордонних справ та й у посольствi. Вони можуть органiзувати щось на кшталт «вечорниць української культури». А ти ж у нас хто? Видатний виконавець i композитор. Найкращий представник, сказати б, сучасної музичної школи,

не цураєшся i народних традицiй. Тому ти якнайкраще представиш

державу в далекiй Африцi». «Ти це, правда, зможеш влаштувати?», - нарештi вимовив я. «Не мiг би, то й не розпочинав цього патякання.

На вiдмiну вiд тебе й тата, я й мама просто так нiколи нiчого не кажемо».

I це була свята правда.

Ясна рiч, що там я її не зустрiв. Усе летiло шкереберть. Я згадував тi клятi дев'ять годин, коли я вештався у Франкфуртському аеропорту, називаючи себе останнiм бовдуром за те, що завчасно не подбав про

Шенгенську вiзу i через це був прив'язаним до цього летовища. Вiд пахощiв, що ними уласкавлювали всiх довкола «вiльнi вiд податкiв» крамницi та бари, мене нудило. Погано мати такого чутливого носа.

Наша делегацiя потроху напивалася. Я розхвилювався, тому трунок мене спочатку не брав. Але по-дурному для мене поглинання алкоголю все ж не минуло. Останнє, що я пам'ятаю, це веселе та налигане, тому трохи придуркувате, обличчя Генки Майстренка, вiртуоза-скрипаля, що намагався вiдiпрати в горiлцi свою краватку, яку заплямував кавою. «Треба ж не на саложера якогось скидатися, а на пристойного хлопця, в мене все ж таки вища музична освiта», - пояснював нам, так само п'яним, вiн свої дiї. А щоб веселiше було заходитися коло жiночої справи, Генка декламував: «Не ходите дети в Африку гулять, в Африке акулы, в Африке - гориллы, в Африке большие, злые крокодилы». I погрожував комусь. Щирився та замрiяно теревенив: «Чувак, ми митимемо ноги в Iндiйському океанi. В Iндiйському океанi, ти врубаєшся, чувак?»

А її там уже не було. «А нащо вам Алiса? Ви, взагалi, ким будете?», - намагався бути ввiчливим i непричетним чоловiк iз карими, вологими, гарними Мiхалковськими очима. На ньому був бiлий костюм, карколомно бiлого кольору. Такого чистого кольору в природi не бува. Вiн заслiплював. «Мохнатый шмель на душистый хмель, цапля серая в камыши», - несподiвано вирвалося в мене. «Це Ви на що, власне кажучи, натякаєте?», - запитав злий, волоокий чоловiк у бiлому костюмi. «Ви з нею спали», - стверджувально та принизливо випалив я. Мене розвезло вiд чудових африканських вин. «Не вмiєш пити - не пий», - повчально сказав Нiкiта Мiхалков власною персоною (його вуса дивилися

на мене по-царському суворо, вони не схвалювали моєї поведiнки, ще б пак) i швидко щез.

Прийняття вiдбувалося в мерiї. Я вийшов на вулицю, мене хитало

чи то вiд випитого, чи то вiд хвилювання; у спецiальних кошиках, прикручених до стовпiв, гойдалися нiжнi квiти. «Ееее, - сказав я їм. - Це - омана. Стовпи не квiтнуть». Якась петунiя поблажливо зиркнула на мене, скривила свого нiжно-фiолетового писка i закрила очi листочком. Я її дратував. Напевне, вона думала, що я бовдур. Я не вигадав нiчого лiпшого, як показати їй язика. Звiсно, що вона не вiдреагувала. Вона, як Галя, вдавала, що заснула, i все, що я кажу чи роблю, їй до лампочки. Я попрямував до готелю. Точнiше було б сказати - я гадав, що попрямував до готелю. Дуже швидко я второпав, що помилився. Я знав, що менi необхiдно вийти

на набережну, де, власне, красувалися готелi. Набережна - була,

а готелiв - не було. Жодного. На набережнiй гудiв порт. Я злякався.

«Зараз мене вб'ють», - сказав я сам до себе та вичавив

жалюгiдну, нещиру усмiшку. Здивованi чорнi люди дивилися на дурнувату

бiлу людину, що прогулювалася портовими кварталами так запiзно, ввечерi.

Прискiпливо дивилися. Приглядалися. Навряд чи вони думали: «Який ризикований хлопець». Iмовiрнiше - дiйшли слушної думки: «Йолоп». Я кудись не туди зайшов, зараз мене вб'ють. Вирази облич зустрiчних перехожих не залишали менi жодної надiї.

Так, зараз ми тебе вб'ємо, повiдомляли мене вони. Готуйся, диваче. Я їх добре розумiв, так водiй розумiє свiтлофор. Негостиннi перехожi. Я згадав, як у готелi (о, де ти мiй, комфортабельний готелю, схожий на пароплав?) служник сказав менi, щоб я не чiпляв на себе годинника (але ж це був той годинник, якого вона вкрала для мене) та не вдягав шкiряних черевикiв. «Вас iз них витрусять», - радiсно вiдповiв служник на моє обурене запитання «чому Вас обходить мiй гардероб?» О, яку вiн мав рацiю, цей добрий чолов'яга. Втiм, притичина була не в одязi. Притичина була на виду, чи то пак, у ньому - в моєму бiлому, нi, треба сказати вiдверто, трохи сiрому обличчi. Не накидати ж панчоху на голову, волаючи: «Анi руш, це - пограбування», чи маску, зображуючи з себе хороброго Зорро?

Я йшов далi, у спину менi щось кричали. Моторошно. Я не зi смiливцiв. До того ж - фаталiст. Я майже упокорився смертi. Навiщо я живу, як я живу? Кому я потрiбен? Тiєї митi я був переконаний, що - нiкому. Я захлинався вiд жалю до себе, до своєї самотностi. Навiть якщо я комусь потрiбен, то не їй. Їй я не був потрiбен нiколи. I зараз, навiть зараз, вона втекла, вона залишила мене. Помирати тут, у чужiй країнi, iз закордонним паспортом у кишенi, але без неї. За спиною я почув чиїсь швидкi кроки. Але тут я завернув за якийсь рiг i побачив iншу набережну. В цьому мiстi було двi набережнi, паралельнi набережнi. Треба ж так збудувати мiсто? Одна - чорна, портова, тут мешкали, в лiпшому випадку, кораблi. Iнша - бiла. При бiлiй мешкали готелi. Кроки за спиною пришвидшилися. I я, людина, що волала по смерть хвилину тому, майже побiг до рятiвних готелiв. Я летiв наче скажений птах (чи буває сказ у птахiв?). Iз обличчям, червоним вiд сорому. Я не хотiв умирати попри все. Чи завдяки всьому? Я не хотiв умирати. Нi! Хай буде життя. Я хочу жити. Боягуз i нiкчема. Страхополох. У менi жеврiла надiя. Тодi я думав, що зможу з усiм упоратися. Смерть вiдступила, мiй настрiй полiпшився та зачав у менi впевненiсть. Йолоп. Бiлий йолоп. Треба знати, як народжувати та плекати впевненiсть у собi, а з мене був кепський батько.

VII

Сiро-блакитний. Як то казав Гоголь? «Блакитна фарба сiрого кольору», щось таке. Майже такого вiдтiнку, як смуга на правому боцi мого носа. Кажуть, що на смаглявiй шкiрi синцi проявляються не вiдразу. Ха. Але ж це залежить вiд того, як постаратися. Iнакше кажучи, багато чого залежить вiд того, хто тобi його, цього синця, наставив. Його палець влучно пiрнув у пiке на мiй нiс, наче рапiрою (туше?), i вже на його правому боцi починає свою копiтку роботу маленький маляр, непомiтний для людського ока, сумлiнно замальовує мого носа фарбою блакитно-сiрого кольору. Мiй нiс схожий на пiр'я голуба. Сизого голуба. Кольором вiн схожий i на цей вагон у Паризькому метрополiтенi.

Так, я вже в Парижi. Я тут не живу, нi. Тут живе мiй коханець, П'єр. Мiй пекучий бiль. Неврiвноважений французький журналiст. Ми здибалися з ним у Страсбурзi, вiн вдавав, що дуже зацiкавлений доповiддю щодо вiдсоткового спiввiдношення жiнок та чоловiкiв у парламентах країн-членiв Ради Європи. А я позiрно вiрила в його зацiкавленiсть цiєю злободенно-нуденною доповiддю. Кожен iз нас був фахiвцем у тому, щоб як слiд те, що треба, вдавати, i кожен iз нас одразу зрозумiв, iз ким, власне, вiн матиме дiло. I чи матиме взагалi? Як ви бачите, кожен iз нас вирiшив, що з цiєю особою непогано би було зайнятися коханням, придивитися одне до одного й таке iнше. До такого iншого належало те, що П'єр мiг зупинятися в мене, коли прибував до Страсбурга, а я могла залишатися в нього, коли навiдувалася до Парижа. Що ж до П'єра, то вiн завжди пiдкреслював те, що є людиною практичною й ощадною, а житло у Францiї недешеве. Ми ж швендяли до Парижа та Страсбурга часто.

Коли мене не було вдома, П'єр кидав речi в моєї сусiдки Марти. Вона обурювалася, погрожувала викинути їх за дверi, але П'єр анiтрохи не хвилювався за свої манатки, бо був переконаний у своїй надзвичайнiй привабливостi, якiй неможливо протистояти. Але, насправдi, Марта вiд нього млiла. Вiд нього млiли всi. Високий, весь якийсь блискучий, мармуровий. Чорне волосся, очi барви гарячого шоколаду, жвавi, «лiжковi». Американцi про такi говорять: «bed eyes». «Очi, що запрошують у лiжко». Хочеться їх лизнути, аби вiдчути шоколадний, трохи гiркуватий, присмак. П'єр кидав речi, брав телефон, виходив iз дому i, примостившись десь на каналi, заходився обдзвонювати численних приятелiв i приятельок. О, скiльки в нього було приятельок! Марта ж утихомирювалася й хутко телефонувала менi: «Вiн приїхав». Iнтонацiя, з якою вона говорила, була неповторною, таким голосом вона сповiщала лише про новi кофтини, купленi на розпродажу в Нiмеччинi (три однаковi, рiзного кольору, але за цiною однiєї) та про П'єра.

Я вiдчула запах метро. Сумiш запахiв клошарiв, потягiв та смажених

каштанiв. Маленькому, що зазнав теплової обробки, плодовi не вдається перемогти запахiв людини та машин. Так, куди менi краще потрапити? Montparnasse, Saint Michele, Odeon, Chalet, Raspail, Vavin, Trocadero? Втiм, усе це не важливо. Зараз значно важливiше - звiдки, нiж - куди. Вагончик рушив. Чотири вiдкидних стiльчики стукнули по стiнi, наче повiдомили про антракт в Оперi. Заходять - виходять. Виходять - заходять. У великих мiстах завжди мешкає занадто багато людей. Коли б людей було менше, мiста б мали приємнiший вигляд. Бiльше смажених каштанiв - менше людей, i все буде добре. Треба пiдсунути це гасло командi Ле Пена.

У мене величезна торба. Коли я сiла й поставила її собi на колiна, то стала скидатися на гральну карту з мультиплiкацiйних фiльмiв про Алiсу. Голова, прилаштована на великому прямокутниковi. Скуйовджене волосся. Нiякої зачiски, парижанки не схвалюють, коли ти не маєш зачiски, крiм прямого розплетеного волосся за умови, що ти молода, тому - дурна. У Парижi дощ. Небо плаче, i плювати йому на те, що своїм сумним виглядом псує настрiй багатьом людям. Людям, що йдуть у справах, що повертаються зi справ. Людям, якi цокають пiдборами по бруковi. Людям, що, зцiпивши зуби, простують по соцiальну допомогу. Людям, що виглядають на чужi гаманцi. Людям, що пiдтримують ультра-правих. Людям, що вирiзають тих, хто не визначився. Людям, що поспiшають за щастям. Людям, що полюють на синього птаха.

Знову цi вiршi. Вкотре я сiдаю на цiй станцiї в котрийсь iз сiро-блакитних вагончикiв, i мої очi наштовхуються на цi вiршi. Написав їх, мабуть, якийсь розумник. Дуже дрiбно пiдписано, хто саме. Хто ж цей герой, що ночей не досипав, аби його вiршами було прикрашено вагончик потяга в метрополiтенi? А може, навпаки, помер би вдруге, коли б дiзнався, де саме знайшли мiсце його улюбленим вiршам. Цiлком можливо, що вiршi взагалi не пiдписано. Iз французiв - станеться. Вони неабияк пишаються своєю культурою. Може, з самого першого рядка кожен пересiчний i - авжеж, що - освiчений француз, а також iноземець, раз уже занесло його до Парижа, має впiзнати автора i пройнятися духом пiднесених вiршiв. Не помiчаючи того, й собi буркочу: «I Всевишнiй вiтром нас попередив…», - очi зупиняються на рядку, надряпаному дещо сучаснiшим розумником: «Iдiть усi в дупу, лайно».

Молодий араб сидить навпроти мене. У в'язанiй шапочцi. Шапочка на ньому - наче з мого дитинства. А можливо, такi шапочки носили i в його дитинствi, але я не знаю, яким воно було, його дитинство, добре, що я ще пам'ятаю своє. У нього тонкий, вигнутий нiс i сiрi очi, неймовiрнi для араба великi сiрi очi, схожi на мої. Вiн мене чує. О, виявляється, вiн мене чує. Вiн подає менi знак. От уже не пам'ятаю, що це означає. Чи знак пацифiстiв, чи «пiшли потрахаємося, крихiтко». Це два вельми схожих один на одного знаки, менi колись пояснювали рiзницю. Я показую йому якусь комбiнацiю. Скрученi пальцi. Про всяк випадок. Вiн насмiшкувато вiдвертається вiд мене. Сподiваюся, що в цiй забутiй сонцем мiсцевостi мiй жест не означає нiякої фарбованої в расову ненависть штуки. Я ж бо категорично проти расизму. В мене расизм не пройде. Я працюю в Радi Європи. Там усi проти расизму. Принаймнi так написано в кожнiй їхнiй розумнiй брошурi.

Поруч зi мною сидить утомлений чоловiк. Доглянутий та втомлений чоловiк, нестерпно схожий на мого приятеля Жермена, коли той перебере з вечора червоного винця. Вiн так само мене чує. Виявляється, вони, люди, якi сидять поруч у метро, дослухаються до чужого буркотiння. Дивно. Зазвичай я боюся дивитися на людей у метро. Адже це не люди, це - тiла. Люди десь в iншому мiсцi, придивiться до облич пасажирiв. Це - вiдстороненi обличчя. Тiла їхнi сидять, а люди мандрують, лаються з iншими людьми, домагаються для себе пiдвищення заробiтної платнi, шукають аргументiв щодо своєї несхвальної поведiнки, вигадують причини запiзнення на роботу, копають картоплю, лупцюють дiточок, хтось замислює вбивство. Дехто мандрує рядками книжок i грається зi словами для кросвордiв. Усi є, всi на мiсцi, але нiкого нема. Ти їдеш iз тiлесними оболонками, хiба не жахливо? Зiзнайтеся - жахливо. А так само зiзнайтеся, що ви самi поводитеся так само. Але тут мене чують. Не все втрачено в цьому Всесвiтi. Мене переповнює почуття гордощiв за французьких користувачiв метрополiтену.

«Усе втрачено в цьому Всесвiтi, - довiрливо каже псевдо-Жермен до мене. - Менi сьогоднi вранцi подали розiгрiтого круасана!

Ви тiльки подумайте, мадемуазель, вони його грiли. I пiсля цього думають, що я їм iз задоволенням викладу традицiйнi чайовi? А вони, хочу наголосити, чималi. Лише мої чайовi заслуговують на те, щоб менi подавали свiжий, щойно випечений круасан». Вiн завершив свою промову. Я меланхолiйно вiдкриваю торбу, розгублено киваю, виймаю книгу. Псевдо-Жермен додає: «Правда, нещодавно я був вимушений переїхати до кепського кварталу». Помовчав. «Тимчасовi труднощi, мадемуазель». Я з розумiнням киваю й вiдкриваю книгу. Кому ж невтямки «тимчасовi труднощi», та вони в усiх є. Клятi тимчасовi труднощi, кляте тимчасове життя.

Я читаю Кортасара. Якесь його оповiдання якраз про метро. Про одного дивака, що обирав дiвчину в метро i спостерiгав: збiгаються чи нi їхнi маршрути. Якщо не збiгалися, вiн продовжував гру, але з iншою дiвчиною. А якщо збiгалися, то я вже не знаю, що було. Кортасар так само не знає, це, я так гадаю, тому, що вiн про це не написав. Узагалi-то нецiкаво для лiтератора, коли щось збiгається. Якось не по-лiтературному. Замало почуттiв. Той кортасарiвський герой давав iм'я дiвчинi, котра його цiкавила, та її вiдображенню у вiкнi. Зовсiм рiзнi iмена. Наприклад, Ана та Марґiт. Вiдтак я читаю про Ану, читаю й про Марґiт, про кортасарiвського героя (куди ж без нього), про те, як вiн дивиться на Ану, як вiн дивиться на Марґiт, i раптом чую: «Як можна познайомитися в метро? Тут усi заклопотанi чим завгодно, але не спробами зав'язати приємне та довготривале знайомство». В мене потiють руки. Кортасар - письменник неспроста.

Колись я сказала П'єровi, що Кортасар - певною мiрою Булгаков. П'єр страшенно розлютився. Гадаю, що який-небудь iнший затятий прихильник творчостi Кортасара ще бiльше розлютився б. П'єр принаймнi захоплювався росiйською прозою. Чи вдавав, що захоплювався. П'єр любить i вмiє вдавати, що вiн чимось чи кимось захоплюється. Це неабияк йому допомагає, з огляду на те, який спосiб життя вiн провадить. Розпусне створiння iз завжди готовим до вивчення тiлесних територiй язиком. «Ти надзвичайно скута, - сказав менi вiн. - Ви, слов'яни майже всi надзвичайно скутi i зовсiм не тямите на сексi». Мене це приголомшило. «Я - скута? Я не тямлю на сексi?», - кричала я, гола, насичена ним, розпластана на килимi.

«Ти дуже скута. У тебе всюди стоять перепони. Ти можеш наполягати на тiм, що це не так, але за тебе говорить твоє тiло, воно тебе зраджує». Вiн мацав моє тiло i спостерiгав за мною. П'єр навiть не знущався, нi, вiн читав лекцiю. П'єр обожнював читати лекцiї. «Ви, слов'яни, постiйно теревените про свiй дух, про вашу видатну неповторну духовнiсть, але зовсiм не знаєте, не розумiєте та соромитеся свого тiла. А хто не соромиться, той щасливий iдiот, який не знає, що такого тiла слiд було б трохи й посоромитися». «А ви не такi? - огризалася я. - Ви зовсiм не такi, вiртуознi коханцi, безсоромнi, досконалi?» «О, ти бачиш? Завелася? Це ж не ти говориш, це в тобi говорить образа. Ти почала узагальнювати. А ще ви не хочете вчитися, бо певнi, що хто-хто,

а ви - точно вченi. Найбiльш читаюча нацiя. Хай йому всячина!» «Ти перший почав узагальнювати», - не скоряюся я. Вiн не чує, вiн заглибився в моє, на його погляд, цнотливе та сором'язливе тiло, яке, прецiнь повсякчас, завжди готове прийняти його згiдно з законами слов'янської гостинностi. «Зваж на те, що жива душа та мертве тiло в небiжчика, тобто людина вже мертва, нерухома, душа ж її вiдлетiла, якщо такий стан. А ось живе тiло та мертва душа можуть бути в живої людини, i вона вiдчуватиме радiсть i бiль».

Ледь вiдсапавшись, я починаю знову. «Ви геть не вмiєте товаришувати». «Та невже?», - зухвало питається П'єр, вiн - невгамовний чи то вiд природи, чи то вiд наркотикiв, якi постiйно вживає. От i зараз скручує собi цигарку з травичкою, менi

не пропонує. Нащо? Його очi починають ґвалтувати мене, я втомлена. «Тiльки ви можете запросити на день народження купу людей, виставити їм пляшку дешевого червоного вина та один на всiх пакет чiпсiв». «А ти чого - мене вiтати чи жерти - сюди припхалася?» Тепер уже огризається П'єр. «Ти швидко втомлюєшся вiд кохання, але нiколи не знемагаєш вiд балачок. Ви всi такi. Духовнiсть! Над усе - духовне спiлкування». П'єр поводиться нестерпно. «Як у вас казали? Любов, комсомол i весна. Чи може таке лайно бути нормальним гаслом молодi?» «Авжеж. Пристойнiше оте ваше. Секс, наркотики, рок-н-рол, так?» П'єр скручує рогаликом морду. «Це вигадали американцi. Ще раз порiвняєш чи сплутаєш мене з американцями, то я тебе вдарю, так i знай». У нього смiшний i дуже сексуальний нiс. «Iнколи менi здається, що ти мене ненавидиш», - тихо кажу я. Менi подобається його шкiра, менi подобається торкатися його. П'єр скидається на здивованого. «Ненавиджу?» Я розумiю правомiрнiсть його здивування, чудово розумiю, що вiн мене не ненавидить, ненавидiти можна лише того, кого кохаєш. Я усвiдомлюю, що з нас закохана радше я, приголомшена ним, його тiлом. Вiн має рацiю, вiн може бути розлюченим, але ненависть - не про нього, не стосовно до мене.

«Бачиш, ось сидить вона. Iталiйка. Ось вона, ця сеньйорита, посiла наше французьке сидiння й так само захапує наших французьких чоловiкiв. Iз цим щось потрiбно робити, Марiєт. Треба писати, турбувати мерiю, уряд, журналiстiв. Це типова соцiальна проблема. Нагальна для всiх французьких жiнок, до речi, французькi жiнки - активнi виборцi, вони мають бути свiдомими цього та ставитися до наших проблем чуйно. Через таких, як вона, в тебе немає принадного хлопця i протягом усiх вихiдних ти безвилазно стирчиш пiд ковдрою у своїй кiмнатi», - продовжує говорити лiтня жiнка, доглянута, струнка, впевнена, до iншої - молодої, неохайної студентки у брезентових незграбних штанях та з брезентовим виразом на обличчi. Менi чимраз вiдчутнiше болить правий бiк носа. Я годую його лiтерами мiстичного Кортасара, свiй розум - спогадами про П'єра та нашi лайки, але прислухаюся до них. Спостерiгаю за їхньою парою, що висне надi мною, встромивши руки в шкiрянi, прикрученi до поруччя, собачi нашийники для людських рук.

Маман, що знай базiкає, а це - саме маман, iз тих парижанок,

що чогось досягли у цьому життi. Волосся пiдстрижене пiд «боб»,

по плечi. Воно блищить. Пальто кольору знаного швейцарського молочного

шоколаду. Карi побiгущi очi. Трохи завузькi, що свiдчить про домiшки

схiдної кровi. Хай як смiшно, але в маман - типова iталiйська

фiгура. Широкi стегна, довга талiя, вгодованi гарнi нiжки з широкою

щиколоткою. I типовий, трохи задовгий, iталiйськiй нiс. Я б нарекла

її - Сюзеттою. Або Сусанною. Хоча iм'я Валентина їй

чудово пасує, але я розумiю, що це утопiя з мого боку - сподiватися,

що цей кусень французького снобiзму в молочно-шоколадному пальтi звуть

Валентиною. Донька до неї нiяк не звертається. Нi «мамо»,

нi на ймення, нiяк. Я її розумiю, бiдна дитина. Донька зовсiм

не схожа на матiр, напевно, страждає з цього приводу. Вона крихкотiла,

з поганою шкiрою, якимись пiдлiтковими висипами, запаленнями, в неї

брудне довге волосся невизначеного кольору. Радше - свiтле,

нiж темне. Вона мовчить, тiльки вряди-годи я бачу, як здригаються

її плечi пiд прошитою квадратиками курткою барви схибнутих

папужок. Вона дуже молода. Навiть - юна.

Мене часто приймають за iталiйку. За пiвнiчну iталiйку. Все ж сiро-зеленi очi, якi здаються то блакитними, то сiрими, не дають змоги приймати мене за пiвденну iталiйку. Крiм того, моя шкiра дещо свiтлiша, нiж у пiвденних iталiйцiв, i волосся не аж так насичено каштанове. Взагалi я не маю нiчого проти. Вважають за iталiйку - добре, хай. Для цих людей насправдi немає жодної рiзницi, хто я така. Окрiм однiєї. Одна рiзниця таки є. Я не француженка. Це ясно, як Божий день, дарма що сьогоднiшнiй - вiдразливо похмурий. У Всесвiтi нема ясностi.

Звiсна рiч, що лаятися в метро - типова картина для Києва

в години пiк, особливо коли заходять натовпи зi станцiї «Петрiвка», але тут, у Парижi, це не досить типово. Типовiше - канючити грошей, начебто втiкачi, саме начебто, бо насправдi бути тут утiкачем тоскно, вже лiпше жебрати, яко тi втiкачi, а самому бути, наприклад, безробiтним театральним генiєм. Типовiше - обходити вагони зi скрипкою та гармошкою. Розтягуючи гармошку та губи в усмiшцi, виконувати пiснi про калинку, малинку, решту корисних ягiд-фруктiв. Чи затягти в'язничного шансону, щоб були кохання, смерть за зраду тощо, чи жвавої єврейської пiснi, пiдiгруючи собi на скрипцi, що стогне пiд вправним смичком. Скрипка не грає без смичка. Так само очi жiнки не грають, коли в неї немає коханця.

Сперечатися у вагонi метро - остання справа. Безперечно. Але справа полягала в тому, що саме сьогоднi «вкрадений такими, як я» французький чоловiк, котрий за правом народження, походження, згiдно з усiма правилами таємничого, так i не второпаного мною свердлика i вiдповiдно до всiх граматичних правил, мусив належати Сюзет Марiєт, одним влучним ударом свого натренованого професiйним друкуванням пальця пофарбував мого носа в колiр бридкого вагончика метро. Блакитно-сiрий. Сiро-блакитний. Ближче до вечора - сутiнково-фiолетовий. Як це романтично. Саме тому моя торба впала на брудну пiдлогу. Саме тому на торбу впав Кортасар в оповiданнях. Упали кортасарiвський герой, Ана та Марґiт. I вагончик того, кортасарiвського метро, так само впав. Саме тому я пiдвелася й зачала верещати пристойною для пiвнiчної iталiйки французькою мовою.

Я говорила про те, що краще свої вихiднi проводити у власному лiжку, пiд ковдрою кольору зомлiлого сонця, у власнiй облаштованiй квартирi. Їсти свiжi, а не розiгрiтi (так-так, не розiгрiтi нi в якому разi) круасани, пити свiжу запашну каву. Це набагато краще, нiж їхати в метро з розбитим носом, носом, якого тобi розбив той самий «украдений тобою французький чоловiк». До речi, ви знаєте, чому вiн менi його розквасив? Менi здається, що про це ми ще не говорили. А слiд було б, але дарма, ще є час. Ви ж зараз не виходите? Добре. Вiн спитав, чи не хочу я бути Богом, i щоб увесь свiт менi пританцьовував. Геть усi люди. «Алiсо, ти б хотiла, щоб тобi пританцьовував увесь свiт?» «Нi, я не люблю, коли в мене хтось стоїть за спиною. Хтось дмухає менi у спину. А тут - цiлий свiт? Цiлий свiт дмухатиме i рухатиметься в мене за спиною? Менi навiть уявити це страшно, П'єре. Мене нудить вiд однiєї думки про це». «Та що з тобою коїться, га? Що з тобою? Ти це менi на зло кажеш, мстишся за ту хтиву мулатку?» Я гiрко заплакала тодi, знаєте, дуже гiрко. I потiм, пiсля моїх слiз, роздратований через те, що я не пiдтримала його iдеї щодо всесвiтнього пританцьовування за спиною однiєї людини, його дзьоб-лелека знайшов мого носа-жабеня. Французи обожнюють жабенят, чи не так? У вас навiть меморiали їм ставлять.

Краще дивитися на самотi телевiзор, вдихаючи аромат яблучної здоби, нiж вдихати аромати клошарiв i розмiрковувати: чому смаженi каштани все нiяк не здолають жахливого смороду людських нечистот?

Та це ще не все, чого вирячилися на мене? Це ще не все. А коли ти намагаєшся вiдволiктися чимось натхненним (примiром, отими вiршами, що їх можна побачити на стiнi), навiть Всевишнiй, до того ж - вiтром, попереджає тебе, називає тебе лайном та посилає тебе в дупу. Арабський хлопець пропонує тобi трахнутися задурно чи закликає вiдмовитися вiд вiйни. А ще один чужий французький чоловiк скаржиться, що в нього тимчасовi труднощi (а в кого в наш час немає тимчасових труднощiв?) та що йому приносять (нi, ви тiльки-но вдумайтеся) розiгрiтi круасани замiсть свiжоспечених, що робить його ранок зiпсованим, яке нестерпне нахабство. I нарештi, щоб потiм, коли ти здiйснюєш спробу знайти спокiй та вiдповiдь у рядках Кортасара (це такий вiдомий латиноамериканський письменник, якщо ви не в курсi, до речi, в цьому ось оповiданнi вiн пише про ваше остогидле паризьке метро та остогидлi паризькi знайомства), на тебе навалюються якiсь незнайомi тобi Сюзет i Марiєт (я не помилилася, нi?), у котрих ти (це ж треба!) вкрала того-таки французького чоловiка, який розчавив тобi носа. До речi, я забулась, а я вам розповiдала, за що вiн мене вдарив?

Сюзет дрiбно киває. Авжеж, що я все це їй розповiдала. Їй вiд мене трохи зле. Її пiдборiддя нагадує менi галочку на дiлових календарях П'єра. У нього це називається - «склеротичка». Ненавиджу. Вона спритно хапає мене за руку. «Не хвилюйся, бiдна дiвчинко, - каже вона жахливою iталiйською. Треба уважно дослухатися, бо важко щось второпати. - Завтра обов'язково буде чудовий день». Ти бач, яка вона впевнена, чудовий день у неї буде, псевдо-Жермен з нею б не погодився, але вiн десь непомiтно вийшов. Її голос нагадує голос кiношних психотерапевтiв. А надто, голоси акторiв, що грають психотерапевтiв. Iз американських фiльмiв: «Волiєте поговорити про це?» Зараз вона витягне дорогу батистову хустку, прикрашену шовковими iнiцiалами, та спробує витерти обличчя «бiднiй дiвчинцi». Це вже - дзуськи. «Чорт би вас усiх забрав. Гамузом. Усiх», - тоскно кажу я. Акторка втомилася. Вона виголосила запальний монолог. агресивний та довгий. Глядач упрiв. А вона втомилася. «Ти втомлюєшся вiд кохання, але нiколи не знемагаєш вiд балачок». Я втомилася, П'єре. З кривою посмiшкою роблю пальцями «козу» якомусь цiкавому молодиковi в карамельнiй сорочцi з воланами. Вiн лякається мене. От французьке гальмо. «Тшорт? Ти - ля рус?» Сюзет зараз поглине власна посмiшка, зараз посмiшка вилiзе за межi маленького злостивого обличчя Сюзет. У неї змiнюється обличчя, її пiдборiддя вже не нагадує менi галочку

на дiловому календарi П'єра.

Так, я - росiянка. Добре, що мене зараз не чує мiй батько,

бо вбив би. Я не маю сил утовкмачувати цiй Сюзет, що я - українка. Це ще на добрi пiвгодини непотрiбних менi розмов та пояснень. Може, ще вона попросить намалювати мапу на куртцi Марiєт. «Вiн б'є тебе, бiдна дiвчинко, в тебе немає вiзи?» Фiг вам. Не подарую їй таких радощiв, вiза в мене є, до того ж - рiчна. А вiн мене колотить, так. Можна би було оминути це замовчуванням, але частину я вже розповiла. Про побиття та П'єра. Може, нагадати їй росiйське прислiв'я (уявляю собi, як витягнеться її пика, так, росiйськi прислiв'я кого завгодно приголомшать) «Б'є - значить, любить»? Та нi, не буду.

О, непогана iдея. Може, написати на П'єра скаргу в найкращих традицiях дружин радянських партiйних ватажкiв? «Доброго дня, головний редакторе «Женераль Триб'юн», пане Шанталю. Шановний мосьє, звертаюся до вас по допомогу. Iз вiдчайдушним схiдноєвропейським криком по допомогу! Я - бiдна схiдноєвропейська дiвчинка, безправна, тиха, як скошена трава, i мене iнодi б'є ваш провiдний спiвробiтник П'єр Франж'є (фотокартку, на якiй я - з набитим носом у всiй його красi та забарвленнi, додаю. Ще можна загiпсувати вухо, домалювати синцi пiд очима та поставити скоби. Наче менi вибито щелепу). Вiн соромить високе звання французького мосьє, галантного до дам, безжального до ворогiв, готового померти за добробут Францiї. Прошу вжити рiшучих дiй та доповiсти про їхню ефективнiсть безпосередньо менi. Але будьте обачним, мосьє, П'єр Франж'є - небезпечний чолов'яга. Чули б ви, що вiн кожного вечора каже про вас. Менi соромно згадувати, мосьє. Поспiшайте, бо вiн мене вб'є, i моя невинна схiдноєвропейська кров буде на ваших чистих французьких руках. Сподiваюся на ваше незаплямоване сумлiння. З повагою та найкращими побажаннями.» (Наприкiнцi ще додати куплет iз «Марсельєзи».)

Але я вiдволiклася. Виявляється, що мадам звуть Нiколь (майже - Сюзет, теж менi- Нiколь). Мадам займається питаннями ґендерної полiтики. Мадам опiкується курсами для «бiдних схiдноєвропейських дiвчаток», що приїхали по чужих французьких чоловiкiв та чуже французьке щастя. Вона турботливо питається, чи знаю я щось про ґендерну полiтику та жахливе становище жiнок у Схiднiй Європi? Менi зовсiм не хочеться її засмучувати, зовсiм. У неї таке чудове пальто, такого непоширеного для французьких пальт кольору. I сама вона не таке вже й стерво. Очi її доньки сумнi

й виразнi. От ким треба бути, щоб повiдомити таку жiнку про «приємну» новину, що я працюю в Радi Європи, до того ж саме в цьому напрямi, тому (це вже, як два пальцi об асфальт) дещо знаю про ґендерну полiтику? До того ж усi в Радi Європи дещо знають про це. Таке

вже написано в наших буклетах. «All different, all equal», - це вже точно, як той казав, базару нема.

Тому я їй кажу, мовляв, щось таке чула. Краєчком вуха.

Еге. Вона задоволена, аякже! Вона впевнена, що я чорта з два даю собi раду в ґендернiй полiтицi. Я бачу, що вона хоче сказати чи зробити менi щось приємне. Зi свого боку вона зiзнається, що в неї неприязне ставлення до iталiйок, через те, що в дитинствi її постiйно зачiпала iталiйська кузина. Я посмiхаюся з розумiнням. Така мудра схiдноєвропейська усмiшка, сказати б, вистраждана в боротьбi зi злиднями усмiшка. Вона протягує менi вiзитiвку. Я з необхiдною в таких випадках щирою подякою ховаю її в кишенi моєї величезної торби. Торбу, Кортасара в оповiданнях, кортасарiвського героя, Ану та Марґiт пiдняла Марiєт, поки ми з її мамою запiзнавалися. Добра дiвчинка. Я вирiшую, що менi час виходити. Менi варто спiймати таксi, поїхати до Етьєна, вiн - єдиний мiй знайомий парижанин, у котрого не виникне подиву щодо моєї раптової появи в його хатi. Iз Нiколь-Сюзет ми прощаємося майже подругами. Може, прикластися до її руки? Нi, мабуть, це все ж занадто. Ми - жiнки, що порозумiлися.

Менi пробачено викрадення чужих французьких чоловiкiв. Нiколь - добра, їй для мене одного збоченця не шкода, до того ж iз такими нестриманими руками. «Хай краще таких, як вона, б'є», - сама собi думає добра Нiколь, вона гладить доньку по волоссю. Я бачу, що Марiєт це не до вподоби. Пiдморгую їй. Вона кривиться, показуючи на матiр. Я роблю гримаску: «А що поробиш? Усi вони такi, в тебе ще не найгiрша». Марiєт мовчки погоджується, що не найгiрша. Я йду з подарунками, менi подарували вiзитiвку та стислий виклад лекцiї про права «бiдних схiдноєвропейських дiвчат», а це - краще, нiж розiгрiтий круасан псевдо-Жермена, якого йому, бiдасi, запропонували вранцi.

Я не хотiла бути Богом. За це менi розбили носа. А потiм Всевишнiй,

як ви пам'ятаєте, вiтром мене застерiг: iди в дупу. Нервовим пiдлiтковим почерком застерiг Всевишнiй. Це - сьогоднi. А завтра, як сказала Нiколь (а Нiколь не будь-хто, Нiколь це - огого, людина, що переймається горем схiдноєвропейських дiвчат, просто вариться в цьому горi, то хто, як не вона, - точно знає?), завтра все буде iнакше. Навiть для псевдо-Жермена, котрому нарештi подадуть свiжого, пухкого круасана. Шкода, що я цього не побачу. Тому що завтра я ще встигну це влаштувати, в мене лiтак. Лiтак, що миттєво домчить мене на Батькiвщину. Залишилася одна маленька справа. Дрiбничка. Купити за кiлька франкiв конверта, марку («Так, мадам, у межах Парижа»). Написати кляузу головному редакторовi газети П'єра. Ця худобина надто переймається своєю кар'єрою. Досить, попрацював - i досить. Пора на спочинок. Адже вiн так ненавидить спокiй.

VIII

Батько дуже рiдко про щось мене просить. Батько патологiчно не любить когось про щось просити, але тут вiн зателефонував. «Ти можеш пiд'їхати до дядька Василя та забрати статую для моєї постановки?» «Статую?» «Так, вона не дуже велика, я сподiваюся. Ти ж на машинi?» Батько нiяковiє, йому тяжко просити. «Та все нормально, - кажу йому я. - Заберу, нема питань». Батько забуває спитати, як життя, забуває подякувати, вiн намагається швидше здихатися неприємної речi: про щось просити власного сина.

Дядько Василь - давнiй батькiв приятель. Не можу сказати, що в них теплi стосунки, але досить щирi. Василь уже втретє одружений, його дружина - в'єтнамка, вчилася тут на лiкарку, освiти не здобула, але здобула Василя. Її звуть Юн. Усi кличуть її Юною чи Джуною, а моя мати зве її Юлька. Вона схожа на тюльпан. Трикутне личко на тонкому тiлi, як квiтка на стеблинi. У них є дитина, себто у Василя дiтей багато. Вiн навiть не пам'ятає точної кiлькостi, взагалi не любить говорити про дiтей. Але спiльна дитина в них одна: Лiля. Лiля - викапана Юн, нiчого спiльного з Василем, таке собi в'єтнамське дiвча, що торгує спортивними штанями на ринку, але говорить вона українською. Якось Лiлю вiдправили вперше до батькiв її матерi, в Сайгон. Пам'ятаю, що ми якраз щось святкували, коли подзвонила Лiля, як зараз пам'ятаю її слова: «Мамо, батьку, забирайте мене хутчiше, вони мене годують отрутою. Я тут помру. Мамо, я хочу сала та чорного хлiба». Ми довго з цього реготали. «Сала та чорного хлiба».

Дядько Василь був похмурий. «У мене отит, швидко заходь, бо протягне», - повiдомив вiн, однiєю рукою втягуючи мене в квартиру. Дядько Василь зовнi нагадує героя українського епосу Котигорошка. Величезний, кремезний, руки, як ноги, ноги, як стовбури. «Ти просто так припхався чи по статую?» Ви слушно зауважили, ввiчливiсть - не притаманна дядьковi Василевi риса. «По статую, - кидаю я. - Але в мене з собою дещо є». Я витягаю пляшку «Медової з перцем». «Вам потрiбно лiкуватися, дядю Васю». «А що, мiсткiстю 0,7 не було?» Василь бере пляшку, вона зникає в його руцi. Вiн хоче мене шпигонути, але я, буцiмто не розчув, натомiсть кажу йому: «Нема за що. Прошу». Вiн гмикає. Ми проходимо до майстернi. Всюди валяються шматки гiпсу, куснi мармуру, бронза, стiни пiдпирають металевi листи. У центрi стоїть щось кругле. «Бери», - каже дядько Василь. Вiн задоволений, рука пiдпирає пiдборiддя, дядько Василь прощається зi своїм шедевром.

Я пiдходжу ближче. Кругле, кремезне, формою нагадує… Стривайте.

За формою воно - i в руки не бери - дуже нагадує товстий зад. Цiкаво, що за п'єсу ставить батько, про що вона, якщо для п'єси потрiбна така декорацiя? Я непомiтно кидаю оком на Василя. Вiн мовчки дивиться на свiй «зад», тобто не на свiй, а на скульптуру. Менi кортить спитати його, що це. Я знаю, незручно питати у митця, що саме вiн створив. «Який достовiрний у Вас вийшов ведмiдь, - колись сказали моєму братовi Андрiю. - Вельми виразний, вельми». «Це - собака», - злiсно вiдповiв Андрiй. Але моє кортiння, як досвiдчений альпiнiст, уже пiдiймається моїми ребрами, наче по драбинi, пiдтягується та дiстається моєї горлянки, я намагаюся скинути його вниз ковтками, але нiчого не виходить. Пiзно. «Дядьку Васю, а хiба це не зад?» Усе, я це спитав. «Це - символ», - досить сумирно вiдповiдає Василь. Але я вже не можу вгамуватися. «Дядю Василю, символ чого?» «У мене отит, а ти змушуєш мене напружувати вуха, слухати нiсенiтницю, вже дорослий, сам маєш знати». Дядько Василь показує менi, що авдiєнцiю закiнчено. «До побачення», - чемно кажу я i вшиваюся геть.

На задньому сидiннi мого авта всiвся «зад». Мовчазний, величний, блискучий. Я вмостив його якомога зручнiше. Цiкаво, порожнявий вiн чи заповнений? Я стукаю i прислухаюся, незрозумiло. Вiн важкий. Батько з задоволенням роздивляється «зад». У батька прекрасний настрiй, вiн жартує, по-дружньому торкається мене, вiн цiлковито втiшений. Укотре я помiчаю, яке в нього чудове густе волосся, вiн сивий, засмаглий, через це його очi здаються майже бiлими, з першого погляду таке спiввiдношення кольорiв вiдлякує, а потiм притягує. Ми з ним надзвичайно схожi, i менi це до душi. Я радiсно констатую, що не гладшатиму, що не буду лисим, бо вiд батька менi перейшли приязнi риси. Батько голоп'ятий у зiм'ятих блакитних джинсах, але чистий i хрусткий, наче грудневий снiг. Його бiлий лабрадор Ланс визирає з кухнi, всмiхнена морда, до мене вiн не пiдходить, мабуть, щось є в мисцi, їжа для Ланса - святе, але менi вiн радiє, я чую удари його пружного хвоста по шпалерах.

«А про що п'єса?», - питаю батька, зручно вмощуючись за столом на його маленькiй кухнi. Сiдаю по турецькому - моя улюблена поза на будь-якому табуретi. Ланс тицяється в мої колiна мордою, висловлює свою до мене прихильнiсть, а сам винюхує, наче непомiтно, чи є щось смачненьке на столi. А нiчого немає, вiн прибирає трохи невдоволену пику, на згадку про себе залишивши менi слину на джинсах. Проте з кухнi не йде, чекає на несподiвану собачу радiсть. Ми сидимо в батьковiй оселi, а в нього є окрема оселя, бiльшiсть часу вiн живе саме тут, а не з мамою в нашiй комфортабельнiй квартирi. Його квартира розташована неподалiк театру. Одна велика кiмната, вiкно на всю стiну, свiтло затоплює примiщення, у свiтлi танцює пил. У кутку лежить широкий матрац кольору пряженого молока, насправдi це - лiжко, батько привiз його зi Швецiї, якiсна продукцiя мережi «IКЕА». Решта - чистий простiр, до однiєї стiни прикручено станок, у цiй кiмнатi батько проводить репетицiї зi студентами та акторами.

Кухнею линуть пахощi корицi та кави. Я обожнюю цей запах, запах улюбленої батькiвської кави. Батько одночасно меле кавовi зерна та пластiвцi корицi, потiм заварює. Бiльше нiхто не готує такої кави. Я спробував робити так само, але в мене не виходить. «У всьому важливi пропорцiї», - каже на це батько. Батько називає квартиру «моя схованка», вiн тут ховається вiд родинних обов'язкiв. «Менi здається, що ти переселився сюди, а будь яка схованка, в яку ти повертаєшся постiйно, незабаром стає житлом i втрачає таємничий смак криївки, мiсця, де ти сам себе приховуєш, ти не згоден?», - питаю в нього. «Менi тут добре», - меланхолiйно вiдповiдає батько.

Батько насолоджується кавою, тому не вiдразу на мене реагує. Кава не вiдпускає його. Його не вiдпускає квартира схованка. «П'єса. Про що п'єса, питаєш? Про самотнiсть. Так, вона про самотнiсть, про те, що людина може бути самотньою навiть тодi, а може, якраз тодi, коли всi iншi думають, що бiля неї дуже багато людей. Багато людей, але немає потрiбної людини поруч». «Цiкаво, - зауважую я. - А навiщо дядько Василь зробив тобi як декорацiю цей зад?» «Який зад?», - питає батько. Вiн не розумiє мене, я це бачу. «Цей», - хитаю головою в бiк кiмнати, де на батьковому лiжку матрацi вiдпочиває «зад».

«А, це зад?» Батько хутко здiймається i бiжить до кiмнати. Повертається. «Не вигадуй. Це не зад. Це має символiзувати друга самотньої людини». «Це - зад, - уперто тверджу я. - Жiночий зад. Великої жiнки. Навiщо самотнiй людинi товаришувати iз задом?» Батько замислюється. «А як ти пояснював дядьковi Василю, що, власне, тобi потрiбно?» «Ну як…».- Батько прикушує нижню губу, i я розумiю, що дядьковi Василю вiн чогось наплiв. Так каже мати. «Я сказав, що менi потрiбно щось велике, незграбне, байдуже. Ееее… водночас щось мiцне, може, надiйне, що не зрадить, нерухоме…» - Батько старанно згадує, як саме вiн висловився. Але менi й цього цiлком досить. Самотнiй чоловiк повiрятиме свої таємницi задовi, дуже сучасно, що й казати, як кажуть на телебаченнi - «такi реалiї сьогодення», реалiї - фекалiї, це саме вони й є. «А, тодi зрозумiв, - кажу я. - Можна ще кави?» Батько радий, що я закiнчив тему iз задом. «Мий чашку та джезву», - каже вiн менi.

Тут добре. Затишно. Грає притишена музика, ледь чутний голос щось муркоче, начебто хтось обережно йде килимом у вовняних шкарпетках, це Олег Мiтяєв, вiн знову наспiвує про лiто, батько ладен слухати його все своє життя, музика настiльки тиха, що я навiть не можу збагнути, звiдки вона лунає. Я терпiти не можу бардiвської творчостi, хоча Мiтяєва деякi барди не визнають за свого. Для мене вiн - бард, типова авторська пiсня. Гiтара жовта, «как здорово, что все мы тут сегодня собрались». Iнша маячня. «Солнышко лесное». А, хай тобi, вiдверто кажучи. Але голос Мiтяєва пасує оселi батька, та й самому батьковi. У батька дуже затишно, вiн дуже комфортна людина, вiн умiє слухати, в розмовi не вiдволiкається, вiн ладен слухати тебе до ранку. Єдине що, iнколи вiн тебе зовсiм не чує, незрозумiло, про що вiн думає чи мрiє, його погляд вiдсутнiй, це може помiтити тiльки той, хто добре знає батька, рештi вiн завжди здаватиметься уважним. «Ти можеш зробити менi

ще одну послугу?», - раптово питає батько. Вiн вириває мене з обiймiв думок про нього. «Залюбки, - вiдповiдаю я. - Ще одна кава, i я повнiстю твiй».

Батько нервово посмiхається. «Бачиш, у мене є один студент. Талановита дитина, майже - генiй. Вiн зараз вовтузиться iз власною постановкою Овода. Його i грає. Йому потрiбна музика, вiн не хоче використовувати вiдомої, волiє, аби звучало щось нове. Може ти б мiг йому щось написати чи вiдмовити вiд нової музики, може, порадиш щось доречне?» «Написати». Пiзнаю свого батька, я так розумiю, що вiн уже обiцяв цьому невiдомому менi блазневi дармову допомогу. Ох. Так iз ним завжди. Треба знати батька. У нього всi - генiї. Вiн сам не зважає на грошi (втiм, вiд грошей матерi нiколи не вiдмовляється) i не любить, коли хтось на них зважає. «Звiсно, що задурно, так?», - виривається в мене. «Я тобi заплачу», - каже батько i пильно дивиться менi у вiчi. «Не варто», - кажу я. «То ти допоможеш?» «I на коли це треба?» «Цього тижня, ось його телефон. Єдине, прошу тебе не казати йому, що ти - мiй син». «А хто ж я?» «Ти - композитор. Мiй знайомий композитор. Це важко?» Та нi, це не важко. Себто - так, це - важко. Але яке це має значення? «Я вiддячу». Батько знову замикається в собi. «То я пiшов?» - «Бувай».

Жив юний генiй неподалiк вiд батька. У пiд'їздi не було свiтла (а навiщо - питається, коли є запилене вiкно, запиленого вiкна має вистачати для освiтлення), сходи повищерблювано, треба пильнувати, а то впадеш на бридку пiдлогу. Лiфт - також непоганий. У ньому було чимало написiв та малюнкiв, я їх iз задоволенням роздивлявся. Були слова, напевне, майбутнього соцiолога:»Ви любите свiй будинок?» Далi йшла дискусiя - рiзним чорнилом та подряпинами, хтось любив, хтось - нi, ще хтось матюкав i тих, i iнших. Та над усе мене вразило зображення голої жiнки в усiх деталях. На найпiкантнiшому мiсцi малюнка якийсь мiсцевий манiяк зробив дiрочку та запхав туди «бичка». Понад малюнком виднiлося повчання:»Якщо хочеш небо мати, то навчи свiй член лiтати». Оптимiстично. Цiлком справедливо зауважено, й не посперечаєшся.

Дверi менi вiдчинили не вiдразу. На запитання «Хто там?» я вiдповiв::»Композитор». Пiсля цiєї вiдповiдi я почував себе Троцьким чи професором Плейшнером, котрi зайшли на конспiративну квартиру, тому тихо хихикнув. Але хлопець, що вiдчинив менi дверi, був людиною серйозною, чи просто з п'ятками ввiйшов у роль Овода. «Що смiшного? - пошепки поцiкавився вiн. - Зачiска? - поправив коротке, стильно вкладене, свiтле волосся. - Я щойно встав, не причесався». Борони Боже вiд дурних пояснень. Не розумiю людей, котрi кидаються все пояснювати, мабуть, тому, що сам - саме такий. «Нi, зачiска у вас - чудова. Менi стало смiшно зi слова «композитор», наче я прийшов у таємне помешкання, розумiєте?» «А ви не композитор?», - полохливо спитав мене генiй. «Композитор, композитор, - заспокоїв його я. - Але це - смiшно, чи не так?» «Як на мене, абсолютно нормальна професiя. Заходьте». Ясно. З почуттям гумору тут проблеми. Утiм, нехай, я ж не фельєтонiст, та й вiн не сатирик.

Несподiвано виявилося, що квартира у генiя сцени була велика. Розмiри холу приголомшували, в ньому я побачив рояль, чорний на мiцних нiжках, весь у бронзових вiзерункових прикрасах, витвiр мистецтва, а не музичний iнструмент. «Моя мати була вiдомою балериною. Може, чули, її звали Майя Вронська?» «Щось таке чув», - кажу я пановi Вронському. Звучне в цього Овода iм'я. «Дмитро Вронський». Як тут не стати Оводом? «Ви ж, мабуть, також чули, що вiдомих балерин цiнували в партiйних колах, тож менi дiсталася така квартира». Знову вiн дає пояснення. «Себто квартира дiсталася мамi, а менi залишилася у спадок вiд неї, мама померла. Рак легенiв. Вона постiйно курила, щоб не гладшати».

Я вирiшив помовчати, я так висловлював спiвчуття. «Вам нiяково?

Ви не могли цього знати. Знаєте, що я продовжував робити, коли

вiдчув, що вона померла? Ви це знаєте?» Нi, я цього не знав.

«Я грав у карти, з двома сусiдськими дiтьми, в «п'яничку».

На грошi. Потiм їх розiбрали матерi, а я все грав сам iз собою.

Це - аби не думати: ось я й залишився сам один. Менi потрiбно

було вчиняти механiчнi дiї, розумiєте?» Я не те, щоб

зрозумiв, але намагався. «А хто виграв?» «Що?» «То

хто виграв тодi у «п'яничку»?» «Вiдверто кажучи, не

пам'ятаю, я був приголомшений. До вас менi нiхто не ставив такого

запитання». Спокiйний такий Овiд. Вiн не був здивованим iз мого

цинiзму, але я сам був збентеженим своїми словами.

«То проходьте, може, кави?» А вiн гостинний. Вiд кави я

не вiдмовляюся нiколи. На його кухнi, великiй та свiтлiй, могли вжитися

не те що двi, а й три господинi. Я вiдчув нотки знайомого запаху.

«Це - кориця?» Вiн почервонiв, точнiше, став рожевим.

Я подумав, що вiн легко червонiє, в нього була прозора, нiжна шкiра, наче в юнки. «Так… це… це мати любила додавати… у бiсквiти». Чудове пояснення, балерина, яка обожнювала пекти бiсквiти. Цiлими днями вона їла бiсквiти й курила, щоб не гладшати.

Я хотiв сказати про батька, що мiй батько додає корицi в мелену каву. Та вчасно згадав, що вiн це може знати, а батько просив, щоб вiн не дiзнався про те, що я син свого батька. Боже мiй, як усе заплутано. «Вам це щось нагадало?» «Та нi. Просто люблю корицю». Менi здається, що вiн менi не повiрив. «А звiдки ви знаєте Олега… пана Олега?» Чого це вiн? Нiяковiє. Та мiй батько постiйно з кимось займається додатково, нiчого дивного тут немає, так повелося з часiв мого дитинства. Батько та його додатковi заняття, талановитi студенти, суперечки з мамою, бо вiн не брав грошей. Так влаштовано батька, йому цiкавiше вовтузитися з талановитими студентами, нiж iз нами - мною, братом, мамою. «Я колись вiдповiдав за музичне оформлення вистави», - натомiсть кажу я. Галя мене навчила вправно брехати, я завжди знав, що вона навчить мене чогось корисного. Дякую, Галю. Отже, вiн схильний до пояснень, я даватиму йому всi необхiднi пояснення. Хлопець знову поправив бездоганну зачiску. Нервується. Цiкаво, чому? Вiн порядкував бiля кави.

«Ви хочете грати Овода?», - спитав я, бо повинен був

щось спитати, мовчання в повiтрi накопичувалось, я вiдчував його загрозливий подих. Мовчання корисне лише мiж знайомими, близькими людьми, якщо мовчати з незнайомцями, нi до чого приємного це не призведе, а менi з ним працювати, з генiєм. Вiн, до речi, привабливий. Цей юнак. Рокiв максимум 25, не бiльше. Прозорi очi, бiльше сiрi, нiж блакитнi. Тонкi риси обличчя, взагалi все тонке, його талiї може позаздрити будь-яка прима-балерина Оперного. Свiтле тонке волосся стримить пiр'ям, скуйовджене, але це - стильний безлад, дорого, мабуть, генiй вiддав за те, щоб перукар саме так скуйовдив йому кучму. А ще в нього сяє шкiра, наче випромiнює здоров'я. Цiкаво, а як… «Я - Мiтя». «Дуже приємно, - вiдгукнувся я, як у лихоманцi силкуючись придумати, як менi представитися. - Лесь». Дуже поширене iм'я, якщо навiть вiн знає, що сина режисера звуть Лесем, аж нiяк не обов'язково, що ми з тим Лесем - одне й те саме. Тобто, якраз так i виходить, але на менi цього не написано.

Горнятко з бiлої порцеляни в простi блакитнi квiточки. Кава парує. Я вдихаю п'янкi важкуватi пахощi та грiю свого носа. «Може, перейдемо на «ти»?», - пропоную Мiтi. Вiн надто тихий, майже непомiтний, тiльки руки, його нервовi руки, не можуть знайти собi спокою (а очi наче сплять). Вiн перебрав майже всi предмети на столi. Зараз узяв два кавових зерна i крутить їх, ганяє пальцями. «Перейдiмо». Вiн погодився вiдразу i без переходу почав знайомити мене з власним баченням своєї ролi. «Хочу уникнути порiвнянь, - сказав вiн. - Хочу створити образ, що його впiзнаватимуть без слiв». Я зауважив, що, коли вистава називається «Овiд», то люди й сподiваються побачити Овода, не Мавку ж укупi з Лукашем, тому, обов'язково, впiзнають його, слiв не потребуючи.

Правда, тут я дещо згадав. I вiдразу розпочав свою розповiдь, щоб розворушити Овода. Я згадав, як поспiшав до Оперного театру на виставу «Наталка Полтавка» - незадоволена моєю поведiнкою Галина (це моя колишня дiвчина) сидiла в залi. Коли я з'явився, дiйство вже розпочалося, Галя трохи сичала, актори спiвали, я проймався чарiвною музикою, не звертаючи уваги на сичання, i дивом дивувався з того, що головну героїню називали Оксаною. Мозок мiй запрацював, заворушився, як на колiщатах, невже Наталку звали Оксаною, а я цього не пам'ятаю? Вона - Оксана, а прiзвисько в неї - Полтавка? Але показано чомусь не Полтаву, до того ж, якщо це Полтава, то, як для Полтави, тут забагато туркiв. I лише коли до героїнi прийшов герой i вони заспiвали вiдому доленосну «Здрастуй, друже мiй прекрасний», я второпав, що дивлюся оперу «Запорожець за Дунаєм», людина я - невитримана, тому цьому впiзнаванню активно зрадiв. «Мало не турнули з партеру», - закiнчив я свою розповiдь.

«Вам, я бачу, не смiшно?» «Нi, менi не смiшно», - сказав вiн. «А має бути смiшно», - з дитячою образою та вiслюковою впертiстю промовив я до нього. «Що ж тут смiшного?

Ви ж композитор, то й як же ви з двох рядкiв не збагнули, що ви слухаєте?» «Ну, саме це й є найсмiшнiшим». Раптом вiн засмiявся. Отакої. Я вже i сподiватися на успiх припинив, намагаючись

його чимось побавити. Але смiх перейшов у ридання. «Усе буде добре», - вичавив я з себе, я нiколи не вмiв поводитися з дiвчатами, котрi починали рюмсати, а що робити в таких випадках iз парубками, я й гадки не мав.

Вiн вiдмахнувся. «Усе добре. Не зважай, я трохи нервовий».

Я й не зважав.

«Я сподiваюся, що зрозумiв тебе, тепер менi слiд посидiти вдома,

замислитись, придумати декiлька варiантiв, а потiм я тобi зателефоную,

так пiдiйде?», - питаю в Мiтi, вiн уже давно припинив плакати,

наче й не починав, заглибився в пояснення образу Овода. Вiн тямущий.

Не кожна людина розумiє, що говорити композиторовi, щоб вiн зрозумiв вас. А Мiтя все робив правильно, розповiдав, який в Овода буде голос, яка в нього буде хода, яких вiдтiнкiв його думки, ставлення до рiзних людей, якого кольору його почуття до Джеми. «Я дрiбною скабкою в тобi оселюсь, в твоїм серцi, не виженеш вмить». «Це вiршi? Чиї?» «Вiршi, так. Вибачте». Вiн дуже дивний, чи то сам дивний, чи то дивна його поведiнка. Менi стало цiкаво, в головi почала вимальовуватися музична тема. Мiтя вглядається в моє обличчя, наче збирається запам'ятати мене назавжди. «Щось негаразд?», - питаю. Виявляється, що все гаразд, просто в моєму носi застрягла кавова гуща. «У мене таке буває. Я вiддаю перевагу запаховi над смаком». Вiн пiдходить до пiдвiсної шафи й витягає ватнi тампони для носа. «Ось». Я помiчаю у шафцi музичний диск. Менi здається, що це - диск Мiтяєва, Мiтя перехоплює мiй погляд i зачиняє дверцi. «Тобi треба прочистити носа», - без потреби гучно каже вiн, пiдштовхуючи мене у напрямку ванної кiмнати.

«Я чекатиму на твiй дзвiнок», - каже вiн, ми прощаємося. «Незабаром зателефоную, - обiцяю я. - Приємно було спiлкуватися», - додаю дуже чемним голосом. Мама давно менi поставила голос. Поставила на чемнiсть, увiчливiсть та розумiння. Тому мене завжди вiдпускають у вiдпустку та вважають приємним зусiбiч чоловiком. Вiн приязно посмiхається. Чому ж у нього такi полохливi очi, наче за ними хтось женеться. «Хто женеться за твоїми очима?», - несподiвано для самого себе питаю я. «Тобi здалося», - каже вiн, але не зачиняє дверей. Стоїть у дверях примарою. Я не став чекати на лiфт, хоча менi кортiло ще раз подивитися на еротичний малюнок, пiшов сходами. Я вiдчував на собi його цупкий погляд. Вiн дивився так, наче сподiвався, що я озирнуся. Але менi чомусь зовсiм не хотiлося зустрiчатися з його прозорими очима, котрi весь час вiд когось тiкали. «Нас не догонят, нас не догонят».

IX

Для мене iснують тiльки прямi рейси. У мене викривлене життя, тому рейси мають бути прямими. Щось має бути прямим, чи не так? «Що ти тут робиш?», - спитав мене Мiхал. Не можу сказати, що дуже ввiчливо спитав, утiм, чого ще чекати, якщо ми погано розлучилися. Це моя особливiсть: дiймати людей та погано розлучатися. Не уявляю собi, як людям вдається зберегти цивiлiзованi стосунки, як їм не нудно з цього. «Ти кидала жереб? Як завжди, так? Ти кидала жереб». Мiхал чудово розумiє росiйську та українську мови, але розмовляє англiйською.

Я справдi кидала жереб. До України не було прямого рейсу, ще чого, летiти Люфтґанзою через Франкфурт, тут можна до ворожок не йти, або вони багаж забудуть, або вiдправлять його десь-iнде, нагодують якоюсь гидотою чи ще щось. Тому я мала визначитися на мiсцi. Або - Прага, або - Берлiн. У деяких людей не буває такого вишуканого вибору. А деякi не здатнi на такий вибiр. Важко вириватися туди, де тебе нiхто та нiщо не чекає. Для мене простiше саме так. Коли нiхто та нiщо.

Ми сидiли з Мiхалом у кав'ярнi «Блакитний кий». Менi посмiхалися дiвчата офiцiантки, їхнi погляди нишпорили моїми грудьми, дарма що я сидiла з чоловiком, вони були переконанi, що я належу до рожевого свiту. Бо це було специфiчне мiсце. «Якого дiдька

ми зустрiчатимемося в цьому мiсцi? Я ж не помилилася щодо його спрямованостi?» Мiхал зареготав уголос, я вiдсторонила слухавку вiд вуха. «А яка тобi рiзниця?» «Ти знаєш моє ставлення до сексуальних меншин». «Воно - некоректне, погане, ганебне, не європейське. Чи не через це ставлення тебе поперли з Ради Європи, люба? Як

ти туди потрапила з такими фашистськими принципами - не доберу,

може, розповiси пiд «пiїсяшку» абсенту?» Улюблене

слово Мiхала «пiїсяшка», це 50-грамова чарка, звiсно,

що вона має бути сповнена абсенту. Прага й Абсент. Абсент i Мiхал. Мiхал i Прага. Усе це мало для мене майже синонiмiчне значення.

Казкова Прага. Це так банально звучить - казкова Прага, але вона все одно - казкова. Мiсто м'якого джазу, натовпiв молодi в костелах, галасливих купок нiмецьких та iталiйських туристiв у шинках i кав'ярнях. Бехеровка та абсент. Пиво, яке тобi пропонують на снiданок у кожному бiльш менш пристойному готелi. Прага, що причаровує запахом волi. Дихай, дихай цим вiльним повiтрям, дивися на темну воду, коли мандруєш маленьким джазовим суденцем, вiдпочивай та зiзнавайся в любовi до цього мiста, але пильнуй, коли йдеш мiстком, вивчаючи когось шаленими поцiлунками, тому що кишеньковi крадiї тут напрочуд управнi i здатнi з ходи впiзнавати iноземцiв.

Про мої взаємини iз представниками сексуальних меншин розповiдати не хотiлося анiтрохи. Ще й кому? Мiхаловi. Мiхал пробував i жiнок, i чоловiкiв, вiддав першiсть останнiм, у нього є досвiд, вiн лiпше знає, про що говорить. Моя неприязнь до геїв - це було щось пiдсвiдоме. Одне я знала твердо. Вони - мої конкуренти. У свiтi забагато жiнок, є певна частина гарних, усiм вiдомо, що жiнок бiльше, нiж чоловiкiв, тому гiдних чоловiкiв не вистачає. Та що там, навiть негiдних i то не вистачає. Про це треба писати, а не про екологiчнi катастрофи, заборону полювати на ведмедикiв коал чи прикре становище повiй зi Схiдної Європи тощо. Чоловiкiв обмаль, а тут ще цi, зваблюють їх своїми вузькими анусами.

Я прекрасно розумiюся на природi гомосексуалiзму. Заднiй прохiд вужчий, анiж жiноча вагiна. Це загострює вiдчуття та задоволення, до того ж жiнки переважно проти анального сексу. Iз цим неможливо боротися, бо всупереч природi не попреш. Можна змiцнювати м'язи, вдосконалювати технiку, просити хiрургiв про втручання, але докорiнно цього не змiнити. Слабкi жiнки перебувають у постiйний боротьбi. Чого тiльки не доводиться робити, аби здихатися супротивниць, а тут ще й супротивники. Їх ще бракувало. Чорта зо два я дiлитимуся своїми думками з Мiхалом (досить i того, що вiн знає про моє ставлення до геїв), особливо тепер, коли менi потрiбнi його увага, допомога та спiвчуття.

«То яка робота тобi потрiбна?» Мiхал уже насолоджувався насиченою зеленню абсенту. «Щось пов'язане з iнформацiєю». «Гаразд. Знаєш, де зазвичай влаштовуються вашi?» «Якi нашi?» «Себто українцi. Обслугою в готелях чи на будiвництвi, звiсно, якщо не займаються рекетом або проституцiєю. До речi, ваш гуцульський рекетський десант дiйняв нашу полiцiю. В тебе є вiза?» Цього разу вiзи я не мала, i Мiхаловi чудово було вiдомо про це. «Я знаю людей, котрi допоможуть, тобi ж не звикати перепихуватися iз дипломатами, люба? Одним бiльше - що це змiнить у твоєму свiтосприйняттi?» Мiхал мене принижував умисно. Вiн знав, що в цьому мiстi менi бiльше нема до кого звернутися, але хiба це мене коли небудь зупиняло?

Високий i кароокий, вiчний Мiхал зi стильною борiдкою та вусиками.

Через це вiдразу не видно, якi суворi, хижi в нього губи. Мiхал говорить високим голосом, трохи зависоким для чоловiка такої мужньої зовнiшностi, але це не тому, що належить до сексуальних меншин (а вiн, безперечно, належить, так). Високi голоси притаманнi чеським чоловiкам, чеськi жiнки, натомiсть, мають хрипкiшi та приглушенiшi голоси. Чоловiки ж говорять зависоко через клiмат. Мiхал завжди акуратно вдягнений, у костюмi-трiйцi. Цiкаво, а спить вiн у «пiжамi-трiйцi»?

«Вони, тобто твої землi, по готелях, перуть, прасують чужу бiлизну, переважно - нiмцiв, а чим ти така особлива, що хочеш працювати в царинi iнформацiйних технологiй?» Грошi в мене є, тому я замовляю собi фарширований перець та бочкове пиво. «Не наважуєшся пити зi мною абсент? Чому, люба, тобi ж нiчого не загрожує». Мiхал сьогоднi цiлковито втiшений собою та своєю тактовною поведiнкою. Вiн оплачує наш рахунок повнiстю. «Менi треба

йти, ось тобi адреса. Не знаю, що там i як, спробуй. Зателефонуй менi

через день-другий, буде вечiрка, тобi має сподобатися». Вiн

iде. Збiг час Мiхала, надiйшла година абсенту. Я не пам'ятаю, як

опиняюсь у гуртожитку Центрального Європейського Унiверситету.

Але прокинулася я одна. Як сюди потрапила, хто i за якi грошi мене сюди довiз - нiчого не пам'ятаю. В мене є заклик iз цього приводу. Дiти, не жартуйте з абсентом - такою буде моя порада. У ваннiй кiмнатi на змiйовику висiли випранi чиєюсь турботливою рукою мої трусики та бюстгальтери кольору стиглої кримської вишнi, суцiльне мереживо. Про себе я завважила, що нiяковiти за бiлизну менi не доведеться. Неймовiрна краса. Правильно говорила моя бабуся: завжди одягайся так, якби ти розраховувала на пристрасний секс. Вона з'явилася зненацька. Худа, чорнява, мала. «Мене звуть Тiна, я тут прибираю, це випало з вашої кишенi». Протягує менi паперовий клаптик. «Христина?», - уточнюю я, почувши стрийський акцент. «Ага». Вона колупається сiрником у зубах. «Це ти випрала?», - питаю я та вказую на бiлизну. «Хтозна», - каже вона i зникає за дверима. «Чекай». Проте вона не повернулась.

«Безглуздя якесь, - зауважую я сама до себе. - Якесь безглуздя». В моїх руках - зiм'ятий папiрець. Я згадую,

що це залишив менi Мiхал. Мої руки вологi, чорнило розтеклося

на бiлому паперi, папiрець схожий на обличчя, з якого тече фарба,

обличчя бiлої жiнки пiд дощем. Декiлька цифр та iнiцiали «П. В.» Якась пiдстава вiд Мiхала. Але що менi втрачати? От якби матерiалiзувалася Сюзет Нiколь з усiма своїми зв'язками. Гей, Нiколь, твоя знайома схiдноєвропейська дiвчинка розгубилася i чекає на твою допомогу. Та де там. Нiколь сидить у кав'ярнi, в центрi Парижа, годує голубiв та їсть чорний шоколад iз помаранчевими цукатами. З нею поруч - її подруга, яку вона вважає потворнiшою

за себе, чи коханець, що його вона завела, дотримуючись цьогорiчної моди на брюнетiв-iнтелектуалiв. «Як там Марiєт?», - питаюся в неї. Вона вдає, що бачить мене вперше. Вiдоме паризьке спiвчуття. Побачимо, яке спiвчуття празьке.

«Iз ким я розмовляю?» Добре, що тут є телефон. Прямо в

номерi, якщо цю маленьку кiмнатку можна назвати номером. «Це я

вас хочу спитати, з ким я розмовляю?» Розмова виходить такою

дурною, як я й думала. «Перепрошую, ви знаєте Мiхала?»

На тому кiнцi смiється чоловiк. «Звiсно. Ще я знаю Марека,

Янека та Мiлоша, ви не повiрите, двох Чеславiв, а також трьох Петрикiв, уявляєте собi, яке в мене широке коло знайомств?» Доля подарувала менi жартiвника. Дякую, доле. «Я розмовляю з П. В.?» «Цiкавий пiдхiд, - схвалює мене голос. - Так мене називають уперше, ви самi дотумкали, чи вам хтось пiдказав?» «Пiдказав. Мiхал». Сьогоднi я напрочуд чесна, але вiн цього не цiнує.

Менi болить голова. «Наша пiсня гарна, нова. Дiвчино, вже було набагато краще, а ви знову своєї». «Ви маєте знати Мiхала, вiн дав менi ваш телефон, це ваш телефон?» «Це телефон

П. В. Який iз себе ваш Мiхал, та й ви в бiса хто така i чого вам треба?» «Ви П. В.?» «Так, я - П. В. Тепер я заслужив на вашу вiдвертiсть?» «Мiхал - цей мiй приятель. Високий хлопець iз борiдкою. Я - iноземна журналiстка, Мiхал сказав, що ви зможете допомогти з вiзою та роботою». «Тобто вiн отак i сказав, так? Iноземна журналiстка, нiчого собi. Справжня?

Це ж треба. I з якої ж ви країни, шановна?» «Не скажу». «Зрозумiло. Рiдна мати моя, ти ночей не доспала, так?» Ти бач, П. В. знає вiршi про рушник. «Сподiваюся, що розмовляю не з Карелом Готтом». «Ти - смiшна. Кумедне таке дiвчисько. Добре, я так розумiю, що вгадав. Приходь, поглянемо на тебе, може щось зможу зробити». «Куди приходити?»

Я не бачила жодного порядного хлопця з такою зовнiшнiстю. Звiсно,

що Поль Валек виявився покидьком i наволоччю. Слизький тип. Йому надзвичайно

пасувало французьке iм'я, на цьому я зналася, був деякий досвiд. «Я хочу,

щоб ти мовчала в лiжку, а коли щось i говорила, то тiльки те, що кохаєш

мене». «Бiльше нiчого?» «Нi, нiяких стогонiв. Ти не

сучка, щоб стогнати-вити, ти - жiнка, чоловiча самиця, ти маєш

мовнi навички та людськi почуття. Якщо ти стогнатимеш чи казатимеш

щось iнше, тебе буде покарано. Не хвилюйся, я вже вигадаю, як саме».

Я поринула в добровiльне рабство. Нiякої вiзи, нiякої роботи.

Однак не можна сказати, що Поль не звернув уваги на мої прикрощi, вiн перейнявся моєю долею, на свiй лад. Мiхал хотiв принизити мене, скинути мене в пекло, вiн i припустити не мiг, що я можу виявитися мазохiсткою, хай тимчасово, але я стала нею.

Доки менi подобався такий стан речей, я була рабинею Поля, а Поль

був довiчним рабом телевiзора. Коли вiн чи хтось iнший умикав телевiзора, то для Поля припиняло своє iснування все, крiм балакучого екрану. Поль, телевiзiйний пульт i солонi горiшки. Цiєї митi його можна було пограбувати, вбити, скалiчити. З ним можна було зробити все - вiн нiчого не помiчав, крiм картинки на екранi. Вiн дивився все: вiкторини, серiали, нав'язливу рекламу, новини, спортивнi програми, програми з полiтичних та аграрних питань, детективи, трагедiї, драми, тупi американськi бойовики та комедiї. Вiн перетворювався на тварину. Ремиґав горiшки та витрiщався в екран. Iнколи здавалося, що вiн бачить там щось своє, телевiзор щось особисто йому каже, програмує, зачаровує. Я пiшла вiд нього, коли вiн дивився «Перший мiльйон». Вiн не вiдповiдав на жодне запитання, вiн ковтав образи, ковтав слова, зображення героїв вiкторини, ковтав звуковi сигнали та телефоннi дзвiнки друзям. Пiд це ковтання я пiшла. Моя чергова втеча, без дозволу.

Поль навчив мене бездумно казати «Я кохаю тебе» в лiжку.

Вiн вимуштрував мене, як собачку Павлов. «Я кохаю тебе» - несамовитим рефреном, раз у раз. Котрогось разу ти помiчаєш, що це пролунало переконливо. Виявилося таким простим - казати про своє кохання, не вагаючись. Не вагаючись, насамперед, саме тому, що це було чим завгодно, але не коханням. Для мене стало парою дурниць крикнути про кохання, коли я ритмувала пiд чи над чоловiком. Багатьом це подобалося. Дякую, Полю. Бачиш, я сказала тобi «дякую», а ти називав мене невдячною. «Невдячне створiння».

Я думала, чи кохала я Поля? Вочевидь, що вiн мене не кохав, так, тримав бiля себе, екзотичною тваринкою, але не кохав. Незбагненний потяг до чоловiкiв, що не здатнi кохати, принаймнi кохати когось такого, як я. Поль не кохав мене, геть iлюзiї. Мабуть, окрiм потреби в телевiзiйному пультi та солоних горiшках, у лiжку йому конче було чути, що його кохають. До речi, на вiдмiну вiд П'єра, вiн вважав мене чудовою коханкою. Вочевидь, що i я його не любила. Менi зручно було перебувати поруч, користатися з його грошей, житла, роздiляти з ним шикарнi вечерi, вiдвiдувати моднi вечiрки, оперу, театр. Менi було приємно торкатися його тiла. Молодого, здорового. Що може бути краще, нiж торкатися чоловiчого молодого та здорового тiла? Тiла, що має запах i присмак мандаринових кiсточок, цитрусової гiркоти? Майже нiчого.

X

Дотримуватися посту дуже важко. Я не можу назвати себе релiгiйною особою, але намагаюся iнколи бувати в церквi. Ставлю свiчки. Розглядаю iкони. Дивлюся на людей, що сповiдуються, ще менi вельми цiкаво, як люди можуть цiлувати iкону, що її до них цiлувала цiла юрба. Ще менi подобається дивитися на святих отцiв i фантазувати, грiшать вони чи нi, а якщо грiшать, то який грiх для них найсолодший? Проте це вже я починаю занадто фантазувати, так менi здається. А от ще таке питання. Є жiночi iмена «Рая» та «Ада», зрозумiло, що вони символiзують, а чоловiчих iмен аналогiв немає, хоча у США, певно, є, Едем та Гелл. Про що це свiдчить? Поки що не знаю, але цiкаво. В релiгiї є багато чого дивного. От я маю переконання, що князь Володимир навмисно обрав для країни таку вiру, як православ'я. Не католицтво, не мусульманство (хоча все це пропонували). А чому, спитати б? А тому що православ'я - найкраща релiгiя для слов'ян, бо має купу поступок i виняткiв.

Наприклад, щодо питва. «Червоне вино в пiст не те, щоб грiх, по вихiдних навiть нормально його вживати», - кажуть православнi священики. Ще б пак - ненормально. Постiв на рiк вистачає, їх навiть забагато. Здається, щонайменше - чотири, це про якi я точно знаю, i тривають вони понад тиждень. Перед Великоднем, перед Рiздвом, пiсля Спасiв та ще є лiтнiй. То й як же ж мешканцям Київської Русi без питва стiльки часу? Годi уявити, еге ж? Якщо не пити в пiст, то країну почали би пiдiймати тверезi, розумнi та уважнi громадяни, а якому ватажковi (до того ж самодержцевi) потрiбнi занадто розумнi та тверезi громадяни? Та нiкому вони не потрiбнi, заважатимуть, учинять бунт i наполягатимуть на демократiї.

Стосовно посту, то я не збагну, чому маю обмежувати себе в їжi.

От «зеленi» кажуть, що це справедливе правило, себто тварин

не можна їсти. Може, й не можна, важко сперечатися, але чому тварин не можна їсти винятково в пiст? I чому можна їсти, зокрема, крабiв? Вони хiба не тварини? На мiй погляд, тварини. Але тепер стало модно: дотримуватися посту. Бiльшiсть моїх знайомих кажуть, що постять. Колись вони були веселими людьми та вживали стiльки горiлки, що ледь їм улазило. А то й бiльше. А тут - пiст. У постi вони, еге.

Iван сказав: «Приходь до нас, вiдсвяткуємо день народження дружини». «Я в постi», - зловтiшно сказав йому, згадуючи, як Iван не прийшов до мене пиячити 3 сiчня. Я тодi подумав, що вiн вiдмовив менi через Галю. «Я в постi», - саме так вiн тодi вiдповiв. I це, мабуть, означало: ти погано повiвся з Галиною, а ми - за родиннi цiнностi, тому до тебе не прийдемо. Одначе на мiй виклик iз постуванням Iван сказав: «А ми також». То що менi було робити? Я пiшов у гостi до Iвана та Яни. Моїх друзiв. У кiмнатi була Яна в оточеннi троянд i тюльпанiв. Вони святкували день її народження другий тиждень поспiль. Яна - справжня римська чи грецька одалiска. У неї свiжа рожева шкiра, зеленi затуманенi очi i такi форми, що збудять i мертвого. Iван порпався у ваннiй. За столом сидiв Алекс (про нього обов'язково детальнiше, але трохи згодом) - похмурий i втомлений. На столi було все наче створене для посту: яйця, рибнi салати з майонезом, сир, тушкована та смажена рибка, горiлка, мартiнi, ром, коньяк, вiскi, червоне та бiле вино. «Постиш?», - спитав я Алекса. «Уже третiй день», - буркнув той, занурившись у газету.

«Це ви вважаєте постом?» - звернувся я до Яни, котра привела в кiмнату малу Соломiйку. Кумедну, великооку дiвчинку. Я принiс їй iграшкового цуцика з червоним, наче пiдбитим, оком. «Його звати Криваве око», - сказав я Янi. Вона кивнула. Моєму виборовi подарункiв вона давно вже не дивується. «А що?» - спитала Яна. «Тобто ви гадаєте, що оце все, що у вас на столi, нескоромне, так?» «Звiсно, що так». Яна дивилася на мене зi спiвчуттям. «Ти вмiєш знiмати вiнок безшлюбностi?»

Це вже Алекс. Алекс любить раптовi запитання. Це вiн до мене. «Чого?» «Я тебе питаю, вмiєш ти чи нi знiмати вiнок безшлюбностi?» «Майже вмiю. От, наприклад, я знаю, що спочатку треба зробити».

Я був злий, тому що не люблю, коли люди беруть i лiзуть у чужi розмови з дурницями. «I що?» «Щоб зняти вiнок безшлюбностi, треба спочатку вдягти вiнок безшлюбностi». «Ти - пень», - дав менi характеристику Алекс i взявся читати оголошення про те, як якась чаклунка Iнеса (Марта, Клеопатра) допомогла продати будинок (материнську спадщину) чесним людям i за непоганi грошi. Iван вийшов iз ванної кiмнати та потис менi руку. «Ми вважаємо це постом, бо тут немає м'яса», - вiн вирiшив прояснити менi їхню родинну позицiю щодо посту. Зрозумiло. «А це що червонiється?» «А це для тих, хто не дотримується посту, та й, може, Вiн не помiтить серед такої купи пiсного кiлька шматкiв сальця». За цими словами Iван хутенько поклав на язика нiжний шматок сала з часничиною.

Алекс iнколи неприязно на мене поглядав. Вiн мене не любить. Я не перебiльшую. Якось я сидiв у вбиральнi (а дверi її нiколи не замикалися. Iван та Яна повсякчас усiх повiдомляли, що вбиральню тимчасово пошкоджено, «у нiй зламано замок». Не знаю, навiщо вони це уточнювали, бо скiльки пам'ятаю цi дверi - їх завжди годi було зачинити. I цiлком зрозумiло, якщо дверей не лагодять протягом тижня чи мiсяця, то зламанi дверi назавжди залишаться зламаними i стають певною та невiд'ємною особливiстю цiєї вбиральнi), так от, я сидiв у вбиральнi, притримував дверi, щоб вони несподiвано не явили мене свiтовi, а Алекс тим часом вийшов у коридор.

Вiн не знав, що я насолоджуюся процесом дефекацiї (найчастiше

це є навдивовижу приємним процесом, якщо ви не страждаєте нишком на запертя, чи не поневiряєтеся нишком вiд бiгунки), тому скинув iз полицi мою в'язану рукавичку нiмецького виробництва (її подарувала менi мама, вона сказала, що шкiрянi рукавички я в кожнiм разi де-небудь загублю, «а тут потрiйна в'язка, вони насправдi теплi, для перевiрки я проносила їх два тижнi, жодного разу не застудила рук, тому в тебе будуть теплi руки, а теплi руки - хлiб пiанiста». Так приказувала моя мама, а моя мама - не абихто), а потiм тричi штурхнув її ногою, упакованою в кросiвку фiрми «Адiдас» iз трьома золотими смугами, не будь-якого, а 44 розмiру. Нiмецьке взуття на нiмецькiй рукавичцi. Таке теж бува. «Хто носить фiрму «Адiдас», той справжнiй, друзi, пiдо…» - далi ви, либонь, i самi знаєте. Алекс так тупцювався на рукавичцi, наче розчавлював таргана. Менi здається, що коли якась людина давить на пiдлозi твою безневинну рукавичку, то це не свiдчить про люб'язне ставлення цiєї людини до тебе, радше - навпаки.

«А як там та, навiжена?», - прискiпливо питає Алекс. Варто сказати, що саме в цей час ми обговорюємо дуже важливi питання сьогодення: чи є третiй брат у братiв боксерiв Кличкiв, таємний брат, старший? Ми гадаємо, що вiн щонайпевнiше має бути i зватися вiн мусить обов'язково на «В». Василь - чим не геройське iм'я? I чи мають третю сестру сестри тенiсистки Вiльямс, може, її ймення Пенiс, а скорочують її як Пеннi (нiчого дивного в цьому iменi немає, одну з сестер Вiльямс звати Венус, чим Венус краще за Пенiс?), i чи могли б вони побратися з третiм братом Кличком. Тут Алекс виповзає зi своїм запитанням. Я знаю, що вiн натякає на Алiсу.

«Це ти про кого?», - iз навзаємним запитанням виступаю я, щоб його позлити. Вiн поводиться брутально. А я старався бути чемним спiврозмовником. Я навiть пересилив себе та посмiявся з його жарту (Iван шукав тонiк для джину, шукав його очима i примовляв: «тонiк, тонiк, тонiк». Тонiк стояв бiля Алекса, пiд столом, тому Алекс вирiшив зробити з гiркуватого тонiка цуцика на iм'я Тонiк, що бiжить на крик господаря та гавкає: гав-гав-гав, аж потiм стрибає на стiл). Усi засмiялися, навiть я. Мої старання пройшли повз Алексову увагу. Тому вiн питає про Алiсу, о, невдячна потворо Алексе. «Нормально», - процiдив я крiзь зуби. «Можна подумати, що ти в курсi», - зухвало випалив Алекс. Вiн наражався.

Не можу сказати, що Алекс нормально ставиться до Алiси. Її, звiсно, ще треба витримати, але навiщо вiн кожного разу дає менi зрозумiти, що дуже її не схвалює. Примiром, я абсолютно байдужий до численних його подружок i не висловлюю своїх думок щодо характерiв його дiвок, стилю їхньої поведiнки, а тим паче - перефарбованих облич. Пам'ятаю, як вони вперше зустрiлися. Я маю на увазi Алекса та Алiсу. Ця подiя вiдбулася тут, у Iвана та Яни, до речi, серед моїх друзiв бiльше немає таких несамовито гостинних людей, залюблених у кожного свого гостя (навiть у таких, що їх би iншi, менш добрi люди, приписали би до падлюк). Алекс мав був iмiдж нацiоналiста, патрiота, людини, що знається (а отже, поважає) на нацiональнiй культурi та iсторiї.

Алiса була напiдпитку. Навiть тверезою Алiса найбiльше любила докопуватися до будь-кого. Вiн їй одразу не припав до вподоби (а може, якраз припав, її важко зрозумiти). Вона схопила пiсенника «Українськi народнi пiснi», обирала пiсню, починала спiвати (навiть декламувати) перший рядок i змушувала Алекса вгадати, яка кiнцiвка. Це було щось

на взiр такого. Алiса: «Зеленiє жито та й… що, Алексе?»

Вiн мимрив: «Овес». I далi за текстом, слiд зауважити, що

Алекс угадував не щоразу, тодi Алiса починала звинувачувати його в

тому, що вiн не цiнує рiдної культури, що вiн - блюзнiр

тощо. Матюки так i лiтали пiд час цiєї розмови, як той м'ячик

у досвiдчених тенiсистiв. Це було схоже на терор. Це й було справжнiм

терором, спровокованим пияцтвом. Алiса вмiє дiстати людину. Тим-то

їхня зустрiч не стала поштовхом до мiцної дружби.

Iван тихо пiдлiз до мене. «Ти взагалi знаєш, де Алiса, а що

там Галя?» Я знаю, що друзi мають опiкуватися твоїми справами,

це називається - дружня турбота, але чому вони так часто пристають з такими противними запитаннями. Ви нiколи не замислювалися, чи вам їх не задають? Iван прекрасно знав, що доля Галi мене не обходить, а от я зовсiм не бентежу Алiсу. «Галя викреслила мене зi свого життя, тож я не знаю, що з нею». «Ага. Вона тебе викреслила, а ти не знаєш, що з нею. Цiкаво. Друже, це ти її викреслив, ти жирним маркером викреслив Галю, а тебе викреслила Алiса, чи стерла. Як тобi бiльше до душi. За все треба платити, так?» Я твердо знав, що Алiса мене не вилучала зi свого життя, бо туди мене й не залучала. Я став дорослим, i бiльшiсть речей моя дорослiсть зафарбувала в iншi барви (переважно темних вiдтiнкiв). «Алiса десь за кордоном». «Ну что ей до того, она уже в Варшаве, мы снова говорим на разных языках», Iван вдало iмiтував Висоцького. Алекс криво посмiхався. Слух у нього був чудовий, сторожовий собака. Не можу сказати, що я був у захватi вiд напряму цiєї бесiди. I тут пролунав рятувальний дзвiнок. Чийсь нервовий палець знай тиснув на круглий писок дзвоника. «Мабуть, це Андрiй», - подумав я, згадавши брата.

Андрiй був не один. Вони прийшли цiлою родиною. Андрiй, його дружина Женя та їхнiй чотирирiчний син Назар. Назара було вдягнено в костюм кольору хакi. Вiн був модно вбраний, модно зачесаний, я знав, що все це - цiлковита заслуга Андрiя, Женi завжди було байдуже до зовнiшностi, що чужої, що - i поготiв - своєї. Назар тримав у руках бежевi троянди та немалий пакунок-подарунок. Женя та Андрiй нiчого не тримали в руках. Женя вважала, що дитина має бути сильною та фiзично розвиненою, а Андрiй нiколи не хотiв тягати важких речей, вiн ненавидiв пiдносити торби мамi. Тобто Назар «утрапив».

Женя була сувора, бо працювала в дитячiй хiрургiї. Чи працювала у дитячiй хiрургiї, тому що була сувора. Худа бiлявка, завжди напружена, наче пойнтер на полюваннi, при цьому вона була спокiйна. Такий змiшаний нервово спокiйний тип. Усi неприємностi, людськi скиглення, сум та горе Женя вимiрювала хвилинами перебування у вiддiленнi дитячої хiрургiї. От, наприклад, коли я починав, сподiваючись на її жiноче спiвчуття (тодi я погано знав братову), скiмлити з приводу Алiси, Женя казала: «Три хвилини в дитячiй хiрургiї або на хвилину менше». Будь-яку прикрiсть вона переводила саме в такий вимiр. Помер батькiв батько - «пiвгодини в дитячiй хiрургiї», Андрiєвi зiрвали виставку - «15 хвилин». Улюбленим читвом Женi були книжки про пригоди мерцiв та фахова лiтература для лiкарiв, уже не знаю, що було веселiшим. Колись менi наснилася свiтлина з Жениного бестселера «Рванi рани», на якiй була рука, яку вiдтяло бомбою. На свої руки я не мiг дивитися тиждень. «Не годен дивитися - читай, не розглядаючи картинок», - повчально сказала Женя.

Iз музики вона схвалювала тiльки Баха та Кiркорова. «Як ти можеш любити Баха та Кiркорова водночас?», - питав я. «А що тут такого?», - здивовано поглядала на мене Женя своїми врiвноваженими очима кольору волоських горiхiв. Одягалася вона жахливо. Менi здавалося, що вона носила на собi лантухи. Щоправда, рiзнобарвнi. Сiрi, зеленi, чорнi, iншi сiрi, брунатнi, ще однi сiрi та ще однi брунатнi. Одної днини я чекав її, щоб пiти на виставку Андрiя. I ми туди пiшли. Женя всюди встромляла свого носа, по-хамськи держала себе з галерейниками та спонсорами, облила одну поважну журналiстку червоним вином. А коли я сказав: «Женю, не забувай, будь-ласка, що це виставка твого чоловiка, треба поводитися гiдно, обережно, шануватися», вона вiдповiла: «А я i вбралася в костюм». Вона вбралася

в костюм - це був вияв поваги, гiдної поведiнки та обережностi в Женинiм розумiннi. Вона вбралася в костюм - то й досить iз усiх нас.

У мого небожа були чудовi батьки. Прихована iстеричка - Євгенiя та вiдчайдушний iстерик Андрiй. Назар усвiдомлював, у якому свiтi всi ми живемо. Пам'ятаю, коли вiн малим стояв у дитячому манежi, хитався, булькав щось своє, аж раптом примовк, потiм оглянув нас, дорослих, що святкували його перший рiк народження, i чiтко промовив чи то до нас, чи то до себе: «Люди - блєдi». I скорботно зiтхнув. Усi мов заклякли. Бiльше такого вiн не практикував, але дав нам на здогад, якої вiн думки про людство взагалi та про окремих його представникiв зокрема. «Люди - блєдi». Це - генiально. Це треба внести до всiх Бiблiй та Коранiв, вже не кажучи про конституцiї, абетки та кримiнальнi кодекси.

Андрiй має одну корисну для нього рису характеру. Андрiй вiльно спiлкується, з будь-ким вiн легко розумiється. От уже Алекс заходився вантажити його своїми снами. Не знаю нiкого iн шого, хто б так запам'ятовував свої безцiннi сни i любив ущасливлювати людство переказами про них. Наче тут зiбралися не його друзi, приятелi, а цiла купа клонiв Фройда та Юнґа. Менi теж багато чого сниться, та я не вважаю, що мої сни можуть бути цiкавими iншим. Утiм я - це я, а Алекс - це Алекс. От зараз вiн розповiдає, як цiлу нiч копав ями. «Копав, копав криниченьку». Я втручаюся: «Кому хоч копав?» Алекс звужує очi, але вiдповiдає, що увi снi було невiдомо, кому саме. «Може, ти комусь готуєш пастки?» Ха, я переконаний, що Алекс повсякчас комусь готує пастки. Ось ще свiдчення про Алекса.

Подейкують, що Алекса розшукують, що вiн щось у когось украв або в нього щось украли, тобто «була там якась прикра iсторiя».

Наче Алекс перебуває пiд слiдством, його шукають усi: пожежники, мiлiцiя, власники однiєї приватної фiрми. Себто Алекс - обличчя соцiальної рекламної кампанiї «Розшукуються» за технiчно-фiнансової пiдтримки Мiнiстерства внутрiшнiх справ України. Але я, скажiмо, не розумiю, от що це за пошук такий? Людина не змiнювала паспорта, живе за адресою, що її в ньому вказано, користується автомобiлем, має незмiнюванi права, а її годi знайти, ти диви. Це треба неабияк старатися, аби її не знайти, якщо вона справдi - такий великий крадiй та розбишака. Хитрий такий розшук. Як i сам Алекс. Як i українськi мiлiцiйнi урядники. Усi вони - нiвроку хитруни.

«Ти дуже втомився, коли копав?», - клопочу я. Голос

у мене трохи фальшований. «А ти гадав. Я всю нiч копав, а

от що ти робив?» Напевне, вiн думає, що я закопував викопанi ним ями, ускладнював його чесну працю, де там. «Я всю нiч вибирав квiти для похорону, але мене нiчого не влаштовувало». «Кому на похорон?», - зацiкавився Алекс. Я пропустив його запитання. Гарно би було сказати: тобi, але, як на мене, трохи дрiб'язково. «Я роздивлявся живi квiти, штучнi квiти, менi пропонували рiзнi варiанти, але менi нiчого не подобалося». Назар зауважив: «Це, мабуть, тобi на поховання, Лесе, iнакше було би байдуже, якi саме квiти. Бабуся завжди каже: роби, як для себе. Тобто роби сумлiнно. Собi хочеться гарненьких квiточок». Дякую, «добрий» хлопчик. Я киваю Андрiєвi на сина. Андрiй дивиться на мене дещо поблажливо.

Женя каже, що не вбачає тут жодного клопоту (з усього видно, що це не тягне навiть на пiвхвилини в дитячiй хiрургiї), «от чого ти стiльки вовтузився? треба було вiдразу брати жовтi квiти, вибрав би i далi спав спокiйно». Радикальна Женя, для неї не iснує проблеми вибору. Андрiй - яскрава картинка, що її вона прикнопила до себе. Я бачив, вона всюди в їхнiй хатi кнопить малюнки Андрiя та Назара. Вона - непорушна стiна, а вони - яскравi малюнки. Малюнки треба надiйно крiпити до стiни, i все буде добре, от така проста формула. Якби я мiг жити та зважуватися на вибiр так просто. «А ти втомився?», - мовби без пiдтексту цiкавиться Алекс. Звiсна рiч, що я втомився - цiлу нiч невiдомо кому на поховання вибирати квiти, до того ж так i не вибрати. «Може, це й на краще, що не вибрав…», - мiстично каже Яна. Вона дуже добра людина. Без лапок. Дуже добра.

Менi здається, що вже час iти додому. Я всiм кажу, що менi час

iти. Господарi кажуть, що «ще рано, ти куди, що тобi робити вдома».

Алекс мовчить, було б дивно, коли б вiн кинувся просити мене залишитися

«бодай на хвильку». Андрiй каже, що подзвонить або зайде днями.

Женя препарує ставридку непохитною рукою дитячого хiрурга.

Назар кладе в мою долоню кружальце з чорного хлiба. «Подарунок, - шепоче. - Вiн не розлипнеться, не бiйся, я його добряче наслинив. Покладеш собi в шафу». «Дякую, любий», - цiлую його у свiтлу макiвку. Виходжу в коридор. Узуваюся, натягаю куртку. «А як там Ланс? А що там Мiла?» Не второпаю, хто з них про що спитав. Наразi, це й неважливо. Обличчя в усiх направду зацiкавленi в моїй вiдповiдi. Мої улюбленi лицемiри. «Вiдкрили новий аптечний рундучок, спарувалися з елiтною сукою з Пiтера», - слухняно вiдповiдаю я. Гадаю, що вони зможуть дiбрати, де чия новина. Довiдка: Ланс - собака батька, повне iм'я - Ланселот, а Мiла - це моя та Андрiєва мати, вона ж - улюблена свекруха Женi, вона ж - бабуся Назара. Повне iм'я - Мiлена.

У самотностi багато переваг. Це - правда, я не вигадую й не кокетую, в самотнiсть можна закохатися (кожен iз нас закохувався ще й не в таке) i не мислити собi життя без неї. Прецiнь, як у будь-якого явища, i в самотностi є неприємнi моменти. Зокрема, це стосується запитань. Людину, що не є самотньою, запитують про дружину (чоловiка), коханку (коханця), дитину. Це теж не надихає. А от самотнiй людинi дiстаються абиякi запитання. Її добивають. Треба спитати тебе щось схоже на iнтимне наприкiнцi твого вiзиту, от вони й питають, турботливi друзi, спiвчутливi близькi, обiзнанi родичi. Спочатку вони в лихоманцi думають, про що (кого) тебе запитати, як же ж-бо iнакше - неввiчливо i не по-дружньому. Саме так вони вважають. Запитавши, вони i не чують твоєї вiдповiдi, позаяк знати про здоров'я та справи твоєї мами, троюрiдного онука, вередливої сусiдки, улюбленого пацюка нiкому не треба. Ти, як отой мураха, побудував свого мурашника, палац самотностi, i гадаєш, що захищений. Тобi так подобається жити в ньому, аж вони туди - паличкою, паличкою. «Ми не залишимо тебе одного вмирати, - це їхнє гасло. - Кепсько помирати одному. Ми будемо поруч, коли ти вiдходитимеш у засвiти». I по твоїх голих нервах - паличкою, паличкою.

У дитинствi було просто - схрестив перед собою руки i сказав: «Я в будиночку». I тебе нiхто не чiпатиме, тебе не чiпатиме навiть твiй найзатятiший ворог. Бо ти - в будиночку. Ти встиг туди вскочити, зачинити дверi. Дiти поважають правила своїх iгор, що їх самi ж i запроваджують, треба лише виконувати простi умови, примiром, уникати слова «цур», бо всiм вiдомо, що «цур ловить кур», тому «Цур, я в будиночку» - не приймається. Дорослi постiйно усталюють i порушують правила, так вони розважаються, вони не вiд того, щоб ускладнювати життя собi та iншим. I все ж, коли вони щось намагаються спростити, то переважно виходить якась непристойнiсть. Одне слово, самим «цуром» тут не обiйдеться. За дверима я чую, як вони гомонять, наче бджоли. Прорiзається голос Женi: «Що, знову запитували в нього про якесь дебiльство? Про Мiлу i я вам можу розповiсти. А хто такий Ланс? Чех?» Люба Женечко, янголе мiй.

Я пiдходжу до свого будинку. «Лесе, ти знаєш, як українською буде «дворнiк»? - озивається до мене наш двiрник дядько Остап. Вiн курить цигарку, сидячи на сходах. Вусатий, типовий гоголiвський персонаж. «Двiрник», - кажу я, адже пишаюся своєю впевненiстю, що добре знаю мову. «Якби ж то, - Остап посмiхається. - Смiттярик. Нова бiлоснiжна iдея нашого ЖЕКу». «Iдiотство», - вичавлюють мої губи. «Отож», - пристають на це очi Остапа, а може, вiн сам каже: «Отож».

Це його улюблене слово для будь яких ситуацiй. Презервативи, що виснуть на деревi - отож, папiрцi, накиданi пiд балконами - отож, похорон одного старого з першого поверху - так само отож.

Нiч харчується нашим дiалогом, смажить нашi слова на сковорiдцi Мiсяцевi, потiм буде ними ласувати. Я чемно кажу ночi: «Смачного». Нiч муркоче березневим котом. Нi, це не нiч, це i є дворовий кiт Мартин, капловухий, чорний, злодiйкуватий. Кiт Мартин кидає на нас свiй хижий погляд, аж швидко розумiє, що власнi яйця набагато цiкавiшi за нас. Я показую йому язика, свiдомий того, що менi не свiтить сьогоднi заснути, чи правда, що власнi яйця цiкавiшi за людей? Зима, котрої давно вже не iснує календарно, заскакує мене

та кусає за вухо. Зимно. «Ти де, Алiсо-о-о-о-о?» «Со-со?», - перепитує в мене моє власне вiдлуння, в мого вiдлуння акцент

японця, котрий приїхав навчатися української мови.

XI

Я надибала його в Iнтернетi, коли менi конче був потрiбен вiдпочинок

вiд реального збоченця П'єра, я шукала вiртуальних покручiв, легкого

партнера, нетупого, приємного, розкутого, бажано трохи старшого

вiд мене. Я надибала його в якомусь нездарному чатi. Вiн не вiрив,

що тут може з'явитися щось розумне (вiн мандрував Iнтернетом понад

п'ять рокiв, а це - неабиякий досвiд), я й не сподiвалася на

щось розумне. Розумного менi цiлком вистачало. Я сама була втiленням

розуму. В чатах я розслаблялася, з одним хлопцем ми розiгрували

знайомство та секс у лiфтi, з iншим - гралися в бiльярд. Йому

було цiкаво, чи є на менi трусики, чи вдягла я коротку спiдницю

i чи сподобається менi, якщо вiн спочатку розминатиметься зi мною

києм, а вже небавом укотить кулю. Пам'ятаю, як прискiпливо

ми з ним доходили, як зробити кия товстiшим, чим його обмотати. Нормальнi

доходжалi збоченцi, деннi раби офiсiв та корпорацiй.

Вiн був iнтелiгентним чоловiком, занадто довго не наважувався на контакт, але чимось мене зацiкавив. Вiдай, знанням. Я завжди прибрiхувала, мовляв, щось знаю, а вiн насправдi багато чого знав. Вiдверто кажучи, я закидала його листами, намагалася бути забавною, i вiн клюнув, усi вони клювали. Майже всi. Ясна рiч, що вiн не кликав мене до себе, в Москву, тiльки цього йому й бракувало. Його влаштовувало, що я перебуваю у Францiї, про свої мандри пересування я йому не розповiдала. На мене вiн не чекав, на вiдмiну вiд лiричного героя спiвака Сашка Пономарьова, що волає, як молодий олень: «Вiн чекає на неї-i-i-i-i, вiн чекає на неї-i-i-i-i, вiн, я-а-а-ак завжди, чекає на неї-i-i-i». До речi, трутень якийсь, а працюватиме хто?

У нього були дружина (у таких завжди бувають дружини), перспективний бiзнес, принципи i донька. За таких передумов для таких, як я, немає мiсця, звiсно, якщо чоловiк не хоче наразитися на великi прикрощi. Йому вони були не потрiбнi. Вiн був обережний, вiн майже нiчого не втратив, коли грянула росiйська серпнева фiнансова криза. Я ж була типовим форс-мажором. Проте нема ради, коли вiзу до Росiйської Федерацiї вiдкривати не потрiбно (у моєму становищi це суттєво важило), а рейс Прага-Москва був прямий, прямiшого не бува.

«Як це ти прилiтаєш? Коли? Сьогоднi? А чому з Праги?» «Забагато запитань, як на бiзнесмена. Не хочеш - не зустрiчай, слухай, я не можу довго говорити, в мене закiнчується картка». «Як я тебе впiзнаю?» «Я буду в бiлому, нiби медична сестра». «Iз хрестом?» «Аякже, хрест обов'язково буде, пiд одягом, ти його вiдразу намацаєш». «Боже мiй, яке неможливе кокетування». Вiн уважав це «неможливим кокетуванням», уявляю собi. Для мене це нормальна, навiть спокiйна, розмова, а для нього - неможливе кокетування. Боже, як отак вийшло, що стараннями досить нудних Адама та Єви з'явилося стiльки рiзних людей? Ми буваємо не схожими на власних батькiв, для когось це горе, для когось - щастя. Добре, що ми не схожi одне на одного.

Авжеж, вiн був «хохлом», Максим Енко (частину прiзвища ми

опустимо), в Москвi годi здибати «чистого росiянина», «хохли» всюди. Це - моя мафiя. Вiн мав звичайну iсторiю, типову для 80-х та 90-х. Провiнцiал приїздить до Москви, вiн розумний та нерозбещений, звик довiряти лише собi, в нього немає нiяких зв'язкiв, у далекому Свiтлорiчинську (скiльки таких мiстечок - численнi свiтловодськи, свiтлогорськи, свiтлоозерськи й таке iнше, а скiльки в них народжується перспективних росiйських бiзнесменiв, Матiр Божа…) залишається самотня мама. Вiн вступає до столичного вишу, вiн - хороший та порядний хлопчик, не полює на московських дiвчат iз так само московською пропискою. Це груба робота. Вiн вибирає сибiрячку. Секретарi ЦК, вони i в Сибiру - секретарi ЦК. Дарма що йому 19, їй трохи бiльше. Вона старша за нього рокiв на 4, це - незле, виходячи з того, що вiн не мав жiнок, лiпше потрапити в обiйми досвiдченої партнерки. Вона не дуже вродлива, i це так само незле, в неї був невеликий вибiр, але деякий досвiд був. Такi, як вона, не звикли розкидатися прихильниками. А вiн має вигляд розумного, симпатичного i… так, ви маєте рацiю, дуже перспективного.

Вони роблять ставки. Ставки зроблено, панове. Як часто ми радiємо

з виграшу, як часто забуваємо, що при виграшi завжди залишається

казино, так було, є i буде завжди, в нашому випадку у виграшi -

Доля (Бог, Карма, кому - що). Вони не програли, кожен отримав своє. Вiн - надiйний бiзнес, непорушну репутацiю, улюблену доньку. Вона - чоловiка-бiзнесмена, котрий вiдчуває певну залежнiсть вiд неї та вдячнiсть, чудову кар'єру. Вона - фахiвець з питань кредиту, жiноче щастя її не зраджувало. Їхнiй будинок чудово облаштовано, в кожного - автомобiль не з найдорожчих, але знаних i шанованих європейських марок (вiн не любить висовуватися, але може вразити iншим, як от - вином, що коштує трiшки менше вiд стандартного «Пежо»), дитина вчиться в найкращiй школi, кiлька вiдпусток на рiк, звiсно ж, за кордоном. Налаштоване життя, нiчого не поскрипує. Усе вчасно заливають якiсною оливою.

Авжеж, йому буває нудно. Його бiзнес не потребує його iдей, бiзнес став таким самим дорослим та досконалим, як i вiн. I трохи нудним. Нудьга його втомлює. Вiн опiкується донькою, мамою, колишнiми однокласниками, влаштовує вечiрки для спiвробiтникiв. Вiн намагається здолати нудьгування, через це вчиться на сомельє, читає книжки, опановує, як бути справжнiм гурманом, мандрує, зокрема - Iнтернетом, його цiкавлять люди, що не схожi на нього. Так вiн звертає увагу на мене. Ось чому зараз я лечу до Москви.

Вiн швидко впiзнає мене, дарує червонi троянди (я ненавиджу червонi троянди, але вiн цього не може знати). Вiдома танцiвниця, балерина Анна Павлова все своє життя боялася червоних троянд, i знаєте, чим вiддячили їй прихильники її таланту? Вони поставили спецiальний номер, таке собi друге життя її номера: «Лебiдь, що вмирає», свiтло з прожекторiв ходить сценою, наче висвiтлює тiнь великої танцюристки, а коли музика припиняє звучати, свiтло зупиняється на червонiй трояндi, що лежить на запиленiй сценi. Червона троянда символiзує мертву Анну Павлову, вони раз по раз крають її серце, але кого це хвилює, аби було ефектно та подобалося глядачам.

У машинi вiн протягує менi пакунок iз бананами, йогуртом та срiбною десертною ложкою. «Що це?», - питаю я, хоча розумiю, так вiн виказує свою стурбованiсть моєю виразкою. «Я знаю, що в лiтаках не приносять путньої їжi для хворих на виразку». Надзвичайно уважний. Смаглявий, симпатичний, худий. Здається старшим за свої «дещо за 30». Бiзнес молодить жiнок, але погано впливає на чоловiкiв. Щодо цього хтось провадив дослiдження? Напевне, що так, така тема не могла залишитися поза увагою дослiдникiв. Вiн прямує до готелю, робить гучнiше приймач, грає пiсня гурту «Високосный год», вона про таємних коханцiв. «Ти чула цю рiч?», - запитує вiн. Я її не чула. Тодi вiн зупиняється, щоб ми прослухали цю пiсню вiд початку до кiнця. Якщо це натяк, то дуже прозорий, менi здається, що такi штрихи не в його стилi. Життя покаже, що я не помилилася. А тодi я просто сказала, що менi сподобалася пiсня. До речi, цього разу я не збрехала. «Наша с ней основная задача - не застуканными быть на месте, явки, пароли, чужие дачи, и дома надо быть в 10, она прячет улыбку и слезы, она редко мне смотрит в глаза, мы спешим по разным дорогам на один вокзал».

Iз ним було добре. Усе начебто було добре, крiм одного, досить суттєвого: вiн навiть не спробував затягти мене до лiжка. Жартував на постiльну тему вiн обережно, натякiв не було, турбувався моїм здоров'ям, а не тiлом («тiльки не забудь куртки, дорога, - застудишся»). Таке ставлення не сподобається жоднiй жiнцi, якщо вона не фригiдна лесбiйка. Не те щоб я його конче хотiла (i менi не здавалося, що це негарно з мого боку), але те, що й вiн мене не жадав, мене дратувало. Тю, та такого, далебi, просто не могло бути. «Як я можу не сподобатися?» (Свирид Петрович Голохвастов. Мiстечковий Есквайр). Якось я його прямо запитала, це було в японському ресторанi, де я вкотре змусила його почервонiти. Ми сидiли, насолоджувалися їжею, аж раптом я побачила робiтника, котрий спокiйно мив вiкно.

Уявiть собi, ви перебуваєте в респектабельному ресторанi, в центрi величезного мiста, вдень, жерете, як остання капiталiстична падлюка, сушi i все таке iнше цiною бозна скiлькох мiнiмальних заробiтних плат, поруч у штучнiй затоцi плавають китайськi качки з жовтогарячими щiчками, ви дивитеся за вiкно, там людно й сонячно. Аж зненацька - те саме вiкно, якого можна дiткнутися вашим лiктем, починають мити. Змилини неначе стiкають у вашу тарiлку з китайським супом (зi спецiальними добавками за бажанням клiєнта, до рахунку додають доларiв 30). Менi стало весело, в мене народилася шалена думка, я торкнулася шиби, вирiшила полоскотати живота трудязi, «затєлєбєнькала», як кажуть в Одесi, пальчиками по шклу, i не моя вина, що вiн трохи потягся вгору, i моє лоскотання припало точнiсiнько на його пах. «Вiн мив вiкно, а вона лоскотала тонкими, гладенькими пальчиками його прутня, не оминаючи i його молодих яєць» (мабуть, так написали б еротичнi письменники, а може, й сам талановитий пан Мiлан Кундера).

Усi спочатку замовкли. Бiзнесовцi, їхнi закордоннi партнери, дорогi дiвчата на дорогому ж утриманнi, нiмецькi всюдисущi туристи, рекламна елiта. Iз випадкових людей тут була одна я. Навiть офiцiанти скидалися на менш випадкових од мене, ви би бачили їхнi пихатi пики. Потiм зареготала бiлявка з ультра-прямим волоссям. Захихотiв маленький та кругленький фiнський дiлець, котрому росiйський колега чи не з годину розповiдав, як у нього все схоплено на росiйських митних пунктах, i то - такою жахливою англiйською, яку тiльки можна собi уявити. Мийник вiкон усього цього не помiтив, бо єдиний iз нас робив справу, вiн працював. Максовi зачервонiли навiть вуха. «Що ти робиш, о Боже». Вiн хотiв пiдхопитися та втекти. Е - нi. Я хотiла зеленого чаю. Лiпше от цього, сорт «Хризантема», крихiтне горнятко з пелюстками хризантеми, жасмину та ще чогось, вартiстю жалюгiдних 20 доларiв. Простоволоса бiлявка прислала менi привiтальну чарку саке, деякi представники рекламної елiти дивилися на мене з неприхованою цiкавiстю.

I тодi я пiшла в наступ. «Невже ти не хочеш переспати зi мною?»

Вiн менi вiдповiв. Сказав, що, як на нього, коли вже спробував з однiєю

жiнкою, нiчого нового не слiд чекати вiд iншої. Жiнки -

однаковi, вiдчуття - однаковi, фiнал - однаковий, то й

навiщо так безпорадно витрачати свiй час? «Жiнки не можуть бути

однаковими», - обурилася я. Для мене кожний чоловiк був

чимось iншим. Вiн сказав, що в глобальному сенсi жiнки влаштованi

так само, а незначнi розбiжностi його не цiкавлять. «Набагато

цiкавiше слiдкувати чи спiлкуватися». «Ти iмпотент?», -

не стрималася я. З усього було видно, що на це запитання я

не дочекаюся вiдповiдi. Джентльмени на такi запитання не вiдповiдають,

бо ледi їм таких не ставлять. Йому належить ще одна генiальна

фраза. «Пiсля 20:00 я - не чоловiк». Це у вiдповiдь

на моє - чому ми нiколи не зустрiчаємося ввечерi.

«Як це?», - не мала спокою я. «Я про те, що належу

родинi». Коли ж би я ранiше знала, що вiн - нащадок Попелюшки.

Цiкаво, що в нього на що перетворюється, коли годинник вiдбиває двадцяту?

Я подумала, що в моєму життi це - перший чоловiк, котрий дожив вiку, умовно визначимо - «пiд 40», але пiзнав лише одну жiнку. Не скажу, що в нього був напрочуд щасливий вигляд, але й подоби нещасного та позбавленого чогось вiн теж не мав. Йому було доволi однiєї. За все життя - та сама жiнка, той самий запах, той самий дотик, та сама вагiна, тi самi цицьки. Це ж який потяг до стабiльностi, ненависть до змiн. Як вiн пережив крах Радянського Союзу? Одна жiнка фореве. Це або якiсь комплекси, про якi я не довiдаюсь (ха, хто ж тобi розповiдатиме про всi свої страхи, нема дурних), або якесь цiкаве збочення, або надобачливiсть. Пам'ятаю, як у перших числах сексуального часопису «СНIД-Iнфо», в рубрицi «Листи читачiв» (зазвичай їх базграють редактори), я прочитала допис парубка, що радив усiм замiсть презерватива використовувати зшиту у два шари накрохмалену марлю. Вiн писав, що за безпеку ручається. Було б цiкаво поглянути в очi випробувачцi, котра зазнала щастя, обмотаного двома шарами накрохмаленої марлi. Б-р-р-р. У «СНIД- Iнфо» замешкували цiкавi персонажi. Хтось не знiмав марлi, хтось ґвалтував помаранчi i всiх закликав чинити так само, коли кохана дiвчина поїхала на вiдпочинок. Хтось робив коктейлi зi сперми, а хтось стрибав, аби не стати в тяжi. Веселе таке товариство. Та ба - Максим Енко такого б не писав, це вже точно.

Менi кортiло побачити його дружину, i я її побачила, покликавши на побачення в один ресторан, назвалася фiнською журналiсткою, майже фанаткою росiйської кредитно-фiнансової полiтики. Я знала, що її банк спiвпрацює з фiнами. Тричi назвала її дуже розумною, пiдкреслила, що нам, корiнним фiнам, радiсно з того, що жiнки Росiї посiдають провiднi позицiї в такому чоловiчому свiтi, як банкiвський бiзнес. Це цiлком вiдповiдає нашим тубiльним, себто скандинавським, традицiям. Їй це лягло до душi, а кому б це не сподобалося. Отож вона прийшла, крутила шиєю, як чемпiонка iз синхронного плавання, та мене не було. Тобто була, але до неї не пiдiйшла. Пила мiнеральну воду, запиваючи це кавою, запиваючи все це горiлкою, i розглядала її.

Вiдверто кажучи, дивитися було нудно. Її теж не було. Цебто вона була нiяка. Я от що помiтила, бiльшiсть дружин чоловiкiв, котрi мене цiкавили, були нiякими. А надто порiвняно зi мною, вони менi програвали всiма боками. Невиразнi обличчя, важкi пiдборiддя, стовбуруватi або сухi ноги, простежуванi черевця, нерозрiзнюванi зачiски: дiлове каре, вузькi рiшучi або пухкi безвiльнi губи. Жiнки, що їх нiколи не помiтиш у юрбi, можеш лише звернути взiр на вбрання, що їм не пасує. Прецiнь саме в них постiйно були чоловiки, котрих тимчасово мала я. Споглядати її набридло, тому я вирiшила йти. Вона так само. Бралося на дощ. I - нагло - я побачила його авто, авто Макса. Вiн поспiшав до неї.

«Що ти тут робиш?», - замiсть привiтання волав вiн. «У мене мало вiдбутися iнтерв'ю», - сказала вона. «У тебе - й iнтерв'ю? Це з якого дива? А я подумав, що ти просто так вештаєшся дорогими ресторанами посеред робочого дня». Ти диви, вiн рахує копiйки щодо неї? Добре, що мене вiн не бачив, я сховалася за спиною вгодованого американця. На пiджак Максовi впало кiлька краплин. «Дощ», - щасливо всмiхнулася його дружина i пiдставила обличчя дощевi. «Чорт! - це вже вiн. - Це iталiйський пiджак, тонка робота, вишукана тканина. Цi плями не виведуться, його можна викидати на смiтник. А вона тут стоїть i радiє дощевi. Це все через тебе». I вони розiйшлися, кожен - до свого авто. Менi стало сумно. Свого пiджака, заплямованого краплями, вiн чомусь не зняв i не викинув.

Москва почала втомлювати мене, хоча я люблю такi мiста. Справжнi мегаполiси. Я подумала, що могла б тут працювати. А жити, припустимо, в Архангельському. Але працювати менi не хотiлося, ненормоване вiльне життя вiдволiкає тебе вiд роботи. Тобi простiше нудьгувати днями, нiж вставати о 7:00 ранку, вимикати будильника, чистити зуби, вмиватися, вдягатись i за 5 хвилин до 09:00 з'являтися в офiсi, офiцiйно посмiхаючись охоронцям. Пiвдня я могла проводити в московських книгарнях, блукати, знайомитися з новими книжками, пити погану каву. Пiвночi я могла тусуватися в клубах, в елiтних, у небезпечних, у таємних. Макс усюди мiг зробити перепустку, вистачало його дзвiнка. Вiн давав менi грошi. «Ти ж тут одна. До того ж… не працюєш, тому…» Я не брала, але дозволяла за себе платити. Грошi в мене були, хоча, слiд наголосити, що ранiше їх було бiльше.

Пiсля трьох кволих романчикiв (романят, ромашок, пiдроманцiв) зi

1) студентом театрального iнституту, дитиною видатного академiка, втраченим для всiх наркоманом, котрий ридав, опалюючи мої гостренькi пиптики своїм гарячим юним диханням та пекучими закоксованими слiзьми; 2) одним iз партнерiв Макса, морочливим дядечком по 50-х (суттєвими проблемами були його спроможнiсть та сильна алергiя на вiагру, така собi рiдкiсна аристократична хвороба, але кому вiд цього легше?); 3) ресторатором нормального вiку, що повсякчас прагнув любощiв лише у вбиральнi власного ресторану («тебе збуджують шахи? тут пiдлога викладена чорними та бiлими кахлями, це має тебе збуджувати, бо ти така «тiпа» Богиня iнтелекту»), крiм того, пробував усi свої новi страви на моєму випростаному тiлi, подеколи боляче тицявши виделкою в мої ребра, а то й - упившись зубами в моє тiло, водночас поглинаючи рожевих слимакiв, - я вирiшила, що час кудись утiкати.

Для мене не iснувало моральної проблеми: чи говорити Максовi.

Добре, що люди не мусять постiйно складати протоколи намiрiв. Електронної записки, яку я вiльна вислати з будь-якого куточка земної кулi, задосить. Не важливо, коли я її вiдправлю, коли вiн її отримає, це - не важливо. Жiнки однаковi, вiн це знає, пiзнаєш одну - пiзнаєш усiх. Я поцупила трохи грошей у ресторатора, це було справедливо - не на кожнiй жiнцi чоловiки вживають хрусткого печива, а вiн обожнював грецьке хрустке печиво. Треба вiддати йому належне, вiн вилизував усi крихти, а якщо вже бути цiлковито вiдвертою, то я кiлька разiв кiнчала, коли крихти потрапляли до мого пупка i його язик трахав його до самих нутрощiв. Навiщо йому так багато грошей? У нього все є для щастя: вбиральня, кахлi якої нагадують шахiвницю, тiла, на яких зручно ласувати новими стравами. А я мала взяти грошi на згадку про нього, про цю шахову пiдлогу та про крихке грецьке печиво на менi i в менi.

Летiла я недовго. Спиртного не розносили. Авiакомпанiї, боси авiакомпанiй, клята полiтика авiакомпанiй, здоровий спосiб життя, пропаганда, та вони всi знущаються з нас, людей, користувачiв. Спочатку вони роблять рейси, де не можна курити, вiдтак забороняють спиртне, потiм оголосять бiй сексовi у вбиральнях та пiд ковдрами зi штучної вовни, потiм штрафуватимуть за те, що ти роздивляєшся через iлюмiнатор хмарки, за те, що ти звернувся до стюардiв на «ти» (особливо по-єзуїтському це вчуватиметься англiйською, згадайте про їхнє унiверсальне «you»), зрештою, оголошуватимуть пасажирам, котрим украй потрiбно долетiти до мiсця призначення: «Перепрошуємо, мадам, мосьє, але в нас безпасажирський рейс. Пасажирам сiдати заборонено. Спiвчуваємо, i все ж - така полiтика нашої компанiї. Просимо утриматися вiд перельотiв. Дякуємо за увагу. Просимо iншим разом так само користуватися послугами наших авiалiнiй». А ще можна вдатися

до такого грайливого правила: якщо не купите чогось у нашому д'ютi-фрi,

то ми миттю знiмемо вас iз рейсу. Оце пришпил, так, зняти з рейсу

на висотi понад 10 000 метрiв.

Щоб не нудьгувати (про спиртне я, як остання дурепа, завчасно не подбала, а спати менi не хотiлося), я розглядала iнструкцiю щодо користування запасними виходами та кисневими масками. Тобто сценарiй для щорейсової пантомiми стюардiв. Впало в очi: «Виходьте з лiтака таким чином. Спочатку - ноги, потiм - голова». Треш-ролик. Спочатку з'являються вiдтятi сокирою ноги, аж потiм пишним перекотиполем постає голова. I починає спiвати голосом Лолiти Мiлявської чи Барбри Стрейзенд. Краще, Стрейзенд, хоча не суттєво. Добре, що поки вони не штрафують за реготання. До речi, срiбну десертну ложку я зберегла, вона чудова й зручна. Коли я дiстаю її, щоб поласувати, примiром, йогуртом, я тихо вiтаюсь: «Хай, Максе».

XII

Сьогоднi я збираюся на побачення. Давно я не бавив себе побаченнями. А тим паче, нiкого в себе не оселяв. Цiєї, правда, я також оселяти тут не волiю, хоча, вона, певне, зрадiла б. А хто б не зрадiв? Пожити в окремiй хатi в середмiстi? Та ще й iз гарним неодруженим чоловiком? Але я такого не пропонуватиму. Iду на побачення з власною ученицею, не хвилюйтеся, вона - повнолiтня. Повненька та повнолiтня. Я нервуюся, тому постiйно хочу до вбиральнi. А нервуюся я ще й тому, що давно не кохався. Iснує закономiрнiсть: немає побачень - немає сексу. Є побачення - може бути секс. А от якщо є секс - до бiса тупi побачення.

Можна би було уникнути цього побачення, але я сказав сам собi: «Лесю, скiльки можна грати роль страуса?» I хоча вiдповiв сам собi: «Та скiльки завгодно», - пересилив свої боягузтво та iнертнiсть i призначив їй побачення. Проте до вечора ще треба було дожити. Я розумiю, що мав би чимось зайнятися. Та менi нiчого робити. Хата прибрана, всi речi лежать на своїх мiсцях. Я дуже охайний. Куховарити ненавиджу, може, тому я мало їм.

Я знаю, чому вирiшив iз нею зустрiтися. Саме тому, аби родичi та друзi мали щодо мене спокiй, начебто в мене все гаразд. «У нього все гаразд», - подумають вони, коли побачать нiжну та юну Iлону. Я її називаю Iла з наголосом на лiтеру «а». Вона - обдарована, але не талановита. Так, у неї є здiбностi, але великою пiанiсткою вона нiколи не стане. Я утримуюся так суворо обмальовувати її майбутнє. Хай думає, що буде знаменитою пiанiсткою, це не шкiдливо. Я їй до вподоби, хоча, можливо, це звичайна природна захопленiсть учителем, що притаманно обдарованим ученицям. Їм починаєш вiддавати бiльше уваги, i вони вiдразу думають, що зацiкавили тебе не тiльки як учнi, котрим щось дано, а й як привабливi жiнки.

Iлонi 20, вона з маленького мiстечка пiд Чернiговом. У неї чудовi ямочки на щiчках, вона знає про це, тож часто всмiхається, взагалi любить iз чогось смiятися. Iлонi засмiятися, як дурневi з гори скотитися. Легка вона на смiх. Вона мала на зрiст i кароока. Її хочеться захищати, ба, захищати нема вiд кого. В неї виразнi стегна, помiтнi груди, ще й якi помiтнi, взагалi її годi сплутати з хлопцем. У неї iмiдж хатньої дитини. Вона показувала менi рушники, якi сама вишивала. Одного - подарувала на День учителя (треба би було його знайти, куди я його закинув? та кудись художньо кинути, може, вона зайде до мене випити кави, цим рушником я наче скажу їй - твої подарунки шанованi в цьому домi).

Я вмикаю телевiзора. Це ж треба! В телевiзорi бачу власного батька. Батько сидить у хиткому крiслi й розповiдає про тенденцiї сучасного театрального мистецтва. Батько схожий на вiльного митця. У нього виразнi очi та молоде обличчя. Я спускаюся на ковдру, яку привiз iз ПАР, грубезного плетива, масажер для сiдниць, i дивлюся на батька. Вiн розповiдає про важливiсть сценiчних рухiв, я на цьому взагалi не тямлю. Я думаю про те, що вже давно не спiлкувався з батьком, а коли востаннє я бачив маму? Давненько. Андрiя час вiд часу зустрiчаю, бо маємо спiльних друзiв. Iнодi вiн телефонує, коли йому бiльше нема з ким подiлитися свiжою плiткою. Батько каже: «Менi також надзвичайно приємно було спiлкуватися з вами, люба Тамаро, приємно бачити людину, що в наш час придiляє увагу театровi». Батько цiлує Тамарi руку. Вiн схожий на Дорiана Грея. Хоча Дорiан Грей, коли б i цiлував комусь руку, то винятково собi самому. Те, що я побачив батька, спонукало мене зателефонувати Мiтi. Менi стало цiкаво, чи отримав вiн мою музику, що з нею зробив i що там iз його образом Овода.

«Доброго дня», - розпочав я. «О, це ти, нарештi,

ти знаєш, я встиг побачити, це чудово, i…» «Я гадаю, що ви мене з кимось сплутали. Це - композитор». «А-а-а-а. Добрий день. Так, у мене є один знайомий. Його голос трохи схожий на ваш. Тобто - твiй, ми ж на «ти». Вибач, забув подякувати тобi за музику». «Нема за що. Те, що потрiбно?» «Знаєш, не дуже». Сказав i замовчав. Гарно нiвроку. «А що не так?» «Якщо просто сказати, то все не так. Я не так бачив, музика - хороша, але я не так бачив». А менi здавалося, що я добре його розумiв. «А чого їй бракує, по-твоєму?» «Нiжностi, пристрастi, кохання. Вона занадто груба». «Така, як вiйськовi маршi, ти хочеш сказати?» Вiн кидає слухавку. Наволоч. Дарма, не важко натиснути кнопку повтору номера. «Щось роз'єдналося», - кажу. «Нi, я кинув рурку, вибач, до мене прийшли». Мурло. Я маю на увазi себе, якого бiса я телефонував? Мала рацiю, тисячу разiв мала рацiю стара й мудра Шапокляк: «Хорошими делами прославиться нельзя». Навiть не варто намагатися.

Тепер хтось дзенькає менi в дверi. «Хто?», - волаю iз зали, позаяк не дуже менi кортить вiдчиняти. Я сиджу на килимi у вовняних шкарпетках, замотаний у вовняний плед. Сиджу собi й мерзну. Це - Алекс, чорти його забирай. «Я телефонував, а в тебе весь час було зайнято». «Знаєш, я не в гуморi», - попереджаю я Алекса. «А ти хiба в ньому колись буваєш?» Якщо такi приємнi розмови припали на день, можу собi уявити, на яке страхiття перетвориться моє вечiрнє побачення. «Слухай, кажи лишень, чого треба, бо менi невдовзi йти». «Куди?», - цiкавиться Алекс. «На побачення», - гордо кажу я. «Може, бодай чаю?» «Гаразд», - скрегочу зубами. Буде тобi чай. Ставлю чайника. Алекс каже, що я йому снився. Ну, звiсно, знову неперевершений Алекс i його муштрованi сни. Уперше на аренi. Кваптеся побачити. «I що, тобi наснилося, що хтось менi викопав яму, нарештi?» «Примiтивно якось мiркуєш». Алекс мене звинувачує у примiтивностi, та що вiн собi думає?

«Менi снилося, що на тебе насувається потяг». «Яким напрямом вiн їде?» «Не смiшно». Алексовi, бач, не смiшно, його сни - не причина для смiху. То вже в жодному разi. «Вiн розчавив тобi лiвий бiк, повнiстю, а ми до тебе прийшли в лiкарню. Всi плакали». «I ти?», - питаю я i прямую на свист чайника. Чайник аж заходиться у свистi. «Та йду, йду, тихiше», - заспокоюю я його. Чайника менi подарувала Галя на якусь рiчницю - або нашого знайомства, або нашого першого сексу, або першого разу, коли вона побачила мою маму, або першого разу, коли в нас був анальний секс. Галя все пам'ятала.

«I я», - каже Алекс. «Що i ти?», - перепитую я. Я сконцентрований, бо несу чашки, чай, заварник, молоко для Алекса (вiн не вживає чаю без молока) та дитяче печиво у виглядi звiряток-монстрiв (бачили б ви, яке в цих пекарiв вийшло собача…). «Плакав. А ти - садист». «Чому?», - цiкавлюся, необережно сiпаюсь, молоко весело ллється на ковдру. Алекс каже, що всi нормальнi люди користуються електричними чайниками, а я ставлю чайника на газову плиту i «зумисне чекаю, аж поки вiн починає вiдчайдушно верещати». «Алексе, тобi треба до психоаналiтика, а чайника менi подарувала Галя. Вона економила на електрицi». «Менi, може, й треба. А ти - фашист. I не треба все валити на Галю». «Шi iз лакi, шi iз е стар, бат шi крайс, крайс, крайс…», - спiває пишнотiла Бритнi Спiрс. Фашист, себто я, пiдспiвує. Алекс вiдмовляється пити чай. Ще б пак, iз рук фашиста. До того ж молока бiльше немає, а з ковдри вичавлювати вiн не буде. «Па-па, я зателефоную», - каже вiн. «Позвони мне, позвони, позвони мне ради Бога», - наспiвую я. В мене спiвучий настрiй.

За пiвгодини менi телефонує Андрiй. «Iз ким у тебе побачення?», - питає Андрiй, i я розумiю, що вiн балакав iз Алексом. «Як

там Алекс, ти порадив йому психоаналiтика?» «Якого психоаналiтика?

Не верзи казна-чого. То що то за одна?» «Її звуть

Iлоною. Гарне iм'я, й сама вона незла. Я вчу її музики».

«То тепер це так називається?» Я кажу, що це так називалося

завжди. «Ти знаєш, що менi розчавило лiвого бока потягом?»

«Атож. Усi ми плакали. Не треба змiнювати теми. А вона, Iлона

ця, має прописку?» Андрiй уважає за особисту заслугу те,

що взяв за дружину киянку. Женя мала прописку, до того ж -

у центрi. Дiдусь Женi про це потурбувався, вiн - вiдзначений

геройськими медалями вiйськовий хiрург. На їхньому будинку

висить вiдповiдна табличка. Уявляю собi, як крутить Андрiя через те,

що в нашого дiдуся не було нiякої таблички. Занадто рано дiдусь

помер, багато чого не встиг. Iз мене так i пре сарказм, але ж це мiй

рiдний брат. «У неї є прописка», - натомiсть

кажу я. «О, нарештi ти порозумнiшав». Ага, голос в Андрiя

трiшки засмучений, воно ж приємнiше, братику, коли я чиню якiсь

дурницi. «Але чернiгiвська, або навiть бiлячернiгiвська», -

кажу навздогiн. «Слухай, ну чому тебе не вчить життя?» А голос

пожвавiшав. «Ти збираєшся одружуватися?» Я кажу,

що не маю намiру одружуватися, принаймнi з Iлоною. «А на бiса

вона тобi?» «А просто так». Андрiй кидає слухавку.

Зараз зателефонує мамi, лiпше вже до «дроту» цього дня не пiдходити.

Я принiс їй три гвоздики. Вирiшив, що не пеститиму її.

«Ой, яка краса», - каже Iлона i плеще в долонi. «Подобається?», - питаю я. Сам терпiти не можу гвоздик, та ще й яких - червоних.

«Так!» Схоже, що щира. Може, вона справдi любить гвоздики,

я ж їх не схвалюю, бо щоосенi та щовесни, всi 10 рокiв мого школярства,

ми купували гвоздики як пожертви для бiлонезайманого погруддя Лєнiна

та вручали їх погруддю в урочистiй обстановцi. З кожного здирали

30 копiйок, i виходив дуже непоганий букет для ватажка пролетарiату.

«Красная гвоздика - спутница тревог». О Боже ж, Боже

ж. Одначе поколiння Iли - зневiрене поколiння, вони нiчого не

носили Лєнiновi (гай гай), якщо вони комусь щось носили, то пакуночки

вчителям за гарнi оцiнки.

«Куди пiдемо?» - питає мене радiсна Iла. Вона висне

на моєму рукавi. До речi, це - дорога куртка з витонченої

замшi, а воно, це дешеве дiвчисько, взяло й повисло на дорогому замшевому

рукавi. «Ти коли небудь мала секс у машинi?» Цiкаво, в кого

вона гратиме, чи в невинне дiвчисько, чи в досвiдчену жiнку. «Що,

«тiпа вродє» так одразу? - тим часом питає Iлона. -

Без ресторану, кiна на крайняк?» «Так, а чого зволiкати?»

Я ж - на кшталт того, що - цинiк. А вона, схоже, взагалi не грає. «Крайняк» - чудове слово для студентки консерваторiї. «Я хочу їсти». «Їсти треба ще заслужити». Коли б зараз мене бачив Алекс, то остаточно впевнився би, що я - фашист, що в мене переселився Гебельс. «Ну добре, - Iлона вперла руки в крутi боки. - Якщо я тобi вiдсмокчу, то

ти даси менi попоїсти?» Пхе, це вже занадто. «Iз ковтанням

чи нi?», - питаю я. «Яка ти «тiпа» наволоч,

як я «вродє» бачу. Я нiчого не ковтатиму». «Це

ти даремно. Сперма - дуже поживна, заморила б черв'ячка».

«Iди ти».

I вона пiшла, вихляються її сiдницi пiд шкiряною спiдницею.

Менi здається, що на її задок смiливо стане жбан. Ще й мiсце залишиться. Секс мiг бути приємним. Секс мiг бути чудовим. Секс взагалi мiг бути. Чому я такий iдiот, хтось знає? Певно, що принаймнi одна людина - точно знає, i ця людина?… Правильно, дiти, ця людина - Алекс. Вона - молодець, назагал, пiслала свого викладача. А ще ж iспити, навчання, натужнi зустрiчi в музичному класi та на композицiї. Я схаменувся. «На нашi робочi стосунки це нiяк не вплине, не хвилюйся». Це я кричу її надiйнiй спинi. «Iди ти», - ще раз каже вона. Вона обертається. На очах - жодної сльози. I така злiсть. «Стiй, Iло! Та ходiмо вже разом, я тебе нагодую». I вже я висну на рукавi її дешевої турецької шкiряної куртки. «Не псуй, - буркоче вона. - Не псуй шкiри, вона не копiйок коштує». Так я й послухав.

«Токай». 200 грамiв одразу. Двi котлети по-київськи. Розповiдь про родину. Весняний салат. Салат iз крабiв. Її перше кохання. Звичайно ж, вона думала: це на все життя (не можна говорити дiвчинi, з котрою хочеш переспати, що тебе не цiкавить її перше кохання, якщо вона вже почала розповiдати цю нудну iсторiю). Накраяне м'ясо. «Я не люблю риби». Нiмецькi ковбаски. Я, виявляється, їй одразу сподобався. Кухоль пива «Оболонь. Екстра». О, вона навiть одразу мене зажадала. Печiнка трiски. «Ти ж не любиш риби?» «Печiнка - не риба». Тарталетки. Я нагадую їй того хлопця. Котрого? В якого вона була закохана в юнацтвi. Ще - тарталетки. «Хочу бiлого вина». «Бiле вино - до риби, а ти не любиш риби». «У мене є печiнка трiски». «Печiнка - не риба». «Трiска - риба». 200 грамiв «Шардоне». Кава капучино. Їй здається, що вона нiкому так багато про себе не розповiдала. Щасливi всi тi люди, кому не. Пирiг дня. Маковий. Пирiг дня. Iз вишнями. «Спiдниця не лусне?» Пирiг дня. Горiховий. Коктейлик. Марципани. «Куди

тобi ще марципанiв?» «Вони маленькi». Одна думка: «вони - маленькi, а зад - величенький». Вона тепло дивиться на мене, каже, що я викликаю довiру, i вона в мене закохана. Певна рiч, що

«до нестями».

«Може, поговоримо трохи?» «Нащо? «Тiпа», щоб краще пiзнати одне одного?» «Тiпа вродє» того». «Ти про мене багато чого знаєш. Який тип жiнок тобi подобається?» «Такий, як ти». «Не бреши. Я бачила, як ти зустрiчався з якоюсь манекенницею». «То була молода акторка». «Яка рiзниця. Вона була худа. Тобi подобаються старi i стрункi дiвчата». «Менi багато чого подобається. А сплю я майже з усiма». Це я її так заспокоїв. «А взагалi, хочеш схуднути - менше їж». «Менше? Я майже нiчого не їм». Я старанно дивлюся у свою каву еспресо, щоб раптом не гигикнути. Жiнки та їхня вага - досить серйозна тема, де немає мiсця чоловiчому реготовi. Принаймнi, якщо ти цю жiнку не вiд того, щоб затягти у лiжко. Я не вiд того. «Хлопцям подобається мiй зад». В принципi, є на що подивитися. Як той казав: «Вiзьмеш в руки - маєш "вещь"«. Знаний, мабуть, зад, на всю Чернiгiвщину. «Гарний зад», - погоджуюсь

я i щипаю її за литку.

«Ти про щось мрiєш?», - питаю, своєю чергою,

я. «А що - несхоже?» Невмотивована, сказати б, агресiя. Усiм нам потрiбен психоаналiтик. Iлона менi каже, що мрiє стати зiркою, мрiє вийти замiж за заможного чоловiка, народити йому хлопця. «Не хочу накопичувати, хочу витрачати». «Я вмiю бути, це… вдячною». Вона дивиться просто менi у вiчi. «У тебе якiсь мрiї… З одного боку, ти хочеш стати зiркою, так? А з iншого - мати мiцну традицiйну родину, так?» Вона киває, їсть уже не знаю котрий марципан. Сьомий, либонь. «Так дуже рiдко буває», - зауважую я. «Та й я «вродє» не часта», - вiдповiдає. Поки я роздумую над глибиною цiєї заяви, вона замовляє собi «ще пива».

«У тебе нiчого така машина». Я знаю, що в мене вiдмiнна

машина. Моя гордiсть, перлина на колесах. Iла не чекає, поки я

вiдчиню перед нею дверi, вона навiть не чекає, щоб я вимкнув сигналiзацiю. Рве дверцята на себе. «Воно що, зламане? Це твоя машина?»

Очi переляканi. Напевне, подумала, що її вчитель - крадiй

авт. Прегарна репутацiя. «Моя машина, моя». Я виключаю сигналiзацiю, вона сiдає на заднє сидiння. Я згадую скульптурний зад дядька

Василя, дивлячись, як вона вмощується. Заднє сидiння приречене перевозити чужi зади. Вона розглядає свої ноги. «Увiмкни-но свiтло, га?» Я вмикаю. «Iз тебе - панчохи, - серйозно каже володарка знаного заду згодом. - Цi ти порвав». Вона демонструє менi дiрку. Чесна яка.

Моя квартира. Моя постiль. Я прямую до ванної. Вона занурюється в простирадло. В неї м'яке тiло. Вона тягне до мене пухкi ручки, закидає на мене пухку нiжку. Я вiдмовляюся цiлувати їй ноги. «Ти ж не милася». «То й що?» Дитя природи, Iла. Кiнчаючи, вона встигає проспiвати гаму. До-ре-мi-фа-соль-ля-сi-до. До-сi-ля-соль-фа-мi-ре-до. Верхня нота схожа на крик чайки, нижнє до хрипке, як ведмеже ревiння. Її гами переконують мене, що, незважаючи на «тiпа вродє», вона любить музику. Цiкаво, як це подобалося чернiгiвським хлопцям?

XIII

Карина, наприклад, запитувала мене, де я допнула такого екземпляра.

Та майже в електричцi, я познайомилася з ним у таксi. Познайомилася саме я - йому було нiколи, вiн намагався второпати, куди мене везти. Це було складно, зважаючи на те, що я постiйно змiнювала напрями. До батькiв їхати не хотiла, менi нiчого було там робити, до подруг (а скiльки в мене залишалося подруг?) - не могла. Я не зажила собi таких подруг, в яких могла б зупинитися. Колишнi коханцi? Можливо, але всi вони були так давно, що це, можливо, й не було правдою. Була єдина адреса, де мене чекали завжди. Але - нiзащо, я навiть подумки не назвала б адреси Леся.

Я тупо дивилася на берези за вiкном. Вони нагадували менi паризьких дiвчат наркоманок, голi бiлi лiктi з темними плямами вiд заштрикiв. Уразливi несвiжi тiльця. Худi, нiчим не прикритi. Дiвчата-наркоманки були як багатими, так i вбогими. Заможнi ходили гуляти парками, їхнi кредитнi картки в дорогих гаманцях чекали запаморочливих придбань, злиденнi в тих парках робили мiнет за кiлька франкiв, в їхнiх кишенях мешкали дешевi презервативи та клаптики газет iз приватними оголошеннями сексуального змiсту. I в бiдних, i в багатих дiвчат були однаковi очi. I їхнi сльози були однаковими на смак.

Водiй мене не цiкавив, я була в прекраснiй формi. Дiвчата в такiй

формi не цiкавляться водiями, вантажниками, мулярами, прибиральниками, спiваками караоке на Майданi тощо. Звичайний собi водiй. Гладко зачесаний, у протокольному сiрому костюмi. Волосся незрозумiлого кольору, чи то вiн сивий, чи це такий русявий колiр волосся. Вiн повернувся до мене. «А, до речi, дiвчино, вам музика не заважає?» «Нi», - мотнула головою я. Не заважає. Я думаю про те, куди менi податися. Але музика, як i людина, котру щойно згадали, вповзає менi в голову.

«А друг мой Зяма

подумал: она - дама,

а она девочкой залетною была,

она ему сказала, братцы, прямо:

за рублик золотой люби

всю ночь меня,

люби меня».

Вiтчизняний шансон, хай йому. «А знаєте, дiвчино, от усе життя моє в такому планi». «Життя у планi - це не найжахливiше життя, ба, навiть приємне життя, життя без турбот». Вiн мене не розумiє, ще б пак, мабуть, нiколи не був в Амстердамi, i план для нього буває лише п'ятирiчний. «Затор. Можна облаяти отой джип, бачте, дiвчино? Але сенсу нiякого. А ви знаєте, дiвчино, нiмцi щось порахували й повiдомили, що за кермом БМВ (а в нього саме й був БМВ) найчастiше сидять хaмла. У них теж брешуть, розумiєте, дiвчино? От був би в нас гелiкоптер - злетiли б, розумiєте, якi справи, дiвчино». Вiн рiзко зривається з мiсця. Мене аж пiдкинуло. «Можна обережнiше, розумiєте, молодий чоловiче? Ми так можемо в когось врiзатися». «А ви що, смертi, дiвчино, боїтеся? Марно це, дiвчино. От я тричi пережив клiнiчну смерть, дiвчино, i нiчого. Все на краще. До речi, погляд на життя, дiвчино, змiнився, розумiєте?»

Ну от. Повернутися на Батькiвщину й натрапити на ненормального. Боже

мiй, а вiн узагалi має права? «Як це ви потрапили в таку халепу?», - цiкавлюся, хай краще щось розповiдає, нiж думатиму про всiлякi страхiття. «Та просто, дiвчино, просто. Вперше це сталося завдяки моїй дуростi, розумiєте? Вдруге менi зашморг на шию кинули. А втретє, знаєте, дiвчино, втретє мене викинули з

вiкна. З третього, ви розумiєте, дiвчино, поверху». Я трохи помовчала, напевне, через повагу до третього поверху. Вiн так само мовчав. Радiо вiдчуло трагiчнiсть моменту i страждало надривним баритоном: «Я сегодня ночь провел с женщиной любимою, без которой не могу я прожить и дня».

«Триндець який», - нарештi прохопилася я. Менi здалося,

що я це не проголосила, а подумала. «Та нi, дiвчино, знаєте,

це не триндець. Я всi життєвi устрої свої завдяки цьому змiнив. Усi, розумiєте, дiвчино?» «А якi вони у вас були?» Стiльки разiв повторює про змiни пiдвалин, що менi стало цiкаво, якi вони бувають у водiїв таксi, що зазнали трьох клiнiчних смертей. «Я завжди байдужим був, знаєте, дiвчино. Нi в що не влiзав, нiчого зi мною не вiдбувалося, розумiєте, дiвчино? Я не жив навiть, а так, iснував. А тепер, дiвчино, я ж усi барви життя бачу, наче целофанового пакета з морди прибрали». Я замислилася. Нiчого собi - нiкуди не лiз, iснував, не вiдбувалося. Три клiнiчнi смертi. Нiчого з ним не вiдбувалося, ти бач: а з якого дива то зашморг на шию, то з третього поверху вниз головою? За мовчання та бездiю таке буває, але дуже рiдко. Частiше перепадає патякалам рiзним, якраз тим, хто лiзе всюди, куди потрiбно, а частiше - куди лiзти лiпше би було утриматися.

«Угу. А от першого разу, ви казали, «розумiєте, молодий чоловiче», ви в кому потрапили пiсля якоїсь дурницi, так? А як це було, що то була за дурниця, ну якщо вам не важко, скажiть». «Ну, ви розумiєте, дiвчино (так, iронiї вiн не тямить), це було напiдпитку, прошу пробачення, дiвчино. Хотiлося друга втопити, знаєте, дiвчино, дуже кортiло його втопити. Розумiєте, дiвчино, ми не змогли подiлити однiєї жiнки. З чоловiками таке трапляється, дiвчино. От я схотiв його втопити, а натомiсть сам мало не втопився». «Жалкуєте про те, що не втопили?», - питаюся. Цiкавий хлопець. «Та ну що ви таке кажете, дiвчино, про що жалкувати?

Ну втопив би, ну сiв би на якi два роки ранiше. Ви ж не гадаєте, дiвчино, що, от коли б я сiв ранiше, то петлi на горлянку менi не накинули б?»

В мене почався спазм. Хотiлося ковтати повiтря. «А ви, - обережно так цiкавлюся, - ви вiдразу, пiсля першої коми, свої життєвi засади переглянули?» «Де там, дiвчино. Такi, як я, нiчого вiдразу не переглядають, розумiєте, дiвчино?

До таких, як я, з першого разу не доходить, це - вже «вєрняк», знаєте, дiвчино. Нi, пiсля другої коми, дiвчино, я трохи замислився, але ненадовго. А вже пiсля третього разу, як знову народився, дiвчино. Як немовля, тiльки сиве». Вiн проводить рукою по волоссю. На середньому пальцi я бачу сонечко, татуювання. Три промiнцi. «Три ходки», - констатую я. Вiн повертає до мене обличчя, дивиться й мовчить. Якщо я зараз скажу вам, що менi аж нiяк не було моторошно, не вiрте. Радiо розповiдає нехитрi iсторiї зека.

«И выпили мы с ним на посошок

он говорит: а за тобой должок,

пока мозоли я на нарах натирал,

мою ты девочку, мой корешок,

ласкал».

«Знаєте, молодий чоловiче, - кажу до нього. -

Якщо подумати, то ви дуже одноманiтно живете. Три коми, нудна типовiсть прослiдковується у вашому життi. Три клiнiчнi смертi. Три клiнiчнi смертi, як менi здається, пережити простiше, нiж одне клiнiчне життя, розумiєте, молодий чоловiче?» Я не помiчаю, що починаю горлати на нього. Потiм ми цiлувалися, надзвичайно довго, а потiм я була в його лiжку, а моя валiза була бiля лiжка. I я подумала: а чому б нi? Остаточно мене переконало в тому, що тут слiд залишитися, його вмiння цiлуватися.

«А друг мой Зяма

подумал: она - дама,

она же кинула его, и все дела,

а ведь она тогда сказала ему прямо:

за рублик золотой люби

всю ночь меня,

люби меня».

«Ти мало читаєш», - так розпочався один iз наших спiльних ранкiв. Вiн постiйно щось читав, не мiг не читати, вiн був прихильником лiтер. Я ж переїла книжок у Москвi, в мене могла початися книжкова нестравнiсть. «Мене не обходить твоя думка, i з цього приводу також». Вiн сказав, що я надто смiлива, але молода, тупа та необачна. «А ти не боїшся одного ранку вмерти?», - натомiсть спитала я його. «Не менi цього треба боятися». Так вiн вiдповiв. А ще вiн припинив називати мене «дiвчино». «Чому ти не говориш менi «дiвчино»?» «Бо менi зрозумiло, що ти не дiвчина. Усе, я пiшов». I вiн пiшов.

Карина сказала: «А що, коли вiн тебе вб'є?» Ми з нею добряче напиячилися, випадково зустрiвшись в одному ресторанi. «Якби ж то… Забракне йому снаги це зробити». «Звiдки ти знаєш? Ти навiть не знаєш, за що вiн вiдсидiв стiльки». Я стала пояснювати, що вiдразу бачу, на що здатен чоловiк, а на що - нi. «Може, подивишся на мого чоловiка?» «Навiщо, Каро? Щоб потiм вiдбити його в тебе? Не спонукай своєї долi, моя тобi порада». Карину я знала ще вiд часiв нашого навчання. Струнка вiрменка, наймоднiша дiвчина на всю нашу паралель. Iз дуже багатої родини. А чоловiк її - вiдомий банкiр, як виявилося тепер. Багатi дiвчата найчастiше виходять замiж за забезпечених хлопцiв. Або, як казала моя бабуся: «Грошi до грошей». «Общак, общак, куда ты спрятал, сука, а не ответишь, так распишем Хохломой». Чи потрiбен менi зараз банкiр? До речi, не таке вже й тупе це запитання.

«Ти десь працюєш?» Я нiде не працюю, я обiймаю її за плечi, кажу, що незле би було замовити шампанського. Я так давно не пила цього паскудного радянського шампанського, треба випити, воно звалює з нiг. «Я теж його давно не пила», - ображається Карина. Ага. У нашого банкiра зазвичай - французький брют. «Може, до тебе в гостi? Вип'ємо там цього, як його, «Пiвнiчне сяйво», горiлка у вас є?» Карина обурюється, я її розумiю, як це в порядному банкiровiм домi може не бути горiлки - нонсенс. Я обiцяю розповiсти їй про свою роботу. Вона ж не знає, що я не маю нiякої роботи. А потiм ми йдемо до Гiдропарку. Нiхто з нас не пам'ятає, як ми сюди потрапили. Тут темно, пiд ногами розпливається блювотиння. «Тут хтось проблювався», - гигоче Карина. «I тут», - вiдгукуюсь я. Вiдтак ми починаємо бiгати, змагаємося в тому, хто перший знайде блювотину. Всi пiдбори в цiй гидотi. «А в мене на закаблук причепився каштан». «Тепер ти справжня киянка». Двi п'янi iдiотки гигочуть.

«Давай залiземо на чортове колесо?» «Давай», - хоробро пристає Карина. «Але спочатку треба купити нам вина.

Щоб не було нудно кататися». Коли ти п'яний, то тобi зазвичай дуже весело, до певної митi, звiсно. У нас двi пляшки з дорогим кримським мускатом. «Вибрала найдорожчий», - каже Карина. Вона пишається з себе. Хоча нам байдуже, дорогий вiн чи нi, мускат - i добре. Пiсля горiлки, пива та шампанського (напiвсолодкого, хочу наголосити на цьому) несуттєво, яка цiна вина, що ним ти полiруєшся. «Як тебе не любити, Києве мiй». Це ми спiваємо двома п'яними горлянками. I верещимо, дуже весело, обливаємося вином. Сторож не захотiв пускати колеса, довелося вiддати йому одну пляшку. Це була третя, «якої постiйно не вистачає».

От знаєте що? Коли ви трохи переп'єте, тим бiльше, коли заправитеся зовсiм рiзним, несхожим спиртним, то моя вам порада: не треба пертися нi на якi гойдалки, каруселi, не треба лiзти в центрифуги. Добром воно не завершиться. А може закiнчитися от таким, скажiмо. Спочатку ми з Кариною згадали, що в школi, пiсля повернення з канiкул, ми вiталися за спецiальною процедурою. Штовхалися стегнами. Спочатку правими - цьом цьом, люба. А потiм лiвими: ням-ням, люба. «А-А-А-А-А-А», - це ми так заверещали, бо згадали про привiтання, нас нудило, та ми однаково привiталися стегнами. Чому в нас такi кiстлявi й твердi стегна, ми вже дорослi тiтки, чому нам бракує м'якостi? Цьом-цьом, люба. Я валяюся в калюжi. В нiй добре валятися, водичка тепла. Що ви питаєте? Та нi, не бридко. Розумiєте, зазвичай в калюжах люди валяються в такому станi, коли їм плювати на комфорт. Вони багато чого не помiчають. Але я не така, я помiчаю зiрки. Ось зараз я виловлюю її з калюжi. Хлюп-хлюп.

Так, а що це в нас таке? Дядько мент. Чудово. Коли заплющиш одне око, наче вiн один, а коли два розплющено, то i дядьментiв - два. Звертатимемося до них на ви, про всяк випадок. «Бач. Дiвчина. А що це ви, громадяночко, надумали собi, га? От нормально так поводитися, так? У мiсцi родинного вiдпочинку валяєтеся тут у калюжi, як не знаю що». От не знає, то й не казав би. Я декламую вiршика, щойно придумала. «I я скажу калюжi, ну як ти, старий друже, то дай води напитися, а потiм дай втопитися». Дядько мент дивиться на мене з презирством. I тут я дещо згадую i починаю рюмсати. «Ви чого, вставайте, ну ж бо». Я шмугикаю носом. «От скажи (невмотивовано переходжу на ти), ти знаєш, що таке орiгамi?» Вiн думає, що я знущаюся. Це в нього на лобi написано, на лобi, схованому пiд кашкетом, але я, як привид Замку Морисвiль (було таке пречудове кiно), бачу та чую все. «Орiгамi?, - перепитує вiн. -

Ви б краще встали з цього орiгамi. Паскудство яке, молода ж дiвчина, не соромно? Пiдводьтеся». Я регочу, набираючи в рота води з калюжi. Дядя мент думає, що орiгамi - це блювотиння. Ой, як менi смiшно, не можу стриматися.

Вiдреготавшись, я встаю. «Орiгамi - це коли роблять рiзнi предмети з паперу». Вiн чомусь мене слухає, уважний такий дядько мент. Я знову дещо згадую i починаю плакати. «Тебе що, хтось кинув?» Дядько мент демонструє менi, що в нього є людськi почуття. «Японський журавлик, японський журавлик», - натомiсть рюмсаю я. Я згадала японську дiвчинку та японського журавлика. У школi ми з Кариною на конкурсi iнсценування полiтичної пiснi спiвали про японського журавлика. Злетiв японський журавлик, японська дiвчинка померла. Дядько мент майже мiй однолiток, здається, вiн згадав ту сумну iсторiю, певно, так само працював у комсомольському активi. «У мене є бобик. Тут за кущами. Можу пiдвезти. Ти б умилася», - каже вiн. «Гав-гав», - гавкаю я i старанно вмиваюся водою з калюжi. Вiн зiтхає. У нього є бобик. Я припиняю гавкати тiльки коли вiн питає, куди мене везти. Куди ж мене везти. Я називаю одну адресу, неподалiк є недорогий готель, а також - вбиральня, де я можу привести себе до ладу.

«У тебе є якась газета?», - питаю я дядька мента, його звуть Олексою. «Навiщо тобi? Почитати вночi схотiлося? Чи ти тут надумала сходити по-великому?» «Якщо є, то лiпше дай». На прощання вiн отримує з моїх рук японського журавлика. Це так зворушливо. Японський журавлик iз часопису «Факти» бiля серця чоловiка в однострої дядька мента. «Ти б той… пити припиняла б i не вешталася бiльше темними парками, добре? Можуть зачепити». Я обiцяю не вештатися. Вiн удає, що вiрить менi. Японський журавлик умощується пiд шклом. «Бувай, орiгамка», - каже вiн менi. Я салютую йому. Одне я знаю точно: менi потрiбна робота. Це я вирiшую шляхом до готелю.

XIV

«Ти читав таку дитячу казку, такий собi «Будиночок iз пряникiв»?» Батько неабияк зрадiв, коли я сказав йому, що хочу зайти до нього.

«То приходь сьогоднi, в мене вiльний день». «Менi здається,

чи ти смiєшся?», - запитав я його. Шкода, що телефоном

не видно виразiв облич. «Ти знаєш, мене знайшов дуже цiкавий

життєвий перiод, несподiвано, от наче весняна гроза. Жодних натякiв,

чисте небо, аж потiм тебе накриває вологим простирадлом».

«Це голос змiн». Я був переконаний, що це був голос змiн,

я почув їхнiй голос, величезних змiн у життi мого батька.

«Назва трохи тупувата. А хто автор? Ти будеш ставити дитячу

казку? Чи як це у вас називається, казка для дорослих, так?»

Батько любив вигадувати рiзнi нетрадицiйнi штуки. Поставити в академiчному

театрi казку, чом би нi? «Автори - брати Гримлiни».

Батько гигикнув. Його бiлий пес Ланс махнув хвостом i тицьнувся мордою

в горнятко з фiрмовою батьковою кавою. Кава з корицею. Лансовi чомусь

не сподобалося, вiн чхнув. «Так тобi й треба, не пхай усюди свого

носа, зараз нанюхаєшся корицi, i все, не почуєш звабливих

пахощiв кицьок, уже не кажучи про твоїх сучок». Батько, котрий

читає моралi Лансовi. Цiкава картина. Хоча, визнаю, що було б

набагато цiкавiше, коли б Ланс читав нотацiї батьковi. Ланс йому

не повiрив, особливо в частинi промови стосовно сучок. Вiн не хотiв

напружуватися та дослуховуватися до господаря. «Не зараз», -

вираз його пики був промовистий. Вiн хотiв, щоб його чухали, тому

бив мене по колiнi своєю важкою лапою.

«Казка - цiкава. Про дiтей, котрi набридли своїм батькам.

I тi вирiшили здихатися їх. Дiти втекли в лiс, але там знайшли коштовностi, повернулися героями, забезпечили всю родину, тому батьки їх вирiшили не чiпати». «Тату, ти розповiдаєш менi сучасний шизонутий американський мультфiльм чи казочку вiд порядних старомодних бюрґерiв?» «Присягаюся, це казка вiд класикiв казкоплiтства. Менi здається, що ти й Андрiй це мали читати в дитинствi». «Не пам'ятаю такого. Жахливий переказ. За це карати треба, за такi казковi iдеї». Батько посмiхався. «Менi здається, що мама могла б подати до суду i виграти його». «Мама багато на що здатна», - погодився батько. «Так, тим паче, що це зараз популярно. Права дiтей. Дитяча психiка. Вiдносини в родинi. Мама видавцiв по судах затягала б». «Це вже точно, я якось не думав у цьому напрямi».

«А в якому ти думав?», - запитав я. «Менi це показали. Цю книжку. На захист сучасного мистецтва. Я з деким сперечався щодо дитячих книжок, щодо рiвня добра в них, намагався довести, що класичне дитяче письменство - добрiше, вчить добра, от i отримав». Батько смiється, притримуючи своє чудове густе волосся довгими музичними пальцями. «Цiкаво, - розтягую слово я. -

Може, познайомиш свого неодруженого сина з цим деким?» «Нiзащо», - енергiйно вiдповiдає батько. «Тобто я вгадав, i цей дехто - жiнка?» «Тобто - нiзащо». Батько дивиться на

мене з-пiд лоба. У нього - грайливi очi. «Вас заарештовано.

Ви маєте право зателефонувати своєму адвокатовi, а ми -

мамi й повiдомити про декого», - пародiюю iнтонацiю перекладачiв,

що говорять за полiцейських в американських бойовиках.

Батько мене не боїться, а Ланс поставив двi лапи на колiна. «Не займай господаря», - кажуть його очi. Я цiлую Ланса в нiс, так, одного обеззброєно. «Тату, кажи мерщiй правду. Ти би бачив, як свiтиться твоє обличчя». «Правда?» «Правду i нiчого крiм правди!» «Нi, правда свiтиться?» «Ти менi, а я - тобi». «Е, нi. Зараз встану i перевiрю себе у дзеркалi». «Дзеркало мовчатиме, воно - пiдкуплений свiдок». «Кажи ж бо». Ми злетiли з табуретiв, давно ми не вовтузилися з батьком. Та вiн наче помолодшав рокiв на 10. Ланс нiчого не розумiє, пiдскакує, вiдстрибує, гавкає на нас. Телефонний дзвiнок вириває батька з моїх мiцних обiймiв, я бiльший борець, нiж батько. Кепсько б йому довелося, якби не телефон. Я вiдпускаю його, не звiр же я.

«Не влаштовуй i не драматизуй, це тобi не личить. Так поводяться iстерички, хочеш перетворитися на iстеричку? Припини це, ти робиш менi боляче, я не готовий втрачати тебе, тiльки не зараз. Не роби цього», - чую я батькiв агресивний голос. Вiн шепоче, мабуть, що не хоче, щоб я почув. Але я чую, бо це шепотiння - агресивне. Агресивнiсть - не притаманна батьковi риса. Цiкаво. Мабуть, що вперше я замислився над тим, що нiчого не знаю про життя батька. Уточнюю: про його особисте життя. Мама - вiдкритiша людина, а з батька iнформацiю треба витягувати потроху, обережно, пiнцетом, «як хiрургiчну нитку зi шва». Так, звiсно, каже Женя. То як i з ким живе батько? Хто i що йому подобається, крiм роботи?

Я знаю, що батько з повагою ставиться до матерi, може, це - єдине, на що здатен багаторiчний шлюб, шлюб похилого вiку? Але кохання в них немає давно. Першим менi на це вiдкрив очi Андрiй. «Та вони не сплять разом, ти не помiтив? Отаке лайно, брате. Не сплять. Коли закiнчується спiльний сон, немає спiльного засинання, то завершується спiльне життя. Розпочинаються два окремих життя на двох окремих лiжках». Так вiн вiдповiв на моє запитання, чи не здається йому, що вiдносини батька та мами досить прохолоднi.

Батько завжди подобався жiнкам, про це не раз згадувала й мама. То

хто дiлить лiжко з батьком? Iз ким вiн веде спiльне життя? Може - не постiйно, може - iнколи, але хтось дiлить з ним лiжко, я переконаний у цьому. Батько - людина творча, йому конче необхiднi чиєсь схвалення, тиха близькiсть, хай тимчасова, але присутнiсть. Так, вiн умiє втiкати, щоб побути наодинцi, але втiкає вiн тiльки тодi, коли йому є до кого чи до чого повертатися. I ось доказ - суперечка по телефону. Так розмовляють лише з близькою людиною, ми дозволяємо собi в розмовi з близькими людьми казна-що. Емоцiї вириваються з нас, наче гарпiї, готовi вчепитися у волосся близької людини.

«Це була та жiнка? Хтось турботливий, що дає моєму батьковi дитячi книжки?» Я iронiзую, бо я злюся. Батько спокiйно наливає собi кави, чухає Лансовi за вухами. «Нi, це була не жiнка.

Нi та, нi iнша». Аякже. Наче я не чув, хоча його голос звучить чесно. Проте хто, як не режисери, вмiє прикидатися? До того ж так переконливо, що до них дослухаються такi професiонали у прикиданнi, як актори? «Ти б не хотiв менi щось розповiсти? Ми так рiдко буваємо вiдвертими один iз одним. Майже нiколи не розповiдаємо один одному про якiсь iнтимнi речi. Наче соромимося. Два дорослих чоловiки, батько й син, навзаєм соромляться. Дивина, правда?» Батько дивиться на мене трохи злякано. «Ти щось конкретне маєш на увазi?», - несподiвано низько питає вiн. Наче в нього сiв голос.

Я не маю на увазi нiчого конкретного. Я так йому й кажу. Я кажу про те, що менi бiльше хотiлося би знати про його життя. Чи часто вiн почувається самотнiм? Чи, може, я успадкував вiд нього цю самотнiсть? Чи не сумує вiн за сiмейним життям, тим родинним життям, яке було в нашому дитинствi? Мама, батько й я - дружна сiм'я? Кому вiн узагалi вiрить, якщо не нам, своїм синам (я згадав Андрiя навмисно, аби батько вiдчув тотальну вiдповiдальнiсть перед нами, своїми дiтьми, бо множина у цьому випадку посилює ефект претензiй)? Мене наче прориває, я перекидаю бляшанку з корицею. Батько присiдає, починає її збирати. Вiн мовчить. Я його не кваплю.

«Гаразд. Я справдi познайомився з дiвчиною». Ага, це не я кричу, це кричить усе моє єство. Я його спiймав. Величезну рибину - батька. Спiймав, схопив, зараз вiн почне пручатися. Я його спiймав на зрадi. Слова «зрада» i «радiсть» мають спiльний корiнь. Мабуть, тому, що кому й зрада, а кому й солодка радiсть. «Це не те, про що ти думаєш. Себто елемент того тут, ясна рiч, присутнiй», - швидко виправляється батько, помiчаючи мiй прискiпливий погляд. «Так. Я iнколи залишаюся в неї. Але не тому, що надто жадаю з нею спати». Батько знизує плечима. У нього - виразнi рамена. «А чому ж?» «Через те, що вона хоче спати зi мною». «А, то ти просто ввiчливий, так?» «А я коли-небудь був неввiчливим?» «Та нi, май спокiй. Нiхто не закине тобi брутальностi. Я про те, що мама не була б у захватi вiд такої ввiчливостi, чи не так?» «Мама - доросла, вона розумiється на рiзних проявах увiчливостi. Я гадав, що й ти дорослий». Батько говорить сумно. Я спалахнув. Вiн має рацiю - зараз iз мене вилiзла вередуля-дитинка, котра думає, що її матусю образили i вiдчуває небезпеку для себе.

«Продовжуй. Ти з нею спиш, бо цього волiє вона, i що далi?» Батько розповiдає, як йому з нею весело, дуже весело, вiн не сподiвався, що колись йому аж так буде весело. «У неї стiльки енергiї» (тут вiн червонiє, напевно, бачить, що я думаю про незнайому звабницю i батька в одному лiжку, а я й думаю). «Вона повсякчас щось вигадує. Шаленi, цiкавi, розкутi iгри. У мене наче друга молодiсть. Шкода, я не можу розповiсти всi причини, з яких мене дивує така зустрiч, мене дивують такi стосунки з нею». В батька жвавiшають очi. О, як йому жвавiшають очi.

А вона - молодчина, розпалила його. Мого батька, сексуальний тип якого колись визначив Андрiй, що не вельми лестить батьковi. Андрiй його визначив як «скандинавський, тобто такий, трохи iнертний, кволий». Бачив би Андрiй цi очi. Латиноамериканський мачо, а не батько. «Не можеш? Та чому? Давай давай. Рухаймося вперед. Ви - на нашiй хвилi! Менi здається, що зараз мене, особисто, мало що здатне здивувати». «Я не хочу, щоб ти сприймав мене в такому тонi». «Вона гарна?», - питаю я. Батько вiдгукується. «Та нi, не скажу, що дуже гарна. Щось у нiй є, але вона не типова красуня. Взагалi то це питання не до мене. Все рiвно, гарна вона чи нi, мене вона вабить не зовнiшнiстю».

«А, тiлом, зрозумiло». «Нi, не тiлом. Хоча тiло в неї вправне. У будь-якому розумiннi цього слова. Вона - цiкава. Це - головне. З нею не нудно, вона здатна творити, грати, вдавати, слухати та змушувати слухати себе. Вона схоплює мої думки на пiвдорозi, розумiєш? Я усвiдомив, як яскраво можна вималювати жiночий образ, в мене завжди були проблеми iз розумiнням жiночих образiв, я черпаю з неї натхнення. Вона - дитина, вона - цинiк, вона справжня жiнка, дарма що в неї багато хлоп'ячого. Вона захоплює спалахами життя, вона випромiнює мiсячне сяйво, з нею я постiйно смiюся. В моєму вiцi цiнуєш веселе життя».

Батько згадав про свiй вiк. Тобто вона - молода. Гарна, при формах молода дiвка. Котра таке робить у лiжку, що батьковi весело. Й не сумно з нею. Акробатка. Лiжкова акробатка i хвойда. «Вона молода?» «Молода. Але не першої молодостi». Батько мене дивує, тепер вiн демонструє невластиве йому хамство. Непритаманний йому темперамент вiн уже продемонстрував. «Вона прив'язується до мене, а менi це нi до чого». «Вона - молода, i ти до нестями закоханий». «Я не закоханий, тим бiльше до нестями». Батько пирхає. Мене не обдуриш. «Авжеж, що ти не закоханий, тому ти кричиш на неї у слухавку, погрожуєш, не хочеш рвати стосункiв, не витримаєш, якщо вона кине тебе. Скажеш, що нi? Будь чесним. Не зi мною, сам iз собою. Будь чесним».

«Я говорив не з нею. Я тобi казав це. Не з нею. Ти все чув? Я маю на увазi, всю розмову?» «Я чув доволi. Досить, аби зрозумiти, що ти розмовляв iз близькою тобi жiнкою. Iз коханкою. Їй щось

не подобалося, тобi щось не подобалося. Милi посваряться, потiм помиряться, так?» «Не так». А тепер батько демонструє впертiсть.

Добре, залишаємо його в спокої, чи нi? «А з ким ти говорив?», -

мiй голос випереджає мої думки, долає мої сумнiви.

Ми поспiшаємо говорити. Завжди. Усi ми. От зараз батько вiдмовляється

зi мною розмовляти. «Я говорив не з нею. Я говорив не з

жiнкою. Я й так сказав забагато. Менi здалося, що я можу подiлитися

з тобою деякими речами, менi б не хотiлося помилитися в тобi, синку.

I ще одне. Тобi не потрiбно знати бiльше, просто повiр менi».

Вiн зiтхає, я помiчаю, що бiля його очей кольору джинсiв варенок та на лобi кривлять пики зморшки. Вiн утомився через цей допит. «Скандинавський тип, трохи кволий».

«Она хоть бывшая, но подданная русская, она такая же москвичка, как была», - довiрливо проспiвав Олєг Мiтяєв. Боже мiй, навiть тодi, коли нiчого менi не нагадувало про неї, коли я переймався долею iншої людини, коли на мене чекали вiдкриття, подарованi власним батьком. Одна випадкова фраза, пiсенний рядок, знову зворохоблював мої почуття. «Ти можеш це вимкнути?», - спитав я в батька. «Можу. Але менi здається, що кожен чує те, що сподiвається почути. Нi?» Я нiколи не говорив iз батьком про Алiсу, навiть мимохiдь, вiн її не знав. Вiн знав про iснування дiвчини, котра вдерлася в моє життя, але це його мало бентежило. Вiн був людиною, яка захоплюється та цiкавиться багато чим, насамперед, пов'язаним iз творчiстю, iз самого початку йому не була цiкавою дiвчина, в яку закохався його старший син. Батько вважав, що таких дiвчат у мене та Андрiя буде безлiч. У кiлькостi вiн не помилився, вiн схибив в аналiзi моїх почуттiв.

«А що б ти сказав, коли б я зараз почав вантажити тебе iсторiєю моїх почуттiв до Алiси?» «То її звуть Алiсою? Можна ж звати її Лiса. Смiшно». «Що смiшно?» «Нiчого, це менi - смiшно. Тобi смiшно не буде». «Подiлися, може, й менi буде смiшно, звiдки така впевненiсть, що менi не буде смiшно? Менi здавалося, що почуття гумору в нас схоже». «Не заводься. Краще не треба. Знаєш, я трохи втомився, довiв ти свого старого батька». «Бачиш, ти мене також не заспокоїв». I мiй батько хоче чути про себе, а не про iнших. Людськi пихатi створiння, закоханi у власне життя. Де ви, люди, що вмiють слухати? Агов, де ви? Люди, що створенi вислуховувати героїв? Я вас не бачу. Такi вже ви непомiтнi. Мене змушують мати мужнiй та сильний вигляд, переконливий, переможний, чоловiчий, тiльки тому, що нiкому не цiкаво спостерiгати мої слабкостi.

«То тобi з нею весело, - констатую я. - Тобто не сумно. До речi, де ти її надибав, не скажеш? Менi цiкаво, де зараз можна надибати такого веселого екземпляру. Зрозумiй мене правильно, я теж хочу скуштувати щастя, твiй син - одинак, не забув? Йому так само, як тобi, а може, й бiльше, потрiбна молода незакомплексована хвойда, такi собi лiки вiд нудьгування». Батько демонстративно зачиняє дверi, але наражається на перешкоду. Це -

мiй черевик. Модний, блискучий, австрiйський. «Зараз пошкоджу», - попереджає батько черевика, саме черевика, а на мене, бо на мене

вiн не дивиться. Ланс - однодумець батька. Вiн не вийшов мене

проводжати. I це пiсля того, як я дозволив йому заслинити мої

вишуканi iталiйськi штани. Я йому це запам'ятаю. Поводиться

як останнiй кiт.

«Ми запiзнались у пивницi». Про iсторiю знайомства батько

наважився розповiсти не черевикам, а менi. Може, подумав, що мої

черевики - нiмецькомовнi й не дотумкають. «Це теж було смiшно.

Вона сама до мене пiдiйшла. Я пив наодинцi коньяк, прокручував у головi варiанти трактування ролi. Розглядав спортивну мозаїку на стiнах. А тут вона. Скрутила таку мармизу, ти би бачив. Вона на мене довго дивилася, а потiм пiдiйшла. Схилилася надi мною, витягла звiдкись муху i сказала: «Ви не проти, якщо я втоплю її у вашому коньяку? Це її остання воля, бiдолашки. Її звуть Жужу, вона iз Францiї. З пiвдня Францiї. Це її заповiт. Вона невилiковно хвора». I вона поклала муху в мого келиха, ще й притопила її пальцями». Я сказав, що треба бути ненормальною людиною, щоб такого утнути. «А менi стало весело. Тож я спитав її: чи можна познайомитися з вами? Вона вiдповiла: «Авжеж. Теодозiй.» «Дуже приємно». «Але ви мене можете звати Телiсфором… Тобi хiба не смiшно? Бачу - нi». Сподiваюся, що вона не вб'є батька якось вночi. Бо їй раптово стане нудно. Очевидне куку, як на мене.

«Тату?» «Чого?» «Я тебе нiчим не образив?» «Нi, синку. Це я перевищив лiмiти вантажу. Вибач, старий». «Перевищив? То наша авiакомпанiя скачає з вас величезнi штрафи, не турбуйтеся, ми не залишимо це поза нашою пильною увагою, сер». Батько простягає менi руку, я потискаю її. Хай би хто вона була, однаково не заслуговує на те, щоб такий чоловiк, як мiй батько, вважав її цiкавою, зраджував заради неї дружину та просив вибачення в егоїстичних синiв. Ще й не гарненька, ще й не першої молодостi, ще й цiлковито ненормальна, ще й на iм'я, Боже мiй, як воно? Телiсфор. У наш час мати таке iм'я - Господня кара. Їй лiкуватися треба, а не солiдних чоловiкiв по барах чiпляти. «Телефонуй, гаразд?», - умовляє батько. «Та ти втомишся здiймати слухавку, старий», - запевняю його я. Але, як ведеться, спливло багато часу доти, доки в його хатi пискнув мiй дзвiнок. «Людi - блєдi». Отож бо й воно.

XV

«Алiса працює». Каже менi моя вiзитiвка. Така солiдна панi в бiлiй сукнi та золотих босонiжках. Такi - завжди правi. Ще вона повiдомляє, де саме працює Алiса, ким саме працює Алiса, за якою адресою вона працює i як їй можна при нагодi зателефонувати, надiслати факс або електронне повiдомлення. Алiса працює вже третiй тиждень. Уранцi вона ледь встає, а вночi не може заснути. А ще вона, тобто я, почала говорити про себе у третiй особi. Позаяк робота прес-агента дуже шкiдлива для Алiсиного здоров'я. До того ж Алiса забагато п'є. Учора додому її донесли стороннi хлопчики, котрi несли її, як спиляне дерево та мацали її цицьки. На здоров'я, назагал. Пальцям треба на чомусь тренуватися. Я ж нiчого не вiдчувала.

Звiдки, питається, цi стороннi хлопчики взялися? Їм мене передав один мiй колега. Не витримав, iмовiрно, моєї сп'янiлої ваги, сердега. Кволько нещасне. Хоч скiльки криви зарозумiлого писка, а качатися не завадить. Зле було в iншому, зле було в тiм, що Алiса вiдмовлялася назвати йому свою адресу. Нi, вона повiдомила район, поверх та квартиру, про це вiн i сам знав, але чомусь не хотiла казати, за якою адресою знаходиться ця квартира. Колега трусив Алiсу i навiть схопив її за носа та добряче крутнув, але вона вперто мовчала. «Убив би, сука». Я мовчала, наче Зоя Космодємянская. «Вiшайте, всiх не перевiшаєте». Тодi вiн узяв таксi, назвав приблизну адресу. Вiдтак поклав Алiсу на суху запилюжену землю. «Навiщо пiсля ризького бальзаму, горiлки з перцем, пива знову пити горiлку без перцю? Що в цьому рядковi було зайвим?» «Орленок, орленок, взлети выше солнца и землю с высот огляди!»

Тим часом колега знайшов хлопцiв, яким не вистачало на горiлку, та попросив донести Алiсу додому. Адресу, де стоїть її дiм, вiн знав приблизно. Квартиру - точно, поверх - точно, а от дiм - нi. Багато схожих будинкiв у цьому районi. Але хлопцям дуже кортiло горiлки, i вони подумали, що Алiсi байдуже, куди вони зрештою її вкинуть. Вони мали рацiю. Алiсi було настiльки пофiг, наскiльки може бути пофiг такiй п'янючiй бабi, як вона. «При пiхвi та при роботi, зрозумiло?» Б-б-е-е-е-е. Своєю байдужiстю вона провокувала їх, тому вони подумали, що коли нема горiлки, треба користувати з того, що є. От, наприклад, iз цих цицьок. Чомусь насамперед їх цiкавили її цицьки. Алiса не дуже часто ними пишалася. Можна сказати, не перса то були, а натяк на перса, але їм вистачало й натяку. «Ану, кажи адресу», - гримали пiдлiтки, вiдриваючись вiд процесу зминання цицьок. «Мой адрес не дом и не улица, мой адрес - Советский Союз». «Як ти гадаєш, вiн iз нею зустрiчається?» «А дiдько його зна. Не знаю, з такою зустрiчатися, це - повний торбець».

Слiд вiддати пiдлiткам належне. Вони не зґвалтували Алiси,

а старанно вiдробляли червонець. Пропонували Алiсу сплячим мешканцям квартир типових будинкiв. «Може, її пiдкинути, як те немовля в колисцi, пам'ятаєш, у французькiй стрiчцi?» Нiхто її не хотiв брати, хоча дверi попри всi застороги вiдкривали. Нарештi вони знайшли квартиру, якої їм нiхто не вiдчиняв, i один кмiтливий хлопчик, або просто бiльше за всiх спраглий горiлки, бо цицьки Алiсинi йому набридли (вiн припинив їх вiдчувати) полiз у її сумку, отримавши за це кiстлявою Алiсиною рукою по карку, та вiдчинив дверi. Вони поклали Алiсу на пiдлогу i втекли. «А вот эта улица, а вот этот дом, а вот эта девушка, что я… что я…». Зрештою дивно, що це виявилося саме моїм помешканням. Я поринула в сон. А слiд пам'ятати, що «сон алкоголiка короткий i неспокiйний».

Саме тому Алiса схопилася дуже рано. А ще ранiше вона впустила у свiй мозок деякi думки. Я помiтила, що припинила телефонувати людям. Я нiкому не дзвоню. Нi тим, кого вважала за друзiв, нi тим, кого тримала за ворогiв. Я не телефоную мамi, не телефоную батьковi, друзям дитинства, коханцям, яких залишила, як моряк хвойд по всiх портах, я не телефоную колегам. Нiкому. А коли дзвонять менi, то я поводжуся, начебто все це - природна рiч. Це менi мають телефонувати, а не я. Чого це я мушу комусь телефонувати? А ще я задумалася, що приємнi речi одне одному люди говорять переважно святкуючи днi народження. Я вирiшила, що це несправедливо. У моєму мозку переливалося спиртне, я витягла нотатника i почала роздивлятися телефони, напружувати мозок не було нiякої змоги, пошуку гiдної кандидатури для мого дзвiнка не було. Алексовi не пощастило, його записано було першим на лiтеру «А». До того ж, я чомусь вирiшила, що вiн неодмiнно має менi зрадiти.

Алекс, певна рiч спав. Пусте створiння. Нi, вiн не поет. Хто спить такої ночi? Поети точно не сплять. Але слухавку вiн усе ж узяв, уже не пригадаю на якому гудковi. «Чєєєєго?», - спитав Алекс. «Алексе, ти - чудовий. Ти знаєш, який ти чудовий, друже? Ти - сексапiльний, ти - розумний, ти - тонка натура, котра вiрить i довiряє людям. Котра закохана в це паскудне людство! Ти - неперевершений, ти - загадкова планета, що миготить у темрявi. Ти знаєш, як мiцно я тебе люблю, Алексе, i що ти для мене означаєш?» «I який це поц телефонує? Ти на годинника дивишся, мурло?», - вiдiзвався «тонка натура» Алекс. Йому навiть не позiхалося, як слiд. «Сука ти, Алексе, не цiнуєш простих людських почуттiв», - сказала я натомiсть. «Алiсо? О, то це ж Алiса, так? Слухай, звiдки ти? Тобi лiкуватися потрiбно, до речi, тобi не втомилися про це говорити?» Я сказала, що залюбки побiгла б до лiкаря, але ще рано, лiкувально-профiлактичнi кабiнети замкнено.

Алекс спитав, чи я не перебрала, чи, може, не дiйшла додому? Я чесно зiзналася, що напилася, i додому мене доволокли стороннi хлопцi. «А. Зрозумiло». Алексовi майже завжди все було зрозумiло. «Слухай, ти що, менi зовсiм не радий? Тобi часто телефонують уночi, аби розповiсти, який ти чудовий? Можу вiддати останнього зуба, що це сталося з тобою вперше. Ти що, навiть не подякуєш менi на доброму словi, виродку?», - правила я задля пiдтримки нашої чудової розмови. «Дякую, аж пiдскакую, заразо. Я тобi цього не подарую i доконче вiдплачу тим самим», - ввiчливо вiдповiв Алекс. «Ложкой снег мешая, ночь идет большая, что же ты, глупышка, не спишь? Спят твои соседи, белые медведи, спи и ты скорей, малыш», - вирiшила заспiвати я йому наостанок колискової пiсеньки. «Я тебе вб'ю», - пообiцяв невдячний баламут Алекс.

Пiсля розмови з Алексом я вирiшила не засинати, все одно ще трохи - i час збиратися на роботу. Але я помилилася. Прорахувалася. Перебуваючи за кордоном, я забула улюбленi забавки нашого чиновництва, а саме - традицiйнi перенесення святкових днiв. Напевне, улюбленою грою дитинства чиновникiв була п'ятнадцятка. Пам'ятаєте таку? Треба пересувати числа. Щоби там щось збiглося. У них, мабуть, нiчого не збiгалося, i це їх утiшало. Iноземцi верещали вiд таких перенесень, вони казилися. Тут працюємо, а тут - не працюємо. Тут працюємо в суботу за якусь середу, аж потiм гульк - цiлий тиждень гуляємо. «Чому ви день працюєте, а тиждень гуляєте?», - питали спантеличенi iноземцi. «Тому що перенесли свята», - вiдповiдали їм у наших посольствах. Саме через перенесення я переполошила наших охоронцiв, котрi повiдомили мене, що нiкого не впускатимуть. «Ти б краще поспала», - сказав один iз них, найтурботливiший, сонний i злий.

«Ти б краще випила пива, Алiсо», - сказав менi мiй внутрiшнiй голос, якому кортiло посмоктати хмiльного. Я повагалася дещицю, розмiрковуючи, хто менi ближчий: охоронець Валерик, що порадив менi проспатися, чи мiй внутрiшнiй голос, якому кортiло попиячити вранцi. Вирiшила, що мiй внутрiшнiй голос значно бiльше мене знає. I пiшла до бару. Менi остогидла ця пивниця. Але її розташовано поруч моєї роботи. Це її перевага. Правда, є ще одна. Тут не грає радiо «Шансон», але на тишу марно сподiватися, натомiсть тут шпарить телевiзiйний канал «Євроспорт». Я замовила пива. Два кухлi вiдразу, щоб не заганяти сонного офiцiанта. Вiн дивиться на мене з повним розумiнням мого стану. Якiсь невiдомi менi тенiснi дiвчатка в бiлих спiдничках старанно гасають кортом. Нi, спостерiгати за ними менi не варто, бо може знудити, вони такi рухливi. Я вирiшила випити за їхню перемогу, може, це їх зупинить?

У барi було мало народу. В нас немає культури ранкових снiданкiв, такої, яку сповiдують, примiром, канадцi. Вони просинаються, вiдчиняють вiкна, йдуть пробiгтися, повертаються, хутенько пiд душ, i - мерщiй до кав'ярнi, замовляти один iз багатьох рiзновидiв омлету чудового ранку вихiдного дня. Вони виходять цiлими родинами. Гомонять. Читають величезнi газети. Розглядають людей. Рогалики з висiвками, кава

у величезних картонних склянках, омлети з грибами, омлети з кропом, омлети з анчоусами, мед, джем, бекон. Про що ви кажете? Якi снiданки вранцi у вихiдний? Ми ж не божевiльнi канадцi. Нашi сплять довше, жiнки встають ранiше, щоб зробити святковий олiв'є (чи, як пишуть у генделиках, «салат росiйський»), насмажити картоплi на салi та пiдсмажити курячих стегон. I посеред столу чекає на вирiшення своєї долi пляшка горiлки. «Мир, труд, май».

I тут я згадала. Я згадала, що саме сьогоднi в мене ювiлей. Так, двадцять рокiв тому, саме такого святкового й теплого дня, похмiльного дня, на природi це й вiдбулося. Як його звали? Здається - Михась. «Чтоб сразу и больно», - як спiває Єва Польна. Хоча я б не божилася, бо не пам'ятаю точно. Отже, сьогоднi - двадцять рокiв мого статевого життя. Боже ж мiй, яка кругла дата. Комусь просто двадцять рокiв, а в мене вже стiльки статевому життю. I в цьому полягає суттєва рiзниця. Що вони, двадцятирiчнi, порiвняно зi мною? Що я, з двадцятирiчним досвiдом, порiвняно з ними? «Горiлки, любий», - весело звернулася я до офiцiанта. Жити вiдразу стало легше. I тут я побачила його.

Важко пояснити, чому спотикається серце. Чому воно спотикається

саме тодi, коли ти помiчаєш нiчим не примiтну людину? I чому

ти взагалi помiчаєш цю людину, бо спiткнулося серце, чи серце

спотикається пiзнiше? Ти бачиш людину, й воно спотикається.

Воно спотикається, i саме цi спотикання, чекання на такi спотикання, зберiгають нашi життя, утримують нас вiд останнього вiдчайдушного кроку, правда? Вiн сидiв i грiв коньяк. Смiшно, його руки були човником, двi долонi, в човнику долонь грiв боки келиха з коньяком. На мене вiн не звертав уваги. Розглядав картинки зi спортивними сюжетами. Такими картинками було прикрашено бар. Вiн розглядав хлопця, що стрибав через бар'єр; дiвчинку, яка пливла кролем; ще одного хлопця, що крутив педалi велосипеда. Цi картинки для нього були цiкавiшими за трансляцiю європейського футбольного турнiру, вже не кажучи про мене. Мене для нього тут не було.

Цiкаво торкатися очима того, хто цього не помiчає або не хоче помiчати. Обмацувати, вивчати, домислювати. У нього блакитнi очi. Банальнi блакитнi очi, як незахмарене небо над головою, саме такий колiр буває в морозного неба погiдної зимової днини. Неба, яке наче заслiплює зимове сонце. Чистий чистий блакитний колiр, без домiшок. Сиве густе волосся та молодi блакитнi очi. Надуманий синiй птах, яких не iснує, якi пурхають лише в дiвчачих мрiях. Я не дихала. Я дивилася на нього, затамовуючи подих, як на бабку в дитинствi, на бабку, що присiла вiдпочити на рiчкову синь. Вона не ворушить крильцями, в яких тремтить й переливається срiбними барвами повiтря; а я не ворушу носом, аби не налякати її, щоб вона не полетiла геть. Знаєте, як iнколи жiнка зупиняється на одному варiантi спiдницi з тисяч пропонованих? Вона розумiє, що це - її. Я вiдразу збагнула, що вiн - мiй. Вiн мiг бути чиїм завгодно, та для мене вiн був моїм. Я нiколи не припускала, що зi мною може статися така пригода. Побачити - i все. Я не могла нi про що думати, крiм нього.

Час плинув, i я завважила, що вiн вiдчув мою пильнiсть. Я невiдривно

на нього дивилася, не помiтити було б важкувато. Але його це не обходило.

Муху я впiймала на власнiй таранi, яку менi люб'язно подали до пива.

Вгодовану зелену муху. Смарагдову та блискучу. Вона блищала навiть тодi, коли я луснула по нiй i ввiгнала у стан запаморочення. Чудова, блискуча та мертва (мертвiшої не бува) муха, яка могла би стати гордiстю дивакуватого колекцiонера мух. Вiн трохи здивувався, коли побачив перед своїм обличчям моє. Я схилилася до нього i скривила пику. Кривлятися я навчена, я фахiвець у кривляннi. Йому стало смiшно, вiн чекав, на що я здатна, що я робитиму далi?

I тодi я врочисто втопила муху в його коньяку. Я вважаю, що це був

розкiшний похорон для мухи. Шляхетне поховання. Я можу твердити,

що мене навряд чи поховають у коньяку, стовiдсотково не поховають,

ет. «Я можу з вами познайомитися?», - спитав вiн

одразу, коли я витягла свої пальцi з його келиха. Я назвалася йому Теодозiєм. Вiн вiдповiв, що йому «дуже приємно». Тодi я сказала, що коли так, то вiн може звертатися до мене, як до Телiсфора, бо Телiсфор - це для близьких приятелiв. Вiн голосно зареготав й пiдкликав офiцiанта, щоб розрахуватися за нас. «Порахуйте нам, будь ласка», - сказав вiн. Вiн перший промовив оце «нам», i я подумала, що це - добрий знак для мене.

У нього було затишно. Я вiдчула знайомий, наче з дитинства, запах: кава з корицею або кориця з кавою? Звiдки я знаю цей запах? Нiяк не могла пригадати. Вiн мав бiлого собаку. «I що це за порода?», - поцiкавилася я. Я не була прихильницею собак. Вiн здивувався, що

я на такому не розумiюся. «Це - лабрадор, чудовий i розумний пес». Так, вiн був чудовий, бо вiн був його. Ми довго балакали, потiм уклалися до лiжка. Вiдверто кажучи, в мене нiколи не було такого незграбного, неуважного, невмiлого коханця, хоча, з iншого боку, нiхто з моїх коханцiв нiколи з таким запалом не пестив моєї дупки. Тодi я не аналiзувала його, я аналiзувала його дiї згодом. А тодi я тихо стогнала в його сильних руках, пiд його сильним тiлом.

«Йому би було цiлком задосить одного мого анусу», - подумала я, коли вiн пiшов заварювати каву. «Менi здається, що ти мене не хочеш», - сказала я йому потiм. «Але ж ти хочеш мене, чи не так?» Це було бiльше, нiж проста вiдповiдь. Якби менi сказав таке хтось iнший, що б я зробила? Надавала би ляпасiв, i тiльки мене й бачили. А тодi, пiсля його слiв, я вiдчувала себе щасливою. Вiн пахне кавою з корицею, спочатку терпкий, нав'язливий та солодкуватий, аж потiм легкий i гiркуватий запах. Хотiлося звитися кiшкою в його лiжку i заснути бiля нього назавжди. Заснути не судилося. Вiн наполягав на тому, щоб я йшла ночувати до себе.

«Вибач, але я - одружений, i в мене нiколи не ночують жiнки. I взагалi. Їх тут не було. У лiжковому розумiннi таких гостей». Я сказала, що ми можемо вирушити до мене, хоча в мене так само рiдко ночують чоловiки (краще паскудити в них удома, нiж щоб вони паскудили в тебе), щоправда, жiнки там узагалi не ночують. Жодного разу там не ночували жiнки, запевнила його я. У цьому планi ми дуже схожi. «З тебе - зубна щiтка та ще миска для твого собаки». З'ясувалося, що вiн любить бачити свою зубну щiтку у своєму стаканчику для зубних щiток, що стоїть на його улюбленiй поличцi, що висить у його ваннiй кiмнатi, яка знаходиться лiворуч коридором у його хатi. «Це схоже на виправдовування чи на пояснення?», - запитала я. «Це нi на що не схоже, повiр менi, хоча я сам собi не можу повiрити», - втомлено вiдповiв вiн. «Нi на що на схоже», - повторив i поцiлував моє волосся. Вiдсахнувся. «Щось

не так?», - спитала я. «Надто довге волосся», - сказав вiн. Наступного дня я подбала, щоб мiй перукар потурбувався, щоб бiльше вiд нього я такого не чула.

XVI

«Ти, часом, не бачив мого собаки? Кудись утекло, бiле одоробло,

я не помiтила, куди саме подiлося». Я дивився на неї й не

мiг повiрити. Наче не було цих рокiв, цих пекучих рокiв без неї. Болiсних, що тяглися несолодкою, тричi пережованою ґумкою, яка колись була полуничною. Вона зверталася до мене так просто, неначе ми лише вчора розпрощалися. Наче наше кохання ще вчора гралося в пiску, зводило палаци, насипаючи пластмасовими лопатками вологий пiсок у кольоровi вiдерця, а сьогоднi вона, як завжди, вийшла на прогулянку iз собакою (в неї ж нiколи не було собак) та питає мене, чи не бачив я її собаки. Спляча красуня, прокинулася, вийшла з коми i думає, що ми гуляємо разом, що ми шукаємо її пса. Для неї не iснує часу, вона не вiдчула його перебiгу, їй снилися чарiвнi сни, для неї це - звичайний ранок, такий самий як решта.

«У тебе щось iз горлом, чи ти вирiшив перетворитися на стовпа саме зараз? Я запитую, чи ти не бачив собаки? Лесе, тiльки не вдавай, що ти мене не впiзнав». Смiшно, вона ще може припускати, що я можу не впiзнати її. В головi кружляла iдiотська пiсня квартету «Секрет». «Привiт», - я не змiг упоратися з пiснею та привiтався з нею. «Привет. А мы не виделись, наверно…» «Не бачив? Добре. Слухай, вибач, менi треба бiгти, то я тобi подзвоню, добре? Може, вип'ємо колись кави. Андрiй як, нормально? От i добре. Па-па!» Вона не почула моєї вiдповiдi, бо забiгла за рiг.

Скiльки вона вже тут? Який собака? Коли вона менi зателефонує?

Та й куди? Як вона може бути такою байдужою? Невже вона не пам'ятає, якi дружнi, теплi в нас були стосунки? Та чорт забирай, ми ж з нею були друзями. Вона забула, що я казився вiд того, що вона постiйно зникає? Такого не може забути жiнка. Невже вона не помiчала, ким вона є для мене? Чому вона не подзвонила, коли повернулась? Але я розумiв, що вона поверталася не до мене, я був би останнiм, кому б вона зателефонувала. Я не певен, що про своє повернення вона повiдомила своїх батькiв, я iнодi заходив до них. «Нiяких новин?» «Нi, Лесе, нiяких». Її мама дивилася на мене зi щирим спiвчуттям, хоча, може, й уважала мене за до нестями закоханого бовдура. Я i є - бовдур. Я досi ним залишаюся.

Яка вона гарна. Незбагненно гарна. Шоколадне коротке волосся, сiрi глибокi очi. Тонка, струнка, рухлива. Вишукано неохайна, неохайно вишукана. Бiлi вузькi штани, светр кольору зеленого горiха. Бачити її це такий бiль, це таке щастя. Принаймнi вона пам'ятає, як мене звуть. I на тiм дякую. Але що вона тут робить? Прийшла до батькiв? Навряд, наскiльки я знаю Алiсу, то вона не прийшла б у гостi iз собакою. Хоча та Алiса, котру я знав, нiколи не завела б собi собаки. Сам я прийшов у гостi до своєї мами, вирiшив заскочити на хвилинку. Але спочатку зайшов до батькiв Алiси. Пiсля того, як я її несподiвано побачив, я не мiг не зайти до її батькiв. Може, вона приїхала додому? Назавжди приїхала додому, я не мiг повiрити в таке щастя, але…

Її мати вiдчинила дверi, вона була заспана. «Лесе, це

ти? Заходь. Та нi, не вибачайся, я не сплю, прийшла з магазину, помiряла тиск - пiдскочив, холера ясна. От прилягла трохи вiдпочити й закуняла. Є якiсь новини?» спитала. Так, начебто все зрозумiло, Алiси тут не було, не було навiть її голосу в телефоннiй слухавцi. Я не хотiв хвилювати її мами, сказав, що сам зайшов дiзнатися, чи немає нових вiстей. Новин не було, не було навiть листiвок.

Ми одночасно зiтхнули. «Ти ж знаєш, яка вона?» «Ви

ж знаєте, яка вона?» Так само водночас. «Якщо щось почуєте…» «Обов'язково. I ти також». «Одужуйте. До побачення».

Я мiг вiдiмкнути дверi ключем, але руки були такi холоднi, що не мiг iз ним упоратися. Мама вiдчинила. Я побачив легку парку батька. Синю з двома бiлими смугами. Менi вона дуже подобалася. «Родина у зборi, - кривувато всмiхнувся я. - Андрiй теж тут? Iз усiма андрiятами?» Мама, вдягнена в якесь супермодне дрантя теракотового кольору, пiдставила щiчку, вiдполiровану єгипетською засмагою, для поцiлунку. Батько протягував засмаглу руку - для потискання. «Андрiя немає, вони пiшли до Лялькового театру. Я й сам тут випадково опинився, привiз мамi смачних грецьких равликiв. Василь привiз iз Афiн оливок i равликiв. Вiн навiз багато, о, до речi, а тобi потрiбнi?» «Нi, дякую, татусю-турбусю. Знаєш, а я щось не помiтив твого авта бiля пiд'їзду». «Мене пiдвезли». Я вiдразу зрозумiв, хто саме його пiдвiз. «А, поталанило тобi», - протяг я i пiшов у кухню, там поралася мати.

«Ти не посварився з батьком, любий? Чи менi здалося?» Мамине чуття на непорозумiння лiпше за нюх будь якого мисливського собаки на пiдранка. Цього ще бракувало. Я вiльно розсiвся на м'якому диванчику. «Ма, та ти що, хiба батько вмiє з кимось сваритися?» Мама засмiялася. Я знав, що треба говорити, ще в дитинствi я допетрав, яка в нас полiтика партiї. У нашiй сiм'ї хист сваритися був притаманний лише мамi, бiльше такого хисту нi в кого не мало бути. «Плiткуєте? - Батько вповз у кухню. - От мама думає, що ми з тобою сваримося, це ж треба таке вигадати! Ми - i сваримося, га, старий?» Я сподiвався, що батьковi вистачить клепки щезнути. В його очах я помiтив невиразну тривогу. «До речi, поглянь, який у батька чудовий вигляд. Просто красень. Ми забезпечили вам чудовi гени, то де ваше синiвське «дякую»? Вiд Андрiя годi чогось дочекатися, але де твоє?» Мама у своєму репертуарi.

Ха, «чудовий вигляд» у нього. Було би з чого дивуватися, люба мамо. Авжеж, чудовий вигляд, та в нього ж немає нiякого застою сперми. Можна мати чудовий вигляд, коли до твоїх послуг молода волога пiхва, що увечерi та вранцi ще й одсмокче залюбки. Я над силу посмiхнувся. «Мамо, ми з Андрiєм увiк не розрахуємося з вами, i наша вдячнiсть не має меж, - запевнив я її. - Взагалi, я приїхав переконатися, що в тебе все гаразд. Переконався - у вас все добре (наголос на словах «у вас»). А тепер можу йти деiнде зi спокiйним серцем».

«Ну, то па-па, синку, па-па». Мама не з тих, хто виснутиме

на шиї й волатиме: «Синку, побудь зi мною ще трохи». «Йди вже. Та не забувай своїх «старих». Добре, що й у тебе все добре. Але було би ще краще, якби в тебе було неспокiйне серце». Мама не витримала, вона натякає на те, що я не знайомив її з жодною дiвчиною вiд часiв Галi. А раз не знайомив - значить, нема або (це неприпустимо) я її приховую вiд маминого хвацького ока. Я всмiхаюся якомога ширше та вiдмахую їм рукою: «бувайте». Воно ж - «вiдчепiться, люди добрi, тихенько та любенько».

Я виходжу з пiд'їзду, на мить менi здається, що неподалiк я бачу Алiсу. «Алiса в туманi». Вона тримає на повiдку великого бiлого собаку. Собака б'є хвостом, наче комусь радiє. Але Алiса хутко кудись його потягла. Трушу головою. Блiн, як же менi здихатися її? «Краще б не бачити, - скриплю собi пiд носа. - Краще б нiколи не бачити». Я злий на себе. Я злий на Алiсу. Я злий на маму. Нi, насамперед, я злий на батька. Не знаю, чому. Менi здається, що вiн украв у мене щастя. Вiн милується з якоюсь неповнолiтньою хвойдою, а я марю привидами дитинства. «Гумберт Гумберт, блiн», - думаю я й нiяк не можу вгамуватися. «От сука. Всi - суки», - знесилено кажу я. «От сука!! Ненавиджу», - пiдвищую голос. «Сам ти - козел», - каже менi iнтелiгентна бабуся в бiлих шкарпетках, до того ж болiсно б'є мене торбою по колiнах. Такi бабусi завжди дадуть собi раду. Що там у її торбi? Цеглини, як батони, чи батони, наче цеглини? Я ховаюся вiд неї у власному автомобiлi. Цього ще бракувало, щоб мене вбила якась стара батоном/цеглиною пiд батькiвським домом («началом начал»). Це вже нi. На сьогоднi менi вистачить угодованого вигляду батька.

«Ми можемо кудись пiти, чи ти можеш зайти до мене?», - питаюся Iвана. Судячи з його голосу, вiн нiкуди не вийде. «А може, краще ти до нас?» Не краще. Я налаштований рiшуче. «Ти ж менi друг, так?», - обережно розпочинаю шантаж. Iван каже, що вiн менi друг, аякже, як я мiг подумати, що вiн менi не друг, але дружба, - патетично каже вiн, - це таке поняття, вiд якого всiм має бути свiтлiше на душi. Це означає: «Давай до нас». Але вiд мене важко вiдкараскатися. «Вано, ти менi потрiбний зараз i тут. Або в барi. Але не у вас». «Зараз буду, - буркотить Iван. - Ковбаси хоча б купи, а то вiчно в тебе якась травичка замiсть їжi». «То чого?» Iван похмурий, нарештi дiстався мого помешкання. «Тобi тут i вiдразу розповiдати, чи ти може роздягнешся, пройдеш, мо' чогось вип'єш, з'їси?»

Iван пройшов, скинув куртку, плюхнувся на стiльця, вчепився в жирну канапку. Мiй надiйний друзяка Iван. «За що першу?» «За те, що ми такi молодцi», - традицiйно розпочав тостування я. «Поїхали», - каже Iван. Я пам'ятаю, що у восьмому класi у своєму творi на тему «Ким ви хочете стати?» Iван писав, що хоче стати Гагарiним. Саме Гагарiним, а не просто космонавтом. Максималiст i першопроходець, Iван. Я повiльно почав розповiдати. Про те, як ледь сьогоднi не помер, бо мене хотiла забити батонами одна незнайома бабуленцiя. Iван посмiхнувся. «Ти сам наразився. Тому що треба свого базару вряди-годи пильнувати. Це ще добре, що твої «комплiменти» почула бабуся, а не якiсь мiцнi лабузяки».

Далi я правлю про те, як мiй батько зраджує матiр iз молодою шльондрою, а мати на довершення пишається з його чудового вигляду, аж гидко. Iван пiдводить брови. «Знаєш, це таке. У його вiцi майже з усiма трапляється, а з ким не бува, той - дурень. Хочеться свiжого, розумiєш? I потiм, поясни менi, ти йому що, заздриш? Маму шкода, чи що? Має ж у тобi бути чоловiча солiдарнiсть? Ти колись теж будеш старим, i, якщо в тебе буде дружина, де запорука, що ти її не зраджуватимеш?» Я кажу, що запоруки жодної. I, нарештi, розповiдаю Iвановi про те, як бачив Алiсу, потiм примару Алiси i як вона на мене вiдреагувала. Тобто сама Алiса - нiяк, а її марево зникло, допiру мене побачило. Iван стогне, i, не чекаючи тосту, випиває п'яту чи шосту чарку. «Iз цього й треба було починати. З цiєї… з цiєї…» Емоцiї Iвановi випереджають його слова, з виразу його обличчя я розумiю, що вiн хоче сказати з приводу Алiси. Нiчого хорошого.

«Не кажи про неї такого, бо пожалкуєш». «Якого

такого? Я й не кажу». «Кажеш». «Не кажу». «Кажеш». «Де я казав?» «Нiде. Ти подумав». «Нiчого я

не думав. Ще нiхто не мiг ухопити мене за думку». «Нi, ти

подумав». «Не будь вiслюком, я про неї не думав, це ти

в нас про неї думаєш». «Нi, ти думав». «Не

про неї». «Та ну? А про кого?» «Про тебе».

«Про мене таке мерзенне?» «Чому це мерзенне?» «Тому.

Ти би бачив свої очi. З такими очима не думають про щось приємне». «Я - думаю». «Ти не думаєш». «Я тобi вiдразу казав, що я не думаю, а ти почав верещати, що я думаю,

ще й щось мерзенне». «А то. Ти думав мерзенне про Алiсу». В нашу розмову втручається дзвiнок. Я розумiю, що то дзвонять у дверi. «Я нiкого не чекаю, - дивлюся Iвановi у вiчi. - Може, ти на когось чекаєш?» «А. Так. Ми обидва чекаємо, просто ти поки що про це не знаєш. Забув сказати. Вiдчиняй. Це прийшов Алекс». «Хто?» «Ти ж не проти. Я подумав, що Алекс буде тобi у пригодi». Звiсно, як же я без Алекса. Без Алекса я нiкуди. Блi-i-i-iн.

«Буває ж таке», - каже Алекс, вiдколупуючи ковбасу

з канапок i поглинаючи її без хлiба. «Не роби цього, це мене бiсить», - кажу Алексовi, намагаючись вiдiбрати в нього ковбасу. «Припини це. Лесе, не займай його. Вiн голодний, кожен їсть, як йому зручно. Тобi що, шкода ковбаси?», - Iван на сторожi Алексових iнтересiв. Менi не шкода ковбаси. Нi, шкода.

Чому я маю їсти канапку, давитися хлiбом, а Алекс спокiйно вивiльняє ковбасу й жере її в таких кiлькостях? «Що буває?», - натомiсть питає в Алекса Iван, поки я думаю про ковбасу й Алекса. «Та ваша навiжена Алiса. Ця хвора менi телефонувала вночi». «Коли? - кидаємося ми з Iваном на Алекса. - Коли це було?» «Нещодавно було. Казала, який я сексуальний, зовсiм дах у неї посунувся». Iван дивиться на мене, торкається плеча. «Вона не мала на увазi нiчого такого. Е-е-е. Алекс тут точно нi до чого, розумiєш?»

I знову починається розмовний коловорот. «Чому вона тобi телефонувала?» «Звiдки я знаю». «Я питаю, чому вона тобi телефонувала,

ще й уночi?» «Бо - хвора, тому й телефонувала».

«Що казала?» «Вiдчепися, буду я ще запам'ятовувати, що

вона менi казала». «Коли це було?» «Що я тобi, позначатиму

цю подiю в календарi, як дiвка мiсячнi?» «Коли це було?»

«Нещодавно, я тобi кажу. Слухай, та йди ти. Iване, чого вiн до

мене причепився? Скажи йому». «Коли це було, в очi менi дивися,

вилупку, в очi. А ти що їй казав?» «Що я їй казав,

питаєш? Що й завжди й усi їй кажуть. Лiкуватися порадив якнайшвидше.

Ось що сказав». «Ти мене дiстав уже. Згадуй давай усе».

«Це чому я маю таке згадувати? Блiн, навiщо я взагалi про це бовкнув?»

«Iване, i що, пiсля цього ти кажеш, що вiн менi друг? Вiн чiпляється

до моєї дiвчини». «Вона не твоя дiвчина», -

це вони проголошують разом. «Я до неї чiпляюся? Ти що, так

само захворiв? Треба вона менi. Це вона дзвонить уночi, лепече,

що їй заманеться. Про секс, про наркотики, про те, що я найкращий,

я що, просив? Ще й ведмежих колискових спiває. Iдiотство. А я

такий сон бачив…» «Яких, яких колискових?» перепитую

я. I тут ми з Iваном уже волаємо разом: «Не треба про сон!

Не треба!»

«Знаєш, мужик, в чому твоя проблема?», - Алекс навис

надi мною, вiн завеликий для мого коридору. Я не можу знати того,

що знає Алекс, i вiн це розумiє, тож i пояснює. «Твоя

проблема в тому, що ти не вмiєш упокорюватися долi. Зовсiм не

вмiєш, мужик. Щось тебе стримує. В тобi немає поваги

до фатуму. От нахилив би голову, дав бабцi тебе забити на фiг. I все.

Розумiєш? Усе. Нiяких проблем, нiяких тривожних новин. Нiчого.

Спокiйно би вiдпочивав, а ми вже якось допомогли б iз похованням.

Бо друзi навiщо? Тiльки реготати й пити? А похорон як же? Упоралися

б. Гуртом - воно легше. I все. I до дупи Алiсу. До величезної

смердючої дупи. Нiяких алiс на твоєму похоронi. Фiг ми б її

запросили, ти не хвилюйся». Я думаю, чи не пiдкоритися менi

долi, чи не взяти пляшку та не квацнути нею Алексовi по потилицi?

А потiм - до в'язницi. I все. Дiйсно - все. I - нiчого.

Iван шморгає носом, обiймає нас за плечi. Певний час ми хитаємося мовчки, кожен думає про своє. Потiм починаємо танцювати грецький танець сiртакi. «А дядько Василь привiз грецьких равликiв, а я не взяв», - кажу я. Я перебуваю пiд впливом асоцiацiй. «Тара тататата тара тататата», - наспiвує Iван. У дитинствi вiн займався народними танцями. «Тарата тара тататата», - пiдхоплюю я. Ми танцюємо, точнiше, тупцюємося в моєму дещо вузькому коридорi. «У мене залишився її телефонний номер», - раптом каже Алекс. «Що?» «У мене є її номер, мiй апаратик має спецiальну функцiю запам'ятовувати номери». Я кажу, що щасливий iз того, що маю такого вiрного та справжнього друзяку. Я кажу, що щасливий, що зараз не послухався фатуму та не прибив його пляшкою. Iван плаче. Алекс пробує зробити iз пальцiв значок «о'кей» i допомагає собi ротом. «О'кей» краще виходить у рота, пальцi вiдмовляються слухатися.

XVII

Коли ти кохаєш людину, тобi спочатку не заважає навiть те, що вона тебе не кохає. Ти це розумiєш одразу, ультрафiолетом вiдблискує її апатичне до тебе ставлення. Справдi, важко такого не зрозумiти, але про це не хочеться думати. Тому ти тiшиш себе думками, що завжди хтось кохає сильнiше, то хай цього разу таким будеш ти, що згодом вiн обов'язково закохається в тебе, бо так було з багатьма, чому так не має бути з ним? Ти вигадуєш для себе пояснення, ти пробачаєш йому вiдсутнiсть потягу до тебе, ти пробачаєш вiдсутнiсть вогню в його очах, ти щаслива, коли вiн посмiхається або просто торкається твоєї руки.

Ти цього не помiчаєш, але стаєш метушливою, нервовою, ти намагаєшся бути кращою, нiж є, при цьому розумiєш, що такi дiї ще

бiльше його дратують, але зупинитися не здатна. Ти часто говориш йому:»Вибач», у твоїх очах тремтить страх втрати. I вiн це вiдчуває. Треба

бути шляхетною, неегоїстичною або дуже закоханою людиною, щоб

не скористатися зi страху в твоїх очах. Коли б ми вмiли зупинятися

на потрiбних зупинках, коли б…

Проте вiн не користає зi страху в твоїх очах тiльки через

свою до нього (насамперед, до тебе) байдужiсть. Ти бачиш, що ви -

рiзнi, що про вас можна подумати, як про «вас», а не окремо,

як про «неї» i про «нього», лише коли ви смiєтесь.

Урештi-решт це теж важливо: ваш смiх. I от ти вже помiчаєш,

що щаслива була б поплакати бiля нього, а вiн не хоче цього, боїться,

це викликає в ньому несприйняття та огиду. А ти, своєю

чергою, починаєш утомлюватися вiд ролi арлекiна, намагаєшся

зрозумiти, що ти робиш не так. А коли ти почала думати, що робиш

щось не так, то це свiдчить про те, що вашi стосунки розхитанi, як

дитячi гойдалки у старому парку. I коли ви кохаєтеся, це буває,

хоча й рiдко та недбало, ти постiйно чуєш нав'язливе скрипiння

розхитаних дитячих гойдалок у старому парку.

Кудись зникає твоя самовпевненiсть, випестувана роками, ти починаєш ранок, крутячись бiля дзеркала. «А може, я негарна?» Ранiше щодо своєї вроди жодних сумнiвiв у тебе не виникало. Ти здавалася собi гарною, так думала переважна бiльшiсть людей, хто був поруч, кого ти зустрiчала на своєму шляху, а тi, хто думав iнакше, тебе не цiкавили, уявлялися заздрiсними нiкчемами. Тепер ти силкуєшся згадати тих нiкчем, знайти в пам'ятi вирази їхнiх облич, збагнути, що їм у тобi не припало до вподоби, щоб зрозумiти, - може, вони були правi? Ти починаєш пестити свою шкiру, про яку завжди думала, що вона гладка, молода, чудова. «Я не користуюся кремами, вони менi не потрiбнi», - презирливо казала ти своїм однолiткам. Ти помiчаєш зморшки, намагаєшся випрасувати їх пальцями i знесилено наносиш корисну сумiш на обличчя. Ти замислюєшся над своїм вiком. «А ти вже, люба, не першої молодостi», - кажеш собi. Й iстерично вiдкидаєш вiд себе такi думки. «Що

в бiса зi мною коїться? Припини це!» I твої слухнянi нерви, що вже давно сприймали тебе як видатного муштрувальника сучасностi, цього разу вiдмовляються пiдкорятися.

Невмотивована панiка. Вiн та його поведiнка викликають у тебе невмотивовану панiку. «А що буде, коли його не буде поруч?» - «Без нього буде iснування, а не життя. А навiщо тодi iснувати?» Ти помiчаєш, що вiн над силу береться до кохання з тобою. Наче вiдбуває повиннiсть. Боже мiй, як це жахливо, розумiти, що коханий чоловiк торкається твого тiла не тому, що воно вабить до себе, не того, що твоє тiло приємно вiдчувати в руках, а за тим, що практично годi торкатися тiла жiнки, з якою вiн кохається. За таких обставин важко уникнути торкання. Вiн тебе не жадає. I це не через його похилий вiк, вiн - сильний, вiн може, ще й як може. Може, але не з тобою, хоче, але не тебе. Як це принизливо, образливо, нестерпно.

Вiд цього небажання хочеться плакати, лупити його по гладких вилицях, розквецяти йому носа, а потiм злизувати його кров, цiлувати, панькатися з ним наче з дитиною. «Кохаю, кохаю, кохаю». Хочеться кудись утекти вiд нього, сховатися та чекати. Утекти, але так, щоб вiн обов'язково тебе знайшов та втiшив. А найстрашнiше - усвiдомлювати, що вiн нiзащо тебе не розшукуватиме, а якщо йому доведеться тебе втiшати, обмежиться тим, що механiчно погладить твоє волосся. А коли ти втечеш, вiн iз полегшенням зiтхне i посмiхнеться своїм думкам. «Нарештi. Усе залагодилося само собою». Вiн не вiдчуватиме себе покидьком. Ти позбавила його цих тортур: вiдчувати себе покидьком.

Ти боїшся сказати йому: «Я бiльше так не можу», -

бо знаєш, як вiн зрадiє такому перебiговi подiй. Тому ти подумки

повторюєш «я бiльше так не можу», ти це повторюєш

навiть тодi, коли вiдчуваєш його в собi. Позаяк фiзичне вiд чуття

його в собi все одно не дає тобi змоги переконати себе в тiм,

що вiн iз тобою. Ти починаєш цiнувати митi. Починаєш думати

про вiчнiсть. Учора ти схопила себе на тому, що збиралася за плакати

пiд час перегляду мелодрами, котра зазвичай пробуджувала в тобi iронiю.

«Якi iдiоти це дивляться, як можна при здоровому глуздi таке дивитися?

Який телепень це поставив, який бевзь таке написав?» А потiм ти себе обзиваєш «iдiоткою, плаксiйкою, тюхтiйкою».

Ми займалися коханням. Вiн пiдвiвся, вiдiрвався вiд мене й пiшов до кухнi. Таке вже було. Там вiн про щось думав, курив, варив чи молов улюблену каву з корицею, хоча напевно я не знаю, що вiн там робив. Потiм, начебто й не було нiчого особливого, вiн повертався до мене, проблем iз ерекцiєю в нього не було. Ми кохалися далi. Вiн не кiнчав, i я - також. Вiн знову припиняв процес, знову залишав мене та йшов до кухнi. У нього було багато справ там. «Олеже, тобi не цiкаво зi мною?» «Менi з тобою цiкаво», - сказав вiн. Вiн сидiв на пiдвiконнi й ласував своєю незамiнною кавою. «Але не в лiжку». «Не в лiжку, - погодився вiн. - Але ти тут нi до чого». «Авжеж. Iди до мене, будь ласка, йди». Вiн обережно вiдсторонює мене, майже витягує свого прутня з мого зголоднiлого рота. «Лiсо, не треба принижуватися, пообiцяй менi, що бiльше не будеш, обiцяєш?» Я бiжу до ванної кiмнати, моя спина нiяковiє вiд його сумного погляду.

«Я думаю, що ми не маємо права ускладнювати нашi стосунки». Олег роздивляється родимки на своєму зап'ястi. Там у нього три крихiтнi родимi плями. Я знаю їхнi iмена, бо сама їх придумала. Коли чоловiк каже щось про права, не треба чекати нiчого доброго для себе. «Олеже. Важко ускладнити те, що й само по собi складне, ти так не вважаєш?» Вiн так не вважав, вiн думав, що в нас простi, наближенi до приятельських вiдносини. «Ти правда так думав? Тобi не спадало на думку, що я можу кохати тебе?» «Я думаю, що настав час помовчати, ось що я думаю». Вiн схрещує руки на грудях, вiн зачиняє свою душу вiд мене. Язик - мiй ворог. Але я ненавиджу мовчання. Мовчання для мене - вiйна. Саме мовчання, анi агресiя, анi суперечки, анi балаканина. Слова - мої спiльники, мовчання - вiйна. Для того, щоб люди розумiли одне одного, вони мають говорити. Мовчати - добре лише тодi, коли все зрозумiло, коли ти вмiєш розумiти кохану людину, вивчаючи її рухи, очi, запах.

У нас iз ним мовчання, що затяглося, що затягло й нас. Не мовчання

розумiння, а мовчання вiйна. «Поговоримо? Прошу тебе, поговорiмо», - не витримую я. Менi хочеться його розворушити, сказати щось смiшне,

аби побачити, як умiють радiти його блакитнi очi. Я знаю, що

вмiю смiшити його, i йому це подобається. Вiн починає говорити.

Я бачу, що йому зараз не до комедiйних сценок. Це не на мою користь.

Не на мою. «Розумiєш, усiм нам Хтось видає потроху щастя.

Добре, що тебе взагалi помiтили й дали скуштувати щастя, хай навiть кавову ложечку, розумiєш?» Я кажу, що розумiю, я також додаю, що не вiдчуваю, що вiн щасливий. «Я говорю не про себе». Чорти його забирай, вiн навiть удати не хоче, що йому було зi мною хороше. «Ти не заслуговуєш на брехню», - вiн помiчає мiй вiдчай.

«Давай поговоримо завтра, - пропоную я. -Ти пiдеш

додому; якщо я не можу розслабити тебе, то ти розслабишся наодинцi,

завтра буде чудовий ранок, i ми поговоримо трохи iнакше, добре?» Виявляється, що це не добре. «Ти мене женеш?» «Дiдька лисого. Я тобi цього не подарую», - думаю я. «Нi, про що ти кажеш, я буду щаслива, якщо ти залишишся. Може, спробуємо ще раз?» Я торкаюся його колiна. Йому неприємно, нога здригається, але вiн не вiдсторонюється. Терпляче створiння. Я хочу, щоб

вiн пiшов сам. Без мого на те благословення. «Добре, Лiсо. Добре. Я залишаюся, нам треба дещо обговорити. Пiду зварю кави, ти ж будеш каву?» Моє серце починає битися частiше, я розумiю, що розмова, яку вiн планує, не принесе менi заспокоєння. Йому потрiбен перепочинок, менi так само. «Кава - це чудово», - вiдповiдаю.

Коли ти кохаєш людину, ти турбуєшся про неї. Це випромiнюється вiд тебе незалежно вiд того, хочеш ти цього чи нi. Тому, коли впали його джинси, я кинулася, щоб пiдняти їх. Папiрець був звичайним, нiчим не примiтним. Бiлим. Зiбганим. Бiйтеся таких папiрцiв, нещасливо закоханi, такi папiрцi страшнiшi вiд вишуканих листiвок. На папiрцi було написано вiршi.

«я дрiбною скабкою

в тобi оселюсь,

в твоїм серцi, не виженеш вмить,

не боюсь я погроз, небезпек не боюсь,

чую серце твоє миготить…»

Я читаю це до кiнця.

«Що це в тебе? Я питаю, що це в тебе в руках?» Яким холодним,

як виявилося, може бути його голос. «Аркуш. Випав iз кишенi твоїх джинсiв». «Дай сюди. Швидко». Вiн завiвся. Тобто це не простi вiршi, не стороннi. Та вiн навiть порожевiшав, уперше таке бачу. «А якщо не вiддам, ти натовчеш менi пику чи почнеш дряпатися? В тебе вигляд, як у розлюченого вуличного кота». «Лiсо, краще для тебе буде покласти листа на стiл. Ти ж розумна дiвчинка, я не помиляюся?» «Олеже. Я читала це. Це - вiршi. Чиї вони? Що таке оцi от «О» та «М»?». «Це тебе не стосується. Поклади листа на стiл, Лiсо». «Не стосується? Невже. Я викрила секту. Таємниче листування. Листи коханцiв. «О» - це ти. «М» - Марiя, Марина, Мiлена? Ось воно, твою дружину звуть Мiленою, ну ви даєте, такi почуття по стiлькох роках спiльного життя, справляє враження, що й казати. Вони пишуть любовнi вiршi, ох, блiн».

«Ти - огидна, - тихо каже Олег. - Я не хотiв,

щоб усе так скiнчилося, присягаюся, не знаю кому, але присягаюся,

я цього не хотiв. Лiсо, послухай мене. Ми бiльше не будемо зустрiчатися.

Я рву це. Хай би що ти думала, менi не легко це пропонувати, не

легше й робити. I все ж я припиняю нашi стосунки. А тепер вiддай

менi цього аркуша». Я не вiддаю, я мну його. Ми починаємо

боротися. Вiн вириває в мене клаптика, щось залишається в

моїй руцi, я рвучко пiдхоплююся, вiдчиняю вiкно й викидаю беззахиснi

голi шматочки паперу. Знiвечене життя. Самотнi вiршi поглинає

вечiр. Вечiр, що ставить хрест на моєму життi з ним. «Вчинок

цiлком у твоєму дусi, люба, - вiн починає смiятися. -

Цiлком у твоєму дусi. Щось схопити, зiпсувати, а потiм жбурнути.

На довершення. Для будь кого було б набагато простiшим вiддати або викинути, але це не для тебе. Тобi важливо все зруйнувати, перетворити на шмаття». «Правда? Може, я перетворила на шмаття нашi вiдносини? Це зробила я?» «Це були чудовi вiдносини, Лiсо. Але вони не могли перетворитися на тривалi. Я не вiдчуваю зобов'язань пояснювати тобi i не буду, хоч як би тобi цього хотiлося». «Я нiчого не хочу. Я хочу вмерти i щоб ти мене поховав». «То я пiду?» «Йди. Ти не хочеш мене навiть поховати. Нi, зачекай! Спочатку вiдповiси менi: чиї це вiршi?»

Вiн не сказав менi, чиї вони. Вiдмовився бодай щось говорити. «Я не розумiю, як можна йти в лiжко з людиною, яку ти нi за що не маєш? Як можна пестити того, кого зовсiм не кохаєш?» «Та ну? Слухай, ти багато менi чого розповiдала про себе, може, зараз ти жалкуєш про це, але якщо мене не зраджує пам'ять, то, щоб пiти до когось у лiжко, тобi потрiбно було що завгодно, але не кохання». Я вдарила його. Вiн не заважав. «Тобi приємно робити менi боляче?» «Менi здається, що це тобi приємно робити менi боляче. Але я вразив твою дiвочу гордiсть, тут ради нема - бий». Я вдарила його ще раз. «Лiсо, ти не уявляєш собi, що ти для мене означала. Нi, правда. Ти не можеш собi уявити, не можеш усвiдомити». «Означала. Тобто тепер я для тебе небiжчиця?» «Яка дурепа». Вiн легенько стукає по моїх губах, я встигаю поцiлувати його пальцi.

Це мучить його, я бачу. Моя покiрнiсть, мої губи, що намагаються зупинити його пальцi. Вiн не йде. Чому вiн не йде? Уже можна йти, потiм прислати менi вiнка, виготовленого iз залишкiв новорiчних ялинок, прикрашеного тупими штучними квiтами та муаровими стрiчками. Менi здається, що вiн уже все сказав, сказав навiть бiльше, нiж мiг та хотiв. «Лiсо». Вiн тримає мої руки. Мертвi холоднi руки. «Лiсо, незважаючи нi на що, з тобою залишається один вiдсоток мого кохання, один вiдсоток мене залишається з тобою назавжди». Я всмiхаюся. «Один вiдсоток тебе, один вiдсоток кохання? Один вiдсоток, так? Чудово. Як знежирений кефiр. Знежирений кефiр - напевне, дуже смачно. А може, навiть i корисно. Та я проти такої знежиреностi. Менi не треба такого знежиреного кохання, розумiєш? Менi воно не потрiбне, розумiєш, сволото? Менi не потрiбне таке знежирене, не потрiбне таке знежирене, не потрiбен такий знежирений ти, менi не…» Вiн закриває вуха, вiн закриває дверi. Вiн iде.

Коли вiн пiшов, вислизнув, подався геть, я починаю розумiти, що один вiдсоток - це не нуль. Один вiдсоток - це не зеро. Нахабна

панi Надiя вповзає до мого серця. Вона шепоче: «Один вiдсоток - це щось, це - багато, це означає, що вiн залишив маленьке зернятко, але ти з нього зможеш виростити справжнi здоровi почуття». Я кажу їй, що не треба марних сподiвань. Мною трусить, як у лихоманцi. Вона не залишає мене. Вона й далi пояснює, наводить приклади з лiтератури та iсторiї (iнодi наша начитанiсть плутає нам усi карти, та й узагалi псує нам життя), ти починаєш слухати її, а найгiрше те, що ти починаєш вiрити їй. Тiльки вiд безпорадностi закоханi люди вирiшують боротися за втрачене кохання. Тiльки вiд вiдчаю закоханi люди вирiшують боротися за вигадане кохання. Тiльки з власної дуростi, виплеканої Надiєю, закоханi люди вирiшують боротися за один вiдсоток вигаданого та втраченого кохання. Повернути за будь яку цiну. Повернути або вмерти. Повернути, а потiм - нецiкаво. Повернути, i кiнець книжцi.

XVIII

Я набирав її телефонний номер. Нещаснi (а може щасливi?) сiм цифр, котрi заважали менi вiльно дихати, вiльно жити та вiльно вмерти кiнець кiнцем. Я ще раз дивлюся на ноти, сiм нот, кожна з них - цифра її телефону, я спробував програти всi можливi комбiнацiї. Вийшов непоганий етюд, але я не мав сил його записати. Я крутнувся на дзиґлику, закрив кришку рояля, проспiвав чотири останнi цифри, як кiнцевий акорд, та набрав її телефонний номер. Цей номер вилежав як слiд. Бiльше тижня. Алекс наполягав, аби я витримав тиждень. «Кожен день - за кожну цифру». Я витримав навiть бiльше. Цiлих вiсiм днiв.

Я не мiг дивитися на номери автомобiлiв, не мiг дивитися телевiзор,

а також читати газети. Кожна цифра нагадувала менi про те, яким скарбом

я володiю. У мене є її телефон, i вона може бути вдома. Вчора я хотiв набрати її номер, але не змiг. Не змiг угамувати тремтiння, вологi пальцi вiдмовлялися мене слухати, я постiйно витирав їх об кишеню джинсiв. «У вас щось iз задом? Вибачте, що запитую так прямо, але Ви його постiйно мацаєте», - сказала менi на вулицi стороння симпатична дiвчина. «Це я мацаю кишеню, а не дупу», - огризнувся я. Дiвчина вiдобразила бровами подив:»А». Вона працювала проктологом, це було написано на її вiзитiвцi сiрого кольору, яку я роздивився вже вдома.

Це поклало край усьому. Я зрозумiв, що незабаром зi мною на вулицi почнуть знайомитися симпатичнi психiатри задля задоволення своїх професiйних потреб та амбiцiй.

Вона була вдома. Вона видихнула в слухавку чи то «Ало», чи то «Олег», я не розчув. Це було так зненацька - одразу почути її голос. Важливим було почути її голос, а не зрозумiти, що саме вона вигукнула. Вона взяла слухавку пiсля першого ж гудка, тому я не встиг нiчого второпати, налаштувати себе на її хвилю. «Привiт, ееее, це - Лесь». I вона менi зрадiла. Спочатку я не мiг повiрити в це, але вона менi вiдверто зрадiла. «Слухай, - заходь. Менi треба щось тобi розповiсти. Слухай, це чудово, що ти подзвонив, правда. Заходь, так? I зараз». I вона кинула слухавку. Менi довелося ще раз набрати щасливi, так, тепер я був переконаний,

саме щасливi сiм цифр її номера, щоб запитати, куди, власне, я маю йти.

Я не пам'ятаю, про що я думав, коли дiставався її помешкання.

Я взяв машину, але вийшов майже за два квартали до її

будинку (коли я вийшов уже вiд неї, то не мiг згадати, де саме

припаркувався). Час вiд часу я пiдносив до обличчя букет троянд бiлого

кольору, я пам'ятаю, що вона обожнювала бiлi троянди, вдихав їхнiй

аромат i намагався вгамувати стукiт серця. Посмiхався дiвчаткам, котрi

стрибали у «класи». Котрась iз них захихотiла i назвала

мене педофiлом. Дiвчинка зовсiм не була схожа на Домiнiк Свейн у ролi

фатальної малолiтки Лолiти, пухкеньке, мале створiння у довгiй

спiдницi та капелюшку. Маленька жертва сучасного телебачення. Краще

бути обiзнаним, так?

Вона вiдразу вiдчинила дверi. Наче вiдчула, що я стою за ними, вагаючись

натиснути на дзвоник. «Чого стоїш? Заходь». Вона силомiць

загнала мене до хати. Ще в коридорi в нiс ударили приємнi пахощi,

знайомi менi з дитинства. Мелена кава з корицею. Згадуючи ту мить,

я роблю висновок, що саме цей запах мене вiдразу заспокоїв, мiй

пульс вирiвнявся, i я мiг роздивитися її. Вона скидалася на

сполохану птаху. Поєднання кави з корицею чомусь стало для мене

доказом того, що вона пам'ятає часи нашого спiлкування, перебування

в моїй родиннiй оселi, де завжди пахло батьковою кавою. Кавою

з корицею. Кава з корицею переконали мене в тому, що вона пам'ятає

мене, як я грав їй на роялi п'єси, як я цнотливо торкався

її волосся, її довгих пальцiв своїми очима. Часто

буває, що найсильнiше ми помиляємося саме тодi, коли переконанi,

що все розумiємо правильно на сто вiдсоткiв.

Вона нiколи не була прихильницею балачок нi про що. Щоб Алiса вислуховувала iнших? То вже - нi. Нiяких повiдомлень про погоду, сезоннi негаразди, про новели в музицi та лiтературi, нiяких сподiвань на те, що здоровi матуся, бабуся й татусь, i до бiса намагання бути ввiчливим та уважним. Коли вона когось питала: «Ну як ти? Як справи?», - менше за все вона хотiла, щоб ви щось їй розповiдали, не дай Боже в деталях, боронь Боже ви будете скiмлити та скаржитися. Вона розверталась i йшла геть. Нiчого зайвого для її ро зуму. Її розум не хотiв живитися справами iнших, я вже мовчу про її серце, її серце уникало хвилювань. Вона обхопила себе за плечi й повiдомила мене, що закохалася. Закохалася вперше у своєму вiльному життi. Усi ми чудово розумiємо, коли кажуть, що закохалися в нас, навiть не називаючи нас на iм'я, так само ми чудово розумiємо, коли кажуть, що закохалися в когось iншого. I попри те, що ми, наче кiшки прохолоду, вiдчуваємо, де йдеться про нас, а де - зовсiм навпаки, ми дуже хочемо помилитися. Але нiхто нам не дарує такої помилки.

Я вiдразу второпав, що йдеться не про мене. «А дєвочка созрєла». Блiн. Бiльше того, я зовсiм не знав, як менi реагувати на це повiдомлення. Розвернутися й пiти собi? Нi, в мене кишка тонка. Подмухати на кулак

та зарядити Алiсi в її привабливу пику, а потiм схопити її

за волосся та сiм разiв прикласти тiєю пикою до пiдлоги, наспiвуючи

сiм цифр її телефонного номера та примовляючи: «Ти -

сука, менi все життя зiпсувала. Отримуй - раз, отримуй -

два»? На це моя кишка ще тонша. Зґвалтувати її, ми

ж удома самi, розiп'яти на цiй пiдлозi, ласувати її тiлом,

робити їй боляче, змусити кричати, що вона кохала, кохає i

завжди кохатиме лише мене? Уявляєте, який я був злий, якщо змiг

подумати про таке? Адже я про таке подумав. Про насильство. Алiса

не замислювалася над виразом мого обличчя, вона потягла мене до кухнi.

Чого я хвилювався? Чого я взагалi думав, що менi робити, як менi чинити,

Алiса вже все за мене придумала. Iнакше й не могло бути. «У нього

є iнша жiнка, я переконана в цьому. I я хочу, щоб ти їх

вистежив».

Треба вмiти говорити «нi», про це ще в дитинствi менi говорила мати. Треба вмiти говорити «нi» будь кому i за будь яких умов. Учiться, любi, поки не запiзно, тодi ви не будете втрапляти в халепи. Я не вмiв говорити «нi» будь кому. Я б нiколи не наважився сказати «нi» Алiсi. Поруч не було Алекса, поруч не було Iвана, поруч не було Андрiя та Женi, нiхто не сказав менi: «Пошли її, старий, пошли її пiд три чорти. Не будь дебiлом». Тому я дозволив завести себе в кухню, грiв руки гарячим горнятком, вдихав знайомий запах кави з корицею. I вислуховував її настанови.

«У тебе є щось його?» Це було моє перше запитання

пiсля плутаної розповiдi Алiси, вона часто зупинялася, потiм торохтiла безперервно, перебивала сама себе, та що там, - вона навiть плакала. Мабуть, я вперше бачив, як вона плаче. «Ти хочеш понюхати й узяти слiд?» Алiса завжди готова знущатися, навiть коли їй зле. «Я маю на увазi щось таке, ну - лист iз його почерком, фотокартка, щоб мати уяву, який вiн». Алiса замелькала. Так, у неї була його фотокартка. Одна. Єдина. Вiн не любив фотографуватися й не давав себе фотографувати. «Бо вiн одружений». «Але ти вкрала його свiтлину чи непомiтно зняла його, так?» Було зрозумiло - Алiсi начхати на те, що йому не подобалося фотографуватися. Вона протягнула менi глянцевий клаптик. «Що це?» «Правда, вiн гарний?» «Алiсо, що це?» Я одночасно погоджувався з

тим, що вiн гарний (вiн не мiг бути негарним, бо вiн подобався

Алiсi) i питав, що це вона протягла менi. «Це - вiн. Я сфотографувала його, коли вiн спав».

Закоханi жiнки iнодi мають тупуватий вигляд. Коли я подумав таке щодо

Алiси, менi стало шкода мого почуття. Моє почуття до Алiси починало слабшати, заражене невiдомим вiрусом. На фотокартцi була потилиця якогось сивого чоловiка, плечi та фрагмент спини. Нi, ще там був натяк на щоку. «Алiсо, аби я його впiзнав, менi спочатку треба вмовити всiх пiдозрiлих типiв так улягтися, розумiєш?» Ця сива голова могла належати кому завгодно. Єдине, що було зрозумiло про цього чоловiка, це те, що вiн - похилого вiку. «То вiн старий?», - бовкнув я дещо зайве. Алiса нагородила мене неприязним поглядом. «Вiн - найкращий. Це тобi треба усвiдомити, Лесе. Вiн - найкращий».

«О'кей. Я все усвiдомив. Може, в тебе ще щось є?» Ще в неї був клаптик паперу iз залишками вiршiв. Цей папiрець випав iз його кишенi, на ньому були надряпанi вiршi, через якi Алiса втратила його. Вона знову почала рюмсати. Менi не хотiлося заспокоювати її, хоча тодi я ще вiдчував бiль. «Я у скрутi, - плакала вона. - Боже мiй, у якiй я скрутi». Вона поклала менi в руки зiм'ятого папiрця. Я розправив його на колiнi:

«я дрiбною ска

в тобi оселюсь

иженеш вмить

не боюсь я

чую

тобi боляче?

так.

тому тобi зле

звуть

кохання твоє».

«А це що? Якесь закляття, заповiт?» «Це не закляття. Це

не заповiт. Це були вiршi. Гарнi вiршi. Вiд «М» до «О»,

чи - навпаки». «То його звуть «М» чи «О»?

«Його звуть Олегом». «Алiсо, ти ж ненавидиш вiршi».

Вона мовчала. Я сказав, що навряд чи вiршi менi допоможуть у пошуку.

Коли я вчитувався в цi рванi рядки, щось промайнуло в моєму мозку, але я вiдiгнав цю думку геть. Вона вперто мовчала. «Ти знаєш, а я чув щось схоже на цi вiршi. Тiльки не пригадую, де. Ти не припускала, що це можуть бути рядки вiдомого поета?» Алiса так не думала. Алiса думала, що цi вiршi або присвяченi обожнюваному Олеговi, або - навпаки - якiйсь загадковiй «М». «Iм'я його дружини починається на «М», але в них не такi взаємини, щоб дарувати одне одному вiршi. Спочатку я подумала про неї, а потiм дiйшла висновку - нi, це хто завгодно, але не вона». «Слухай, а де твiй собака? У тебе ж був собака?» Алiса вперлася лiктями на стiл, притисла руками волосся i почала хитатися. «Це - його собака. Менi ще собаки бракувало».

Менi слiд було подякувати за гостиннiсть, поцiлувати ручки та йти звiдси. Але я цього не зробив. Я пiдвiвся, щоб зробити кави. Вона тим часом поставила музику. «Це - Мiтяєв?», - спитав я, розсипаючи каву вiд несподiванки. Це був точно Мiтяєв, за все моє життя я вдосталь наслухався його в батька. Мiтяєва я б нi з ким не сплутав. «Лєто ето малєнькая жiзнь». Алiса ненавидiла бардiвську творчiсть. «Алiсо, ти ж ненавидиш бардiв?» «Це був його диск. Вiн пiшов, у мене залишився принаймнi цей диск. Я його слухаю i згадую, як вiн грiв руки в моєму волоссi». Маленька безпорадна дiвчинка Алiса. Кольнуло серце. «Ти маєш його телефон?» Нi, вона не мала його телефону. «Лєто ето малєнькая жiзнь». «Але в мене є його адреса», - байдуже сказала Алiса.

Варто iнколи писати листи родичам, ми вiд цього передчасно вiдiйшли. Треба коли-не-коли надсилати на адреси своїм близьким листiвки, телеграми, бандеролi. Навiть якщо ви живете в одному мiстi. Тодi адреса, яку б ви мали знати напам'ять, не видаватиметься вам незнайомою. «Це, здається, в районi Подолу?», - спитав я, пробiгши очима жовтий аркуш для нотаток, на якому Алiса написала адресу свого Олега. Алiса ствердно кивнула. Здається, що так, це - Подiл. «Добре, я з'їжджу та погляну, що воно таке». «Телефонуй менi вiдразу, добре? Ти єдина людина, котра знає про все це». Може,

Алiса вже шкодувала про те, що довiрилася менi. Я сказав, що неодмiнно зателефоную й вона буде першою i знову ж таки - єдиною, кому розповiм, якщо я дiзнаюся щось конкретне. Я сказав їй: «Ну, що ж. Тодi - бувай?» Вона мовчки закрила за мною дверi. Я вийшов iз її пiд'їзду, i тiльки тодi дiйшло, що не пам'ятаю, де саме припаркував свою iномарку, а ще помiтив, що тримаю в руках пучок iз бiлих зiв'ялих троянд. «Отож бо», - сказав я трояндам, дбайливо притискаючи їх пелюстками до грудей.

Ви помiчали, що коли ви їдете до когось у гостi, керуючи машиною навмання, вiдповiдно до вашої зорової пам'ятi, чи коли їдете до когось у гостi, вiдповiдно до папiрця з указаною адресою, навiть якщо прямуєте в те саме мiсце (а цього вiдразу не збагнути, водiї мене зрозумiють), то обираєте рiзнi маршрути? Принаймнi в мене так завжди. Я добирався довше, нiж завжди. Слiд сказати, що я вiдразу не зрозумiв, куди саме їду. Слiд наголосити на тому, що, коли я зупинився бiля знайомого пiд'їзду, я ще не розумiв, що на папiрцi - номер саме його квартири. Менi довелося прикрити очi, а коли я їх розплющив свiтовi, мене знудило прямо в салон мого дорогого автомобiля.

Я набрав його мобiльний. Зв'язку не було. Я набрав його домашнiй

(на вiдмiну вiд неї я чудово його знав), нiхто не пiдходив. Тодi

я вийшов до найближчої крамницi, купив пляшку джину, тонко накраяну шинку з iндички та фiрмовий нiж. Крамницi стали такi зручнi, в них можна придбати все, що заманеться. Я пив джин, занюхував його пелюстками бiлих троянд, жував шинку, не помiчаючи, чи смачна вона. Я був готовий чекати стiльки, скiльки буде потрiбно.

«А менi стало весело. Тож я спитав її: чи можу познайомитися з вами? Вона вiдповiла: Авжеж. Теодозiй. Дуже приємно. Але ви мене можете звати Телiсфором. Тобi хiба не смiшно? Бачу - нi». Смiшно, тату, ще й як смiшно. Я живота собi надiрвав.

Для того, щоб стати хорошим виконавцем, вiртуозом чи чимось наближеним до вiртуоза фортепiанної гри, треба мати залiзну дупу. Сидiти й грати годинами на полiрованому маленькому й тверденькому дзиґликовi. Трохи крутитися на ньому. Це бiльше, нiж звичайна профiлактика геморою. Менi було легко чекати. У салонi моєї машини дуже зручнi крiсла. Наче створенi чекати в них батькiв бiля їхнього парадного. Для синiвського чекання з гострим ножем на твердих колiнах. Вiн з'явився за пiвнiч. До того ж не сам. Я не вiдразу, але пiзнав Овода. Високий, стрункий, бiлявий. Чого б тобi не сидiлося вдома, пiдлабузнику Оводе, чому ти вештаєшся з режисером ночами? Рiзати Овода не хотiлося, це вже остання справа - рiзати Овода, навiть за компанiю з батьком, вiн такий тихий, такий беззахисний, такий…

«Стривай», - кажу я собi та пильнiше придивляюся до цiєї парочки. Батько йде першим. Вiн зупиняється, щоб набрати код на замку, оглядає двiр, моя машина, силует якої ледь помiтний у пiтьмi, його не цiкавить. Вiн кладе руку на сiдницю Овода, та нiжно притискає її. Овiд ховає носа в батьковому розкiшному сивому волоссi, потiм цiлує (мабуть, цiлує, не просто ж вiн притулив туди свого рота) батькову лопатку. Овiд ховає нiс у шевелюрi, сфотографованiй на Алiсинiй подушцi. Овiд торкається губами лопатки, що грайливо стирчить на батьковiй спинi, коли вiн спить на Алiсиному лiжку. Я скидаю ножа на килимок пiд ногами. Мiй лiкоть припадає на звуковий сигнал на кермi. Машина починає верещати, наче скажена свиня. Я бачу, як ними пересмикує. Овiд наче прикусив губу, бiдак. Я заводжу авто, менi байдуже - помiтить мене батько, чи нi. Пiзнає мою машину, чи не пiзнає. Я хочу скорiше дiстатися свого дому. Бiлi троянди, бiлий джин, бiла iндичка, бiле рукiв'я ножа, бiла сорочка Овода, бiле марево перед очима. Бiла гарячка. Скорiше додому.

Я телефоную їй, не роздягаючись. Кажу їй адресу «щасливої суперницi», але не повiдомляю телефону. Я кажу, що втомився, що хочу спати й не налаштований на її iдiотськi запитання. Вона каже менi: «дякую». Вона - рада, що не помилилася в менi. Каже, що любить мене по своєму. Вона мене любить. Дочекався. Молодець, хлопець! Я ж уявляю, як вона кохалася з моїм батьком. Потiм я уявив собi, як батько голубиться з Оводом-Мiтєю. В мене починається iстерика. Я кидаю слухавку, мене згинає навпiл вiд смiху. На очi менi потрапляє новий диск Мiтяєва, котрий я купив на подарунок батьковi. «Олєг Мiтяєв», - читаю я крiзь смiх. «Мiтя Олєгов». Навмисне такого годi вигадати. «Чий же, чий ти, батьку Олеже?» - питаю я себе, i сам собi вiдповiдаю: «Олег - Мiтяєв». Я не вмираю вiд нападу смiху. Я засинаю на ковдрi. На щастя, менi нiчого не наснилося. Сон зрозумiв, що вiн не конкурент дневi, що нарештi минув.

XIX

Я так i не змогла заснути. Я завчила цю адресу, неначе вiрша. Лесь мав рацiю, я ненавидiла вiршi i в школi уникала завдань, пов'язаних iз вивченням та декламуванням вiршiв. Адресу я запам'ятала легко, вона вклалася менi в головi, мов нездiйсненна мрiя. Мiй синiй птах. Затремтiв ранок. Я вийшла на балкон. Дивно, Київ - це дивовижне мiсто. Проспектом мчали, гомонiли сучаснi машиннi монстри, люди поспiшали до роботи, втiкали на вiдпочинок, поверталися з побачень. Змiшуючись iз цим механiчним галасом, спiвали пташки. Спiвали, зустрiчаючи новий день, радiли сонцевi, щебетали, переспiвувалися, цвiрiнькали, заходилися в довгих мелодiйних руладах. Заливалися солов'ї, виспiвувало iнше маленьке птаство, яке причаїлося на садових деревах, що ростуть пiд моїм будинком. Таке поєднання звукiв можливе лише в Києвi, ранковий дует сучасного та вiчного. Природа й технiка. Штучне i справжнє. Зроблене й народжене.

Отже, Лесь дав менi її адресу. Вона мешкала неподалiк Олега.

Лесь дав менi адресу жiнки, що захопила моє i тiльки моє кохання. Йому знадобився день, навiть пiвдня, щоб вистежити їх, а може, вони й не ховалися. Це зi мною вiн ховався, згадуючи про дружину. «Нiяких дзвiнкiв, нiяких прохань, я сам до тебе зайду». А з цiєю вiн не ховався, кохання ж бо слiпило його. Власне кохання слiпить на вiдмiну вiд чужого. Ну то що, Марино, Марiє, Миросю, чи ти готова спiлкуватися зi мною? Чи готова я спокiйно говорити з тобою про нього? Та й що менi потрiбно їй сказати? Що саме? «Вiддай, вiн не твiй». А хiба вiн мiй? «Поверни чуже». А хiба вiн - моє? «Вiдчепися вiд нього, вiн тебе не кохає?» А хiба вiн кохає мене? Не дури себе, Алiсо, це тебе вiн не кохає. Тебе, моя люба.

Я бачила, як вони виходили з крамницi. Веселi, плiч-о-плiч. А вона - висока. Майже одного зросту з ним, а може й вища. Вона не носить черевикiв на високих пiдборах, їй не треба вiзуально робити ноги довшими та стрункiшими, вона взута в моднi гостроносi черевики на пласкiй пiдошвi. На нiй вузькi синi джинси та кофтина, яка нагадує морський тiльник. Коротка, смiлива зачiска. Крiм того, вона - бiлявка. Ще б пак. «Джентльмени надають перевагу бiлявкам». Це вже ми знаємо, навченi. Може, обiгнати їх, посмiхнутися приязно в обличчя та сказати:»Привiт, Олеже, менi здається, що ти забув у мене деякi речi». Кинути їй, що мрiяла познайомитися з нею, iз задоволенням помiтити, що в цiєї бездоганної бiлявки задовгий нiс та нечиста шкiра. Але ось вона повернулася у профiль, i я побачила, що риси обличчя в неї тонкi, а шкiра прозора, наче в юних китайських акторок. Залишалося визнати, що вона була симпатична, навiть чимось схожа на мене.

Її сяюче обличчя причарувало мене, я загальмувала i проґавила їх, вони вже сiли в якусь машину. Але дарма, в мене були їхнi координати. Координати моїх солоденьких голубкiв. Отже, я була позбавлена можливостi заскочити їх. Тому я подзвонила своєму перукаревi. Я мала вiльний день, цей день був наче створений для того, щоб я вiдчула себе звiльненою. У дзеркалi я бачила своє обличчя, волосся, вкрите вибiлювальною рiдиною. «Я б тобi цього не радив, - нiяк не мiг угамуватися мiй перукар. - Слухай, тобi не личитиме бути бiлявкою. На тобi це буде дешево. Тим паче, я не знаю, який саме вiдтiнок на твоєму волоссi дасть ця фарба. Може, взагалi щось руде чи брудно-бiле». «Усе буде як слiд». У цьому я не мала сумнiвiв. Цього дня все мало складатися, як простий пасьянс. Легко й одразу.

«Привiт, - сказала я Лесевi. - Рушай швидше до мене». Вiн увiчливо вiдповiв, що зараз у нього студенти. Якi до дiдька студенти? «Я викладаю композицiю в консерваторiї. Ти хiба цього не знаєш?» А навiщо, на його думку, менi потрiбно таке знати? Я кажу, що чекаю його, щоб вiн приїжджав вiдразу, як тiльки звiльниться. «Я їх бачила», - шепочу я йому. «Кого?» Нiчого собi. Вiн, бачте, не розумiє, кого. «А, -

каже вiн, не дочекавшись анi моїх обурень, анi моїх пояснень. - Зрозумiло. Ну то як, сподобалися тобi цi «скабки»?» «Хто?», - i собi питаю я. Лесь сьогоднi якийсь дивний. Я говорю до нього трохи збуджено: «Я побачила його бiля крамницi з худорлявою бiлявкою. Дуже худенькою з довгими та стрункими ногами й коротким, стильно зачесаним волоссям. Вона була в синiх джинсах та морськiй майцi. А ще, я не гаяла часу та знайшла її телефон. Її звати Майя. Таємниче «М», пам'ятаєш?

Майя Вронська. Гарне iм'я. Слухай, кидай своїх нещасних учнiв, вони за це тiльки спасибi тобi скажуть, менi тут спала на думку одна грандiозна iдея, приходь давай». Вiн мовчить, я кидаю слухавку. Теж менi ще.

Я чекаю на Леся, його все нема. Ну то немає - так немає. Я гризу нiгтi, волочуся кiмнатами. Зрештою набираю її номер. Судячи з голосу, слухавку знiмає якийсь юнак. Молодий хлопець. «Добрий день». «Добрий». «Ви не могли б покликати Майю». «Кого?» «Майю Вронську, любий. Мене що, погано чутно?» «Нi. Вас чутно добре. А хто це?» «Хто така Майя, питаєтесь?» «Нi, хто така ви». «А, я. Вам конче необхiдно знати, хто така я? Ну, припустимо, це - одна знайома Майїного коханця, Олега. То вона вдома?» «Немає. Її немає. Чого вам вiд неї треба?» «Знаєте, юначе, це довга розмова i, мабуть, не для ваших цнотливих вух. Ви взагалi їй хто, коханець?» Я смiюся. «Ви кажете, що ви - знайома Олега. А яка знайома?» Нахабний маленький напiвдурок.

«Близька знайома, дуже близька, можеш не сумнiватися. «Близкие люди, ближе не будет». Це я тобi спiваю, немов Алла Пугачьова. Подобається? Не вiдповiдаєш? То що, Майї вдома немає?» У мене виходять вiршi. Римування: Майї вдома немає. Я знову тихо смiюся. «Звiдки ви знаєте Олега?» Вiн починає мене розчаровувати й набридати, та хто вiн такий, звiдки вiн узявся? «Я з ним сплю. Я сплю з Олегом. Таке трапляється з людьми. Як ви гадаєте, коли спиш iз людиною, ти знаєш цю людину, чи нi? Чи допомагає спiльне спання лiпше пiзнати людину, га? От iз вами як зазвичай бува?»

«Послухайте, чого вам вiд мене треба?» Може, вiн не сповна розуму? Чого менi вiд нього треба. А дiйсно, менi чогось вiд нього треба? «Треба… а треба ось що. Перекажи своїй потолочi Майї, хай би ким вона тобi доводилася, що її коханий чоловiк Олег належить iншiй, вiн кохається з iншою жiнкою. В цьому не важко переконатися, бо ця жiнка - я. Мене звуть Алiсою, я дуже гарна, в мене каштанове (тут я трохи спотикаюся, але продовжую) густе волосся, виразнi груди, тонкi ноги, чуттєва шкiра та солодкий задок.

Вiн зраджує Майю, второпав? Так i перекажи. Вiн її зраджує».

«Це неправда», - каже вiн глухим голосом. «Ще й яка

правда», - кажу йому. «Вiн не може зраджувати. Вiн нiколи

б такого не зробив. Вiн не може зраджувати, розумiєте?» «Може,

ще й як. Менi можеш повiрити. Так i перекажи своїй субтильнiй

бiлявочцi. Скiнчилося їхнє щастя, вiн просто не хоче засмучувати

її та кидати. Хоче пiдготувати її до розриву, щоб

їй добре загоїлися рани. Але ти знаєш, менi здалося, що

вона має право знати. Я добре розумiю її, як жiнка жiнку».

«Чому ви брешете менi? Це було давно, але вiн iз вами розлучився.

Вiн iз вами розлучився!» Хлопець зривається на крик. Цiкаво, а нiчого собi вiн обiзнаний. Звiдкiля йому це вiдомо? Про те, що ми спали, про те, що ми розлучилися.

Раптово я стаю огидною сама собi, я схожа на хабалку, на тих самих хабалок, до котрих я ставилася iз презирством. «Я тебе нi в чому не переконуватиму. Хай вона простежить за ним, жiнка завжди вiдчуває, веде чоловiк подвiйне життя, чи нi. Варто уважнiше до нього придивитися». «Чекайте. Я хочу з вами зустрiтися, я хочу з вами поговорити. Я давно… Нi, це неважливо. Ми можемо зустрiтися?» Бiдний, закоханий у Майю хлопчик. «Я не зустрiчаюся з парламентарями», - кажу я й обережно кладу слухавку на її законне мiсце.

XX

Люди схожi на росiйську iграшку-сувенiр «Матрьошка». Люди

не тiльки «блєдi», мiй любий небоже, люди ще й «матрьошки». Я їду до Алiси. Довелося скасувати якихось двiйко занять. Її була правда - учнi зрадiли. Прикро братися до композицiї такої теплої п'ятницi. Я їду до Алiси, бо вона може

наламати дров. Якщо ще не наламала. Спочатку ти бачиш величезну «матрьошку», ти знайомишся з людиною, вивчаєш її, з'являється

iнша «матрьошка», потiм ще одна, а там - ще одна,

ще i ще, i тiльки в самому кiнцi ви побачите справжню людину. Маленьку

та беззахисну. I ця маленька може виявитися чим завгодно. У цьому

випадку краще бути оптимiстами. Будемо сподiватися на краще, еге ж?

Люди втомленi вiд людей-монстрiв.

Вона довго не вiдчиняла дверей. «Чого тобi?» Чемна Алiса.

Чекайте. Та це не Алiса. У дверях стояла дуже худа, навiть кiстлява, бiлявка. Вона стояла i бавилася зi своєю правою оголеною цицькою. Бiлявка була вбрана у вузькi темно-синi джинси iз заниженою талiєю. «Ти дзвонила? - спитав я. - Тобто ти дзвонила Майї, вiдповiдай!» Я вiдчував запах фарби, який не змився до кiнця з її витравленого волосся. Так, це була Алiса, хто ж iще. Її очi-пострiли повiльно вбивали мене все моє життя. Я дивився на неї i несподiвано зрозумiв, що вона по диявольському схожа на Мiтю Вронського. «Майже одне обличчя. Як я цього ранiше не помiчав?», - майнуло в моїй головi. «Дзвонила, то й що?» Алiса побачила та почула мене. Гречно дякую. «Говорила?» «Так. Не з нею. Iз якимось малолiтнiм опудалом, нахабним, як не знаю що». «Що ти йому сказала? - я не помiтив, як мої пальцi впилися в плечi Алiси. - Що ти йому сказала?» «Залиш мене у спокої. Що треба, то й сказала. Це - мої справи, пiшов ти».

Я вдарив її. «Це - моя справа, ти навiть не уявляєш, iдiотко, наскiльки це моя справа. Хутко кажи, що саме ти встигла натриндiти цьому хлопцевi, ну?» Я добряче труснув її, як у дитинствi трусив абрикоса пiд вiкнами сусiднього будинку. Бiле опудало щось лопотiло про стеження. Тонка бiлявка дивилася на мене чужими очима. У неї були рожевi щоки i такий вираз обличчя, немовби вона тiльки но вiдчула оргазм. Це створiння, котре тремтiло, хапало мiй погляд, котре блимало вiями, бiленьке, незграбне, не могло бути Алiсою. Нi, це була не вона. «Це - не ти», - сказав я їй, перехрестив її та вiдвернувся вiд тiєї, що не могла бути Алiсою. Цiєї митi, коли я зрозумiв, що Алiса втратила себе, я чiтко побачив, як в уповiльненому кадрi кiноплiвки, що я несподiвано знайшов самого себе. Я торкнувся щоки незнайомки вказiвним пальцем i тихо сказав комусь: «спасибi».

«а коли ти помреш,

то знайдуть мене все ж

i пiнцетом помiстять на шкло:

«звичайнiсiнька скабка, ти бачиш?»

«еге ж».

«нi, твоє це кохання було».

Я поспiшав знайти батька. Я не чув, як, надриваючи серце того, хто, либонь, був закоханий у неї в минулому, плакало бiленьке крихке створiння, як воно про щось благало, протягувало тоненькi рученята, як воно пристрасно кричало комусь у спину: «Не йди, прошу не йди, рiдний, не йди».

XXI

Ми сидiли поруч i уважно дивилися, розглядали, придивлялися до спини одного лiтнього, але доволi, здавалося, бадьорого чоловiка. Чоловiковi, мабуть, було добре, а може, йому було й зле - важко сказати, як почувається людина, яку ти бачиш у барi. Бачиш її спину. Хоча, вiдверто кажучи, нашi спини мають рiзний вираз, деякi з них набагато цiкавiшi за нашi справжнi обличчя. Спини - iндивiдуальнi, можна змiнити обличчя, але ти не змiниш спини. I все ж сказати, - добре людинi чи навпаки, - важко, вiд болю ж бо чи з радощiв ми робимо те саме. Принаймнi я маю на увазi нас, слов'ян. Ми подiляємо свою радiсть та своє горе зi спиртним.

Цей чоловiк утiшав себе коньяком. Як це зазвичай кажуть у потязi № 91 «Київ-Львiв»: «Шановнi пасажири, в нашому вагонi ресторанi ви зможете випити горiлки, шампанського, вина або коньячку». Вони так лагiдно промовляють оте «коньячку», що годi вiдмовити собi в чарцi. Iншi напої порiвняно з «коньячком» уявляються грубими, несмачними i нездатними зiгрiти душу. А це важливо, щоб тобi щось, коли вже немає когось, зiгрiло душу. Чоловiк беззастережно любив цей напiй. Коньячок. Бо вiн його не пив. Той йому смакував. Трунок кольору прибалтiйського бурштину крiзь шкло келиха вiн грiв у своїй великiй руцi, грав зi шляхетною рiдиною, похитуючи келиха, торкався твердими губами вiнця i лише змочував губи. Замрiяний погляд. Либонь, чоловiковi було добре або настiльки зле, що вiн намагався забрати все позитивне, що дарує нам ритуал вжиття алкоголю. Останнi залишки позитивного. Виноградний присмак чужого щастя.

Що можна було сказати про цього чоловiка, або спочатку про його спину, крiм того, що це - чоловiча спина? Не знаю, бо iнколи не можу бути об'єктивним, дарма що намагаюсь, бо я - супротивник суб'єктивiзму в усiх його проявах. Але зараз спина цього чоловiка була для мене змалку знайомою спиною, згорбленою спиною мого втомленого бурхливим теперiшнiм життям батька. А юнаковi, що сидiв неподалiк вiд мене, майже поруч, мабуть, здавалося, що ця спина - надiйна, засмагла, досi гладка, чудова спина. Спина його досвiдченого коханця. «Отаке лайно», - сказав би мiй молодший брат Андрiй, котрого за любов до Рембо, Бюссi, гусячого паштету та притаманну йому певну жадiбнiсть я нарiк - Анрi. «Отаке лайно, друже». «Еге, це саме воно i є, брате». Отже, всi актори були на сценi. Не вистачало лише її. Тiльки її тут i бракувало.

На цей час мiй батько не знав, що я знаю. Його приятель не знав, що

я знаю, що я - це я, та що той чоловiк - саме мiй батько. Вони взагалi мало знали, не бiльше вiд того помiчали, а ще на менше звертали увагу. А от я знав багато. Навiть забагато. Я досi не визначився, добре, чи нi те, що я знаю. Навiщо воно менi, i що з цим робити. Я просто знав. Це моє знання гойдалося в гамаку, мабуть, вiдпочивало, ще не вирiшивши, чи прослизнути крiзь дiрки та розчинитися в повiтрi, а чи, навпаки, мiцно вчепитися за плетиво, продовжуючи гойдатися. Мене нудило вiд цього знання, але, водночас, перехоплювало подих вiд цiкавостi. Те саме я вiдчув, коли вперше спробував отi японськi, хваленi богемою «сушi». Сира риба на звареному рисi, який сформовано у виглядi пирiжка. Вiдраза та цiкавiсть. Таке поєднання.

Батько стежив за коньяком, юнак стежив за батьком, я стежив за всiма. Її не було, їй випало не принижуватися до стеження. Вона завжди перекидала щось неприємне на когось iншого. На моє щастя, у примiщеннi було багацько народу, натовп людей, що байдикують увечерi. Цi люди сидiли в барi, пиячили, курили, надзвонювали коханцiв i коханок, а може, ще когось. Тепер така хвацька молодь, вони можуть дзвонити не лише коханцям, коханкам, уже не кажучи про батькiв, вони можуть телефонувати в iншi свiти, невiдомим i лише їм самим зрозумiлим постатям.

Молодь гралася з мобiльними телефонами, отримувала i вiдсилала тупi електроннi повiдомлення. «Я сиджу в барi, тут кльово». - «Ти де? Тут - супер». Я вважаю, що менi поталанило. У моєму дитинствi не було мобiльних телефонiв i комп'ютерiв, друкарськi машинки, й тi були не в кожного письменника, тому я писав справжнi листи, заходив чи приїздив у справжнi гостi, волав пiд вiкнами друзiв та подруг, i - головне - я вмiв спiлкуватися очима. Я навчився дружнього тепла. Я навчився дарувати та отримувати в дарунок дружнє тепло. Те тепло, яке зараз дарує батьковi коньячок у широкому келиховi.

Отже, людей було дуже багато. Тому на мене й на мої пильнi погляди нiхто не звертав нiякої уваги, батько був не в тому станi, щоб звертати увагу на щось, окрiм питва та спритних рук офiцiанта, якi його все ж чимось зацiкавили. Його юний друг настiльки був захоплений стеженням за батьком, що помiтив би мене лише тодi, коли б я, як Пьотр Перший, прорубав вiконце у спинi батька та висунув звiдти свого нахабного писка. «Текiлу-бум», - усмiхнувся я до офiцiанта. Нарештi вiн звернув на мене увагу. Бодай хтось у цьому мiсцi. «Як ви гадаєте, це я сказав «бум», чи це бумкнуло моє серце?» «I все?», - своєю чергою спитав офiцiант. «Так, це - все». Я розвiв руками. Я помилився, навiть офiцiант не звертав на мене уваги. Начхати

йому на буми мого серця. Начхати. «Отаке лайно, друже, отаке лайно». Нехай несе текiлу, текiлу-бум, що втiшить буми мого серця. Її все не було. I не могло бути. А чи була вона взагалi?

Батько повернувся в мiй бiк. Помiтив мене. Вигляд у нього був здивований. Я вiдчув, що зараз вiн пiдiйметься та пiдiйде. Менi б цього не хотiлося. Я хитнув головою. «Не треба пiдходити». Батько завжди мене розумiв, на вiдмiну вiд мене. Здається, я нiколи не розумiв його. Краєчком ока я побачив, що Мiтя починає смикатися. Я повернувся до нього анфас. Вiн упiзнав мене. «Композитор?», - безшумно заворушилися його губи. Спантеличений Мiтя. Я зняв удаваного капелюха. Тепер Мiтю помiтив i батько. Вiн напружився. Трикутник пристрастi. Блiн. Напевне, якби кожен iз нас зараз заговорив, то задав би те саме запитання: «Що ти тут робиш?» Я привiтав їх, пiднявши чарку з текiлою. Я сказав їм: «бум-бум». Батько пiдняв келиха з коньяком. Його очi всмiхалися. Вiн опанував себе. Нове поколiння - Мiтя - вирiшило не вiдставати, вiдсалютувавши нам бляшанкою «Коки-коли лайт». Нiхто з нас не пiдводився.

Ми з батьком дивимося один на одного. Я торкаюся свого серця правою рукою, кладу лiву руку на праву та трохи вклоняюся йому, опустивши очi додолу. Менi здається, що батько зараз заплаче, але - нi. Вiн складає руки пирiжком i торкається свого лоба. Потiм цiлує свою долоню i наче торкається нею менi лоба. Тепер менi не здається, бо плачу я. Я бачу, що ми рвемо Мiтi серце, бо вiн нiчого не розумiє. Я повертаюся до нього. «Це - мiй батько», - вдається прошепотiти менi. Мiтя не чує, але розумiє з вуст. Вiн тре свого лоба рукою, жмуриться. Я розумiю, що йому важко, що вiн не знає, як держати себе з нами, я бачу, що вiн вiдчуває сором, страх, вiн боїться мене, моєї реакцiї, тому що розумiє набагато менше, нiж батько i я. Я думаю, що всiм нам зараз нелегко. Мiтя щось пише, аж потiм кидає в мене аркушем паперу. Це - вiршi. Вiршi, що частково менi знайомi. Я показую Мiтi, що все гаразд, що я не потребую жодних пояснень.

Я замовляю пиво. Офiцiант докiрливо дивиться на мене. Пиво пiсля текiли. Самогубець. Так думає про мене офiцiант. Утiм, коли це мене хвилювало, що про мене думають офiцiанти? Завжди? Нi, завжди це бентежило когось iншого. Може, того, коли кликало незрозумiле, мале, бiленьке створiння, впавши на пiдлогу запльованої сходової клiтини. Таких, як я, менше за все обходить думка офiцiантiв. Менi здається, що зараз я можу зрозумiти та вибачити всiх у цiлому Всесвiтi. Гей, ви, мешканцi Всесвiту, кому потрiбно моє вибачення та розумiння? Щось не дуже велика черга, ну й гiрше для вас, лiпше для мене.

Крок перший. Я беру синю серветку i пишу на нiй вiршi.

«я дрiбною скабкою

в тобi оселюсь,

в твоїм серцi, не виженеш вмить,

не боюсь я погроз, небезпек не боюсь,

чую серце твоє миготить.

тобi боляче?

так. через мене, мабуть,

ти не бачиш, тому тобi зле,

ти не знаєш про мене, i як мене звуть,

а я просто кохання твоє.

я проходило повз,

менi крикнули: «геть», -

я сховалось в тобi, ти пробач,

тобi боляче дихати. спробуй ледь-ледь,

я - кохання, янголе, бач?

знай, завжди я в тобi,

позабути не дам,

приголомшує мене твiй пульс,

я є виклик чортам, я є помста богам,

ти смiєшся? я також смiюсь.

я не кину тебе, ти почуєш мiй смiх,

i мiй стогiн, i пiснi, все-все.

ти спитаєш, ну що це за кара,

за грiх?

а я просто кохання твоє.

а коли ти помреш,

то знайдуть мене все ж,

i пiнцетом помiстять на шкло.

«звичайнiсiнька скабка, ти бачиш?»

«еге ж».

«нi, твоє це кохання було».

Крок другий. Я роблю з цiєї синьої серветки японського журавлика. Трохи ворушу його синiми паперовими крильцями. Мiй журавлик ледачий та замрiяний, узагалi йому не потрiбно кудись поспiшати, за ним нiхто не женеться, бо поки що про нього знаю лише я. «А журавлик несмышленый вновь качает головой: я хочу увидеть небо - голубое, голубое, я хочу увидеть небо, ты возьми меня с собой».

Крок третiй. Я вкладаю синього японського журавлика, розписаного вiршами, в конверт iз маркою, яка допоможе йому промандрувати Києвом та потрапити до зазначеного у правому кутi адресата. Крок четвертий, я ще раз пiдiймаю келиха з напоєм, вiдсалютовуючи батьковi та Мiтi, пiдморгую їм. «Добре, що все добре». Крок п'ятий я зроблю, коли нарештi вийду на вулицю та увiп'юся зсохлими губами у вечiрнє повiтря.

Enter.

Я твердо знаю, що саме так розпочнеться моя перша втеча.

This file was created

with BookDesigner program

bookdesigner@the-ebook.org

31.10.2008

Content

Лариса Денисенко
Кавовий присмак кориці.

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI