Самбук Ростислав

Скіфська чаша

Ростислав Самбук

Скіфська чаша

Частина

перша

СКІПУР І АГАЛ

Спекотний полудневий вітер ніс запах полину, лоскотав ніздрі, збуджував і тривожив, манив неозорими просторами — на серці ставало щімко, Агал заплющував очі і, здавалося, лежав один серед безкрайнього степу на м’якій ковилі: тільки шерехтіла трава від легких доторків вітру й здивовано посвистував ховрах, збентежений неочікуваним сусідством.

А вітер, спотиньга зачепившись за ольвійську стіну, виривався на лиманну широчінь, ширяв над водою, полохаючи чайок, гнав хвилі, пустотливо бризкався піною і, набравшись дрібних бризок, важчав, статечнішав і вже спроквола повертав за течією, де відкривалися сині простори Евксинського Понту. Наздоганяв важкі, навантажені зерном галери, ліниво напинав вітрила, й раби стомлено піднімали довгі весла, радіючи хоч короткому перепочинку. Попереду ж далекий і небезпечний шлях, бурі, вузькі протоки, на берегах яких живуть напівдикі варвари, гострі підводні скелі, об які вітер розтрощив уже не один корабель.

Агала вабили морські простори, він мріяв про далекий Мілет. Понтакл казав, що більшого й красивішого міста нема в усьому світі й що навіть Ольвія порівняно з Мілетом все одно, що пшенична зернина проти оливки.

Агал не вірив Понтаклові — знав, як тужив старий грек за Мілетом. Навіть величний біломармуровий ольвійський храм Аполлона Простата, за твердженням Понтакла, був гіршим од мілетського. Звичайно, це казка, проте Агал розумів грека — як часто йому снилися степи за Борисфеном і тисячні табуни: білі коні пили річкову воду, іржали й мчали кудись у степ, витолочуючи соковиту весняну траву, білі, з темними, блискучими, вологими очима, молоді коні, красивіших за яких нема у скіфських степах.

А може, й справді десь є такі ж білі табуни?

Ще дід розповідав Агалові, що гам, де сходить сонце, далеко-далеко, куди не потрапляв ніхто з їхнього роду, тече серед степів ріка ще ширша й повноводніша за Борисфен, але й це, либонь, була казка, бо хіба може існувати на світі більша й могутніша ріка?..

Греки, правда, казали, що десь за Понтом Евксинським в полудневих краях вливається в море ріка, до витоків якої ще не допливала жодна людина, що вода в тій ріці каламутна й живуть в ній зубаті дракони, котрі пожирають людей Ріка та буцімто не замерзає, і тамтешні люди ніколи не бачили снігу.

Агал вірив і не вірив тим байкам, бо хіба можуть бути такі ріки, щоб узимку не замерзали?!

Понтакл твердив, що сонце над тією каламутною річкою стоїть завжди високо. Певно, так забажалося богам, проте Агал тільки посміхався: хіба існують боги, могутніші за їхніх, скіфських? Навіть сам Зевес не може помірятись з ними силою, дарма що греки спорудили йому великий храм в Ольвії. Скіфські боги живуть і кочують степом разом з людьми, вони завжди поруч, коли їх добре попросити, вони приженуть дощ чи, навпаки, розсіють хмари, втихомирять злих духів і вилікують недужого.

Агал знав, чому його боги могутніші од грецьких. Бо ті мають владу лише в Ольвії, оточеній товстими стінами, може, ще над навколишніми степами, де греки вирощують виноград та пшеницю, а далі починаються володіння його богів, і нема їм кінця, хіба, либонь, далеко на півночі, де кінчаються степи й починаються густі ліси і де живуть зовсім інші племена, котрі полюють на диких звірів і продають скіфам бджолиний мед та хутра…

Агал заплющив очі і уявив собі цей ліс: суціль дуби з широкими галявинами, певно, гарно ходити таким лісом у літню спеку — пахне медовими травами, а не гірким полином, прохолодно, щебечуть птахи, й дерева шепочуться між собою.

Колись він обов’язково подасться до справжнього лісу, побачить лісові квіти й почує розмову дубів.

І все на землі гарне й красиве. Он як чайки скиглять і кидаються в теплу воду лиману…

Біля берега в гавані, за високою міською стіною, стоять на причалі грецькі галери із спущеними вітрилами, вони прийшли до Ольвії сьогодні вранці. Раби зносять вузькими дерев’яними східцями амфори з терпким вином та оливковою олією. Агал чув, що на одному із суден привезли дві мармурові статуї для ольвійських храмів і що робили їх у самих Афінах. Хлопець хотів якнайшвидше побачити це біломармурове диво. Він міг годинами дивитися на статуї: не вірилося, що таку красу створено людськими руками. Які ж то проникливі очі, котрі побачили в безформній мармуровій брилі живого бога, що, здається, ось-ось зійде з важкого п’єдесталу й змішається з натовпом поважних греків у довгих білих хітонах.

Мармуровий одяг на статуї легкий, спадає з плечей невимушено, й вітер наче ворушить його зборки…

Агал сів між бійницями стіни, звісивши ноги, взуті у грецькі сандалії з довгими вузькими ремінцями. Стіна довкола Ольвії як дорога, принаймні ширша за бічні міські вулиці, і висока: одразу попід нею глибокий яр. Здається, нема в світі сили, яка б здолала цей неприступний мур. Колись підступали до фортеці війська македонського царя, котрий прославився багатьма перемогами, а Ольвія вистояла, її стіни завтовшки у два Агалових зрости, їх не могли пробити навіть потужні облогові машини. Ольвіополіти й досі пишаються цим, і варто якомусь купцеві з Херсонеса чи Пантікапея похвалитися величчю свого міста, як вони зневажливо знизують плечима: може, якийсь із храмів там і більший за наш, але хто може виміряти відвагу ольвійських громадян? Нащадків тих, перших, хто ступив колись на ці дикі береги й тулився попервах у землянках. Так, на місці квітучої Ольвії були землянки, не існувало ні стін, ні сторожі, і диких кочівників стримували тільки відвага та упертість перших поселенців.

Агал знав, що дикими кочівниками греки називали його предків, що й досі дехто не дуже шанобливо ставиться до його одноплемінників, проте часи змінилися, і хто не знає тепер, що хліб і шкіри, якими завантажуються трюми афінських галер, ольвіополіти купують у скіфів, що без кочівників місто не проіснувало б і року. І от він, Агал, племінник скіфського царя, але варвар в очах деяких зарозумілих греків, сидить отут-от на ольвійській стіні й зодягнутий так, що не відрізниш від місцевих знатних юнаків…

Раніше скіф міг потрапити до Ольвії тільки як раб, раби-скіфи є тут і тепер, так само, як і раби-греки є у скіфських вельмож… Що вдієш, така вже доля!.. Потрапив у полон, заборгував — і продали в рабство, тягни довічне ярмо, як худоба, і ніхто не визнає тебе людиною.

Агал скочив на ноги й сперся на зубець стіни. Він вдячний богам, які вторували йому інший шлях. Засміявся голосно, радісно й простягнув руки назустріч степовим вітрам: тіло стало легким, майже невагомим, здавалося, зроби крок — і вітер підхопить тебе, як птаха, і понесе над степовим безмежжям, здіймаючи все вище до хмар.

А внизу біля воріт перемовлялися вартові-греки. їм набридла одноманітна служба, липнева спека, степові гіркі пахощі, бо звикли зовсім до іншого і гадають, буцім ніщо на світі не пахне краще за підсмажене м’ясо та біле вистояне вино. Правда, поки вино довезуть із Греції в амфорах, воно перебовтається, однак все ж смачніше од херсонеського. А може, це тільки здається ольвіополітам? Вони гудять солодке таврійське вино просто за звичкою, аби хоч трохи принизити сусідів.

Агал щасливо засміявся. Він кілька разів пив вино — і херсонеське, і навіть афінське, хвалив його, щоб зробити приємність Понтаклові, який пригощав, але навіть біле витримане вино з грецьких берегів не смакувало йому, бо що може бути смачніше за оксюгалу — солодкуватий кумис: він не так б’є в голову, а веселить, як вино, навіює людині гарний настрій, розковує думки. Навіть суворі воїни після чаші оксюгали добрішають серцем і співають біля невеличких степових багать тужних пісень, таких же старовинних і вічних, як небо, зірки й високі трави навколо.

Із степу війнуло запахом полину, почулося кінське іржання, і Агал побачив, що з вибалка до північних воріт скачуть вершники. Підганяючи втомлених, запінених коней, вони махали руками і щось кричали. Сторожа заворушилася біля воріт, і Агал поспішив туди.

Ще здалеку хлопець почув таке, що ледь не скотився із стіни крутими сходами. Це ж справді новина, і, якщо вершники не помилилися, їде… Але яка може бути помилка! Один з вартових уже побіг оповістити архонтів, а їх ніхто не наважиться турбувати без поважних причин.

Агал поспішив додому: негоже зустрічати царя в буденному одязі. Та й треба поділитися звісткою з Понтаклом — той здебільшого вже сидить удома, постарів і лише зранку навідується до майстерень за міською стіною, тепер там порядкує старший Понтаклів син Анаксагор, і раби слухають його, як господаря. Анаксагор знає справу не гірше за батька, йому відомі всі секрети обробки металу, бронза й срібло оживають у його руках, та все ж поштиво вислуховує Понтаклові поради. Принаймні- Агал ніколи не чув, щоб Анаксагор сказав щось наперекір чи заперечив — на те Понтакл і старійшина роду, він понад тридцять років карбував благородні метали й недаремно вважається одним з кращих ольвійських майстрів. Та хіба тільки ольвійських? Навіть афінські купці охоче купують його вироби.

Понтакл сидів у затінку внутрішнього двору, чи то дрімав, чи просто замислився, певно, все ж не спав, бо, почувши легкі Агалові кроки, підвів голову й зиркнув гостро — зовсім ще живими й не старечими очима. Він не спитав нікого, хоч і побачив хвилювання на хлопцевому обличчі. Для чого питати — сам скаже… Та й які новини він може принести? Життя в Ольвії тече одноманітно, день схожий на день, і найбільша неприємність, котра може порушити спокій та рівновагу Понтакла, це коли раб не догледить за плавильною піччю… Що ж, таке буває… Понтакл за довгі роки звик ставитися до цього спокійно, просто раб одержить по заслугах — двадцять чи тридцять батогів: наступного разу буде уважніший.

Але те, що Понтакл почув од Агала, примусило старого грека одразу підвестися.

— Хітон!.. — наказав. — Скажи, щоб принесли мені новий хітон і сандалії…

Хлопець не дослухав: це траплялося рідко, все розмірене ольвійське життя вимагало непоспішливості, принаймні зовнішньої, однак мусив поквапитись, бо Скіпур з воїнами, може, вже зовсім близько, і Агал не простив би собі, якби здалеку не побачив куряву, зняту копитами скіфських коней.

Агалова тривога виявилась даремною — він прибіг до північних воріт один із перших, захекався і довго ще стояв на стіні, вдивляючись у степове марево. Нетерпляче переступав з ноги на ногу… Нарешті над вибалком за виноградниками з’явилися списи, прикрашені яскравими знаменами, й на дорогу виїхали перші вершники.

Скіпура серед них не було. Скакали дозорні — досвідчені воїни в кінчастих повстяних шоломах, озброєні акінаками й списами, а неподалік їхав осібно вершник з довгою сивою бородою на білому високому бахматі, в пурпуровому плащі, який спадав жеребцеві на круп. За ним гнали коней і піднімали пилюгу ще з десяток вершників також у плащах, але не таких довгих і розкішних.

Передні вершники спішилися біля самих воріт, двоє з них допомогли злізти з коня сивобородому, розступилися, даючи дорогу, але той не зрушив з місця — стояв і пильно дивився на поважних ольвійських громадян у білих хітонах: стискав вузлуватими пальцями золоте руків’я акінака, немов ось-ось збирався вихопити його, і ледь помітна усмішка грала на його вустах.

Вперед виступив Демагор — найстаріший з архонтів. В Ольвії його боялися і поважали, й не тільки за багатство й високе становище. Він мав справді гострий розум, і без нього не приймалося Жодне важливе рішення. Демагор був за мир із скіфами. Рада архонтів навіть дозволила Скіпурові збудувати палац в Ольвії. За останні мирні роки значно розширилась торгівля з кочівниками, і поважні ольвіополіти, набиваючи гаманці золотими й срібними монетами, відчували всі переваги такої політики.

Демагор, вклоняючись, опустив правицю до землі. Скіпур поважно відповів на уклін. Вони знали ціну один одному, крім того, мусили дотримуватися звичаїв, встановлених для таких випадків.

— Вітаю тебе, Скіпуре, царю скіфів! — мовив Демагор урочисто. — Сподіваюсь, дорога до Ольвії не дуже втомила тебе. Ми завжди раді бачити тебе в стінах нашого благословенного міста й зробимо все, щоб тобі було в нас приємно й затишно.

Скіпур поволі розгладив вуса. Двоє воїнів схрестили в нього над головою списи з бронзовими зображеннями химерних звірів, що нагадували лева й пантеру. Скіпур ступив крок уперед, і списи нахилилися над ним.

— Шлях мій був не втомливий, — одповів поважно, — бо завжди, коли їдеш до такого чудового міста, не відчуваєш ні спеки, ні спраги. Дорога видається короткою, а зустріч з Ольвією приємною. Сподіваюсь, за ці два роки, що я не був у вашому місті, тут не сталося нічого поганого.

— Хвала великому Зевсу, — підвів обидві руки вгору Демагор, — лих не було, а вороги тепер десятою дорогою обминають наш край, бо Ольвія, маючи такого могутнього друга, як ти, великий Скіпуре, не боїться нікого.

Він відступив убік, даючи дорогу, і Скіпур повільно рушив до північних воріт, вдивляючись в обличчя поважних громадян міста, які вийшли назустріч. Часто кивав, навіть посміхався доброзичливо, адже багатьох знав особисто. Демагор ішов поруч. Натовп трохи відтер воїнів з бронзовими штандартами, за ворітьми на вузьких ольвійських вулицях все змішалося.

До центру міста із знаменитою критою колонадою-агорою вела досить широка вулиця, вимощена черепками амфор та глечиків. Камінь в Ольвії дуже цінувався, його привозили на галерах з каменоломень, де раби випилювали важкі брили. З них заможні ольвіополіти зводили будинки — мистецтво будівельників було настільки досконале, Що брили клали зовсім без розчину, і не було випадку, щоб дім завалився.

Копали глибокі фундаменти, будували підвали — зими на Гіпанісі траплялися суворі, випадали сніги й стояли морози: єдине спасіння від холоду в теплому підвалі, опалюваному жаровнями.

На центральній ольвійській площі, де стояли величні храми Зевса, Аполлона Простата і Ахілла Понтарха, процесія на хвилину затрималась. Скіпур домовився з архонтами про зустріч і повернув до вузького завулка. Будинки стояли тут впритул один до одного, на вулицях важко було розминутися навіть пішоходам, на фасадах майже не було вікон, зате кожен мав портик з фонтаном, вода сюди подавалася складною системою гончарних труб мало не від Гіпаніського лиману. Прозорі струмені плюскотіли в кам’яних басейнах, хоч трохи зменшуючи спеку в цьому нагромадженні кам’яних брил. Деревам в Ольвії просто не було де рости, місто й так нараховувало мало не п’ятнадцять тисяч мешканців, займало ж порівняно невелику територію, обведену високою стіною, і кожен шматок землі цінувався високо.

З вікон Скіпурового дому відкривалася широка панорама Гіпаніського лиману. Цар полюбляв сидіти біля вікна на подушках. Перед ним і гостями ставили казан з вареним м’ясом, глечики з вином і свіжі овочі — цар їв повільно, та й куди поспішати, коли довгий шлях уже позаду й принаймні найближчі дні не віщують ніяких неприємностей.

Ще на вулиці Скіпур зупинився, роззирнувся і, побачивши за спинами охоронців Агала, кивнув йому. Воїни розступились, даючи юнакові дорогу, і Агал низько вклонився цареві. Скіпур поклав йому руки на плечі, стиснув міцно й випростав хлопця, Долонею підняв підборіддя і закинув Агалові голову назад, так, щоб краще було дивитися у вічі — довго не відводив вивчаючого погляду. Певно, лишився задоволений, бо відпустив руку й, ні слова не кажучи, повернув до будинку, зробивши знак Агалові слідувати за ним.

Раби чекали на царя, низько схилившись. Один підскочив і зняв із Скіпура плащ, другий поставив перед ним велику, вичищену до блиску миску з теплою пахучою водою. Цар вимив руки та обличчя. Третій раб подав йому білу лляну сорочку. Скіпур переодягнувся. Видно, свіжий прохолодний одяг поліпшив йому настрій, бо цар милостиво махнув рабам рукою, відпускаючи їх, і разом з Агалом піднявся на другий поверх.

Глиняні глечики з білим та червоним вином уже стояли на товстій повсті, якою раби встелили кімнату. Варене та смажене м’ясо апетитно парувало на великих дерев’яних тарелях. Либонь, Скіпур зголоднів, бо зупинився, вдихаючи запах баранини, і ковтнув слину. Потім, переборовши себе, підійшов до вікна й запитав у Агала:

— Я не бачив тебе вже два роки, що ти робив і чого досяг?

— Звели покликати Понтакла, — вклонився Агал.

— Він тут?

— Чекає внизу.

Скіпур сплеснув долонями, і раб одразу з’явився в кімнаті.

— Нехай старий грек зайде сюди, — наказав цар владно.

Раб був кмітливий і не став з’ясовувати, якого саме старого грека слід погукати, нечутно метнувся вниз, і мало не одразу на сходах з’явився Понтакл. Ішов прямо, бо не звик згинатися ні перед архонтами, ні перед царями. Він — вільний громадянин вільної Ольвії, майстер, який поважав себе й свою роботу. Наблизився до Скіпура, зупинився й мовчки чекав царських запитань. Мабуть, знав, чого хоче від нього скіфський цар, бо мовчки витягнув з-під хітона щось загорнуте в тканину, повільно розгорнув і поставив на долоню велику срібну чашу з викарбуваними по боках зображеннями скіфів.

Грек підняв чашу над головою, щоб її краще було видно, повернув в усі боки обережно, наче святиню, і з поклоном подав цареві. Він уперше схилився перед Скіпуром, але не було в тому ні приниження, ні улесливості. Либонь, майстер схилявся перед мистецтвом майстра, який створив таке чудо, і, певно, це було саме так, бо Понтакл мовив нарешті:

— Я старий майстер, і руки вже погано слухають мене, та й очі не ті, однак скажу тобі, Скіпуре, що твій племінник Агал перевершив мене. Такої чаші я б не зміг викарбувати і в кращі свої роки. Визнати таке мені важко, бо мій батько працював із сріблом та золотом, а син Анаксагор успадкує від мене справу, проте ніхто ще не міг зробити такого чуда, як юний скіф. Я кажу це з гіркотою і радістю. Мою гіркоту ти, мабуть, розумієш: кому приємно, коли чужинець перевершує і тебе, і твого сина, але я не можу не радіти, коли бачу справжній мистецький твір, така радість завжди долає гіркоту. Бери, царю, цей витвір рук скіфських, цю срібну чашу, — вона зроблена для тебе й по праву належить тобі.

Але Скіпур не одразу взяв чашу. Він повернув її на долоні грека, розглядаючи карбування, — може, упізнав себе в поважному бородатому скіфі; який підняв акінак, бо посміхнувся весело. Нарешті взяв чашу й ступив до великого чорного глечика з червоним вином.

— Налий, Агале, — наказав владно, — налий мені повну чашу, бо справді вона радує зір і з неї можна пити тільки добре старе вино.

Скіпур дивився, як ллється з вузької шийки густе вино. Дочекався, доки чаша наповнилася по вінця, мабуть, вистачило б краплини, щоб вино перелилося, підніс до вуст, не розплескавши, і спорожнив одним духом. Показавши Понтаклові й племіннику на місця поруч себе, опустився на м’яку вовняну подушку.

З’явилися слуги. Вони принесли срібні тарелі з сиром-іпакою, овочами та фруктами, солоними оливками, в’яленою рибою й вареним м’ясом, а на великому блюді — шматки підсмаженої баранини.

На кілька хвилин Скіпур забув і про грека, і про Агалову чашу, вибрав великий шмат масної баранини, кусав, обрізаючи перед самими губами гаряче м’ясо, й лій стікав У нього по пальцях на рукави сорочки. Але це анітрохи не бентежило Скіпура, він обтирав пальці просто об сорочку, лишаючи масні сталки, і мружився од задоволення.

Понтакл і Агал також потягнулися до м’яса. Всі насолоджувалися смачною їжею і старим вином — раби ледь встигали підливати в чаші.

Нарешті Скіпур відірвався від м’яса, підставив рабу чашу, той почав наливати, але цар зупинив його коротким жестом, підважив чашу на долоні й засміявся щасливо.

— Кажеш, Агал перевершив тебе, — обернувся до грека й хитро примружився. — І я бачу, що перевершив. — Нараз поставив чашу на повстяний килим, спритно витяг з-під сорочки мішечок з сиром’ятної шкіри, важкий і туго напханий, підкинув на долоні й подав майстрові. — Добра робота вимагає доброї платні, — мовив тоном, що виключає заперечення. — Тримай, Понтакле, тут чисте золото, бо тільки ним можна оцінити те, що ти зробив для Агала.

Певно, він чекав якщо не захоплення, то принаймні вдячності, але грек заперечливо похитав головою й відповів переконано:

— Ні, царю, справжня майстерність і справжнє мистецтво вищі од золота. їм нема ціни, і я не хочу брати твоїх грошей. Бо в Агала я вклав не тільки свій досвід і знання, а частку душі, мабуть, віддав більше, ніж синові, — Анаксагор не завжди розумів мене, а Агал узяв усе, що я знав, скажу навіть, зараз він знає більше за мене, він не лише копіює, але й творить, і ця чаша тільки початок.

Скіпур задумливо кивнув головою.

— Йому робити інше…

Понтакл відпив вина, зиркнув з цікавістю.

— Ти хочеш сказати?.. — запитав невпевнено.

— Так, — зрозумів його Скіпур, — доля майстра, навіть найкращого, не для нащадка царського роду.

— Але для чого ж ти віддав його до мене в навчання? — стенув плечима грек.

— Це довга розмова, і не знаю, чи збагнеш.

— Може, й збагну!.. — різко відповів Понтакл. Його щоки взялися рожевими плямами — трохи сп’янів і вино додало сміливості. — Але слухай мене, Скіпуре. Цей хлопець, — поклав руку на Агалове плече, — може стати гордістю всього вашого племені, а не тільки твого роду, Скіпуре, всіх скіфів, бо розум і талант — єдине, що піднімається над владою й пихою і перемагає їх.

Скіпур недбало тицьнув пальцем у мішечок із золотом.

— А я можу купити їх, скільки захочу. Навіть усе, що ти зробив і що зробиш.

Грек енергійно похитав головою.

— Ти не зрозумів мене, Скіпуре. Справді, ти можеш придбати і чашу, і статую, і навіть цілу галеру. Ти збудував собі дім в Ольвії. Архонти дозволили це, зважаючи на твої заслуги, хоч ти й не наш громадянин. Але я маю на увазі зовсім інше. Жебрак-скульптор з Афін вирізьбив з мармуру статую Аполлона Простата. Ось уже три сторіччя стоїть вона в центрі міста навпроти агори, і всі знають ім’я цього жебрака. А за свого життя він кланявся афінським архонтам, і навіть пихатий багатій-купець не завжди удостоював його поглядом. Скільки за три сторіччя померло архонтів і царів!.. Он у вашому степу насипано сотні курганів, і кожен владика, пробач мене, Скіпуре, вважав, що ім’я і слава його вічні, а скажи мені зараз, хто похований в тих курганах?.. І де та слава? А статуя митця стоїть на п’єдесталі, і кожен в Ольвії знає його! Ім’я скульптора вічне, бо вічна краса, яка вийшла з-під його рук.

— І ти хочеш сказати… — гнівно зсунув брови Скіпур.

Але грека вже ніщо не могло зупинити.

— Що труд і талант вищі за владу! — закінчив твердо й переконано.

Скіпур замислився. Якась думка прийшла йому в голову, він хитро посміхнувся у вуса й мовив розважливо:

— Військо царя з Македонії не взяло Ольвію, не змогло Подолати її стіни, але ж, можливо, колись знайдеться полководець, який зруйнує вашу фортецю і все, чим пишаються греки. Ім’я царя лишиться, ще тисячу тисяч років люди знатимуть, хто знищив місто разом з усіма його храмами й статуями. А твій Аполлон перетвориться на порох…

— Ніхто не наважиться зруйнувати таку красу! — раптом утрутився Агал.

Скіпур невдоволено подивився на племінника.

— Я знав, що греки вплинуть на тебе, — мовив докірливо. — І це, зрештою, правильно. Але в тебе інша дорога, й нікому не відомо, що й коли мусить звершитись. Я задоволений тобою, Агале, і добре, що ти перевершив свого вчителя. І все ж, Понтакле, я не хочу бути в боргу перед тобою, бери своє золото, ти чесно заробив його… Якщо не візьмеш ти, Анаксагор ніколи не відмовиться.

Певно, старий грек збагнув, що цар має рацію, бо спокійно взяв мішечок з монетами й заховав у хітоні.

— Але ж ти не відповів мені, Скіпуре, — запитав знову, — для чого ти вчив свого племінника довгих три роки майстерності карбувальника, яка ніколи не згодиться йому?

І знову Скіпур уникнув відповіді.

— Може, колись ти почуєш ім’я свого учня, — мовив не-визначено, — якщо не ти, то Анаксагор чи його сини… — Він підважив на долоні чашу роздивляючись. Очі в нього за-світилися, лагідно подивився на племінника. — Маєш гарне око, — ствердив переконано, — і не забув своїх!.. Ти справжній скіф, Агале, хоч і ніхто й не повірить, що ця чаша — не грецька.

— Бережи її, вона коштує великі гроші, — вставив Понтакл. — Може, більше, ніж табун найкращих кобилиць.

— Що — табун… — похитав головою цар… — Коні в мене нелічені, і військо моє непереможне. Землі наші до самого кінця світу, й недаремно ми вклоняємося змієногій богині Артімпасі. Вона пройде всюди, степи — її дідизна, вона допомагає тільки нам, бо й вона, і ми — народилися в степах, і вони вічно будуть наші.

— Кожному своє, — погодився грек, — а ми звикли жити біля моря, воно — наші дороги й наш захисник. А наскільки ти, Скіпуре, затримаєшся в Ольвії? — запитав нараз.

— Недовго.

— Чому ж? Погода чудова, завтра чи післязавтра прийдуть кораблі з Херсонеса, обіцяли привезти позаторішнього таврійського вина, а воно аніскілечки не гірше за грецьке.

— Ні, — похитав головою Скіпур, — два — три дні — й годі. Завтра на базарі мої люди розпродадуть товари й збиратимемось.

— Що привезли? — блиснув очима грек.

— Зерно й мед.

— А хутра?

— Трохи є. Я накажу, і тобі першому покажуть усе найкраще.

Грек підвівся й попросив дозволу йти. Скіпур кивнув, і Понтакл у супроводі рабів почав спускатися по сходах. Агал гадав, що саме тепер цар почне розпитувати його про два останні роки в Ольвії, проте Скіпур сидів, стомлено схиливши голову. Трохи сп’янів, йому хотілося спати, і справді, цар простягнувся тут же на подушках і одразу заснув.

Вранці Агал пішов на базар, що вирував за міськими стінами в захищеній від вітрів улоговині.

Хлопець пройшовся вздовж краю базару, заваленого невиробленими шкурами. Кілька Агалових одноплемінників порядкували тут. Були вони дивно схожі один на одного — огрядні, широколиці, з довгим м’яким рудуватим волоссям. Між горами шкур снували осліплені раби. Вони орієнтувалися тут зовсім вільно, і Агал згадав розмову з одним із скіфських купців, який цілком серйозно твердив, що сліпий раб з роками стає незамінимий — своїми пучками починає відчувати всі вади шкури: де вона побита гедзем, а де пошкоджена при здиранні. Агал навіть пошукав очима, чи випадково не той самий купець так жваво торгується з кількома греками — розмахували руками й щось доводили один одному. Але, звичайно, голубоокий купець не міг бути Агаловим знайомим, той помандрував угору Борисфеном півроку тому, а коли боги Папайос і Табіті будуть милостиві до нього, йому знадобиться не менше року, щоб повернутися до багатолюдного ольвійського ринку. Якщо взагалі повернеться: в дорозі підстерігають хвороби та стихійні лиха, не кажучи вже про ватаги розбійників, котрі тільки й мріють заволодіти майном багатого купця.

Поруч греки торгували вже готовими м’якими шкірами. Вони вичиняли їх тут же, в Ольвії, або ж возили до Херсонеса чи Пантікапея, де був не такий великий скіфський завіз. Ціна на шкіру зростала втричі чи навіть більше, але скіфи все одно охоче йшли на такий обмін. Вони мали великі кінські табуни, незліченні отари овець, а волів ніхто ніколи не рахував. Худоби в них — що піщинок на морському березі. Було б сили довезти сюди хоч невеличку частину шкур.

Нарешті скіфи домовились з греками, либонь, кожен вважав, що обхитрував іншого, бо сміялися і поплескували один одного по плечах, а раби почали зносити шкури до спеціально викопаних ям.

Агал повільно попростував до центру базару, де стояли величезні дерев’яні бочки. Здавалося, все тут пропахло медом і воском — стояв солодкуватий аромат польових квітів, який так подобався хлопцеві. Доскіпливі греки вмочали в мед пальці й довго облизували їх, намагаючись визначити якість меду. Продавці вели себе незалежно, зрештою, мед у всіх майже однаковий і все одно не сьогодні, то завтра товар буде проданий.

Посеред базару просто між бочками спав, простягнувшись на повстяному плащі, літній скіф. Він підмостив під голову руки, довга сива борода лежала в пилюзі, люди переступали через нього, а він, мабуть, бачив гарні сни, бо посміхався й поплямкував вустами — справді щаслива людина, яка може відпочивати навіть у такому гаморі.

Поруч греки торгували металевим та глиняним посудом і різними прикрасами. Агал притишив крок. Іноді серед численних дешевих виробів траплялися й справжні витвори мистецтва. Агал бачив колись виточені із золота сережки, оздоблені синіми, либонь, вивезеними з Фінікії каменями. Вони коштували як півтабуна скіфських коней, і все ж крітський грек, котрий привіз їх з південних берегів за евксинськими протоками, продав сережки того ж дня, і тепер вони, мабуть, прикрашають молоду дружину чи наложницю скіфського вельможі або якогось багатого купця.

Агалову увагу привернула срібна гривна — нашийна жіноча прикраса. Видно, робив її небезталанний майстер, кожна деталь вирізнялася, срібло й чернь дивно гармонували, і, либонь, всяка жінка була б щасливою, одержавши такий подарунок.

Агал задумливо перебирав гривну, пучками відчував вишуканість карбування, знав, чого варта така вишуканість, і про всяк випадок запитав, скільки править за гривну купець.

Літній етруск пильно подивився на нього, видно, Агал не справив враження, бо купець потягнув гривну до себе, посміхнувся зневажливо і знову акуратно розклав її на червоній тканині.

— Навряд чи маєш стільки грошей, юначе…

Він знав, що робить, цей рудобородий хитрий етруск: гривна на червоному тлі виблискувала місячним сяйвом, наче радість виливалася з неї, і лише тепер Агал зрозумів її справжню вартість і відступив на крок. Певно, етруск мав рацію, і в нього справді не вистачить грошей на це срібне чудо.

Рука з вузлуватими пальцями простяглася через його плече, пальці схопили гривну недбало, наче це був не витвір мистецтва, а дешева бронзова обручка. Агал озирнунся й відразу знітився — Скіпур дивився на нього насмішкувато. Він підкинув гривну на долоні й подав Агалові.

— То скільки? — перепитав у етруска.

Рудобородий мав метке око. Правда, Скіпур майже нічим не виділявся серед інших скіфів, які походжали базаром, — така ж лляна сорочка й повстяний капелюх, але золоті піхви акінака з зображенням грифона привернули увагу етруска, а хто, крім скіфського царя, який вчора прибув до Ольвії, міг мати такі піхви? І купець, схилившись поштиво, назвав подвійну ціну.

Агал аж зойкнув од несподіванки, та Скіпур стиснув його плече і. не кажучи ні слова, кинув етрускові золоті монети. Той жадібно схопив їх і вклонився низько — не кожного дня фортуна так ласкава до тебе.

Купець загорнув гривну в червону тканину, Скіпур простягнув її Агалові, мовив:

— Заховай, може, вона тобі знадобиться ще й сьогодні.

Хлопець зиркнув здивовано, але Скіпур нічого більше не пояснив. Він одразу забув про коштовну прикрасу чи вдав, що забув, повернувся і попрямував до краю базару, де слуги тримали коней.

Агал легко скочив на буланого жеребця, стиснув ногами його боки, з радістю відчуваючи, як одразу заграв під ним кінь. Давно не їздив верхи, і тепер якесь дивне почуття охопило його, наче він злився з буланим, став кентавром. Про цих дивних коней-людей йому розповідали греки, кентаври жили десь далеко в спекотних краях за морем, Агал мріяв зустрітися з ними, але скільки чудес існує на світі, і тільки герої та обранці долі можуть побачити їх!..

Жеребець став дибки, певно, тварина відчула настрій вершника, бо заіржала голосно й відразу пішла легко й невимушено, здавалося, навіть не торкалася копитами глинистого твердого грунту.

Агал притримав коня: негоже йому випереджати царя, але Скіпур махнув рукою, і хлопець пустив буланого вгору по схилу горба. Жеребець могутніми грудьми розсував високу траву, наче стелився по ній, плив степовим травостоєм, Агал розпластався на широкій спині, з насолодою вдихав гострий запах кінського поту, і бур’янові стебла хвицяли його по колінах.

Вони перескочили через горб і спустилися знову на дорогу. Навколо Ольвії всюди були дороги, вони обплутали місто, як павучі тенета, вдень тут ніколи не вщухав рух, і тонка заволока пилу завжди висіла над містом.

Агал дочекався Скіпура. Цар не поспішав, чекати довелося довго, жеребець нетерпляче переступав з йоги на ногу, все поривався знову перейти на чвал, та Агал міцно тримав вуздечку, прикрашену срібними бляшками, і кінь дивився на нього лютим оком.

Скіпур проїхав за два кроки від племінника, не помітив його чи просто вдав, що не помітив, негоже цареві метушитися, а може, й справді замислився: їхав, зсутулившись і втупившись у кінську гриву. Лише тепер Агал побачив, як постарів цар і як висушили його гарячі південні вітри.

Хлопець зайняв місце позаду, за охоронцями, які виставили вперед списи з бронзовими наконечниками, проте Скіпур мало не одразу озирнувся і поманив його пальцем. Агал наздогнав царя, тепер його буланий відставав від білого бахмата лише на півкрупа.

— Як тобі в Ольвії? — запитав Скіпур не озираючись.

Агал одповів обережно:

— Наче все гаразд…

— Бачу, вивчився.

— Дещо можу.

— А що думаєш робити?

Агал уявив статую на центральній ольвійській площі: отак передати в білому мармурі биття крові в жилах людини — цьому мистецтву можна присвятити все життя… Але цар, певно, чекав від нього іншої відповіді, й Агал, поплескавши буланого по шиї, відповів:

— Все у твоїй волі, мій царю.

Він відчув, що відповідь сподобалась Скіпуру, та й кому ж з можновладців не до душі відданість!

— Завтра прощайся з Ольвією.

— Вже завтра? — вирвалося в Агала.

Скіпур озирнувся і зміряв хлопця пильним поглядом.

— Не хочеш розлучатися?

— Якось несподівано.

— Не вікувати ж тобі серед греків.

— Звичайно.

— У твоїх жилах тече царська кров.

— Так. — Агал ніколи не забував про це. Правда, його життя в Ольвії мало чим відрізнялося від існування ремісника доводилося спілкуватися навіть з рабами, і біля плавильних печей та за столом карбувальника старий Понтаклів підмайстер гримав на Агала, як на звичайного учня.

Але то було колись, а зараз під ним буланий жеребець, вкритий червоною повстяною попоною, збруя із срібними прикрасами, а позаду варта із досвідчених суворих воїнів.

— Я вже старий і скоро, мабуть, звільню тобі місце, — сказав Скіпур.

Агалове серце мимоволі забилося частіше. Ось вона та розмова, якої він давно вже чекав. Отже, Скіпур вирішив зробити його своїм спадкоємцем. Для чого ж на три довгих роки відсилав до Ольвії?

Агал уже змирився із своєю долею. Та й не тільки Агал, скіфські вожді були переконані, що Агалове навчання в ольвійського майстра-карбувальника — остаточний присуд царському племінникові. І раптом Скіпурове визнання…

Хлопець поштиво схилив голову, намагаючись приховати радісний блиск очей. Скіпур озирнувся й пильно подивився на племінника.

— Твої дні ще незліченні, — одповів Агал, — і тільки богам відомо, коли вони покличуть тебе до себе.

— Так, тільки богам, — ствердив Скіпур. — Це може статися зовсім скоро, тому я й приїхав по тебе.

— Усе в твоїй волі, царю.

— А якщо в моїй, — посміхнувся Скіпур, — то сьогодні ми питимемо оксюгалу і їстимемо баранину. Я наказав засмажити найкращих баранів, мабуть, ти давно не бачив справжньої їжі, у греків не порозкошуєш.

— Так, — погодився Агал, згадавши більш ніж скромні обіди в Понтакла.

Білий Скіпурів жеребець раптом витягнув шию і заіржав голосно й радісно, Агал зиркнув уперед і побачив за неглибоким степовим вибалком табун: коні паслися, і тільки крайні кобилиці попіднімали голови й жадібно втягували повітря, принюхуючись, і форкали, зачувши чужинця.

Скіпур притримав коня, вони об’їхали табун і побачили кибитки на великих шестиколісних возах, звичайні сірі повстяні скіфські кибитки, але серед них вирізнялась просторіша за інші, червона, і спижевий птах сірий гойдався над нею на довгому списі.

У кибитках уже помітили вершників: жінки й діти Кинулись назустріч Скіпурові — кричали, махали руками, вигукували вітання, ніхто не примушував їх, щиро висловлювали свої почуття, і Агал зрозумів, що Скіпура справді шанують люди.

Цар з Агалом під’їхали до червоної кибитки, зіскочили на землю. Хтось із підлітків узяв їхніх коней, натовп розступився. Цар ступив уперед, і тільки тепер Агал побачив на високому возі дівчину. Вона стояла біля виходу до кибитки, одягнута в довгу білу лляну сукню, підперезану високо під грудьми срібним пасом, посміхалася і щось казала Скіпурові. Цар піднявся по приставленій до воза драбині й обійняв її.

Агал підійшов до воза й зупинився. Дівчина вразила його, і, певно, не тому, що одяг її трохи відрізнявся від одягу скіфських жінок, які носили сорочки й штани, схожі на чоловічі. Лляна сукня дівчини чимось нагадувала грецький хітон, але не звисала з плечей вільними зборками, була приталена й підкреслювала звабливі контури дівочого тіла. В довгій сукні дівчина здавалася вищою, ніж була насправді, а темно-руде волосся, не заплетене в кіски, а заколоте золотим гребінцем, ще видовжувало її. Агал надивився на гречанок в Ольвії, були серед них справжні красуні, але такої не бачив ніколи в житті.

Стояв, дивився зачаровано і не чув, що Скіпур кличе його. Нарешті отямився, скочив на воза й наблизився до дівчини.

Виявилась вона не такою вже й високою, як здавалося, на голову нижчою від нього, проте все ж вирізнялася серед скіфських жінок, переважно низьких і схильних до повноти уже в дівочому віці. Може, мати ЇЇ була гречанкою, але розріз очей, великих і сливовидних, та все ж косо поставлених, вилицювате обличчя й м’яке підборіддя виказували її походження, і Агал зрозумів, що перед ним улюблена Скіпурова дочка Савія. Він пам’ятав її ще дівчинкою, незграбною і задерикуватою, яка полюбляла скакати на напівоб’їжджених кобилицях. Божевільна гра, в якій дуже легко зламати собі шию або попасти під кінські копита.

А тепер на нього дивиться справжня жінка, іскорки цікавості спалахують в її очах, либонь, вона знає собі ціну й звикла до уважних чоловічих поглядів — тільки удала, що знітилася, і опустила очі, проте одразу підвела їх. Агал стояв розгублений і чув, як стукає його серце.

Скіпур зрозумів хлопця одразу.

— Подобається? — запитав без церемоній — вони були чоловіки й не мусили критися перед жінкою, нехай навіть улюбленою дочкою: все одно вона мала коритися чоловікам.

— Так, — нахилив голову Агал.

— Ти впізнав Савію?

— Звичайно.

— Вона буде тобі дружиною.

Агал уважно подивився на царя. Так от що замислив Скіпур! Не мав синів, а Савія — найулюбленіша дочка. Отже, Скіпурів царський рід існуватиме.

Агал ще раз поглянув на дівчину — вона анітрохи не знітилася, не відвела очей, і Агал прочитав у них щиру цікавість і навіть радість. Либонь, і він впав у око Савії — вона не могла приховати свого задоволення. Зрештою, сподобався дівчині наречений чи ні — це не мало великого значення, Скіпурова воля була для Савії законом.

І все ж Агал збагнув, що йому небайдуже, як дивиться на нього дівчина, й щиро посміхнувся їй.

Савія, здавалось, ніби потягнулася до хлопця. Це помітив навіть Скіпур.

— Сьогодні вона стане твоєю, — мовив. — Увечері відсвяткуємо весілля, а ця кибитка — мій подарунок вам.

Він зробив знак рукою, і з кибитки визирнула стара, зморщена жінка. Скіпур сказав їй лише слово чи два, мабуть, жінка давно вже знала, що їй належить робити, бо негайно зникла, а Скіпур з Агалом пройшли До кибитки.

Тут було прохолодне, на червоній повстяній підлозі лежали вовняні подушки, посеред кибитки стояли грецький глечик з оксюгалою, тарелі з сушеним виноградом і фруктами.

Агал сів на підлогу, підмостивши під бік, як і Скіпур, тугу подушку, Савія зупинилася біля входу, стояла і очікувально дивилася на чоловіків. Скіпур зробив їй знак, лише Тоді вона схопила глечик і налила оксюгали в срібні чаші. Раптом Скіпур щось згадав, плеснув долонями, й до кибитки зазирнула та ж зморщена жінка. Цар сказав кілька слів, Агал, дивлячись, як спритно порається Савія, не почув, ще саме, проте зрозумів, що Скіпур віддав якийсь наказ. Це не обходило його, був цілком зайнятий дівчиною, вони ще не перемовились жодним словом, Агал ще не чув Савієвого голосу, та, здавалося, весь час розмовляє з нею. Зрештою, хіба потрібні слова, коли посмішка, красномовний погляд, жест значать більше, ніж найзвучніше слово?

Агал не помітив, коли стара жінка з явилася знову, почув лише її легкі кроки й побачив, що Скіпур подає дочці його чашу. Зашарівся від задоволення, тим більше, що Савія розглядала чашу уважно й зацікавлено, лише раз захоплено кинула очима на Агала й повернула чашу так, щоб світло падало на неї. Тримала її довгими білими пальцями, і раптом чаша видалася Агалові значно більшою, ніж була насправді, і скіфи, зображені на ній, ожили, зарухалися. Один натягнув тугу тятиву лука, стріла із свистом вирвалася з нього, злетіла високо в небо й, певно, встромилася в саме сонце, бо так і не впала на землю.

Савія налила у чашу оксюгали, подала Скіпурові. Він потримав її трохи на розчепірених пальцях і передав Агалові. Хлопець зрозумів цей царський жест доброзичливості, відпив трохи, відчувши приємну, солодкувату терпкість напою, і передав чашу дівчині. Та подивилася вдячно, зробила лише ковток і повернула чашу — вони ніби зміцнили свій союз.

Агал допив оксюгалу, лишивши на денці кілька краплин. Він струсив їх на підлогу в жертву богам і знову наповнив чашу. З поклоном передав цареві.

— Не чекав, що цей день стане для мене таким, — мовив Агал, віддано дивлячись на Скіпура. — Я запам’ятаю його на все життя.

— У молодих так багато щасливих днів, — відказав Скіпур і спорожнив чашу. — Все життя попереду, й кожен день віщує щось нове. І тільки в кінці життя починаєш розуміти, як не цінуємо ми час і як мало нам відведено.

— Ти не такий вже й старий, — заперечив Агал, хоч Скіпур з його сивими скронями та зморшкуватим обличчям здавався йому справжнім дідом. Але поки людина може тримати в руці меч та за сто кроків влучати у ворога стрілою, вона вважається воїном. Скіпур же не простий воїн, цар править підданими, поки боги не покличуть його до себе. Нехай же Скіпурові дні будуть незліченними!.. Бо йому, Агалові, добре з Савією, степу вистачить на всіх! Якщо Скіпур накаже, він з частиною воїнів помандрує на північ, завоює нові простори для царства, бо все навколо мусить підкорятися скіфам — нема в світі могутнішого племені.

Він так і сказав Скіпурові, але той лише похитав головою і пояснив, що замолоду думав приблизно так само: снив новими просторами й царствами, проте для чого вони, коли коням вистачає корму і в степах поблизу Понту Евксинського. Далі на захід сонця, кажуть, починаються гори, і, якщо навіть помандрувати туди, то зі сходу прийдуть нові племена. Тепер вони не насмілюються з’являтися в тутешніх краях, тремтять перед скіфами, але, дай їм волю, швидко наберуть сили, а це вже не діло… Кожному своє, так уже заведено богами, й не йому міняти порядок.

Сказавши це, Скіпур посидів трохи мовчки й махнув рукою.

— Зрештою, — додав, — ми ще повернемося до цієї розмови, бо справжній вождь мусить думати про майбутнє. Люди коритимуться тобі, але таки повірять, коли відчують твій розум і міцну руку. — Він стиснув кулак і підняв його над головою. Що-що, а Скіпурова рука була справді твердою і тремтіли перед ним не тільки вороги. Був швидкий на розправу, його боялися навіть високородні вожді, не кажучи вже про простолюдинів, життя й доля яких цілком залежали від царського настрою та забаганок.

Скіпур поставив чашу, підвівся легко, наче й справді роки не давили на нього, і вийшов з кибитки. Агал пішов за ним.

Смеркало. Поміж кибитками диміли вогнища, солодко пахло вареним м’ясом. Поруч царської кибитки траву встелили повстю, тут же на рожнах смажилися цілі барани.

Відчувши запах підгорілої баранини, Агал лише тепер зрозумів, який голодний, — після оксюгали й жменьки сушеного винограду по-справжньому захотілося їсти, певно, не лише йому, бо Скіпур теж попрямував до найближчого вогнища, гострим бронзовим ножем відкраяв шмат баранячої ноги й почав жувати, примружившись од задоволення.

Вони сіли на високі подушки, їли й викидали кістки за спину, догідливі жінки в темних сукнях уже поставили перед ними блюда й глечики. Агал нетерпляче озирнувся на червону кибитку, він хотів бачити Савію, і дівчина, мабуть, відчула його бажання — вислизнула з кибитки легко, немов тінь, і опустилася на повсть біля Агалових ніг. Тепер вона була віддана йому навічно, поки боги не візьмуть його до себе або не поляже в бою з ворогом. Жінка мусить бути завжди з чоловіком, іти за ним у потойбічний світ, але хто думає про це, коли ще стільки днів і років попереду — справжня вічність.

Гіркуватий дим стелився між кибитками, ніс пахощі їжі… Для чого думати про прийдешнє, коли зорі висипали на ясному небі й тепла ніч зійшла на землю?

Савія присунулася до Агала, поклала йому голову на коліна, він погладив їй щоку й подумав, що навряд чи якась жінка подобатиметься йому більше. Тепло, яке йшло від неї, збуджувало Агала, він торкнувся дівочого плеча, крізь тонку тканину відчув тремтіння тугих грудей і забрав руку засоромившись.

Поруч на подушку опустився довгобородий вельможа. Він зміряв Агала гострим недоброзичливим поглядом, але одразу посміхнувся й приклав руку до серця — все ж хлопець зрозумів справжню ціну його жесту й запам’ятав той погляд: отже, цей чоловік уже знає про Скіпурове рішення і незадоволений ним… Зрештою, його можна було зрозуміти: був одним з найбагатших і найвпливовіших вождів…

Раби принесли бронзові казани з паруючою кониною. Скіпур перший витяг шмат м’яса, за ним — знатні скіфи, що зайняли почесні місця на повстяному килимі: їли, плямкаючи губами, бо найсмачніша в світі їжа — молода лошатина, а якщо до неї подають ще підігріте червоне грецьке вино, то життя взагалі видається суцільним святом.

Запалали смолоскипи, почулися ритмічні удари бубна, й на витолоченій перед повстяним килимом землі з’явилися танцюристи. Одягнуті в сорочки з товстої, мов панцир, шкіри, повстяні кінчасті шоломи, із списами та луками в руках — важкі сагайдаки із стрілами хилиталися в них за спинами. Танцюристи, взявшись за руки, притупували, щось вигукували гортанно; поступово розпалюючись, танцювали все швидше й швидше, нарешті розсипалися полем, виставивши списи, буцім у бою. Потім знову закружляли, віткнувши списи в землю, нараз витягнулися двома рівними рядами, опустилися на одне коліно, зірвали зі спини луки й випустили в зоряне небо сотні стріл.

Бубон звучав ритмічно й монотонно. Замість воїнів на майданчик виповзла схожа на довгу змію вервечка дівчат у полотняних сукнях, оздоблених срібними монетами. Здавалося, танцюристки пливуть, як лебеді: змахнуть руками й відірвуться од землі й закружляють над вогнищами та смолоскипами.

Савія притиснулася до Агала, обпекла його гарячим плечем. Він обійняв її за стан, відчув, як покірливо обм’якло її тіло, і прошепотів дівчині на вухо:

— Тобі подобається?

— Дуже.

— Красиві дівчата.

Савія відсахнулася стривожено:

— Справді?..

— Але нема вродливішої за тебе.

— Ти кохатимеш мене?

— Усе життя.

— Я буду в тебе першою і найулюбленішою жінкою.

— Так.

Агал чув дихання дівчини, бачив блиск її темних великих очей, відчував тонкий запах грецьких парфумів і справді вірив, що завжди кохатиме Савію. Будуть у нього й інші;#інки, наложниці, без них не можна, чим вище становище чоловіка, тим більше мусить мати жінок, але кохана повинна бути лише одна. Він уперше гостро усвідомив це й поклявся великій богині Табіті, Яка оберігає сім’ю та домашнє вогнище, ніколи не розлучатися з Савією.

А танцюристки пливли в мерехтливому червоному світлі, співали тужну пісню. В небо злітали міріади іскор від вогнищ, пахло вином і смаженим м’ясом…

Скіпур щось прошепотів суворому вельможі, який сидів ліворуч од нього. Той владно махнув рукою, і танцюристки зникли, немов розчинились у темряві.

Вельможа підвівся, вклонився Скіпуру й мовив урочисто:

— Здоров’я молодих, і нехай їм добре ведеться! Здоров’я Агалові, нашому майбутньому цареві! Нехай живе й процвітає!

Ці слова супроводжувалися голосними вигуками присутніх: підносили догори срібні чаші з вином, пили, розливаючи по вусах і бородах, сміялися і цмокали від задоволення. Правда, Агал перехопив кілька недружніх поглядів, але чи варто звертати увагу на якісь погляди, коли сам Скіпур п’є за твоє здоров’я, а поруч сидить наречена, ні, вже кохана жінка.

Агал відчув, що хміль ударив йому в голову, й рішуче відсунув чашу. Йому доводилось бачити п’яних греків, які не пам’ятали навіть, як захмеліли. Вино підступне, воно веселить, але й робить буйним, навіть зовсім дурним, а ніхто й ніколи не мусить побачити його таким, тим більше сьогодні…

Учта була в розпалі, вино лилося рікою. Пили, їли, базікали, хвалилися кіньми, овечими отарами, мисливськими подвигами й перемогами над ворогом.

Зійшов місяць, і косі тіні від кибиток потягнулися в степ. Агал узяв Савію за руку, і вони зникли непомітно, всі вже забули про них і не бачили нічого навкруги.

Савія сквапно піднялася сходами до кибитки, подала руку Агалові, але той постояв ще трохи, милуючись місячним світлом і мерехтливими вогнями смолоскипів. Нарешті пішов за Савією, але не побачив дівчини. Зазирнув усередину кибитки — сліпушки тьмяно освітлювали її, Савія тримала щось у витягнутій руці, Агал ступив до неї і побачив, що дівчина розглядає себе в гладко відшліфованому спижевому дзеркальці. Почула Агалові кроки, відкинула дзеркальце й стояла, опустивши руки, очікуючи.

Агал обійняв Савію. Вона затремтіла й палко притиснулася до нього…

Вже тиждень, як вони переправились через Гіпаніс і просувалися на північний схід до великих Борисфенових каменів.

Агал ніколи не був там, але Савія позаторік бачила камені й казала, що, певно, нема нічого на світі страшнішого, ніж ревуча вода, яка кидається на пороги, намагаючись прибрати їх зі свого шляху, проте так і не може подолати.

Старі люди розповідали, що колись дуже давно бог Папайос розгнівався на Борисфен і вирішив перепинити його одвічний плин до Понту Евксинського. Знайшов у високих Західних горах величезні кам’яні брили й кинув їх у річку, вона запінилася й розлилася степом, Борисфен довго борсався, кидаючись на кам’яну стіну, а вельбучний бог Папайос сидів на березі й реготав з нього. Але зрештою Борисфен все ж пробив проходи між кам’яними брилами, розштовхав їх і знову поніс свої води до моря.

Проте й досі не вщухає боротьба води й каменю. Папайос поклявся, що не прибере брили, поки непокірний Борисфен не попросить помилування, однак уперта вода ніколи й ні в кого не просила пощади, котить і котить свої води над порогами, стираючи їх, реве, лаючи Папайоса і зневажаючи його.

Кибитки посувалися степом повільно, там, де трава була краща, зупинялися на день чи два, але таких зупинок ставало все менше, було спекотно, степ вигорів, і коні та худоба ледь знаходили собі їжу.

Агал полюбляв вставати рано, коли небо тільки світлішало й зорі ще сяяли на ньому. В такі години легко дихалося й скупа ранішня роса холодила ноги.

Хлопець різко свиснув, підкликаючи буланого жеребця. Коня підгодовували зерном, і він рідко коли відходив далеко від кибитки, визнавав в Агалові господаря і з радістю виконував його забаганки. Мало не одразу Агал почув у відповідь іржання — жеребець біг швидко, й грива розвівалася на вітру.

Агал загнуздав коня, кинув на нього легку повстяну попону, мало не простягнувся на теплій спині, і жеребець поніс його легкою риссю степом, туди, де край неба світлішав і з-за обрію незабаром повинно було викотитися сонце

Проминули табун. Коні ліниво паслися на пожухлій траві, а пастух, побачивши Агала, наблизився і, зіскочивши з низькорослої кобили, поштиво вклонився.

— Як справи? — запитав його Агал, просто так, щоб запитати щось, бо пастух дивився на нього уважно і явно хотів щось повідомити.

— Вночі вовки напали на коней, — сказав пастух.

Новина не була надзвичайною, степові вовки часто нападали на скіфські табуни й череди, і люди вели з ними жорстоку боротьбу.

— Ну й що? — поцікавився Агал.

— Загризли лоша.

— А ти? — запитав Агал суворо.

— Було темно, з лука не вцілиш…

— Це не виправдання.

— Знаю.

— А якщо знаєш, то…

Пастух повернувся, схопив щось темне, що звисало з кінського крупа, кинув Агалові під ноги. Буланий захрипів і став дибки. Агал приборкав жеребця, нахилився, розглядаючи вовчу шкуру.

— Як ти його? — поцікавився.

Замість відповіді пастух підняв довгого батога з зашитим у кінці каменем.

— Наздогнав і… — Він змахнув батогом — справді грізна зброя в умілих руках.

— Молодець, — похвалив Агал. — Як звати?

— Вовраном.

— Я не забуду тебе.

— Випробуй мене, — попросився пастух. — Ніхто краще за мене не стріляє з лука.

— Добре.

Вовран стягнув з голови повстяну шапку.

— Я вірно служитиму тобі.

Агал зиркнув на пастуха й зрозумів, що той каже щиро.

— Завтра знайди мене, — наказав.

Він відпустив вудила, й буланий одразу пішов учвал — далі від страшного вовчого запаху.

Степ лежав рівний, лише де-не-де з неглибокими вибалками. Небо на сході почервонішало, зорі зблідли, й легкий свіжий вітерець дув в обличчя. Агал притримав жеребця, випростався й сидів вільно, ритмічно похитуючись і пильно вдивляючись у степ. Скіпур казав, що курган за третім вибалком ліворуч… Він уже проминув вибалок, а могилі, все не було…

Нарешті побачив горбок на обрії, а може, не горбок, а хмарка опустилася край неба?..

Зовсім поруч засквирив якийсь степовий птах, закугикав пронизливо, буланий невдоволено скосував туди, і туг Агал побачив курган зовсім близько: височів над степом справді, як низька хмарка, й трави та бур’яни хилиталися під ранішнім вітром на його вершині.

Агал повільно об’їхав курган, що підіймався над степом зухвало, наче й не був творінням людських рук, а народився разом з вибалками, озерцями та річечками, які пересихали в літню спеку. Скіпур казав, що під ним лежав його прадід, може, саме той, що заманював війська царя Дарія в степові безмежжя, доки вороги самі не зрозуміли марноту своїх сподівань. Знесилених персів скіфи били, як хотіли, поки вороже військо не побігло з припонтійських степів. Сам пихатий цар Дарій втік одним з перших, так і не збагнувши причини поразки свого найчисленнішого в світі, раніше непереможного війська.

А що тут незрозумілого? Хіба можна перемогти степ звірів, які живуть у ньому, птахів? А скіфи також частин., степу, отже, і могила, насипана ними, одвічна — без неї і кам’яної баби на щополку не уявити степу, як не уявити його без вічних скіфських димних багать, кінських табунів і рипучих кибиток.

Агал зіскочив з коня й повільно піднявся на вершину кургану. Сонце вже вийшло з-за обрію, висіло над степом, здавалося, нижче від нього. Звідси відкривався такий простір, що Агалові раптом забракло повітря, він відчув, що стоїть у самісінькому центрі землі, що зараз він вищий за всіх, може, рівний з богами. Варто поворухнути руками, і злетить у прохолодне прозоре ранішнє небо. Тіло справді стало легким, немов розчинилося в повітрі, лише тепер Агал зрозумів, для чого його предки насипали у рівному степу такі високі могили. Що може бути краще, ніж вдивлятися з висоти в степову широчінь, перемовлятися з ковилою, типчаком і тонконогом, усіма степовими травами, які дають життя цьому безмежжю?..

Оце відчуття своєї осібності було настільки сильним, що Агал нарешті вперше в житті усвідомив, що таке справжнє безсмертя. Не те, що дають боги, — до того загадкового іншого світу старі відходять буденно, разом із кіньми, худобою, слугами, під тужливі вигуки нащадків та підданих. Але той, хто може усвідомити й душею збагнути степову тишу, почути голос трави й злаків, розчинитися в степу, в його гірких пахощах, той нарешті спізнає справжнє щастя і зрозуміє, що таке вічність.

Бо вічність не в мінливій і короткій людській пам’яті, вічність у землі й повітрі, сонячних променях і дощах, які дають життя, і він, Агал, існуватиме, доки гріє сонце й росте типчак, доки вітер гойдає ковилу на могилі, доки стоїть і вдивляється в минуле й прийдешнє кам’яна баба. Навіть вона, така несхожа на живі мармурові статуї грецьких богів, видалася Агалові чудовою — зрештою, все гарне, що витворюють розумні людські руки.

Внизу заіржав його буланий кінь. Він видався Агалові зовсім маленьким, як усе в безкрайому просторі, крім його самого й могили, але іржання повернуло його до дійсності, і Агал простягнувся на траві, яку вже трохи висушило сонце, — м’яке степове ложе, котре заколисує і дітей, і зморшкуватих пастухів.

Вітерець розгойдав ковилу, вона лоскотала Агалові щоку, хлопець розкинув руки й дивився на степового орла, який нерухомо завмер у небі; слухав дзвін жайворона, вічну пісню, котра розм’якшує серце й западає в душу навіть суворим воїнам; здалося, почув дихання кургану, немов хтось заворушився у високій могилі. Запахло сирою землею, й зробилося щімко: все ж жахно лежати у вічній темряві, і слава богам, які забирають людей після смерті в свої краї.

Як там? Чи пахне полином і чи співають жайворони?

Знову заіржав буланий, і десь далеко в степу відгукнувся кінь. Агал невдоволено підвівся — хотілося самотності, і хто насмілився порушити її?

Вершник у степу був один, либонь, він здалеку побачив Агала на вершині кургану, кінь наближався швидко, і скоро Агал впізнав рудого жеребця Савії. А вона махала йому рукою, щось кричала. Не лишила коня внизу, а так і злетіла на ньому вгору. Розчервонілася від швидкої їзди, жеребець важко дихав, біла піна вкривала мокрі від поту боки, вони обоє — жінка й кінь — були гарячі й збуджені, і Агалові чомусь зробилося соромно за своє душевне умиротворення.

— Я шукала тебе, — нахилилася до нього з коня Савія, — і якийсь пастух вказав дорогу…

Агал згадав хлопця з довгим батогом і вовчу шкуру.

— Так, Вовран, — ствердив.

Савія погладила жеребця по шиї, заспокоюючи його.

— Ти втік так рано… — поскаржилася. — Хіба зі мною тобі погано?

Агал промовчав. Та й що міг відповісти? Все одно вії і завжди з нею: і тоді, коли самотній скаче пустельним степом, і коли стоїть на кургані й бачить, здається, тільки богів та орла в безкінечній блакиті. Її темні очі завжди сяють йому, і добре, що Савія знайшла його.

Взяв Савієвого жеребця за повід. Кінь відчув тверду руку й одразу присмирнів — Агал звів його з могили її свистом підкликав буланого. Той скосив червоне розгніване око на рудого, але на всяк випадок тільки показав зубі й форкнув. Агал скочив на нього, кінь закрутився на місці та хлопець приборкав його.

Сонце вже піднялося, й курган тепер не здавався таким величним, як кілька хвилин тому, — звичайна висока могила, й жайворон, яких тисячі, на те він і жайворон, щоб метляти в небі й дзвеніти там, а степ запах не полином, а різким кінським потом…

Агал пустив коня. Все ж запах поту та повсякденні клопоти не затьмарять йому степової краси.

Їхав поруч з Савією не поспішаючи, — коні йшли кроком; жеребці вже примирилися один з одним, вони тільки спочатку виказували характер. Савія розповідала, що їй стало зимно, коли Агал вранці втік до кургану, тепер вона просто не може без нього, либонь, це недостойно справжньої жінки, котра не має права нічим зв’язувати чоловіка, та все ж ніяк не переможе себе: їй тоскно самій і самотність лякає її.

Яка ж самотність, заперечив Агал, вона завжди серед людей, у неї подруги, рабині, все в неї є, навіть найкоштовніші грецькі прикраси, можливо, колись він сам викарбує їй золоту пектораль чи сережки — недарма ж вчився в греків і має високе звання майстра.

Савія не згодилася: коли не вистачає чоловічого тепла, ласкавого погляду, жінка може бути самотньою навіть у гурті людей. Саме тому й скочила на коня та подалася в степ — чи не гнівається за це на неї Агал?

Той тільки посміхнувся: хіба можна сердитися на кохану жінку?

Вони їхали вздовж глибокої степової балки, порослої густим чагарником, — раптом буланий затривожився, притиснувшись до рудого. Агал натягнув повід, приборкуючи коня, але той рвонув уперед, либонь, це врятувало Агалові життя, бо з-за кущів вилетіла стріла і, ледь не зачепивши Йому плече, впала на траву.

Першої миті Агал не збагнув, що сталося, й озирнувся — хотів побачити, звідки стріляли.

— Уперед! — вигукнула Савія і, схопивши буланого за повід, вдарила його канчуком.

Друга стріла не наздогнала їх — встигли від’їхати на безпечну відстань і там зупинилися.

— Засідка, — розгублено мовив Агал, — але ж хто?..

— Ворог, — переконливо ствердила Савія.

— Звідки тут ворог? По всьому степу — наші табуни, й пастухи помітили б.

— Стріляли, й двічі…

Агал пошкодував, що не взяв зброї, — хоча, поки дістався б вибалка, міг бути поцілений стрілою. Пильно вдивлявся в кущі — там ворухнулася гілка, а може, тільки здалося, й ранковий вітерець розгойдує її?

— Поїхали, — сказала Савія рішуче, — хтозна, скільки їх там…

Агалові кортіло розправитися з розбійниками, але що міг учинити? Рушив за Савією, озираючись, однак нічого не помітив.

Через кілька хвилин побачили табун і пастуха, з яким Агал розмовляв на світанку. Підкликали його. Пастух спішився, стояв, знявши шапку, але не схиливши голову. Чомусь це сподобалося Агалові, й він мовив:

— Здається, тебе звуть Вовраном? Слухай мене уважно, пастуше. Хтось щойно стріляв у нас із того вибалка, — махнув рукою на схід. — Не бачив чужинців у степу?

— Ні, — одповів пастух упевнено.

— Але ж стріляли…

Вовран посміхнувся.

— Хіба ворогом може бути тільки чужинець? — запитав, наче ствердив.

— Ти казав, що хочеш служити мені?

— Хочу.

— Дізнайся, хто заховався в кущах.

— Дізнаюсь! — Пастух легко скочив на коня.

— Увечері я чекаю на тебе! — крикнув навздогін Агал.

Але до вечора чекати не довелося. Ще сонце стояло високо в небі, коли Савія покликала Агала. Він лежав на повстяному килимку в тіні від кибитки — щойно пообідали, час полудневої спеки вважався найкращим для відпочинку, і всі, хто міг дозволити собі це, спали в холодку.

Агал не спав. Спека не втомлювала його — загартував вогонь плавильних печей, знемагав від неробства, в такі хвилини особливо сумував за Ольвією, гамором у Понтакловій майстерні, навіть за безладдям, яке нібито існувало в ній, — насправді ж кожен знав своє діло, і старий грек суворо стежив, щоб ніхто не байдикував. Агалові часто снилася Ольвія, здавалося, відчував запах розпеченого металу, бачив, як оживають бронза чи срібло під людськими руками. І як народжується малюнок…

Агал розчистив від трави трохи землі під кибиткою, гострим наконечником стріли намалював свого буланого — кінь іржав, задерши голову, і вітер грав його довгою гривою..

Хлопець простягнувся на килимку. Малюнок сподобався йому — перенести б на бронзу… Але завтра кибитка рушить далі, й дощі та вітри дуже скоро зітруть з землі буланого, а наступної весни трава знову виросте тут — ніщо й не нагадуватиме про малюнок…

Від цієї думки стало сумно. Агал хотів затерти малюнок, та все ж утримався, навіть почав домальовувати поруч буланого кибитку, чомусь вона вийшла маленькою, певно, тому, що залишилось мало місця. Агал уже потягнувся, щоб стерти її, але нараз побачив, що саме так він ще ніколи не малював: буланий стояв поруч, міг торкнутися коня рукою, а кибитка губилася в далечині, все було так, як насправді в степу, не плоско, як на карбуванні, — серце обірвалося в Агала, тремтячою рукою торкнувся намальованої кибитки й зрозумів, що він нарешті хоч трохи осягнув величезний секрет малювання, не розгаданий навіть греками…

Сидів і дивився на малюнок, не в силах повірити, що це створено ним, і саме в цей час Савія покликала його.

Відгукнувся неохоче, навіть роздратовано, але, почувши, що зі степу прискакав Вовран, виліз із свого затишного куточка.

Переможна усмішка грала на обличчі пастуха, і Агал Збагнув, що той даремно не витрачав часу.

— Ти вистежив їх? — запитав нетерпляче, одразу забувши і про малюнок, і про чудесний закон, відкритий ним,

— Так, — нахилив голову Вовран.

— Хто?

— Їх двоє. І не чужинці.

— Хто саме? — Агал аж притупнув ногою од нетерпіння.

— Їхні коні стояли в кінці вибалка, вони хотіли непомітно втекти, але ніщо в степу не може сховатися від Воврана.

— Так, — погодився Агал, — пастух мусить бачити все.

— Вони зробили величезний гак, — пояснив Вовран, — а я не міг наблизитися до них. Не бачив їхніх облич, але помітив, куди їдуть, і запам’ятав їхніх коней. Вони подалися до Соратового тирла й розмовляли з самим Соратом.

Агал одразу згадав неприязний погляд довгобородого скіфа на помпезній учті, влаштованій Скіпуром.

Отже, Сорат! Але що Соратові треба від нього? Чого вони не поділили?..

Агал наблизився до Воврана — той стояв з піднятою головою й не відводив погляду.

— Я беру тебе до себе! — мовив Агал і одразу побачив, як трохи затремтіли куточки вуст у пастуха — повільно опустився на коліна, торкнувшись пучками землі, й пообіцяв, дивлячись віддано:

— Ти не пошкодуєш!

— Дарую тобі десять кобилиць і три десятки баранів.

— Ти щедрий, мій господарю!

— Нікому не кажи про те, що сталося.

— Так, нікому, — повторив Вовран. Витягнув із сагайдака дві стріли, подав Агалові. — Я підібрав їх біля байрака.

Агал схопив стріли нетерпляче — цікаво, яка з них ледь не зачепила його? Смерть, що просвистіла поруч!

Звичайні стріли із спижевими наконечниками, безіменні стріли, яких тисячі…

Агал передав їх Савії.

— Заховай! — наказав. — Нехай полежать.

Він відпустив Воврана й знову приліг у затінку. Малюнок уже не тішив його. Першим порухом було податися до Скіпура й розповісти про все, але, розміркувавши, полишив цю думку.

Які докази в нього? Вовран з його розповіддю?

Сорат скаже, що брудний пастух помилився, та й кому вірити — вельможі чи пастухові? Єдиний доказ — стріли. Але ж він сам уже визначив, що таких стріл — тисячі.

Замислившись, Агал не помітив, як на килимок поруч нього опустилася Савія, притулилася, та Агал не був у настрої й відсторонився. Нараз Савія мовила таке, що він ледь не підскочив на килимку:

— Я знаю, чому саме Сорат послав своїх людей стріляти в тебе.

— Й мовчиш?!

— Бачиш, ні…

— То чому ж?

— Сорат хотів, щоб Скіпур віддав мене за його сина.

Агал зневажливо посміхнувся: колись він бачив Соратового сина — хлопець одного віку з ним, але мало не Соратова копія: низенький, кривоногий, огрядний і круглолиций, обличчя завжди улесливо-усміхнене й лиснюче від поту.

— Тебе — такій жабі? — запитав недовірливо.

— Так, жабі… — скривила губи Савія.

Агал скочив на ноги. Стояв, випнувши груди, високий, стрункий, мускулястий, і голосно реготав — зневага й зверхність були в цьому реготі.

Нараз подумав: але ж Сорат має нелічені табуни і його влада — мало не царська…

І все ж не царська, вирішив з полегшенням. Але на сьогоднішній випадок треба зважити, і стріли, що лежать на землі, перша пересторога.

— Нікому жодного слова! — наказав Савії.

Так, поки треба затаїтися, нехай Сорат гадає, що ніхто нічого не знає, нарешті настане час і він поплатиться за свою підступність.

Розгнівавшись, Агал рішуче затер свій малюнок, не до цього зараз: мистецтво розслаблює, а він мусить стати обачливим і хитрим, навіть жорстоким, лише тоді упорається з Соратом.

Та хіба тільки з Соратом? Либонь, не один вельможа гнівається через те, що Скіпур нарік його своїм спадкоємцем, сплять і бачать себе царями, а тут — юнак, який нічим не проявив себе, до того ж, певно, просякнутий грецьким духом. Три роки в Ольвії не могли минути даремно — кому потрібне його мистецтво, карбовані чаші? Все можна купити за золото, головне — споконвічні звичаї, прадідівські устої, і горе тому, хто порушить їх.

Жорстока зморшка залягла біля Агалових вуст: він доведе, що народився справжнім скіфом, і горе тому, хто насмілиться стати йому напереп’ят!

Агал витягнув із шкіряних піхов гострого довгого ножа, прицілився й метнув у кибитку, що стояла кроків за тридцять. Ніж застряг у дошці на палець: так, рука в нього тверда і око зірке — нехай вороги стережуться.

Ця думка принесла полегшення, простягнувся, поклавши голову на коліна Савії, — жінка попестила йому обличчя м’якими долонями, й ця ніжність повернула Агалові гарний настрій: зрештою, якщо бути обережним, особливих підстав для хвилювання нема.

Минув ще тиждень. Тепер Борисфен був на відстані триденного переходу, далі табуни й отари не йшли: тут починалися володіння скіфів-хліборобів — вони платили Скіпурові данину, і той оберігав їх від ворожої навали.

Після обіду до Агалової кибитки прискакав царський гонець і передав, що Скіпур хоче побачити племінника. Буланий десь оступився і шкутильгав, Агал сів на невисоку, але швидку гніду кобилу, її не міг наздогнати найпрудкіший жеребець. Вона випередила Вовранового коня одразу на два-три корпуси, хоч пастух і скакав на високому й гарячому вороному жеребці — коні летіли, аж ковила стелилася під ними.

Тепер Агал нікуди не відлучався без Воврана. Звик до мовчазного пастуха й сприймав його відданість, як належне: зрештою, він владен підняти людину з багна чи залишити її там навічно…

Вони їхали швидко, й скоро показалися перші поля. Хліб на них уже був зжатий, і тільки поодинокі невивезені копи рідко стояли в степу, вони стовбичили якось самотньо на колючій стерні, на жалюгідних розораних клаптиках посеред нескінченного віковічного степу — видавалися ранами на ньому, і Агал інстинктивно об’їжджав їх.

Скіпурові кибитки стояли поруч невеличкого селища скіфів-хліборобів. Притулилося воно в улоговині, яка ’захищала будівлі од північних вітрів. Жили люди переважно в землянках, викопаних на схилах улоговин, поруч височіли дерев’яні огорожі для худоби, на витоптаному току біля землянок кілька чоловіків рівномірно змахували ціпами — молотили хліб, а жінки підносили снопи.

Нарешті дісталися царевого тирла. Скіпур сидів біля кибитки й дивився, як молоді пастухи об’їжджають коней. Це було справді захоплююче видовисько, і людина вдумлива й спостережлива могла одержати від нього не тільки задоволення. Скіпур запам’ятовував найсильніших та найспритніших юнаків: з них могли вийти хоробрі воїни, а найперший обов’язок царя — дбати про силу свого царства.

Побачивши Агала, Скіпур вказав йому на місце поруч себе.

— Там, — махнув рукою невизначено на північ, — багато птахів, поїдемо на полювання.

— Дрохви? — зрадів Агал.

— Так.

Полювання на цих величезних птахів завжди пробуджувало в Агалові мисливський азарт. Сторожкі птахи не підпускали людей близько до себе, лише найспритнішим та найхитрішим мисливцям удавалось обманути їх. Агал полюбляв підкрадатися до дрохв вибалками та улоговинами. Він ховався за коня й потихеньку наближався до зграї птахів — з-під коня й стріляв по них, поки дрохви не зчиняли тривогу.

Вони посиділи трохи, дивлячись, як приборкували невисокого, але жвавого й злого жеребчика. Кінь не давався, довго вибрикував, скинувши двох пастухів, і тільки третьому — юнакові із зовсім ще рожевими щоками — вдалося всидіти на ньому.

Жеребчик крутився, ставав дибки, бив задніми ногами, та юнак розпластався на ньому, як степовий барс, обхопивши шию. Кінь намагався дотягнутися до його рук міцними білими зубами, сердито іржав, проте ніщо не допомагало йому, нарешті рвонув у степ: хотів все ж утекти від свого мучителя — це вже означало перемогу людини, і справді, через деякий час юнак урочисто повернувся до царської кибитки. Жеребчик був увесь у білій піні, важко дихав, втомлено й скорено опустивши голову.

Скіпур махнув рукою, відпускаючи пастухів. Йому підвели незмінного улюбленого білого жеребця, Агал на своїй гнідій лошиці ледь діставав цареві до плечей, Скіпур позирав на нього згори, певно, це подобалось йому, бо посміхався поблажливо й ласкаво.

Сонце вже почало схилятися на спадень, вони їхали спроквола, не обминаючи викошені поля: Скіпур і Агал попереду, за ними, трохи на відстані, півсотні вершників — охорона, слуги й мисливці, покликані забезпечити успіх царської розваги.

Проминули ще одне селище хліборобів: із землянок висипали люди, стояли й дивились на пишну процесію, бородаті чоловіки, кремезні й міцні, стояли, сповнені гідності, нічим не виявляючи вірнопідданства.

Агал подумав, що цих земляних хробаків можна було б-трохи навчити поштивості, хотів сказати про це Скіпурові, та утримався: вони обігнули невеличкий дубовий гайок і виїхали на високий берег. В Агала перехопило дух від простору, що відкрився: широкий Борисфен ніс свої безкінечні води до моря, вітер брижив воду на ньому й доносив її свіжість аж сюди.

Нарешті Скіпур перервав мовчанку, зітхнув скрушно й зіскочив на землю.

— Тут заночуємо, — наказав.

Агал трохи подивувався: на дрохв можна було полювати і ввечері, більше того, за день вони наїдалися й важчали, ставали лінивими, й саме перед заходом сонця полювання мало бути успішним. Але царська воля — закон. До того ж ночівля на високому Борисфеновому березі вабила його, обіцяла незвідане, наче щось мусило трапитися вночі: з таким відчуттям лягає спати дитина, сподіваючись, що уві сні нарешті справдяться її мрії.

Слуги ставили шатро, розпалювали вогнища, коней пустили пастися, а Скіпур узяв Агала за лікоть і повів до крутого Борисфенового берега. Посідали там мовчки, звісивши ноги над урвищем, потім Скіпур підвівся якийсь надто суворий, мало не урочистий, і Агал нараз зрозумів, що передбачається якась важлива розмова. Можливо, полювання на дрохв було лише приводом, щоб податися далі від царського тирла з його вічною метушнею й буденними клопотами.

Але Скіпур знову опустився на землю, довго сидів мовчки, по-дитячому гойдав ногами, що зовсім не гармонувало з напруженням у погляді й надто прямою спиною, потім повернувся до Агала всім корпусом і запитав:

— То знаєш, для чого вчився в Ольвії?

— Чом не знати?

— Ну?

Агал раптом затнувся: здавалося, все давно зрозуміле й не викликає жодних сумнівів, та, виявляється, не таке воно й просте — однозначна відповідь, певне, була б неправильною, Скіпур вимагав іншої, бо, очевидно, чекав від Агала більшого, ніж звичайне опанування майстерністю карбувальника.

І Агал почав обережно:

— Ти хотів, царю, щоб я прижився у греків і став у них своїм…

Скіпур нахилив голову на знак згоди. Але все ж заперечив:

— Правильно думаєш, майже правильно, бо я справді хотів, щоб ти там прижився, але ніколи не гадав, що станеш у греків своїм; скіф не може перетворитися на грека, практичність і жадібність не для нас. Маємо іншу натуру, степову широчінь з нас нічим не витісниш, якими народилися, такими й помираємо.

Він помовчав трохи. Агал мовчав також: збагнув, що Скіпурові треба виговоритися і будь-які його слова дратуватимуть царя.

— Борисфен тече до моря, — згодом знову мовив Скіпур, — і поступово набирає сили… — По паузі додав: — Наші кибитки черкають степ, і все більше курганів зростає в ньому, а чи набираємо сили? — Зітхнув зовсім по-старечому, коли людині давно все зрозуміле й лишається тільки невисловленим. — Я послав тебе до Ольвії, щоб ти став майстром і прилучився до праці. Але не тільки тому. Хотів, щоб пожив у місті, ну, не перетворився на городянина, просякнувся міським духом.

— Для чого? — цілком резонно запитав Агал. — Наші кибитки й табуни не потребують міських стін.

Скіпур зітхнув і поважно погладив бороду.

— Живемо не лише сьогоднішнім днем, — заперечив, — і мусимо зазирати в майбутнє. Не вікувати ж нам у степу з кибитками, а грекам наживатися на нашій безтурботності. Початок зроблено: он бачиш, скільки вже люду осіло біля Борисфену й оре землю? Ми мусимо вічно рухатися, табуни й отари не можуть стояти на місці, отже, ніколи не мати нам храмів та шкіл і вічно купуватимемо зброю в греків.

Агал зрозумів царя.

— Хочеш сказати, що без власних майстрів завжди залежатимемо від чужинців?

— У тебе гострий розум, Агале. Сьогодні ти бачив своїх співплемінників, які навчилися вирощувати хліб і збудували на Борисфенових берегах перші селища. У греків дорога — море, у нас — річка. По Борисфену пливуть зараз купецькі човни, й везуть вони хутро й мед, тканини, зброю. А скільки йде до Ольвії нашого зерна — греки багатіють на ньому, ми могли б засипати всю їхню Ольвію зерном, бачиш, зорані лише клаптики, а якщо орати степ?

Агал недовірливо посміхнувся.

— Справжній пастух ніколи не дряпатиме землю.

— Сила звички, — махнув рукою Скіпур. — Ти лише три роки пробув у Ольвії, а скажи відверто, хіба зараз не скучив за містом? І за Понтакловою майстернею?

Агал замислився. Скіпур, здається, зазирнув йому в душу. Ще місяць тому, коли прощався з греками, був певен, що нічого не може бути кращого за степові простори, але тепер згадував Ольвію розчулено, іноді навіть снив нею. Так і сказав Скіпурові.

Цар нараз підвівся. Розкинув руки, наче хотів обійняти всю надрічкову широчінь, і мовив:

— Бачиш, які високі береги. Над водяною дорогою. Якщо поставити над Борисфеном міста, огородити їх стінами від ворожих навал, збудувати майстерні та храми… Тепер ти збагнув, для чого я посилав тебе в Ольвію?

— Знаєш, скільки років спливе, поки ми поставимо хоч одне місто? Може, лише наші правнуки побачать його…

— Комусь все одно треба починати, — спокійно одповів Скіпур, і Агалові стало ясно, що цар глибоко переконаний в своїй правоті й ніхто не зупинить його. Нараз уявив собі місто над Борисфеном, справжнє місто із стіною, будинками, вартою біля воріт, великими човнами на Борисфені, навантаженими різними товарами, велелюдним натовпом на базарі: і господарі в місті не греки, не вони встановлюють ціни на шкури й мед — ллють метал бородаті скіфські майстри і роблять з металу зброю та прикраси, либонь, не гірші за його срібну чашу.

Заради такого майбутнього можна було б і покласти все життя. Правда, мало хто захопиться цією ідеєю, чи потрібне Соратові химерне майбутнє місто, коли в нього тисячні табуни та отари? Багаті скіфи живуть сьогоднішнім днем, і мало не кожен упевнений, що кращого бути не може.

Але ж який важкий тягар звалює йому на плечі Скіпур!.. І чи витримає він?

Скіпур пильно подивився на Агала й зрозумів, що його слова впали на сприятливий грунт.

— Великі міста-фортеці над Борисфеном… — мовив. — Вони охоронятимуть дорогу по річці, а навколо них — дрібні селища, кожний чоловік розорює землю навколо своєї оселі, йому вистачить сіна й зерна для ситої зимівлі худоби, й він не дуже залежатиме від погоди… Позаминулого року — ти вже був у Ольвії, Агале, — випав такий сніг, що загинув мало не кожний третій кінь, багато хто скапцанився, а скільки людей померло з голоду!

— Люди збирають зерно й платять данину, — підхопив його думку Агал. — За цю данину цар утримує військо: добре навчених і озброєних людей, які охороняють наші володіння.

— І завойовують нові землі.

— На північ по Борисфену живуть ще не підкорені племена…

— Так. Мусять визнати нашу силу й підкоритися.

— Величезне царство скіфів од північних лісів до Понту Евксинського.

— Тоді і Ольвія стане нашою.

Агал уявив стіни, по яких могла проїхати скіфська кибитка. Взяти таке місто може лише велике й добре навчене військо. Із спеціальними пристроями для штурму й ламання стін. Чомусь зробилося шкода Ольвії, але думка про підкорене величезне місто й зарозумілих архонтів, котрі вимагають у нього помилування, була приємною.

Нараз запитав зовсім про інше:

— Скільки платять хлібороби данини?

Скіпур зареготав голосно й задоволено.

— А ти починаєш правильно думати…

— Щоб будувати міста, потрібні гроші.

— І ти візьмеш їх за проданий грекам хліб.

— То скільки платять данини?

— Третину.

— Можна підвищити. Більше оратимуть…

— Вірно міркуєш.

Агал простягнувся на траві, підперши підборіддя долонями. Вдивлявся у заборисфенову далечінь, слухав скиглення чайок над рікою і раптом подумав, що все залежить од випадку і хтось із безталанних його нащадків може перепинити розпочату ним і Скіпуром справу.

Розпочату?

Розмріявся, ніби вже почав закладати на високому березі стіни фортеці…

Зруйнувати, правда, завжди легше, ніж будувати, та навряд чи знайдеться бовдур, у якого підніметься рука нищити зведене пращурами. Завойовувати й нищити — інша справа. Там — чуже, чужі люди, чужі міста, чужі звички, а все мусить бути на один кшталт, кожен переможець вимагає покори, щоб слухалися й беззастережно сприймали твої накази, твої звички, твої устої. Бо ти переможець, отже, перемогла не лише твоя зброя, а й устої: погане ж мусить поступитися кращому.

Оця думка остаточно заспокоїла Агала й чомусь надала йому певності: тепер місто прийдешнього уявлялося не таким уже й далеким. Справді, якщо збільшити данину хліборобам, найняти майстрів-греків хоча б на деякий час, поки не навчаться свої, сплавити по Борисфену плоти з північних лісів…

Місто, яке заснує він. Агал, скіфський цар, височітиме над Борисфеном вічно!..

Як Ольвія над Гіпаніським лиманом…

Підійшов раб і покликав вечеряти. Скіпур тільки ворухнувся, й раб догідливо подав йому руку. Цар підвівся важко, рушив до шатра, та зупинився й затримав Агала.

— Поки нікому нічого! — наказав владно.

Агал знизав плечима: рожеві мрії вже заволоділи ним— чого ж критися, наче виношуєш підступність і йдеш на чорну справу?..

Скіпур помітив Агалове збентеження й пояснив:

— Хто зараз зрозуміє тебе? Всі звикли до степової одноманітності… І я звик, і мені легше теліпатися в кибитці, ні про що не думаючи і ні в що не втручаючись. Але ж ми з тобою вищі за всіх і бачимо далі — інших треба розбурхати, одному щось пообіцяти, другого зацікавити, третього налякати, четвертого взагалі знищити… Завжди в будь-якій справі знайдеться в тебе супротивник і ворог, а ти ж знаєш, як чинити з ворогом!

Агал кивнув: ворог мусить умерти, бо ворог ніколи не зрозуміє й не підтримає тебе. А людину, яка заважає й стаз на шляху, треба нищити, як лютого звіра

Скіпур сів так, щоб полум’я вогнища гріло спину — десь протягнуло, але намагався не виказувати своїх слаб-костей: старого царя, як і старого вовка, не всі належно шанують, а дехто починає й огризатися.

Агал з задоволенням узявся за шмат лошатини — збудження, яке опанувало ним над Борисфеновим простором, не зникало, в такі хвилини хочеться виговоритися, обмінятися думками, однак Скіпур заборонив…

Та й з ким?

Агал роззирнувся довкола. Більшість — літні та огрядні, жують, і нічого їм не треба, крім смачної їжі, теплої кибитки, молодої наложниці та полювання на дрохв чи степових кіз. А теплі кибитки з молодими наложницями є в усіх, не кажучи вже про смачну їжу.

Для чого місто їм?

Так, серед цих навряд чи знайдеш однодумців, хіба що Хірон — ще молодий і запальний, лише років на п’ять старший за Агала, з ним треба побалакати, прямий і відвертий, принаймні не здатний на підступність.

Зрештою, подумав Агал, найважче в усякому новому ділі знайти однодумців і товаришів; які б повірили тобі й пішли б за тобою не озираючись. Бо одна людина все одно, що поодинокий кущик полину на видмі — подує вітер і вирве чи засипле піском, коли ж вкорінилися сотні кущів, не страшна їм ніяка буря, ні вітер, ні дощ, навіть сніг, бо поки існує степ, рости й полинові.

Агал заснув тут же, біля вогнища, Вовран накинув на нього теплий плащ, підмостив під голову попону; смачно пахло димом і підсмаженим м’ясом, Агал заснув швидко, й спалося добре, та й чому може погано спатися в неповних двадцять років після смачної вечері, під теплим плащем, на свіжому повітрі?

Вовран розбудив Агала, як завжди перед світанком, коли ще зорі мерехтіли на небі. Агалові, чесно кажучи, не дуже хотілося підводитися, та поборов себе, й вони з Вовраном побігли по спадистому берегу до Борисфену. Вода була напрочуд тепла, Агал виплив мало не на середину, течія підхопила його й знесла далеко вниз. Вовран біг берегом і тривожно розмахував руками, не бачив ще такої швидкої води, звик до мілких і повільних степових річок, котрі можна перебрести, а Агал плавав по Гіпаніському лиману й навіть гойдався на хвилях у самому Понті Евксинському, його не лякала вода: лежав горілиць, ледь ворушачи руками, й підплив до берега, коли Вовран остаточно знесилився.

Потім вони трохи побрьохкалися на мілководді і, коли зійшло сонце, побігли, стомлені, але щасливі, до стійбища.

Вже горіли вогнища й готувався сніданок, але більшість людей ще спала: просто на траві, підмостивши щось під голову, чи на кінських попонах — звикли до такої ночівлі, та й, зрештою, що потрібно справжньому кочівникові? Смачна вечеря, вогнище й бездощова ніч. Якщо ж навіть над степом пронесеться буря з дощем, це нікого не злякає: натягали щільніше товсті накидки, під ними не страшна ніяка злива, а одноманітний гомін краплин навіть заколисує, й сняться химерніший.

Ще здалеку Агал помітив Скіпура: цар не пішов до шатра, спав на горбочку, підклавши під голову подушку — єдине, що відрізняло його від інших, і чаша, повна оксюгали, стояла так, щоб міг уночі дотягнутися до неї і вгамувати спрагу.

Двоє воїнів сиділи поруч, бережучи царський сон, вони підвелися, побачивши Агала, той махнув їм рукою — знову сіли, однак в їхніх позах відчувалося напруження, будь-якої миті готові були скочити й захистити свого володаря.

Але Агал був без зброї, це трохи заспокоїло охоронців, проте все ж не зводили з нього очей.

Хлопець нахилився і взяв чашу з оксюгалою. Сонце щойно визолотило край неба, немов позолотило й чашу, здавалося, сонячні зайчики стрибають по ній.

Тепер чаша здалася Агалові зовсім іншою, ніж раніше, наче й не була творінням його рук, він подивувався з цього, але потім подумав, що все, певно, залежить від настрою людини, якими очима вона дивиться довкруж. У хвилини гніву чи горя хіба б помітив оті грайливі зайчики на срібних візерунках і хіба оксюгала так би смакувала йому?

Агал із задоволенням спорожнив чашу, хотів зайти до шатра, але увагу його привернула якась метушня за вогнищами: навколо вершника, що прискакав із степу, стирлувалися воїни, розмахували руками й галасували, нарешті від натовпу відділився чоловік, побіг до шатра, і Агал упізнав у ньому Воврана.

Воїни-охоронці підвелися, та Вовран не звернув уваги на загрозливо виставлені списи, підбіг на кілька кроків, вигукнув розпачливо:

— Біда, господарю, тяжке нещастя: таври напали на наше стійбище!

Скіпур поворушився й відразу сів, наче й не спав. Запитав невдоволено:

— Що верзеш, смерде? Які таври?

Вовран опустився на коліна. Чи то вигляд грізного царя привів його до тями, чи просто вже минуло первинне збудження і він опанував себе, але мовив розважливо, наче то зовсім інша людина тільки-но галасувала розпачливо:

— Вночі таври напали на Агалове стійбище. Воїнів перебили і пастухів. Жінок погнали в полон.

Скіпур миттю звівся на ноги.

— Що? — перепитав загрозливо. — Таври?

— Савія? — вирвалося в Агала. — Що з Савією?

Вовран безнадійно махнув рукою.

— Але звідки таври? — все ще не вірив Агал. — І як пройшли крізь наші сторожові пости?

Справді, войовничі таврські племена, що жили десь далеко за мілким смердючим морем, іноді вторгалися на скіфські землі, нападали на стійбища, вбивали людей, захоплювали в рабство, відганяли тисячні табуни. Таври були смертельними ворогами, вбити тавра й привезти його голову вважалося честю й подвигом. Але таврські племена рідко коли переправлялися на правий берег Борисфену, їхня тактика полягала в швидких наскоках і не менш швидких відступах за Гниле море, а тут спробуй подолати річкову широчінь, та й ще з полоненими й захопленими табунами!..

Скіпур уже прийняв рішення.

— На коней! — наказав. — І де гонець?

Вовран махнув рукою, й до царя підвели людину в закривавленому одязі. Права щока в чоловіка була розрубана, видно, втратив багато крові й далека дорога знесилила його, бо ледь тримався на ногах.

— Звідки знаєш, що напад учинили таври? — коротко запитав Скіпур.

— Не крилися. Гадали, що знищили всіх нас.

— А ти?

— Хтось упав на мене й прикрив тілом.

— Скільки їх було?

Пастух підняв руки, розчепіривши пальці.

— Десять разів по стільки…

— Коли напали?

— Перед світанком.

— Звідки знаєш, що всіх полонили?

— Лишили тільки порожні кибитки.

— А ти? Де взяв коня?

— За вибалком у нас ще один табун. Таври не пішли туди — повернули назад.

Скіпурові вже підвели бойового коня. Лишивши слуг, щоб прибрали шатро й загасили вогнища, царський загін рушив у степ.

Гнали, не шкодуючи коней. Знали, що попереду не один табун, де зможуть поміняти їх. Агал на своїй гнідій кобилі вирвався вперед, шмагав її батогом, забувши про все.

Савія потрапила до таврів! Його Савію женуть зараз у полон, а він не може нічого вдіяти.

Кобила хропла й вся змилилася, але він не думав про неї — хвицяв батогом і, либонь, загнав би до смерті, та через годину божевільної їзди натрапили на табун і замінили коней. Агалові дістався вороний жеребець, злий і норовистий, хлопець огрів його батогом, кінь зробив спробу скинути його, Агал огрів ще раз щосили й понісся степом.

Швидше й швидше, щоб обігнати й вітер, і тінь від коня…

Нарешті побачили вдалині кибитки, самотні кибитки без табунів і людей навколо, мертві кибитки в зеленому степу.

Агал перший спішився біля своєї. Під кибиткою лежав з розсіченою головою літній сивий воїн, дивився на Агала мертвими очима й не випускав із стиснутих пальців акінака.

Хлопець заліз у кибитку. Все перекидане, видно, хапали в темряві перше, що потрапляло під руку, поспішали, щоб одразу втекти якомога далі — знали, що їх переслідуватимуть, і не затримувались.

Зрештою, для чого йому передивлятися, що лишилося після грабіжників. Наздогнати! Негайно наздогнати, щоб не втік ніхто!

Агал зістрибнув на землю. Побачив, як Скіпур розтуляє пальці вбитого воїна й бере акінак. Підкинув зброю на долоні й мовив твердо:

— Тавр ніколи не лишить акінак. А ще такий гострий… Цей меч вартий коня.

— Вони поспішали. Наскочили, перебили наших, захопили жінок і втекли.

— Ти бачив: лише один убитий тавр…

— Наші не чинили опору?

— Виходить, не чинили.

— Дивно.

— Вони підкралися й напали зненацька.

— А сторожові пости? Зняли непомітно чи обійшли?

— Не будемо гадати. Збираймо військо і в погоню! Я вже послав гінців у сусідні стійбища.

— Куди тікають таври?

— Куди вони можуть тікати? До Гнилого моря.

— Мусять переплисти Борисфен.

— Звичайно.

— Але ж тут…

— Тут не можна, — мовив Скіпур впевнено. — Тут річка широка й глибока, а таври з полоненими та жінками. Вони переправлятимуться нижче великих каменів.

— Чому?

— Адже човнів у таврів нема. Десь у комишах заховали плоти — з дерева, що несе весняна вода.

— Пастух казав, що їх тільки сотня…

— Нас поки що вдвоє менше. Чекаймо підкріплень,

— Але ж можна послати розвідників.

Скіпур зміряв Агала насмішкуватим поглядом,

— Уже поскакали.

— Там Савія…

— Ми наздоженемо їх за два дні.

— Таври на своєму шляху спустошуватимуть усе, й не Матимемо свіжих коней.

— Звичайно.

— І вони дістануться переправи раніше, ніж ми наздоженемо їх.

— Ні.

— Але ж таври випереджатимуть нас мало не на день…

— Ну й що?

Агал подивувався Скіпуровій легковажності: передбачити все, послати розвідників, і раптом таке…

— Хто сказав, що мусимо плентатися в них у хвості? — посміхнувся Скіпур. — Поскачемо вздовж Борисфену до Зеленої річки. Шлях довший, але ж свіжі коні всюди нас чекатимуть. Гінці вже вирушили.

— Ти впевнений, що таври подалися до Зеленої річки?

— Тепер вода там спала і є два броди.

— Чого ж ми зволікаємо?

— Справді, рушаймо. Тут зроблять усе без нас, а Сорат уже чекає із сніданком. — Він махнув рукою, і Вовран підвів їм двох свіжих коней.

— Сорат? — перепитав Агал.

— Його тирло — найближче.

Агал згадав, як стріляли в нього Соратові люди. До речі, ніхто не знав, що він учора поїхав на полювання, — отже, напад таврів… Підозра ворухнулася в Агаловому серці, але відразу відкинув чорні думки. Навряд чи найгірший скіф спілкуватиметься із своїми лютими ворогами. І все ж, поки скакали до Соратового стійбища, розповів Скіпурові про випадок біля байраку.

Скіпур спохмурнів, але ненадовго.

— Хто сказав, що стрільців до байраку послав Сорат? — відмахнувся. — Твій пастух міг помилитися.

Він не знав Воврана, а Агал же останнім часом мав змогу переконатися: навряд чи що сховається від зіркого пастухового ока. Але не став заперечувати, поклавши собі все ж розплутати цей клятий вузол.

Сорат зустрів їх у степу біля стійбища з двадцятьма воїнами на свіжих конях. Але сам не був озброєний, сидів верхи незручно, схопившись рукою за живіт.

— Хворий я, — поскаржився, — і ледь тримаюся… Живіт замучив. Воїни підуть з тобою, Скіпуре, а я, на жаль…

— А Годар?

Сорат махнув рукою.

— Ще вчора подався до віддалених табунів. Де знайдеш зараз?

— Так, не знайдеш… — погодився Скіпур і спішився. — Нагодуй нас і дай свіжих коней.

— Уже готові.

— Одразу пошли когось до Глибокої балки. Здається, десь там гуляє в тебе табун.

Тінь майнула Соратовим обличчям.

— Так. Але невже самі не знайдете? Людей нема, найкращі підуть з вами, лишається кілька літніх пастухів.

— Нехай хтось із воїнів скаче негайно. Поки самі шукатимемо табун, втратимо час, а так без затримки поскачемо далі.

— Звичайно, — погодився Сорат, але не дуже охоче. Він зробив знак, хтось із воїнів під’їхав до нього, Сорат віддав наказ, і воїн поскакав у степ.

Скіпур спішився, за ним і його воїни. Стомлених коней одразу прийняли пастухи, підвели нових і, поки всі снідали, загнуздали їх та приготували до виснажливої дороги.

Сорат метушився біля Скіпура пригощаючи. Подавав кращі шматки м’яса, налив повну чашу вина, та Скіпур рішуче відмовився: коли переслідуєш ворога, голова мусить бути свіжою. Наказав подати води й пив довго й маленькими ковточками — вважав, що так краще вгамовується спрага.

Уже настав час рушати, воїни розглядали нових коней, дехто квапливо дожовував м’ясо, Агал підійшов до призначеного йому високого жеребця, коли побачив, що Вовран жестами підкликає його. Махнув рукою, звелівши слузі підійти, проте побачив на Воврановому обличчі щось таке, що примусило кинути коня й податися з пастухом за кибитку.

— Зрада, — прошепотів Агалові на вухо Вовран, — страшна зрада!

— Ти що мелеш? — не зрозумів Агал.

— Поки всі снідали, я тут обдивився… Ніяк не міг забути, що в тебе стріляли Соратові люди. І от що: в Соратової невістки, жінки Годара, гривна Савії.

— Чия гривна? — не второпав Агал.

— Жінки голосно сміялися в кибитці, — пояснив Вовран. — Я непомітно зазирнув туди й побачив, що Годарова жінка приміряє гривну. Срібну, яку носила Савія.

— Невже? — Агал згадав гривну, яку Скіпур купив у рудобородого етруска на ольвійському базарі. Коштовну гривну, що так гарно виблискувала на червоній тканині. Гривну було подаровано Савії того ж вечора, й жінка ніколи не розлучалася з нею, бо вважала, що принесе щастя. — Ти не помилився? — перепитав у Воврана.

Той уперто хитнув головою.

— Срібна гривна Савії, — повторив. — І Годарова жінка тільки-но приміряла її.

— Виходить… — зблід Агал. — Виходить, Сорат привів таврів, тепер ясно, чому сторожа не підняла тривогу.

— Зрада! — ствердив Вовран.

Агал на кілька секунд замислився і, наказавши Вовранові мовчати, попрямував до Скіпура.

Цар уже поснідав, лежав на подушках відпочиваючи. Скориставшись із того, що ніхто не насмілювався тривожити його, Агал присів поруч і коротко переповів почуте. Скіпур слухав, заплющивши очі: нічим не виказав ні хвилювання, ні гніву, наказав рівним голосом:

— Поклич Сората.

— Але ж… — спробував заперечити Агал.

— Поклич! — Нарешті Скіпур розплющив очі, і Агал прочитав у них жорстокість. — Я зараз побалакаю з Соратом, а ти накажи своєму… — затнувся, — ну, цьому своєму пастухові, щоб затримався тут. Гайнемо далі, а він нехай непомітно простежить, що вчинить Сорат.

— Ти хочеш простити Соратові? — здивувався Агал. — І безкарно залишити його тут?

— Зрада ніколи не лишається безкарною, — розважливо пояснив Скіпур. — Але на все свій час.

Сорат сів поруч Скіпура. Морщився, прикладаючи долоні до живота, проте Агал, що пильно стежив за старим, не побачив у його очах страждання: Сорат дивився холодно й насторожено.

Скіпур недбало потягнувся й запитав:

— Як гадаєш, Сорате, куди поділися таври?

— До Гнилого моря подалися, куди ж іще?

— Якою дорогою?

— У степу нема доріг.

— Але ж мусять перепливати річки!

— Куди ж дінешся…

— Зеленої річки їм не минути.

— Так, а потім — Борисфен…

— На Зеленій є тільки два броди.

— Таври — воїни, вони перепливуть не тільки Зелену, а й Борисфен. Де завгодно.

— Мають полонених. Захопили жінок.

— Кажуть, і Савію?

— Звідки знаєш?

— Луна йде степом.

— І все ж?

— Твій гонець повідомив.

— Так, він знав, — кивнув Скіпур. — А я от хотів порадитися з тобою. Де робити засідку на Зеленій річці? Біля якого броду: ближнього чи дальнього?

Якась чи то гримаса, чи то посмішка майнула Соратовим обличчям. Погладив бороду долонями, подумав трохи й одповів:

— Давай поміркуємо, Скіпуре. Таври, напевно, знають, що ти переслідуватимеш їх. Але сподіваються виграти день чи два. Поки дізнаєшся про напад, збереш військо…

— Так, — поважно кивнув Скіпур, — їм невідомо, що один з пастухів лишився живий і одразу прискакав до мене.

— Невідомо. Отже, вони гадають, що тільки завтра кинешся навздогін. А до Зеленої річки два денних переходи.

— Післязавтра вранці мусять бути там. Принаймні біля ближнього броду. Якщо перейдуть річку, справа ускладнюється.

— Ти правильно міркуєш, Скіпуре. Але таври не вперше роблять набіги в наші степи, вони хитрі й підступні, подумай, як би ти вчинив на їхньому місці?

— Переправився через Зелену річку, добіг до Борисфену, а далі шукай вітра в полі…

— І де б ти переправлявся?

— Але ж до ближнього броду, ти сам казав, мало не на півдня швидше.

— Таври міркують так само, як і ми. І захочуть перехитрити тебе.

— Вважаєш, підуть до дальнього броду?

— Напевно.

— А ти хитрий, Сорате! — зовсім щиро вигукнув Скіпур.

— Не хитрий, а передбачливий.

Скіпур удав, що прийняв рішення.

— І ми зустрінемо їх за дальнім бродом, — мовив рішуче. — Дякую, Сорате, за пораду. — Спроквола підвівся й одразу занетерпеливився. — Уперед, бо шлях попереду довгий і таври також поспішають.

Коли Соратове тирло вже сховалося за обрієм, Скіпур трохи притримав коня. Агал порівнявся з ним, і Скіпур мовив, наче щойно обірвав розмову й продовжує її:

— Ну й суціга той Сорат… Але, слава богам, і ми не дурні. Чекатимемо таврів біля ближнього броду.

Агал уже давно зрозумів, яку гру веде Скіпур. Мовив не так категорично:

— Якщо Вовран привезе звістку…

— Я певен, що не встигли ми від’їхати від Соратового стійбища, як той послав гінця навздогін таврам. З попередженням, що засідка біля дальнього броду.

Агал озирнувся, але степ був порожній — щось припізнюється Вовран… Йому дали найпрудкішого коня, а він бариться.

Скіпур посміхнувся.

— Нетерплячий ти, — зауважив. — Твоєму пастухові, щоб наздогнати нас, потрібно півдня. А то й більше.

— Це чому ж?

Скіпур поплескав по шиї свого жеребця.

— У нас найкращі в світі коні, — мовив не без пихи, — й ми женемо, не шкодуючи їх.

— Але ж Вовран одержав найпрудкішого.

— Не гарячкуй.

Виявилось, Скіпур мав рацію: Вовран наздогнав їх лише надвечір. Сірий Вовранів жеребець був весь мокрий, ноги в нього тремтіли, здавалося, ось-ось не витримає, впаде.

— Зовсім загнаний, — осудливо сказав Скіпур, наче сподівався на щось інше.

Агал здивовано зиркнув на нього: невже й справді найбільше, що хвилює його, — доля коня? Але Скіпур уже забув про жеребця, воїни повели його геть далі від царських очей, і Агал зрозумів, що Скіпур просто не міг повестися інакше: любов до коней — в крові кожного скіфа, чи ти цар, чи простий пастух, і боляче побачити загнаною таку тварину…

Скіпур повернувся до Воврана.

— Ну?.. — запитав коротко.

Вовран озирнувся: чи не стоїть хтось за плечима, й доповів упівголоса:

— Сорат сам поскакав услід таврам. Сорат і його слуга. З підмінними кіньми.

Скіпурове обличчя взялося зморшками. Висунув і різко засунув назад до піхов акінак. Мовив жорстко:

— Він сам обрав свій шлях і заслуговує смерті! — Похитав головою. — А має таки розумну голову.

— Перехитрував сам себе, — втрутився Агал. — Він хотів моєї смерті, дуже хотів, і це переважило все.

Скіпур, не відповідаючи, скочив на коня.

— Завтра ввечері мусимо дістатися ближнього броду, — сказав — І ніч буде безсонною.

На цьому стійбищі до них приєдналося ще півсотні воїнів, тепер під Скіпуровою рукою налічувалося більше сотні, а гінці, які скакали далеко попереду, розносили тривожну звістку про таврів, і через добу Скіпур розраховував мати близько трьох сотень загартованих і добре озброєних воїнів.

Скакали цілу ніч, і тільки на світанку Скіпур дозволив дві години відпочити. Впали з коней просто на мокру від роси траву й позасинали одразу — чудово спиться саме в цей час ранкової свіжості, і дві години цілком досить, щоб скинути з плечей тягар мертвотної втоми.

Наступного дня Скіпур уже мав під рукою не три, як розраховував, а чотири сотні воїнів. Він розділив загін на дві частини — півтори сотні все ж пішли до дальнього броду, — зрештою, ніхто нічого не знає, а раптом таври довідаються про їхні маневри й спробують переправитися саме там…

До Зеленої річки підійшли вночі. Вислані вперед розвідники доповіли, що таврів нема на відстані тригодинного переходу — мали в запасі достоту часу, і Скіпур наказав переправитись через річку нижче броду, щоб не лишити на березі жодного сліду й не насторожити ворога. Пливли за кіньми, вхопившись за хвости, два чи три воїни втонули, що ж, без втрат ніколи не обійдеться, зате перед світанком на протилежному березі річки було влаштовано засідку.

Коли зійшло сонце, Скіпур і Агал у супроводі кількох охоронців об’їхали майбутнє поле бою. Мали повідомлення, що передові роз’їзди таврів уже з’явилися в степу й підійдуть до річки, коли висохне роса.

Агал піднявся на високий берег Зеленої, звідки проглядалися всі підходи до броду. Наче все зроблено акуратно, свіжих слідів на витолоченій кінськими копитами дорозі, що веде до броду, нема, вище за течією на протилежному березі гуляє невеличкий табун — пастухи, побачивши на березі озброєних таврів, здіймуть тривогу й втікатимуть разом з кіньми — звичайна мирна картина степового життя і ніщо не віщує небезпеки…

Агал пустив коня… Нараз помітив неподалік вузьку улоговину. Степовий потічок, який впадав у Зелену річку, пробив собі дорогу, прозора вода струмила дном байраку.

“А якщо, — раптом подумав, — влаштувати й тут засідку? Щоб остаточно відрізати таврам шлях до відступу…”

Він поскакав уздовж улоговини і знайшов справді зручне місце — спочатку тягнулися хащі верболозу, потім байрак робив крутий поворот: саме тут могли непомітно заховатися кілька десятків вершників.

Скіпур спершу недовірливо поставився до Агалового задуму.

— Вони не такі дурні й, перш ніж почати переправу, обдивляться все навколо, — зауважив.

— Передовий дозір, звичайно, поцікавиться байраком, — погодився Агал, — але навряд чи уважно, бо ж поспішатимуть. Мусять же правий берег ще обдивитися.

Скіпур замислився.

— А покажи-но свій байрак, — мовив нарешті.

Він доскіпливо оглянув улоговину й погодився з Агалом.

— Півсотні сюди, — наказав, — і ти візьмеш їх під свою руку.

— Спасибі, — зрадів Агал. Скіпур подивився на нього холодно.

— Тобі бути царем, — сказав так, наче вчив недосвідчене дитя, — бути воїном і колись треба починати! Це тобі не чаша… — засміявся зухвало.

Агал подумав: із засідкою, либонь, упорається мало не кожен бувалий воїн, а хто зробить чашу? Але для образ не було часу, крім того, бойовий азарт уже охопив його — таври на підході: ось-ось з’являться на березі.

Воїни перепливли річку вище за течією, потім пройшли улоговиною копито в копито, й Агал наказав зав’язати морди коням, щоб котрийсь бува не заіржав. Всіх коней поклали на траву в густім верболозі, і тепер Скіпурових воїнів не можна було помітити й за кілька кроків. Навіть птахи, заспокоєні тишею, голосно розспівалися — ніщо не віщувало кривавої січі.

Агал обережно розсунув кущі. Він обрав зручну позицію: бачив і протилежний берег, і ближні підступи до переправи. Наказав готувати луки — якщо таври підійдуть близько й щось запідозрять, вони встигнуть зняти їх стрілами.

Лежав і думав про Савію. Чи жива ще? Як правило, таври не вбивають жінок: кожну, навіть не дуже молоду й вродливу, можна продати в Пантікапеї чи Херсонесі, греки охоче купують і літніх скіфських жінок, вважаючи, що вони дуже добре виконують домашню роботу, а за молодих та вродливих узагалі платять скажені гроші.

Лише на мить уявивши Савію на невільницькому базарі, Агал відчув, як лють стиснула серце, битиметься з таврами до кінця, поки не знищить усіх, — адже й він міг уже накласти головою або сидіти на коні серед полонених.

І вороги сміялися б з нього, били батогами, плювали, могли навіть осліпити…

Стиснув руків’я акінака — він нищитиме їх нещадно, поки рука тверда і є хоч крапля крові в жилах!

Вершник з’явився над берегом. Постояв трохи й зник. Спочатку Агал навіть не зрозумів, що це — тавр, і, тільки почувши, як заворушився поруч Вовран, як задихав збуджено, усвідомив нарешті, що передова сторожа таврів зовсім близько.

Тепер на горбок над берегом вискочило одразу кілька вершників: таври обрали справді зручне місце — з горбочка бачили все довкруж і жодний підозріливий рух не лишився б непоміченим.

З хвилину постоявши, вершники риссю спустилися до води, здавалося, одразу перескочать річку, та зупинилися й почали радитися.

Агал не чув слів — їхнє укриття було на відстані п’яти — шести прольотів стріли від броду, але бачив по жестах, що таври сперечаються. Нарешті дійшли згоди: четверо почали переправлятися через річку, а троє повернули до їхнього вибалка. Що ж, таври досвідчені воїни, і було б наївно думати, що вибалок не приверне їхню увагу.

Вороги наближалися повільно: на змучених мокрих конях, самі змучені, спітнілі й брудні. Агал міг тепер розгледіти їхні обличчя, насторожені та уважні, здавалося, таври бачили все, й дивно, що не помітили засідку…

Агал інстинктивно потягнувся до лука, та чиясь тверда рука лягла йому на плече, — Вовран заспокоював його. Але ж ще мить…

Минула ця мить, і таври зупинилися. Може, за десять кроків, а може, навіть і ближче. Вітер доніс до Агала різкий запах кінського поту та давно не митих брудних людських тіл — у переднього вершника сорочка була розідрана до пупа, порослі густим чорним волоссям груди важко здіймалися і піт стікав по щоках.

З такої відстані стріла пробила б його мало не наскрізь — нахабного, сильного й лютого ворога, та Агал лежав, не дихав, лише очі випромінювали вогонь…

Тавр постояв, засміявся, щось сказав товаришам і повернув коня.

Лише тепер Агал почув Вовранове дихання. Сам перевів подих і подивився, що ж робиться на тому березі.

Все ж таври злегковажили: чи то відсутність жодних слідів, чи то Соратове повідомлення вплинули на них, але обмежилися поверховим оглядом місцевості й повернули назад.

І знову потягнувся час. Сонце припікало, стало спекотно, а таврів усе не було.

Нарешті з’явилися дозорці. Тепер поводилися вільно, не поспішаючи, спустилися до річки, спішилися й почали поїти коней. Мало не одразу за ними через горбок перевалили вершники.

Попереду таври гнали полонених. Сиділи із зв’язаними руками по двоє на коні, переважно жінки. Агал жадібно шукав очима Савію, але так і не знайшов. Серце обірвалося — Вовран зрозумів його й заспокійливо стиснув лікоть.

— У такій веремії нічого не побачиш, — прошепотів. — Там вона, де ж їй бути?

Справді, як побачиш, коли таври оточили полонених, нагаями підганяли коней, вода в річці пінилася, коні здіймали бризки — здавалося, цьому не буде кінця…

Але таври швидко навели порядок. Річка пересохла, у найглибшому місці вода ледь покривала коням спину, полонені нахилялися й жадібно сьорбали воду.

Таври переправлялися сміливо, перші вершники вже виходили з води на протилежному березі, а на цьому ще юрмилися останні воїни. Вовран трохи розсунув верболіз, звівся на лікті.

— Дивись, — прошепотів, хоч міг навіть кричати: ніхто в такому гаморі та й ще на такій відстані не почув би його. — Бачиш Сората?

Агал, звичайно, не бачив: все шукав Савію й не знаходив її.

— Он, на гнідому жеребці, а поруч тавр на сірому…

Тепер Агал побачив. Справді, Сорат, а поруч нього син — клишоногий Годар. Але й тут нема Савії…

— Дивись за ними, — наказав Вовранові, — щоб не втекли.

Тавр щось сказав Соратові й пустив коня у воду. Годар спішився, почав роздягатися, певно, спека зморила його й хотів скупатися. Сорат простягнувся на теплому піску, розбитому кінськими копитами, — видно, вони розпрощалися з таврами й налаштувалися до зворотного шляху.

Але чому мовчить Скіпур? Адже останні ворожі вершники вже долають переправу.

Скіпур розрахував точно. Коні останніх таврів ще баламутили копитами воду, коли дощ стріл посипався з верболозу. Першої миті таври навіть не збагнули, що сталося, — кілька воїнів полягли одразу, багатьох поранило, знявся крик, дико іржали коні й, здавалося, ніщо вже не допоможе розбійникам. Але таври були досвідчені й сміливі воїни. Прикриваючись шкіряними щитами, почали відступати до переправи: шлях уперед їм загородили полонені. І в цей час з верболозу на них ринулись скіфські вершники. Вони відсікли таврів від полонених, почалася січа. Блищали мечі, здіймалися та опускалися списи — розбійники відходили повільно, нарешті подалися назад і побігли, лише кілька сміливців стояло на смерть, прикриваючи відступ розбитого загону.

Агал озирнувся, пошукав очима Воврана, та не знайшов. Не мав часу на роздуми, витягнув акінака й підняв воїнів. Таври — їх лишилося десятків два — якраз досягли середини річки, коли побачили Агалових вершників. Знали: пощади не буде, підганяли коней, щоб скоріше дістатися берега, — могли ще втекти до дальньої переправи, але змучені коні не підкорялися їм, А галові воїни осипали таврів стрілами — решту порубали, підняли на списи.

За кілька хвилин від сотні таврів не лишилося нікого, і Агал обтер закривавлений акінак та вклав його в позолочені піхви. Й лише тоді згадав про Сората, роззирнувся, шукаючи очима, та не знайшов і запитав:

— Де Вовран?

Але ніхто не бачив його — Агал збагнув, що Вовран переслідує Сората з сином. Певно, зрадники, побачивши скіфську засідку, одразу скочили на коней і втекли.

Наказав:

— Десятеро воїнів нехай допоможуть Вовранові! — І пустив коня у воду, до того берега, де вже розв’язували полонених.

Савію побачив одразу. Йшла до нього в розірваній сукні, простоволоса й змучена, з подряпаною щокою, але посміхалася: така ж неймовірно вродлива — його Савія…

Взяв на руки й посадив на коня. Та вона зіскочила одразу — і де тільки береться сила в тих жінок?

— Я знала, що ти не віддаси мене, — мовила переконано.

— Звичайно! — Тепер і Агал вірив, що ніколи б не дозволив поганим таврам відібрати в нього кохану. — Ми два дні переслідували вас.

Савія з ненавистю штовхнула ногою труп тавра із стрілою в горлі.

— Потурбуйся про жінок, — наказала. — Вони не давали нам ні їсти, ні пити.

Отже, вона вже двоє діб не пила. На такій спеці… Агал зняв з коня шкіряний мішок з водою — жінка припала до нього смажними вустами. Агал дивився, як вона п’є, і не відчував, що хтось уже вдруге торкається його плеча. Нарешті озирнувся. Скіпурів слуга стояв перед ним.

— Іди, цар кличе, — мовив похмуро. — Вмирає…

— Що? — не збагнув Агал. — Ти що верзеш?

— Вмирає Скіпур!.. — повторив слуга й пішов, не озираючись, до затінку у верболозі.

Лише тепер Агал усвідомив, що саме мав на увазі слуга. Та й він — дурень: побачив жінку й розм’як, як дитина. А Скіпур, який виграв битву, одержав смертельну рану.

Рвонув до кущів і відразу побачив Скіпура. Той лежав на попоні в закривавленій сорочці. Дивився на Агала й, здавалося, не бачив його, — великими, темними, невидющими очима. І груди важко й часто здіймалися.

Агал опустився перед Скіпуром на коліна. Поклав долоню на чоло, відчувши, яке воно гаряче й сухе.

Тільки тепер цар упізнав його. Посміхнувся лагідно й попросив:

— Пити…

Слуга подав чашу з оксюгалою. Агал підніс її до Скіпурових губів, той ковтнув кілька разів, передихнув і попив ще. Йому зробилося легше, бо знову посміхнувся й мовив:

— Чудова чаша, добре з неї п’ється, легкою рукою зроблена.

Тільки тепер Агал побачив, що тримає в руках свою срібну чашу.

— Що з тобою, Скіпуре? — запитав.

— Смердючий тавр пробив стрілою груди.

— Минеться…

— Ні… — похитав головою Скіпур. — Боги вже кличуть мене! Дай ще ковтнути.

Агал підняв чашу, і Скіпур узяв її сам, спорожнив до дна й повернув Агалові.

— Не кладіть її мені в могилу, — наказав. — Це — твоя чаша, і лежати їй в кургані з тобою. Зрозумів?

— Даремно ти зібрався в далеку дорогу…

— Ми все життя збираємось до неї. О, Сората впіймали! — мовив нараз спокійно, немов і справді балачки про богів та останню дорогу були звичайнісіньким жартом. Цар підняв голову, блиснувши очима. Агал озирнувся. Побачив Воврана на коні: той сидів пихато, тримаючи кінець волосяного аркана — смикнув його, підтягаючи людину із зашморгом на шиї, і лише тепер Агал упізнав Сората.

Той впав на коліна, у незручній позі, із зв’язаними за спиною руками — чолом уперся в землю й почав канючити:

— Пощади мене, велителю!

Скіпур підвівся на ліктях. Вдивлявся лише мить у Сората, сили полишили кого, на чолі виступив піт — відкинувся на попону знеможено.

— Нема пощади зрадникові! — мовив твердо й махнув рукою. Вовран витягнув акінака. Сорат метнувся вбік, заскиглив, та акінак лише блиснув, і Вовран переможно підняв угору відрубану голову.

— А Годар? — запитала Савія.

— Стріла наздогнала його.

— Візьмеш половину Соратових табунів, — задоволено мовив Скіпур. Нараз мертвотна блідість почала розливатися по його обличчю. Хотів щось сказати, та не вистачило дихання.

Агал опустився біля нього на коліна.

— Пам’ятай, — через силу прошепотів Скіпур. — Пам’ятай нашу розмову Агале. Бо то — наше прийдешнє, і жити нам на Борисфені вічно. Якщо… — Він не доказав і заплющив очі.

Усі мовчали, тільки Савія голосно ридала.

Частина

друга

ХАБЛАК ТА ІНШІ

1

Він поклав руки долонями на стіл і намагався не виказувати хвилювання — чоловік років тридцяти п’яти з великими натрудженими руками коваля. Хаблак чомусь не міг відвести погляду від його рук, довгих і міцних пальців, чисто вимитих, з випещеними нігтями, проте мозолястих і з слідами подряпин — рук, що звикли до важкої роботи, хоч і сидів навпроти нього доктор наук. Хаблак знав, що цими руками перебрано сотні тонн землі, що вчений не шкодував часу, шукаючи уламок старовинної вази чи наконечник стріли. Капітан дивувався його терпінню й цілеспрямованості, бо сам навряд чи зміг би отак днями н місяцями розкопувати якийсь богом забутий курган, знаючи, що вся цч праця може виявитися марною.

Що ж, кожному своє, і можна уявити собі радість людини, яка, зрештою, знаходить щось. А чоловік, котрий зараз поклав руки на стіл і дивиться кудись повз капітана, знайшов не щось — його знахідка буквально ошелешила не тільки науковий світ, про неї одразу повідомили газети, бо таке трапляється не часто: в розкопаному скіфському кургані лежала срібна, з позолотою, чаша.

Так, разом з іншими речами, яким також нема ціни, в усипальні скіфського царя чи вельможі знайшли присипану землею чашу. Лежала вона, наче поклали її лише недавно, буцім не минуло принаймні двох тисячоліть, коли востаннє пригубили — повну веселого вина, а може, просто холодної джерельної води із струмочка, що пробив собі шлях у сусідньому степовому вибалку.

Вчений не міг не хвилюватися, зрештою, не міг не хвилюватися й сам Хаблак, бо ця унікальна чаша зникла: хтось учора ввечері поцупив її — у видавництві “Кристал”, де виходила книжка Івана Васильовича Хоролевського і де він згодився розповісти про розкопки знаменитого кургану й показати свої унікальні знахідки.

— Я гадаю, Іване Васильовичу, — мовив Хаблак бадьоро, хоч і не дуже впевнено, — знайдемо чашу. Не маємо права не знайти, бо які ж ми тоді криміналісти.

Хаблак відчув, що прозвучало це дещо пишномовно, й зніяковів, але Хоролевському було не до словесної еквілібристики — він стиснув пальці в кулаки й сказав глухо:

— Ніколи… ніколи не прощу собі!

Хаблак зрозумів, що саме має на увазі вчений, проте не став заспокоювати — зрештою, доля вини Хоролевського велика: отак носити в портфелі речі, котрі невідомо навіть скільки коштують… Капітан чув, що скіфській чаші взагалі нема ціни, що за кордоном за неї можуть дати два мільйони доларів чи навіть більше, — і ось тобі…

— Вона не може зникнути, це буде злочин! — Хоролевський дивився на капітана благально, однак що міг той додати до вже сказаного?

Нахилив голову на знак згоди, і археолог зрозумів його: підвівся, міцно, аж надто міцно, потиснув руку й пішов до виходу.

Хаблак дивився вслід Хоролевському, та вже не бачив, як зачинилися за ним двері. Сперся чолом на руку, втупився в обклеєну дерматином поверхню старого канцелярського столу, не помічав навіть паперів, розкиданих по ньому, пригадував, як же розвивалися події у видавництві “Кристал”.

Книжку Хоролевського вже відредагували, коли прийшло повідомлення про його унікальну знахідку. Під час чергової зустрічі директор попросив археолога виступити перед колективом і показати знахідку. Хоролевський обумовив свій виступ тим, що на вечорі буде присутній тільки керівний склад і творчі працівники “Кристалу”, він рідко погоджувався на публічні лекції, вважаючи себе поганим оратором, і, як правило, згоджувався на зустрічі лише з підготовленою аудиторією.

У кабінеті директора після роботи зібралися працівники видавництва. Хоролевський привіз із собою кінопроектор, встановив його на письмовому столі. На приставному столику розклав кілька знайдених у кургані речей. Прикраси до вуздечки, теракотову статуетку, монети і посередині — чашу.

Співробітники розсаджувалися на стільцях, що стояли попід стінами, дивилися на експонати, всіх охопив отой радісно-очікувальний настрій, який пробуджується в людей у передчутті незвіданого та зустрічі з незвичайним.

Як устиг встановити Хаблак, усього на вечорі зібралося дев’ятнадцять працівників “Кристалу”. Список їх лежав у шухляді капітанового столу.

І лише один…

Але ж не можна підозрювати всіх дев’ятнадцять заради одного…

Учора події розгорталися так. Хоролевський розповів про роботу археологічної експедиції, присутні роздивилися експонати, а потім археолог почав показувати свій фільм про розкопки. І в цей час погасло світло.

Іноді буває: на кілька секунд вимикають електрику — нікого це не здивувало. Та минав час, нарешті хтось запалив сірник, і в цьому мерехтливому світлі Хоролевський, який сидів за великим директорським столом біля проектора, побачив, що з маленького приставного столика зникла чаша.

Спочатку він не надав цьому особливого значення, та підсвідомо затривожився. Сірник згас, Хоролевський у темряві обійшов навколо столу, став біля своїх скарбів, оберігаючи їх; запалили ще сірник— чаші не було, і Хоролевський попросив поставити її на місце.

Тепер спалахнула запальничка, хтось пожартував з приводу надмірної людської цікавості, директор послав когось глянути на запобіжники, а чашу так ніхто й не поставив на місце.

І коли через кілька хвилин загорілося світло, стало ясно, що скіфську чашу вкрадено.

За цей час із кімнати виходило тільки двоє: художник Данько й редактор Власюк. Данька директор послав лагодити світло, а Власюк повернувся вже тоді, коли в кабінеті засвітилося.

Директор попросив усіх лишатися на своїх місцях, якось скоса зиркнув на Власюка й почав дзвонити в міліцію.

Хаблак уявив, що відбувалося у видавництві, поки оперативна група їхала туди. Коли капітан зайшов до кабінету, всі сиділи попід стінами — почервонілі й збуджені, немов і справді були причетні до злочину. Хаблак розумів їхній стан: чесній людині, коли стикається з підлотою, стає ніяково, наче забруднився й сам.

Уже з першого погляду Хаблак збагнув, що чаші, певно, в кабінеті нема — не годинник, до кишені не заховаєш. І відпустив усіх додому.

Це рішення викликало здивування й навіть протест. Ніхто не хотів іти, поки не знайдеться чаша, буцім вона й справді могла одразу знайтися. Тут пахло серйозним і добре підготовленим злочином, Хаблак відчув це одразу — відчув також і те, що злочинець чи злочинці саме й розраховували на таке реагування колективу, на те, що ніхто не міг і припустити факту крадіжки у видавництві: унікальну скіфську чашу мало не всі тримали в руках, і спробуй здогадатися, хто ж той — один з дев’ятнадцяти?

Коли виходили, заступник голови місцевкому за згодою всіх присутніх став у дверях і переглянув вміст портфелів та сумок. А Хаблак, дізнавшись, що в приміщенні, крім тих, хто зустрічався з Хоролевським, перебували завгосп і вахтерка, попросив їх залишитись. А також директора й редактора Власюка. Затримався й Хоролевський — він трохи отямився, але тільки трохи, бо вже півгодини розбирав і ніяк не міг розібрати кінопроектор.

Наказавши оперативникам ретельно обшукати приміщення, Хаблак пройшовся по видавництву. Воно складалося, власне, з двох коридорів літерою “Т”, обабіч яких притулилися кімнати працівників. Розташоване на другому поверсі, перший займав продовольчий магазин. Вікна частини кімнат виходили у двір, інші — на вулицю. Вхід до видавництва був із двору, якщо можна назвати двором чималий незагороджений шмат землі з клумбами й дитячим майданчиком посередині. Навпроти видавництва стояли два п’ятиповерхові житлові будинки, далі по бульвару витягнувся величезний дев’ятиповерховий.

Хаблак зупинився біля сходової клітки, де за маленьким столиком уже зайняла своє місце огрядна вахтерка, підсів до неї й запитав:

— Як вас величати?

— Марією Харитонівною, — одповіла з охотою, навіть напрочуд легко засовалася на стільці, що було дивно, зважаючи на її комплекцію.

— Маріє Харитонівно, знаєте, що трапилося у видавництві?

— Чом не знати? Значить, тую чашу вкрали…

— Ви коли заступаєте на чергування?

— О п’ятій.

— За годину до кінця роботи?

— Так.

— Ніхто із сторонніх не заходив?

— Ну, до шостої, поки не зачиняємо, всякі тут швендяють, — одповіла незадоволено. — Автори, значить…

Відчувалося, що вахтерка не схвалює спілкування працівників видавництва з автурою, принаймні ставиться до цього підозріло.

— А після шостої?

— Так зачиняємо ж.

— І сьогодні?

— Коли збори або хтось затримується — двері не замикаємо.

— Отже, я зрозумів, що після шостої нікого із сторонніх у видавництві не було?

— Чому не було? А отой, що з кіноапаратом!

— То інша справа, Маріє Харитонівно. Крім нього, нікого?

— Точно.

— А може, десь у кімнатах затримались?

Вахтерка похитала головою.

— Неможливо. Я роблю обхід і зазираю до кімнат, які відчинені.

— І сьогодні робили?

— Звичайно. Оце, значить, у директора в кабінеті сиділи та ще Юхим Сидорович у себе. Більш нікого.

— Юхим Сидорович — завгосп?

— Товариш Кріт, це точно.

— І часто він після роботи затримується?

— Буває.

— Чому?

— А ви в нього краще попитайте. Читає щось.

— І сьогодні читав?

— Певно.

— Коли згасло світло, сиділи тут?

— Де ж іще?

— І весь час сиділи, поки не загорілося?

— Чого — весь час? Пішла глянути…

— У вас були сірники чи запальничка?

Марія Харитонівна енергійно похитала головою.

— На жаль, не знайшлися. Тепер уже триматиму про всяк випадок, і свічку також, проте світло завжди було…

— Не вимикалося?

— Ніколи.

— І ви пішли коридором навпомацки?

— До Юхима Сидоровича, щоб справив.

— Ніхто вам не трапився назустріч?

— Темно ж було, як побачиш?

— Могли почути кроки, дихання. Знаєте, іноді відчуваєш, коли хтось у темряві проходить повз тебе. Біотоки, якщо хочете…

— Току ж не було, — заперечила вахтерка.

— Не в тому розумінні, — посміхнувся Хаблак. — Отже, у темряві не зустріли нікого?

— Ні.

— А далі що?

— А що далі? Юхим Сидорович свічку запалив, а тут і Данько нагодився. Полагодили пробки, й лампочки спалахнули. Я до себе й Сидорович до себе — всі діла. Потім чую, якусь чашу поцупили. Велике діло — чаша, міліцію дія цього викликати! Кажуть, у землі її знайшли, значить, знайдуть ще не одну…

Хаблак підвівся.

— В тому-то й справа, що навряд… — Побачив, що один з опера півників робить йому знаки, підійшов. — Що у вас, Іванов?

Оперативник тицьнув пальцем у розетку на стіні.

— Гляньте-но, — запропонував.

Хаблак опустився біля розетки на коліна. Навіть неозброєним околом було видно: в неї вставляли “жука”. Понюхав розетку. Різко пахло паленим — зовсім свіжий запах. Зиркнув на оперативника.

— Тут? — запитав.

Той мовчки хитнув головою.

— Експертам, — наказав Хаблак. — Зніміть і дайте експертам. Тільки… — вчасно затнувся. Хотів додати: “Тільки обережно, бо можуть бути відбитки пальців”. Звичайно, Іванов знав це й без нього, за таке підказування можна й образитись — добре, що схаменувся.

Підвівся, обсмикнувши брюки. Розетку встановлено якраз на стику коридорів, і загнати в неї “жука” могли лише вахтерка, завгосп чи редактор Власюк.

Або ще хтось… Можна ж припустити — заховався в кімнаті і його не помітили.

Комора завгоспа — крайня кімната в протилежному од виходу кінці коридора,і Хаблак попрямував туди.

Юхим Сидорович Кріт сидів, витягнувши ноги, взуті в м’які домашні тапочки на грубій повстяній підошві. Кімнатка в нього маленька, не кімнатка, а закуток, відгороджений від комори, куди ведуть масивні двері з не менш масивним висячим замком. Такі замки колись називали “амбарними”, і Хаблак подивувався, де завгосп дістав його. Принаймні у магазинах капітан ніколи не зустрічав. Подумав: для чого Кротові такий замок? Ним замикати гаражі чи сараї з майном, а яке майно тут, у видавництві? Папір, копірка, стрічки для друкарських машинок…

Стенув плечима: зрештою, Юхиму Сидоровичу видніше.

У завгосповому закуті стояв невеличкий письмовий стіл, на ньому лампа — Юхим Сидорович читав газету. Побачивши капітана, зсунув на ніс окуляри, відклав газету і втупився в Хаблака очікувально. Обличчя в завгоспа якось одразу видовжилося, а може, такого ефекту надали йому окуляри, що трималися на самому кінчику носа, — Кріт нагадував тепер старого облізлого тхора, спійманого на гарячому: близько посаджені очі бігали й, здавалося, Юхим Сидорович зараз огризнеться чи навіть гавкне.

Тут не було більше ні стільця, ні табуретки, і капітан, спершись на одвірок, мовив:

— Якщо не заперечуєте, маю до вас кілька запитань.

Юхим Сидорович зняв окуляри, поклав до шухляди. Чоло в нього нараз пішло зморшками, Хаблакові здалося, що завгосп злякався, та, либонь, тільки здалося, бо Юхим Сидорович якось підтягнувся на стільці, підібгав ноги, випростав спину, нахилився трохи вперед і відповів зовсім спокійно, навіть доброзичливо:

— Прошу, прошу… Звичайно, маєте, бо таке трапилося й кожен з нас… Як кажуть, громадянський обов’язок!

Увесь він тепер наче випромінював готовність дати від. повідь на будь-яке запитання.

— Ви часто залишаєтесь у видавництві після роботи? — Хаблак не зводив очей з Крота.

— А куди поспішати? — одповів завгосп невизначено. — Одинак я. Мені газету читати що тут, що вдома.

— І все ж?..

— Буває… — Кріт явно не давався в руки. — Як під настрій… У нас ще два вахтери, чоловіки, то з ними погомоніти можна. Звичайно, з цією, — зневажливо кивнув на вихід, — про що балакати? Неосвічена.

— Отже, залишаєтесь, коли чергують чоловіки? — уточнив Хаблак. — Але ж сьогодні…

— Сьогодні збори, — перервав його Кріт, — і треба, щоб був порядок.

— А порядку-то й нема.

— Там Микола Семенович мав забезпечити. А я, так би мовити, після. Щоб усі розійшлися спокійно й без шуму.

— А що, буває?

— Усе може бути.

— Я зрозумів так: ви лишилися у видавництві, щоб забезпечити порядок після зборів.

— Може, й так.

— Весь час сиділи тут і читали?

— У світі багато цікавого…

Він ще жодного разу не відповів прямо на поставлені запитання, і Хаблакові набридло ходити околясом.

— Якщо хочете, Юхиме Сидоровичу, можете не відповідати, — сказав з притиском. — Розмова, в нас поки що неофіційна. Дружня розмова. Для користі справи.

Завгосп посміхнувся запобігливо.

— Я що — проти? — заперечив. — Я завжди для користі, бо вся наша жизня для користі, чи не так?

— Звичайно, — погодився Хаблак, хоч і не мав наміру розвивати далі це завгоспове філософське відкриття. — От я й питаю, де ви були, коли згасло світло?

— Тут. — Юхим Сидорович для певності поплескав долонею по столу.

— А не в коридорі?

Завгосп зиркнув на Хаблака вивчаюче, буцім хотів прочитати в його очах, як багато той знає. Але не прочитав нічого й відповів не так упевнено, як першого разу:

— А де ж іще міг бути? Тут, у своєму кабінеті.

“А він не без гонору” — відзначив про себе капітан і вів далі:

— Згасло світло… І як ви діяли?

— Що міг зробити? Не палю і сірників навіть не маю. В коморі, правда, свічки є, та як їх знайдеш! Посидів трохи й потихеньку до коридора. А там уже Петро сірниками світить. Пробки в нас польські, автоматичні, натиснув кнопку — й засвітилося.

— І тут ви дізналися, що сталася крадіжка?

— Еге ж, Данько розповів.

— А ви що?

— А що я! — вигукнув Кріт нараз із злістю. — Я від крадіжок далі хочу. Пішов і сів.

— Добре, — погодився Хаблак. — Я ось бачу: у вас двері в коридор розчинені. Нічого не бачили чи не чули? Може, хтось виходив, — кивнув на протилежні двері, — до туалету чи по коридору…

— Начебто ні, та хто ж його зна… — засумнівався завгосп. — Я собі газети читаю…

— Ну, читайте, — мовив Хаблак, наче й справді від нього залежало дозвілля Крота. А сам подався до директорового кабінету, де на нього чекав редактор Власюк.

Директор сидів за своїм столом і гортав якісь папери. Власюк притулився на стільці біля дверей. Поклав ногу на ногу з незалежним виглядом і відвернувся од директора. Навіть повітря в кабінеті була якесь наелектризоване. Хаблак відчув: щойно тут відбулася досить неприємна розмова, і пошкодував, що залишив Власюка віч-на-віч з начальством.

Видно, директор уже провів попереднє слідство і безрезультатно, бо лиса голова його порожевішала і аж випромінювала благородний гнів і обурення. Здавалося, ще мить, і вибухне від емоцій, що переповнювали її.

Хаблак урятував директора від інсульту, забравши Власюка до порожньої кімнати. В ній стояло кілька письмових столів, капітан не скористався стільцем, а сів на стіл під вікном, уже цим підкреслюючи неофіційність і якусь розкутість розмови.

Власюк зрозумів це одразу, бо відповів тим же: сів на стілець верхи, спершись підборіддям об спинку, така собі ідилічна картина — зібралися двоє друзів, щоб побазікати на дозвіллі.

Та дивився Власюк насторожено й стискав спинку стільця надто міцно для повної душевної врівноваженості.

Власюк уже, певно, перейшов тридцятилітній рубіж. Хоч рожеві й зовсім без зморщок щоки молодили його, справжній вік виказували зовсім уже не юні очі і павутиння ледь помітних зморщок, котрі йшли від них до скронь. Чуприни ще не торкнулася сивина, й волосся Власюк мав буйне, та воно не блищало й не переливалося, як у двадцятирічного, потьм’янішало, і Хаблак подумав, що після сорока Власюк, певно, почне лисіти.

Взагалі редактор сподобався Хаблакові, принаймні якось імпонував йому. Може, тому, що був високим і ставним, не поступався ростом капітанові, вимахав за метр вісімдесят, а може, тому, що зберіг якусь недоторканість усмішки й зовсім молодечий блиск очей — навіть неприємна розмова з директором не пригасила цього блиску, хоч обличчя у, Власюка трохи видовжилося й вилиці випнулися, видно, стискав щелепи, намагаючись приховати роздратування.

Одягнутий Власюк був модно: американські джинси й жовта шкіряна куртка — це не свідчило про піжонство, але мусило підкреслювати якусь напівспортивність його нахилів.

— Ви вийшли з кабінету директора, коли світло вже згасло чи перед цим? — запитав Хаблак прямо, бо той факт, що Власюк залишав кабінет, був зафіксований багатьма й не вимагав уточнення.

Власюк поворушився на стільці, й пальці його аж побілішали від напруження. Але відповів напрочуд спокійно:

— Я розумію вас, товаришу слідчий… Те, що ви підозрюєте мене, але хочу одразу сказати: чаші я не брав.

— По-перше, я не слідчий, а старший інспектор карного розшуку, — одповів Хаблак, — капітан міліції Хаблак до ваших послуг.

— Ну, знаєте, до моїх послуг — не зовсім точно сказано.

— Вам видніше, ви редактор, — засміявся Хаблак. Усе ж він хотів перевести розмову в інше русло, і якісь підстави для цього Власюк йому дав. — Андрій Віталійович, якщо не помиляюсь?

— Не помиляєтесь.

— Я, Андрію Віталійовичу, зараз нікого не підозрюю, і було б наївно з мого боку робити це.

— Але ж директор!..

— Гадаю, ви самі з’ясуєте стосунки.

— Якщо мене підозрює Микола Семенович, а ми з ним працюємо п’ять років, то що вже казати про міліцію!

— Киньте, Андрію Віталійовичу, і краще дайте відповідь на моє запитання.

— Я сидів біля самих дверей і вийшов, коли Хоролевський ще демонстрував фільм. У кабінеті було темно, і, Можливо, ніхто цього не помітив.

— Куди виходили?

— До туалету, — одповів Власюк по паузі.

— Коли згасло світло, ви були в туалеті?

Власюк задумався на якусь мить.

— Ні, в коридорі.

— Точно пам’ятаєте?

— Так.

— Чому ж не запалили сірника?

— Звідки вам відомо? А може, й запалив…

— Може, й запалили, — швидко погодився Хаблак. — То як: запалили чи ні?

— Ні.

— Чому?

— Коридор прямий, лишалося кілька кроків. Я вже в туалеті запалив.

— Ви проходили повз комору завгоспа, — заперечив Хаблак. — Кріт мусив чути ваші кроки чи рипіння дверей. А він не чув.

— Я йшов тихо, — одповів Власюк подумавши. — Знаєте, коли йдеш у темряві…

— Та ще навшпиньки?

— Ні, для чого ж… Завгосп просто, мабуть, не почув.

Хаблак ледь помітно похитав головою, і це не пройшло повз увагу Власюка.

— Не почув — і все, — ствердив рішуче.

— Звичайно, може бути й так, — несподівано легко погодився капітан. — І вийшли ви, коли вже засвітилося?

— Так, — почав Власюк, та одразу затнувся. — Точніше, вже в коридорі. Я зайшов до директорського кабінету, а там метушня: чашу вкрали. А тепер Микола Семенович прямо каже: досить жартувати, повертай чашу. А я гадаю — з міліцією вже не жартують.

— Ну, якщо б ви справді зараз витягнули чашу хоча б з цього столу, — Хаблак погрюкав підбором об тумбу, — ми б якось порозумілися.

— Я не маг, і не все робиться за помахом чарівної палички.

— Не все, — зітхнув Хаблак, — на жаль, не все. Ідіть додому, Андрію Віталійовичу, час уже пізній, і вас зачекалися.

— Нема кому чекати, — заперечив, — та справді треба йти. — Підвівся й глянув на Хаблака недовірливо. — Отже, я вам не потрібний?

— Сьогодні — ні.

— Ясно, — зітхнув і пішов не озираючись.

У коридорі Хаблака перехопив лейтенант Зозуля. Він тільки недавно почав працювати в карному розшуку, до цього був дільничним інспектором — вчився заочно на юридичному й після закінчення університету одержав нове призначення.

Хаблакові подобався лейтенант. Низький на зріст і якийсь увесь заокруглений — у тридцять років з невеличким черевцем, червонощокий, — він, здавалося, уособлював оптимізм і здоров’я: і справді, Зозуля майже ніколи не хворів, найпоширеніші грипи обходили його, навіть нежитю не мав, і, певно, для контрасту лейтенант завжди носив у кишені піджака свіжі накрохмалені хусточки — полюбляв демонстративно витирати ними зовсім сухого, маленького, кирпатого носика.

Він був схвильований чимось: загородив Хаблакові дорогу, підвівся навшпиньки й заговорив швидко й збуджено:

— Є версія, Сергію, непробивна версія, і я певен, що все так і сталося. Бачив, вікно, ліве вікно в кабінеті не зачинене, я питав у директора, увечері весь час було розчахнуте, хтось протестував, бо тягнуло, та не зачинили: в кімнаті задушливо, особливо, коли дев’ятнадцять… Розумієш, вікно розчахнуте, хтось сидить під ним, вимикається світло, він хапає чашу й викидає на вулицю, де її підхоплює співучасник.

— Світло на замовлення не вимикається, — заперечив Хаблак. — Мусить бути і третій, який зіпсував запобіжники.

— Так, — погодився Зозуля, — третій — Власюк. Непомітно виходить з кабінету, замикає дроти, а в цей час чашу викидають. Вікна кабінету виходять на бульвар, під ними газон, далі тротуар. На газон і викинули: трава й квіти, я дивився з вікна, чашу можна спокійно викинути не пошкодивши. До речі, потім, вийшовши з видавництва, підібрати її — і будь здоров.

— А що, може бути!.. — запалився Хаблак. — Треба обдивитися газон. Пішли, Федоре, твоя версія починає подобатися мені.

Капітан наказав загнати на тротуар службову “Волгу”, шофер увімкнув фари, вони із Зозулею обстежили кожен квадратний метр газону під вікнами кабінету, проте не знайшли жодного сліду. З тим і повернулися до управління.

Хаблак подзвонив Каштанову, і полковник порадив йому їхати додому, мовляв, завтра буде видніше й на свіжу голову краще міркується. Тим більше, що Марина вже, певно, зачекалася, а їй хвилюватися зараз протипоказано.

Хаблак знав це, либонь, не гірше за Каштанова: дружина чекала дитину, за їхніми розрахунками це мусило трапитися приблизно через місяць. Зважаючи на це, капітана не обтяжували складними справами, він відчував це й потихеньку сердився — теж знайшлися уболівальники за сімейне вогнище, хоча, як не кажи, сердечність товаришів розчулювала його. Ось і зараз — хто знав, що справа виявиться, мабуть, заплутаною і важкою? Та й ще із скіфською чашею, котра коштує нечувані гроші?..

Гадали — така собі вульгарна крадіжка чи навіть жарт. Хаблак якраз чергував по карному розшуку, йому й довелося їхати на випадок. А з’ясувалося…

Марина вже спала, коли капітан повернувся додому. Щоб не розбудити, він приліг на вузькій кушетці на кухні — що поробиш, квартира однокімнатна, не розженешся, й так доводиться лавірувати між меблями. А скоро треба ставити ще дитяче ліжко…

Хаблак довго крутився, поки заснув, — усе обмірковував, як краще підступитися до справи, — і нічого не міг придумати.

Прокинувся рано, збігав до гастроному, купив масла, молока та яєць, м’ясо й ковбаса були в холодильнику — на обід вистачить і Марині не доведеться тинятися в магазинах. Хай краще погуляє по набережній: хоча й кінець вересня, а погода як на замовлення, справжнє бабине літо і хлопці ще купаються в Дніпрі.

Хаблакові й самому захотілося скупатися, та вже не встигав: мусив бути о дев’ятій у Каштанова. Нашвидкуруч поснідав і поспішив до автобуса.

Біля чергового на нього вже чекав Хоролевський. Мабуть, він зовсім не спав уночі: під очима мішки, обличчя несвіже, очі втомлені.

Капітан провів археолога до своєї кімнати, подзвонив до Каштанова і, дізнавшись, що полковника викликав начальник управління, почав непоспішливу розмову. Власне, розмови не вийшло, та й яка може бути розмова із знервованим та засмученим чоловіком, котрий, до того ж, ще й картає себе?

Нарешті Хоролевський пішов, до кімнати Зазирнув Зозуля, він по-змовницькому підморгнув Хаблакові й запитав:

— Ну як, Сергію, надумався?

Хаблак лише знизав плечима — Зозуля присів біля столу й почав швидко, уважно зазираючи Хаблакові у вічі й намагаючись вловити, що думає капітан:

— Вони змовилися, типова змова, але все зшите білими нитками, й ми розколемо їх одразу. На цього Власюка натиснути — не може не розколотися, лише він виходив з кабінету й більше ніхто не міг вимкнути світло.

Власне, він казав те саме й вчора, однак Хаблак слухав Зозулю не без цікавості й задоволення, бо лейтенантові думки в чомусь збігалися з його власними, то більше, що, згадуючи вчорашню розмову з Власюком, відчував якесь незадоволення, точніше, не був упевнений, що провів її в потрібному тоні: навіть гадав, що пішов у Власюка на повідку й даремно симпатизував цьому піжонові в модних джинсах і неймовірно розкішній жовтій шкіряній куртці.

Ще вночі, аналізуючи Власюкові відповіді і його поведінку, Хаблак відзначив багато суперечностей, тепер же був упевнений, що редактор казав неправду й навмисно заплутував його — зрештою, він має можливість з’ясувати це сьогодні при повторній розмові, точніше, допиті, бо вся поведінка Власюка насторожувала, і балакати з редактором тепер треба було зовсім офіційно, з протоколом, попередженнями про неправдиві показання тощо.

Хаблак не встиг викласти свої міркування лейтенантові — задзвонив телефон, і секретарка покликала їх до Каштанова.

Полковник сидів не за столом, а на дивані біля журнального столика й пив мінеральну воду. Останнім часом скаржився на шлунок, лікарі рекомендували йому “Єсентуки”. Каштанов спробував, і вода й справді допомогла йому, тому полковник серйозно ставився до цієї процедури. Як на Хаблака, “Єсентуки” з її сірчано-водневим присмаком можна було пити лише з примусу, але до всього звикаєш: полковник аж прицмокував од задоволення і вигляд мав спокійно-умиротворений, буцім на всьому світі не існувало нічого кращого від кавказької мінеральної води.

Махнув рукою, запрошуючи сідати, а склянку, як здалося Хаблакові, відставив із жалем і мовив:

— Генералові дзвонили з академії, сам віце-президент, сподіваюсь, вам про щось говорить цей дзвінок?

Хаблак поворушився на стільці й відкрив рота, щоб відповісти.

— Генерал покладається на вас. Він узяв справу із скіфською чашею під особливий контроль. Крім того, мусить щоденно доповідати про неї… — куди, Каштанов не повідомив, лише багатозначно помахав рукою над головою. — Тому прошу вас докласти всіх зусиль.

Хаблак подумав, що полковник міг не казати цього: він звик завжди працювати з повною віддачею, не дивлячись на те, йшлося про затримання дрібного злодюжки чи знешкодження озброєного бандита. Однак зрозумів і Каштанова: всі ходимо під начальством і мало радості щоденно доповідати, що справа стоїть на місці, зайве нагадування не зашкодить.

Хаблак відповів:

— Здається, є вже зачіпка, Михайле Карповичу, і, може, навіть сьогодні щось з’ясується.

— Доповідайте, — наказав Каштанов.

Хаблак, скоса зиркнувши на Зозулю, розповів про хід учорашнього пошуку, наголосивши на лейтенантовій версії. Полковник слухав, час од часу киваючи головою, наче погоджувався з усім мовленим. Зозуля аж почервонів од задоволення — засовався на стільці й втупився в Каштанова, чекаючи схвальних слів, та полковник, трохи подумавши, мовив зовсім без ентузіазму:

— Все може бути, але ж ви самі казали: хтось вимагав зачинити вікно, якщо б під ним сиділа жінка, вона б точно зачинила — куди тоді викидати чашу? А злочин явно підготовлений, і підготовлений кваліфіковано, готували його люди не без кебети й мусили зважити на всі обставини. А раптом пішов би дощ — тоді вікно б обов’язково зачинили…

Зозуля витягнувся на стільці, як школяр, який добре вивчив урок і якому нетерпеливиться одержати похвалу від учителя. Хаблакові здалося, що лейтенант зараз підведе руку, проте до цього не дійшло, полковник помітив Зозулину нетерпеливість, посміхнувся куточками губ і дозволив:

— Ну, що вам прийшло в голову, лейтенанте?

— Треба попитати в директора видавництва, хто не хотів зачиняти вікно. І взагалі, може, хтось згадає…

Каштанов на знак згоди нахилив голову. Порадив:

— “Жук”… “Жук”, яким замкнули електромережу. Треба знайти.

Хаблак заперечив:

— Навряд чи. Заховав до кишені, а потім десь викинув.

— Угу, — ствердив полковник. — І так могло статися. Але злочинець, як правило, намагається одразу позбавитися всього, що може кинути, на нього підозру. Попросіть співробітників видавництва, пошукають у кімнатах. І біля будинку.

— Зробимо, — погодився Хаблак. — Там попід вікнами газони й квітники, доведеться облазити.

— Неодмінно, — підвів угору вказівного пальця Каштанов. — І попитайте людей. Обійдіть квартири по сусідству, може, хтось і побачив щось підозріле.

У кабінеті директора “Кристалу”, крім господаря, сиділи ще двоє чоловіків. Одного з них Хаблак уже знав, художник Петро Данько. Поруч нього на дивані примостився середніх років чоловік з глибоко посадженими пронизливими очима, вилицюватий, трохи схожий на монгола, але не смуглявий, білий, буцім альбінос. Мав не тільки білу чуприну, але й зовсім білі брови, які контрастували з темними гострими й розумними очима.

— Василь Ярославович Петренко, — представив його директор. — Секретар нашої парторганізації. Вчора був відсутній.

Він міг би й не пояснювати цього, Хаблак і сам знав, що Петренко вчора не прийшов на зустріч з Хоролевським, та директор визнав за можливе пояснити:

— Син у Василя Ярославовича в дитсадку, й мусив забирати.

— Ви кажете це так, — посміхнувся Петренко, — ніби виправдовуєте мене. Але ж трапилося таке, що кидає на нас тінь, і ми не можемо заспокоїтися, поки не знайдеться ця клята чаша. Втім, я, мабуть, неправий, чаша не винна, і, прошу вас, капітане, чим ми можемо допомогти? Я особисто із товаришем Даньком — він у нас заступник голови місцевкому, голова у відпустці, — а так, бачите, “трикутник” до ваших послуг. І не тільки “трикутник”, весь колектив.

Директор застережливо похитав головою, видно, йому не дуже подобалася категоричність секретаря — той зрозумів його, але вперто махнув рукою й вів далі:

— Так, Миколо Семеновичу, весь колектив, я кажу це зовсім свідомо, бо один якийсь негідник не може заплямувати колектив. Як кажуть, родина не без виродка, та весь колектив я нікому не дозволю гудити! — Він гостро зиркнув на Хаблака, наче той уже почав гудити видавничих працівників, і капітан, трохи образившись, заперечив:

— Ніхто не збирається кидати тінь на колектив, більше того, сподіваємось на вашу допомогу. Бо без неї, як без рук. І просимо от що… — Розповів, що треба спробувати знайти “жука”, яким учора було замкнуто електромережу.

— Зробимо, — пообіцяв Петренко, — зараз попрошу працівників, а ми з Даньком пошукаємо на клумбах.

Він підвівся різко, взагалі робив усе енергійно, певно, для нього не існувало дрібниць, звик ставитися до всього серйозно, і це сподобалося Хаблакові.

Капітан доручив Зозулі обійти сусідні будинки і опитати їх мешканців, а сам приєднався до Петренка з Даньком. Спочатку вони ще раз обдивилися газони між видавничим будинком і тротуаром, учора вже шукали тут при світлі автомобільних фар, та Хаблак цілком резонно вирішив, що в темряві могли чогось і не помітити На жаль, пошуки нічого не дали: кілька недокурків, зіжмакана пачка сигарет “Славутич”, фольга від шоколаду — власне, все.

У дворі між клумбами грали діти, вони з подивом дивилися, як троє дядьків вишукують щось на газонах і клумбах. Одна дівчинка з бантами в задерикуватих кісках осудливо глянула на Хаблака й мовила докірливо:

— По клумбах ходити заборонено!

Капітан запобігливо зиркнув у суворі голубі оченята.

— Звичайно, заборонено, — охоче погодився, — однак ми не ходимо, а шукаємо.

— Що? — запитала негайно, і Хаблак не наважився не відповісти.

— “Жука”, — одказав чесно.

Дівчина недовірливо похитала головою.

— Так я й повірила…

— Чому ж?

— Тут жуків знаєте скільки! Он… — тицьнула пальцем у якусь кузьку, що повзла асфальтом у неї під ногами.

Хаблак розвів руки: що міг пояснити цій не по роках серйозній і допитливій істоті?

— Ми шукаємо іншого… — одповів не дуже переконливо.

— Покажете?

— Якщо знайдемо, обов’язково, — пообіцяв капітан зовсім щиро, і дівчинка, задоволена розмовою, побігла до подруг.

Хаблак задивився, як стрибає дитина і як хилитаються в неї кіски з рожевими бантиками, стояв і думав, що скоро і в них з Мариною буде дитина, можливо, така ж серйозна й допитлива — Марина хоче дівчинку, а якщо хоче Марина, то хоче й він, справді, що може бути краще за таку білявку з рожевими бантами?

Хаблак зітхнув і нахилився над квітами — ціла клумба червоної сальвії, вона цвіте аж до морозів, красива й невибаглива квітка, он поруч цинії вже прив’яли, а сальвія ще, здається, лише набирає сили.

— Ідіть-но сюди, капітане, — почув нараз і побачив, як махає йому руками з сусідньої клумби Данько. Присів серед прив’ялих циній, втупився у щось і махає руками. — Здається, знайшов!..

Хаблак двома пружними кроками перетнув асфальтовану доріжку, підійшов до Данька. Розгорнув пожовклі квіти й побачив серед них штепсель. Звичайний штепсель з обгорілими контактами.

Данько потягнувся, щоб узяти, та капітан перехопив його руку. Хлопець зиркнув здивовано, але Хаблак не став нічого пояснювати, витягнув хусточку і взяв нею штепсель обережно, наче він міг розсипатися в руках.

— Відбитки пальців? — збагнув Данько й підморгнув Хаблакові по-змовницьки.

— Угу… — промимрив капітан. Понюхав штепсель — від нього пахло різко паленим, як учора з розетки, й горілий дріт, яким були з’єднані контакти, встиг підгоріти й почорніти.

Підійшов Петренко. Цікаво зиркнув на знахідку.

— Перший успіх? — запитав. — Даньку завжди щастить.

— Так уже й щастить… — заперечив той, проте посміхнувся відкрито й радісно, спростовував цією посмішкою свої ж слова.

— Пестунчик долі! — не здався Петренко. Зиркнув на Хаблака своїми пронизливими очима, запитав: — А тепер слід встановити, звідки штепсель?

Капітан подумав, що одне задоволення мати справу з такими тямущими хлопцями.

— Точно, — ствердив. — Ви читаєте мої думки. Можливо, цей штепсель узятий десь у видавництві.

— Сумніваюсь, — похитав головою Данько. — Треба вже зовсім не мати голови…

— Е-е, навіть досвідчені злодії припускаються таких помилок.

— Вам видніше, — охоче погодився Данько. — Зараз передивимося всі настільні лампи. А в коректорській та виробничому відділі ще й електроплитки.

— Електрочайник у молодших редакторів, — додав Петренко. — Може, в когось штепселя й нема.

Хаблак загорнув знахідку в хусточку, вони піднялися на другий поверх — хлопці пішли оглядати електроприлади й лампи, а капітан зазирнув до директора. Вони домовилися, що той намалює схему розташування меблів у кабінеті під час учорашньої зустрічі з археологом. І позначить, хто де сидів.

Особливо цікавило Хаблака, хто займав стілець поруч відчиненого вікна. Виявилось: завідуючий одним з відділів видавництва Панас Сергійович Балясний. Хаблак попросив покликати його, і буквально через кілька хвилин до кабінету зазирнув літній лисуватий чоловік — повновидий і огрядний, з подвійним підборіддям і досить великим черевом. Він, правда, намагався затягнути його паском, але черево вивалювалося, напинаючи сорочку, Балясний соромився цього, весь час поправляв піджак і, сівши, склав руки так, щоб долонями затулити низ живота.

Хаблак вказав на стілець під вікном і запитав:

— Вчора ввечері ви сиділи на ньому?

— Так… — відповів, і переплетені на череві пальці заворушилися. — Але я не розумію вас: невже гадаєте?..

— Ні, — рішуче поклав край його тривозі Хаблак. — Звичайно, ні, шановний Панасе Сергійовичу, однак нам треба з’ясувати, хто відчинив вікно й коли. До речі, ви весь час сиділи на цьому місці?

— Так, спочатку й до того моменту… Ну, з чашею…

— Коли згасло світло?

— Поки не запалили сірник, — уточнив Балясний.

— Скільки минуло часу відтоді, коли згасло світло, й до того, як Данько запалив сірник?

Хаблак знав, що саме Данько запалив першого сірника, потім палили ще, хто й коли, важко було встановити, але першого запалив саме Даиько.

Балясний трохи подумав. Відповів не зовсім упевнено:

— Гадаю, півхвилини… Може, трохи більше…

Ніхто не міг відповісти точно, скільки часу мав у своєму розпорядженні злодій. Одні казали: секунд двадцять, інші — близько хвилини. Данько вважав — тридцять — тридцять п’ять секунд. І ось Балясний підтверджає це.

Півхвилини — зовсім небагато, й розрахунок у злодія мусив бути точний.

— Коли згасло світло, ніхто не підходив до вікна? — запитав Хаблак. — Адже тільки біля вас було розчинене?

— Так, єдине розчинене вікно. І, по-моєму, ніхто в темряві до мене не наближався.

Хаблак підійшов до столу, на якому вчора стояла скіфська чаша.

— Пересядьте, будь ласка, на той стілець, де сиділи ввечері, — попросив.

Балясний зітхнув чомусь жалібно й пересів — обережно, на край стільця.

Хаблак прикинув на око відстань від столу до вікна.

— Приблизно чотири метри, — констатував. Переміряв кроками. — Так, чотири метри. За тридцять секунд можна було тихенько підскочити до столу, схопити чашу й викинути її в розчинене вікно?

— Можна, — ствердив директор.

— І я так гадаю. — Хаблак сів на якийсь стілець попід стіною, зиркнув на годинник, витримав три — чотири секунди, рвучко підвівся, ступив кілька пружних кроків до столу, удав, що схопив щось на ньому, повернувся до вікна, ступив ще крок, розмахнувся, ніби викинув у нього, й зиркнув на годинник. — Ще шість секунд… Разом десять. Накинемо три — чотири секунди, щоб непомітно повернутися на своє місце. Навіть штовхнути сусіда, аби потім підтвердів: сидів увесь час і не підводився зі стільця.

— Ризиковано, — заперечив директор, — міг промахнутися, розбити вікно, наробити галасу.

Балясний якось винувато посміхнувся й додав:

— Ніхто не міг викинути чашу у вікно.

— Це чому ж? — різко обернувся до нього Хаблак.

— Бо вікно в цей час закрили шторою. Точніше — всі вікна. Хоролевський демонстрував фільм, а на вулиці — ліхтарі…

— Але ж, може, не закрили зовсім? — У Хаблака ще жевріла якась надія.

— Ну, як — залишилося приблизно на долоню. — Балясний підвів м’яку спітнілу руку. — У таку щілину чашу ледь просунеш. А я там усе ж сидів поруч і неодмінно помітив би…

У Хаблака на мить ворухнулася неприязнь до цього череваня: їхня перша, так гарно вибудувана версія одразу лопнула, як мильна булька, — й сліду не лишилося.

Але чому він сердиться на Балясного? Дякувати треба чоловікові, що розслідування не пішло хибним шляхом. Скільки часу могли б змарнувати!

“А якщо він сам?” — на мить ворухнулася думка, проте капітан одразу відкинув її як недостойну. Якщо Балясний був би причетний до крадіжки чаші, неодмінно ухопився б за Зозулину версію, вона, так би мовити, працювала на нього. Та й який розумний злодій дасть запідозрити себе одразу? А те, що він має справу з людиною розумною й далекоглядною, Хаблак відчував інтуїтивно — певно, вона продумала свої дії не на один десяток кроків уперед.

Хаблак відпустив Балясного. Директор дивився на нього запитувально, однак що міг сказати йому капітан? Що розслідування поки що, фактично, не зрушилося з місця?

До кабінету зазирнув Петренко. Хаблак подивився на нього з надією, проте парторг у відповідь лише знизав плечима. І все ж він приніс добру звістку.

— Здається, ми знайшли, звідки поцуплено той злощасний штепсель, — повідомив, правда, не дуже впевнено. — З лампи Юхима Сидоровича.

— Крота? — швидко уточнив Хаблак. — Завгоспа?

— Саме так, — нахилив голову Петренко, — і Данько там зараз з’ясовує стосунки…

Хаблак не дослухав його: вискочив з кабінету й швидко попрямував до завгоспової комори. Ще на підході до неї почув збуджені голоси й покрутив головою: даремно, ох, даремно Данько лається із завгоспом — теж мені доморощений слідчий, і для чого втручатися не в свої справи?

Кріт сидів, втиснувшись у пряму спинку стільця, окуляри в нього зсунулися на кінчик носа, дивився короткозоро й зацьковано, навіть простягнув руки вперед з розчепіреними пальцями, буцім збирався боронитися чи принаймні не підпустити до себе розгніваного Данька.

А той тримав у руці лампу, погойдував нею, і довгий чорний шнур звивався, як гадюка.

— Який штепсель? Чого чіпляєшся до мене? Тобі штепсель потрібний? Разом із лампою? — Очі в Крота блищали гнівно. — Бери й котись під три чорти!

Хаблак не досить ввічливо забрав у Данька лампу. Примостився на ящику навпроти завгоспа. Данько й Петренко стояли в дверях, відгороджуючи їх від коридора.

— Розумієте, капітане, — почав Данько, — видавництво закупило нові настільні лампи років чотири тому. Усі вони мають чорні штепселі, а тут — коричневий. І явно новий.

Хаблак оглянув штепсель. Справді, новісінький, контакт ти аж виблискують жовтизною. Запитав:

— Поміняли недавно?

Завгосп мовив роздратовано, бризкаючи слиною:

— І ви такої!.. Я вже казав Данькові, знати не знаю й відати не відаю. Ну, чого причепилися з цим штепселем?

Хаблак витягнув з кишені загорнутий в хусточку чорний штепсель, знайдений на клумбі. Показав завгоспові.

— Його хтось викинув учора ввечері через вікно надвір. Перед цим зіпсувавши ним світло у видавництві.

Очі в Крота округлилися.

— Ось воно що! — вигукнув злякано. — І ви вважаєте, він од моєї лампи?

— Можливо.

— Я не міняв штепсель.

— Хто ж?

— Якби знав…

Хаблак уважно обдивився обгорілий штепсель.

— Тут збереглися відбитки пальців, — сказав і тут же поправився: — По-моєму, збереглися. Дамо сьогодні на експертизу. І доведеться взяти відбитки ваших пальців, шановний Юхиме Сидоровичу. Прошу вас під’їхати сьогодні до міського карного розшуку.

Завгосп одразу знітився.

— Ну а якщо мої відбитки? — запитав.

— Значить, ти, старий чорт, зіпсував учора електрику, — вигукнув Данько роздратовано. — А зараз придурюєшся.

Хаблак зупинив художника коротким рішучим жестом.

— Хто вам дав право ображати людину, Петре? — запитав докірливо.

— Може, я не правий? То хто ж іще? Він виготовив “жука”, а потім викинув його. Гадав: кінці у воду, а ми знайшли!

— Якщо на штепселі справді відбитки пальців громадянина Крота, — мовив Хаблак серйозно й з відтінком офіційності, — то це свідчитиме тільки про те, що штепсель від його лампи. А хто зробив “жука”, дізнаємось.

Завгосп підвів угору пальця.

— Чуєш розумну людину, Данько? — запитав з викликом. — Не кажи злодій, поки за руку не схопив!

— Схопимо, — пообіцяв Данько з викликом, але Петренко поклав йому руку на плече, закликаючи заспокоїтися.

— Ваша кімната замикається? — запитав Хаблак Юхима Сидоровича.

— Звичайно. Всі кімнати у видавництві замикаються.

— І ключі висять на дошці у вахтера?

— Так.

— А буває, що ви виходите, не замкнувши за собою двері?

— Звичайно, чого ж кожного разу замикати? Тут у мене стіл та стілець, більше нічого. Комору замикаю, там видавниче майно, його належить замикати, а тут що? Тут нічого не візьмеш.

— Нікому не позичали лампу?

— А у нас в усіх кімнатах є. Чого-чого, а ламп вистачає.

— Може, хтось сам забрав?

— І я так вважаю. Забрав і замінив штепсель.

— Ти нам голову не задурюй! — не витримав Данько.

Хаблак вимушений був осмикнути його.

— Дуже прошу вас не заважати, — попросив.

— Але ж прямий доказ: штепсель з його лампи!

— Не прямий, а побічний. Обвинувачення не може грунтуватися на таких доказах.

— Мені ваша юридична еквілібристика ні до чого!

— А я — представник закону й прошу його поважати! — несподівано розсердився Хаблак. Він узяв у завгоспа газету й загорнув у неї лампу. Побачив з-за Петренкового плеча збуджене Зозулине обличчя. “Щось рознюхав лейтенант”, — подумав і, вибачившись, підвівся з ящика.

Данько дивився на нього розчаровано. Певно, гадав, що капітан коли й не затримає Крота, вживе до нього якихось санкцій, візьме хоча б підписку про невиїзд. Але Хаблак тільки нагадав:

— То прошу вас, Юхиме Сидоровичу, десь через годину підскочити до нас. Адресу знаєте?

Кріт нічого не відповів, лише похмуро кивнув, та капітан не звернув увагу на його нечемність. Зрештою, він не може вимагати, щоб кожен знімав перед міліцією капелюх.

Зозуля спритно відтиснув Хаблака від видавничих працівників, зашепотів гаряче на вухо:

— Знайшов двох… Одна бабуся сиділа з дитиною на лавці серед клумб, друга з вікна помітила… Білу двадцять четверту “Волгу”. Машина стояла під будинком, і бабка твердить, що хтось з видавництва до неї підходив. Якийсь чоловік… Приблизно в той же час, коли погасло світло.

Повідомлення було варте уваги, і Хаблак відреагував на нього одразу:

— Де бабуся? — запитав.

Зозуля тицьнув пальцем у підлогу.

— Внизу з онукою.

Вона сиділа на лавці біля червоно-оксамитових сальвій у теплому пальті й м’яких, на хутрі, черевиках, хоч сонце припікало зовсім по-літньому й повітря прогрілося градусів до вісімнадцяти.

Бабуся мала років сімдесят. Закуталася в на диво барвисту й велику хустку з яскравими різнокольоровими трояндами на темному тлі, — такими хустками пишатися гарним дівчатам та молодицям, а тут з-під неї виглядали зовсім сиві пасма, і зав’язана вона була під зморшкуватим, гострим від старості підборіддям. Проте очі в бабусі світилися зовсім по-молодечому, не старечі втомлені очі, а живі й допитливі, й Хаблак трохи зрозумів, чому ця літня жінка носить таку строкату хустку. Капітан сів поруч на лавці. Зозуля примостився з другого боку, нахилився до бабки й попросив, догідливо зазираючи їй у вічі:

— Розкажіть капітанові… Усе, що бачили.

Жінка перебрала зморшкуватими пальцями край хустки — Хаблак устиг побачити, що нігті в неї акуратно підрізані, вкриті прозорим лаком. Капітан чомусь подумав, що має справу з колишньою артисткою, котра звикла серйозно ставитися до своєї зовнішності. До того ж, либонь, не доводиться готувати обіди із щоденним чищенням картоплі, мабуть, варить онучці яйця чи манну кашу, а це, звичайно, не відбивається на манікюрі.

Хаблак мимоволі відчув неприязнь до бабки, може, тому, що згадав: Марина саме зараз, напевно, чистить картоплю, готує чоловікові обід, знає, що він полюбляє тонко нарізану, гарно підсмажену хрумку картоплю, її слід їсти гарячу зі сковорідки, та він сьогодні навряд чи вирветься на обід, увечері Марина розігріє, і картопля, від цього не втратить. Він їстиме її і дивитиметься на дружину — хіба може бути несмачною їжа, приготована нею?

Згадка про Марину розчулила Хаблака, він уже зовсім лагідно подивився на бабусю й запитав:

— Вчора ввечері ви сиділи тут і, лейтенант казав, бачили якусь білу “Волгу”. Як вас звуть і де живете?

Бабуся підібгала під себе хутряні черевики, — певно, трохи соромилася їх, — і відповіла густим, добре поставленим, зовсім не старечим голосом:

— Вікторія Анатоліївна Старицька. Я гуляю з онукою до дев’ятої — півтори години щовечора. У будь-яку погоду. І вчора гуляли, вечори зовсім літні, гріх не подихати повітрям.

Хаблак устиг подумати, що бабуся надто балакуча й слід спрямувати, розмову в точно визначене русло, однак, либонь, вона відчула те ж саме, бо нараз рішуче обірвала цю свою довгу тираду й мовила зовсім іншим діловим тоном:

— Для чого все це? Мабуть, вам нецікаво. Та й кого це може цікавити? Коротше, дивлюсь — під’їхала “Волга”. Ще фарами блиснула, стемніло вже, блиснула й зупинилася он там, де бузкові кущі. Біля рогу будинку. А чого сюди заїжджати? Діти ж грають, можна поставити машину на вулиці. Тим більше, ніхто з “Волги” не вийшов, фари шофер вимкнув, сидить і чекає когось. Я й подумала — кого? Може, дівчину? Цікаво, чи не з нашого будинку? Якій це пощастило в білій машині кататися? Та нікого… Правда, шофер, видно, терплячий, чверть години чекав, потім у видавничому будинку двері грюкнули й хлопець вискочив. Поспішав, бо ледь не біг — розчинив дверцята “Волги”, передні з цього боку, про щось з шофером перемовився і назад побіг…

Бабуся припинила гратися торочками хустки, заклала руки в кишені. Хаблак кілька секунд обмірковував почуте. Запитав, з надією зазирнувши бабці у вічі:

— Випадково не помітили: світло у видавничих вікнах у цей час не згасло?

— Ні, — не роздумувала ані миті, — вікна темні були, пізно вже й ніхто не працював, Я ще здивувалася: що тому молодикові увечері там робити?

Хаблак швидко прикинув: у двір виходили вікна видавничих кімнат, у яких під час учорашньої зустрічі з археологом нікого не було. Директорський кабінет, кімнатка завгоспа й вікно з коридора, де сиділа вахтерка, виходить на вулицю.

Але хтось з працівників міг же забути вимкнути в своїй кімнаті світло…

Уточнив:

— Згадайте, всі вікна на другому поверсі видавничого будинку були темні? Може, десь світилося?

Жінка похитала головою, однак відповіла не так упевнено, як раніше:

— Ні. Здається, ні…

— А о котрій годині вийшов з видавництва чоловік, що розмовляв з шофером білої “Волги”?

— Десь о восьмій. Вибачте, не маю годинника, та ми з Катрусею виходимо пів на восьму, потім нас о дев’ятій кличе син, — вказала головою на п’ятиповерховий будинок поруч, — то, значить, гуляли зовсім мало, коли машина під’їхала, а потім, я ж казала, з чверть години шофер, чекав когось. Виходить, десь о восьмій чи трохи раніше.

Все збігалося. Світло у видавництві згасло за п’ять хвилин до восьмої. Хаблак подумав, що бабуся спостережлива, має зірке око й зовсім ще не старечий розум. Принаймні не страждає від склерозу.

Нараз одна думка майнула в капітана, й він запитав:

— Ви сиділи на цій же лавці?

— Так.

— Двері, що ведуть з видавництва, ліворуч, — вів далі розважливо Хаблак, — отже, ви могли бачити тільки спину чоловіка, коли він ішов до “Волги”? Чи не так?

— Звичайно.

— Але ж було темно.

— Ліхтар… — кивнула бабуся на стовп, що стояв трохи осторонь.

— Могли б упізнати того чоловіка?

Подумала й похитала головою.

— Ні, ліхтар тьмяний і, знаєте, тіні…

— Ви сказали: вискочив хлопець. Отже, бачили його. Чи як визначили вік?

Бабуся засміялася.

— Це, певно, тому так сказала, що сподівалася побачити дівчину. Знаєте, на таких розкішних “Волгах” дівчата кататися дуже полюбляють. Я й подумала…

— Чоловік, котрий вийшов з видавництва, був без пальта й капелюха?

— Хто ж пальто зараз носить? Це ми вже старі кістки гріємо, а молоді що?

— Молоді? Отже, з видавництва виходила молода людина?

— Звичайно, молода. Я ж сказала: хлопець.

— Чому так вважаєте?

— Ну, знаєте, ще можу відрізнити хлопця від статечної людини. Постава й хода, так, хода в молодих зовсім інша. Відчувається легкість.

— Вибачте, ви в театрі не працювали? — поцікавився Хаблак.

— Звідки знаєте?

— Так, здогадався.

Бабуся випросталася на лавці. Сказала з гіркотою:

— В моєму віці ще грають. І взагалі, актор мусить вмерти на сцені. Але ж тепер не театри, а… — махнула рукою.

— Інтриги?.. — протягнув невизначено Хаблак.

— І не кажіть: знаєте, що таке театр!..

Хаблак знав: ця розмова може виявитися безкінечного. Рішуче перебив:

— В якому костюмі був хлопець: світлому чи темному?

Похитала головою.

— Важко сказати. В темряві, та ще й здалеку… Знаєте, ввечері все темним видається.

— Щось тримав у руках? Портфель, сумку?

— Ні.

— Я прошу пас подумати, це дуже важливо.

— А чого мені думати? Махав рукою й поспішав, знаєте, як люди поспішають, — крокував швидко.

— І нічого не ховав під піджаком?

Посміхнулася відверто глузливо:

— Не помітила.

Хаблак показав, як притискають рукою, коли намагаються щось сховати під одягом від стороннього ока. Бабуся заплющила очі уявляючи.

— Ні, — одповіла твердо, — не братиму гріха на душу. Може, щось і ніс…

— І передав шоферові “Волги”? — втрутився Зозуля. — Випадково не помітили?

— Ну, що ви, милий! Бачите, яка відстань. Та й бузкові кущі затуляють.

Хаблак подумав, що цій гостроокій колишній актрисі слід показати Власюка. Може, й впізнає. А те, що з шофером білої “Волги” спілкувався редактор Власюк, у капітана не викликало сумнівів.

Уточнив:

— Цей хлопець високий?

— Вище середнього зросту.

— Точно, — посміхнувся Хаблак, — вище середнього і худий.

— Звідки знаєте? — зиркнула насторожено.

— Не знаю, а догадуюсь.

— А-а… — махнула рукою. — Жартуєте…

— У нашій роботі жарти протипоказані, — відповів капітан зовсім серйозно. — Крім цього хлопця, ніхто не виходив з видавництва?

— Не знаю. “Волга” рушила, а ми з Катрусею пішли.

— Спасибі вам, Вікторіє Анатоліївно, можливо, ми вас ще потурбуємо. Не заперечуєте?

— Що ви, заходьте, завжди рада, ми живемо у восьмій квартирі, лейтенант уже записав.

Хаблак поклав Зозулі руку на плече. Звичайно, записав, не міг не записати — молодець лейтенант, знайшов такого цінного свідка. Цікаво, а що скаже друга жінка?

Капітан уклонився Старицькій, подумавши, що з таким театральним прізвищем можна було б ще й працювати на сцені — не кажучи вже про зовсім не старечу енергію Вікторії Анатоліївни. Але ж він не режисер, тому видніше, а може, справді інтриги?

Йшов, пропустивши вперед Зозулю, й відчував на спині погляд бабусі — гострий, оцінюючий.

“Якої тепер заспіває Власюк? — думав. — Трохи згодом ми покажемо його Старицькій, зараз порозмовляємо з другим свідком, а потім і з Власюком. Як ви зараз поводитиметесь, шановний Андрію Віталійовичу?”

Другий свідок Євгенія Яківна Лиходід мешкала в тому ж будинку, де й Старицька, — на четвертому поверсі в однокімнатній квартирі, яку займала сама. Вона розповіла про це одразу, підкресливши, що одержує персональну пенсію і має право на численні пільги, а цю квартиру їй виділили, коли ще працювала заступником директора фірми “Ранок”, — хто не знає цю фірму, нема, здається, послуг, яких би не надавала вона, а Євгенія Яківна Лиходід засновувала її.

Євгенія Яківна явно знемагала від неробства, Хаблак помітив це й ледь не злегковажив — хотів порадити господарці квартири й зараз допомагати фірмі, беручи участь в обслуговуванні населення, бавити дітей чи прибирати помешкання, та вчасно осмикнув себе: персональний пенсіонер була сповнена власної гідності, могла й образитися.

Підійшов до розчиненого вікна, через яке Лиходід помітила білу “Волгу”. Справді, місце стоянки машини проглядалося непогано. Хаблак запитав у жінки:

— Де стояла “Волга”, яку ви помітили вчора ввечері?

Лиходід перегнулася через підвіконня, уважно роздивилася, наче бачила все вперше, лише потім показала на буз-кові кущі.

— Он там, біля рогу видавничого будинку.

— Номерів не запам’ятали?

— Звідси не видно. Та й темно було.

— Біла “Волга”?

— Точно. Колись я їздила точнісінько на такій. Навіть подумала: Іван Васильович завітав. Новий директор фірми, — пояснила. — Та кому я потрібна? Колись ми ветеранів поважали, листівки писали й подарунки купували, а що він, тридцятирічний, розуміє? Одне слово — молодь…

Хаблак не зовсім поділяв украй песимістичне ставлення Євгенії Яківни до сучасної молоді, його самого в управлінні ще називали “молодим кадром”, проте не став заперечувати Подумав лише, що йому сьогодні щастить на свідків — обидві жінки при зовнішній абсолютній несхожості чимось були подібні одна до одної, либонь, невдоволенням нинішньою долею й непригаслою енергією — Старицька хоч бавила онучку, а Євгенія Яківна мешкає сама, а що може бути гірше за самотні вечори в порожній квартирі на старості років?

Хаблак швидко з’ясував, що біла “Волга” справді, як твердила й Старицька, під’їхала десь близько восьмої години і зникла хвилин через п’ятнадцять. Правда, Євгенія Яківна не бачила хлопця, який спілкувався з шофером, пояснивши, що в цей час перевдягалася.

Власне, зустріч з Євгенією Яківною не додала нічого до вже почутого, але те, що Лиходід бачила, як від’їжджала “Волга” й запам’ятала, що це сталося за кілька хвилин до восьмої (за хвилину чи дві, уточнила вона) мало дуже велике значення й зміцнило намір Хаблака одразу порозмовляти з редактором Власюком. І не просто так, як учора у видавництві, а в офіційній обстановці, в управлінні.

Капітан послав за Власюком Зозулю, а сам поїхав до карного розшуку.

Вчора Хаблак трохи заздрив Власюковим американським джинсам і жовтій шкіряній куртці, а сьогодні той з’явився у вельветовій “трійці” темно-зеленого кольору і таких же туфлях, трохи світліших, але, певно, також з Бонна чи Гамбурга. Капітан чув, що найкращі вельветові костюми шиють саме там, а може, у Франкфурті? Зрештою, це не мало значення — звідки костюм, головне, темно-зелений вельвет якось підносив Власюка, тепер Хаблак не уявляв собі Андрія Віталійовича інакше як у піжонському одязі, хоча, чесно кажучи, Власюку було ще далеко до баченого колись капітаном неймовірно “розкішного” грузина в Піцунді.

Той стояв у центрі селища біля скляного гастроному весь у шкірі: чорний довгий шкіряний піджак, чорні шкіряні брюки, черевики на високих підборах, у техаському капелюсі з широкими крисами, в картатій сорочці з краваткою-хусточкою — стояв і недбало крутив навколо вказівного пальця ключами від автомобіля з купленим у приватника брелоком. Кажуть, так на Кавказі спокушають наївних дівчат.

Хаблак посміхнувся: костюмами на нього вплинути важко, недбалими позами також — Власюк сидів на твердому казенному стільці, як у просторому м’якому фотелі: вільно поклавши ногу на ногу й погойдуючи вельветовою туфлею.

— От що, Андрію Віталійовичу, — капітан підсунув Власюкові папери, — прошу ознайомитися й розписатися, бо розмова в нас буде серйозна. Порушено кримінальну справу про зникнення скіфської чаші, і за неправдиві свідчення, згідно закону…

— Знаю, — перебив Власюк і розписався не дивлячись.

— А якщо знаєте, то прошу відповісти, з якою метою й куди ви виходили вчора з кабінету директора видавництва під час зустрічі з археологом Хоролевським?

Вельветова туфля описала дугу в повітрі й опустилася на підлогу. Власюк трохи постукав нею, наче нудні запитання настирливого капітана карного розшуку якщо не дратували його, то принаймні позбавляли душевної рівноваги, й відповів спокійно:

— По-моєму, вчора ми обговорили з вами, капітане, цю проблему й додати мені нема чого.

— І ви твердите, що не виходили з видавництва?

— Звичайно.

— Так і запишемо.

— Певно, це ваш обов’язок.

— Мій обов’язок — встановити істину.

— Я вам співчуваю.

Хаблак розсердився, проте нічим не виказав цього. Запитав підкреслено ввічливо:

— І не підходили до білої “Волги”, яка чекала на вас під видавництвом?

Власюк задумався лише на дві—три секунди, однак відповів, не вагаючись:

— Ви щось плутаєте, капітане.

— Я прошу вас відповідати.

— Як же я міг підійти до якоїсь міфічної “Волги”, коли не виходив з приміщення?

— Ви твердите це?

— Так.

Хаблак занотував відповідь у протокол, скоса зиркаючи на Власюка. Сидить прямо й не відводить погляду, навіть посміхається іронічно, але ж точно — збрехав..

Підсунув протокол Власюкові.

— Прошу розписатися.

— Це все? — здивовано підвів брови той. — І для цього треба було викликати мене до міліції, замовляти перепустку?

— Так, саме для цього. — Хаблак нараз подумав, що цей вельветовий піжон нікуди від нього не дінеться. Посміхнувся Власюкові мало не приязно й мовив серйозно:

— Ми постараємося розшукати цю білу “Волгу” і тоді повернемось до нашої розмови.

— Шукайте, — знизав плечима Власюк, але Хаблак помітив, що хлопець якось напружився. — Шукайте, — повторив, — мене це не обходить.

— Як сказати… — Хаблак підписав перепустку, подав Власюкові. — Прошу, можете йти.

Дивився, як іде хлопець до дверей, як відчиняє їх — вже в дверях Власюк не витримав і озирнувся, Хаблак перехопив його погляд і зрозумів, що виграв цей зовсім маленький двобій: капітан міг дати голову на відсіч, що помітив в очах Власюка переляк.

Сидів і думав: як знайти білу “Волгу”? В місті не одна сотня таких машин, та й взагалі, якщо водій причетний до злочину, ніколи в житті не зізнається. А ти спробуй довести, що саме він стояв біля видавництва! Шофера ж ніхто не бачив.

Так уже й ніхто? Адже “Волга” простояла чверть години, і за цей час повз неї пройшов не один десяток людей. Правда, хто в наш час звертає увагу на машину? А може, хтось і звернув…

Хаблак подзвонив Зозулі.

— Усе починаємо спочатку, Федю, — мовив не зовсім оптимістично. — Ти опитав мешканців будинку, що поруч видавництва, давай, старий, займемося ще двома.

— Вони ж далеко, що з них побачиш? — упевнено заперечив лейтенант.

— Думати, Федю, треба, — лагідно, але не без іронії одповів Хаблак, — а якщо хтось з їхніх мешканців, повертаючись додому, проходив повз “Волгу? Та ще випадково запам’ятав номер?

— І з нетерпінням чекає нашого приходу, щоб назвати його…

— Так, з нетерпінням, — ствердив Хаблак. — А ми примушуємо людину чекати. Давай, Федю, бо наш персональний тролейбус уже стоїть на зупинці.

2

Хаблак повернувся додому після восьмої. Великий жовтий “Ікарус” зупинився навпроти їхнього дому, та капітан зробив коло й зазирнув до гастроному. У цей час потік покупців зменшувався. Хаблак купив півкілограма ковбаси й двісті грамів цукерок — Марина полюбляла солодке, правда, берегла фігуру й не дозволяла собі нічого зайвого, але капітан вважав, що в її нинішньому становищі можна трохи й порозкошувати.

Відчинив двері й почув високий голос дядька Тихона, Зрадів. Любив його — галасливого і, як вважала дядькова дружина, трохи безпутного: Тихін часто їздив по відрядженнях, вічно не бував удома, й вихованням двох дочок і всіма домашніми справами займалася тітка — дочок, правда, тепер виховувати було пізно, одна працювала на Дарницькому шовковому комбінаті, у відділі постачання якого займав якусь посаду дядько, а друга закінчувала десятирічку й цілком серйозно збиралася поступати до політехнічного інституту.

Дядько Тихін зустрів Хаблака в передпокої: огрядний, лисуватий і трохи розчервонілий. Обійняв і приязно поплескав по плечі.

— Ми з Мариною зачекалися тебе, — докорив. — Я вже й додому збираюся.

Від дядька несло горілкою, очі блищали — Марина, видно, почастувала його. У квартирі смачно пахло печеною картоплею та оселедцем, і Хаблакові нараз до смерті захотілося оселедця — з цибулею, оцтом і з гарячою розсипчастою картоплею. Та й від чарки б не відмовився. Цмокнув Марину в щічку, віддав кульочок з цукерками й занетерпеливився до ванної — швидше мити руки.

Дядько сам наполовину спорожнив чвертку “Екстри”, що знайшлася в Марини, але їм лишилося по чарці, Хаблак випив з задоволенням і наліг на картоплю — Марина вміла її пекти; чисто мила, натирала сіллю з олією і картоплю можна було не чистити, їсти так, із лушпинням.

Дядько підчепив шматочок принесеної Хаблаком ковбаси, пожував, потім витягнув з кишені якусь фотографію, поклав на стіл, покривши долонею.

— Оце привіз тобі, — повідомив мало не урочисто, — бо я Хаблак і ти Хаблак, а це фото мого діда, а твого, виходить, прадіда. Єдине фото залишилось, моїм вертихвісткам воно ні до чого, а тобі, як продовжувачеві роду, дарую.

Очі в дядька зволожилися, він подав фото, старовинне, на картоні — прадід стояв прямо, витягнувшись, немов йому наказали стояти струнко, дивився напружено й трохи злякано, і вуса в нього настовбурчилися.

Хаблак знав, що прадід його Ілля Лукич народився ще за кріпацтва, все життя прожив у Києві, столярував у різних хазяїв і закінчив робітником на фабриці імені Боженка. Помер він під час війни, доживши до вісімдесятирічного віку, на руках у дядька Тихона. Дядькові перед війною сповнилося п’ятнадцять, до армії його не взяли, у військове училище пішов Сергіїв батько Антін, а дядько Тихін лишився з дідом, матір’ю та сестрою — евакуюватися не пощастило.

Зараз Хаблакова бабуся разом з дочкою мешкала в Ростові. Сергій з дядьком двічі їздив до неї, запрошував до себе, але бабуся страх як боялася поїздів, не кажучи вже про літаки, й нікуди не виїздила з Ростова, на околиці якого мала невеличкий будиночок. Усе її життя обмежувалося городом і кількома фруктовими деревами, що росли на ділянці.

Хаблак урочисто прилаштував фото прадіда на почесному місці — на полицю стелажа з книжками, стояв і дивився на фото цього зовсім незнайомого чоловіка, який заклав колись основи їхнього роду Хаблаків, дивився на прадіда, а думав про батька, прадід не бус йому байдужий, однак не знав його зовсім, а батька пам’ятав, погано, але пам’ятав — як пестив його батько і як полюбляв він перекидатися по батьковій спині: либонь, батькові було боляче, повернувся з фронту весь зранений, хворів, а невдовзі й помер, але нічим і ніколи не виказував, що син робить йому боляче, певно, саме цей біль і приносив йому насолоду, від кого й терпіти, як не від сина?

Прадід чимось нагадував батька, такий же високий і тонкий, ледь помітна, зовсім батьківська, іронічна зморшка торкалася його вуст.

Портрет батька стояв поряд на стелажі, перед ним Сергій ставив завжди квітку, одну квіточку в маленькій вазочці. Взимку, коли не було квітів, ставив листочок чи гілочку — був переконаний, що батько знає про його синовню вірність, зрештою, може, й не був переконаний остаточно, але так легше жилося, і Сергій не поважав би сам себе, якби зрадив цій звичці.

Хаблак подумав трохи й поставив фото прадіда поруч із батьковим, з іншого боку вазочки. Батько схвалив би цей вияв синової вдячності — Сергієві навіть здалося, що тато посміхнувся підбадьорююче, його славетний батько, найбільший авторитет у всьому світі.

Дядько Тихін помітив цей племінників жест і розчулився, бо вилив у чарку останні краплини горілки, став поруч Сергія й мовив нараз зовсім чужим голосом, в якому бриніли сльози:

— За тебе, діду мій, і щоб ти простив мене…

Випив горілку одним ковтком, Сергій подивився на нього здивовано, й дядько раптом якось по-дитячому схлипнув, обтер очі тильним боком долоні, потім махнув рукою й потяг племінника на диван. І швидко, наче боявся, що його зупинять, не дадуть виговоритися, а може, щоб не зникла думка, не тенькнула, як струна, що обірвалася від необережного доторку, почав:

— Отак воно трапилося, Сергійку. Нікому не розповідав, тільки тобі, племінникові, і можеш засудити мене, навіть засудиш, та що вже поробиш, мушу розповісти й розповім. Бо ти крадіжками займаєшся, злодіїв ловиш, ну і я тобі про крадіжку… Воно, правда, не зовсім і крадіжка, ніхто не судить за це, крім мене самого. Але ти збагнеш. Ми з твоїм батьком знаєш як були — нерозлийвода, він старший на два роки й захищав мене завжди… Антін і розумний був, і хоробрий, вчився першим відмінником і в училище одразу екзамени здав. Жили ми з бабусею твоєю Федосією й прадідом — нехай земля йому буде пером — на Печерську коло базару, була така Велика Шиянівська вулиця, тепер вона зветься, здається, Копиленківською, й нові будинки на ній, а тоді стояли одноповерхові халупи, весь Печерськ за базаром був забудований такими — що хочеш, київська околиця, трохи далі навпроти нинішнього Суворовського училища вже городи починалися.

Селилася на Великій Шиянівській в основному злиднота, що й казати, і ми жили бідно, дід Ілля вже не працював, минуло йому сімдесят, одержував маленьку пенсію, а всю сім’ю тягла бабка твоя Федосія: працювала у Лаврі в лікарні нянькою, та й ще прати білизну брала. Сам розумієш, доход невеликий, не розженешся, і носили ми перелицьовані й до блиску стерті пальта, а на обід якщо борщ був з м’ясом, то вже свято, а більше каша, ледь заправлена шкварками, а то й просто олією.

Я тобі скажу, непогана ця їжа, пшоняна каша з олією, виросли ми на ній і, бачиш, людьми стали. Тепер моїм вертихвісткам на сніданок давай яйця й сосиски, і то не щодня, бо набридає, а ми тих сосисок, либонь, і не бачили. Якщо мати двічі на місяць у зарплату котлети зробить — радість, чесно кажу, радість, бо, знаєш, як пахне: нема смачніших котлет, підсмажених мамою на смальці!

Дядько Тихін знову витер очі тильним боком долоні, але зробив це автоматично, бо вже не були зволожені, а блищали лихоманково.

— Дід Ілля, — вів далі, — чим міг, допомагав матері. Був він майстром на всі руки: робив і лагодив табуретки, меблі, паяв і лудив відра — це тепер, коли у відрі дно проіржавіло, його на смітник, а тоді речами дорожили, відро так просто не купиш, та й копійки рахували, краще дно залудити чи навіть нове поставити, все одно дешевше.

Дід Ілля завжди робив усе, що просили, не вимагав платні, не відмовлявся, правда, коли й платили — хто скільки міг, двадцять копійок чи навіть десять, все ж у господарстві згодиться. Крім того, хотів зробити матері подарунок і збирав гроші на нього: дзеркальну шафу тої ж фабрики Боженка, на якій працював колись, була та дзеркальна шафа дуже модною, і мати мріяла про неї, бачив — стоїть зараз у Ростові в кімнаті ліворуч, тож купив її дід Ілля на складені від дрібних заробітків копійки.

Сергій одразу згадав оту шафу — стару, з потемнілим дзеркалом, таких тепер не знайдеш, хіба що на звалищі.

Хаблак мимоволі зиркнув на гарні меблі, дядько Тихін перехопив цей погляд, одразу зрозумів племінника, поплескав його по коліну.

— Дай боже, хлопче, гарно живеш, і щоб ніколи не звідав біди. Хоча, — кахикнув не дуже впевнено, — бідність і загартовує. Принаймні знаєш ціну кусня хліба, ми вже іноді не дивимось і на булку з маслом, а на чорний хліб з сіллю й поготів. А дід Ілля і цієї булки з маслом за життя не наївся досхочу. Збирав копійки, назбирає карбованця, загорне в папірець і до скриньки. Була в нього така скринька, невеличка, де зберігав свій скарб: інструменти, якісь старі журнали, парадні чоботи, бачиш, у них він і сфотографований, пошив ці чоботи ще до революції й доносив до війни не ремонтуючи. Може, набійки на підбори ставив, але й взував чоботи рідко, на свята чи куди в гості.

Складав, отже, дід до скриньки зароблені копійки, а я дивився й заздрив, дуже мені карбованець потрібний був на олов’яного пугача, який стріляв справжніми пробками, стріляв — і пахло сіркою: у хлопця з сусіднього будинку був такий, за ним ходила вся наша Велика Шиянівська, — боже мій, який розкішний був пістолет і як мені його хотілося!

Дядько Тихін побачив трохи іронічну посмішку на Марининому обличчі, затнувся й сказав ніяково:

— Звичайно, тепер це смішно, у тебе народиться син, Маринко, і ти накупиш йому гору іграшок, але ж усі вони не будуть варті того олов’яного пістолета, бо пам’ятатиму його все життя: з-за нього вчинив крадіжку.

Замикалася дідова скриня невеличким замком. Малий був я, та винахідливий шибеник: дістав десь цвях, зігнув, поколупався в замку й відімкнув скриню. Зверху в окремому відділенні праворуч лежали якісь дідові документи, туг же стояли акуратні стовпчики загорнутих у папірці мідяків і срібних монет — дідів жебрацький капітал.

Спочатку хотів схопити один стовпчик, карбованця б мені вистачило, але, розміркувавши, вирішив, що дід одразу помітить пропажу, стовпчиків стояло не так уже й багато, десять чи трохи більше. І тоді я відібрав з кожного стовпчика по десять копійок, наївно вирішивши, що дід, звичайно, ніколи не подумає на мене, гадатиме, що прорахувався — старий вже, міг і справді прорахуватися.

Наступного дня олов’яний пугач був мій, я стріляв з нього сірчаними пробками, і дворові хлопці поштиво ходили за мною. Декотрі з нахабніших просили дати вистрілити, це була межа бажань і мало не нездійсненна мрія, бо кожна пробка коштувала гроші, кілька копійок, але де їх візьмеш?

Хлопці пішли шукати пляшки, в декого зберігалися в загашнику, одна пляшка — три постріли, але я давав стріляти лише двічі, мусив же мати якусь вигоду від власної зброї!

Назбиравши дріб’язком карбованців десять — п’ятнадцять, дід ходив міняти їх на паперові гроші. Я з острахом чекав цієї події: варто дідові поскаржитися матері — й була б біда. Мати мала важку руку, не спускала нам нічого, й навіть за дрібні провини ми часто одержували паска. Непогане навчання, мушу сказати, тепер воно не в пошані, але іноді ой як потрібне, запам’ятай, Сергію, й не думай, що твій старий дядько верзе дурниці. Чи не так?

Хаблак не відповів, хоча подумав, що багатьом із тих, з ким він має справу, свого часу, на жаль, не давали березової каші і, либонь, добре, що дядькова перша й така наївна крадіжка не переросла в серйозніші.

А дядько й не чекав Сергієвої відповіді. Мусив виговоритися, щось, певно, мучило його, бо вчепився в коліна пальцями так, що суглоби побілішали, пригнувся, трохи похитався, як заведена лялька, й вів далі:

— Я бачив, коли дід діставав свої гроші із скриньки. Він пішов до магазину, а я подався на сусіднє подвір’я — була неділя, мати збиралася смажити свої знамениті котлети, та навіть вони не могли втримати мене — ляк перед розплатою переміг. Чесно кажучи, це тепер я так думаю, а тоді більше мучила невідомість, краще б мати одразу відшмагала мене, либонь, стало б легше — вже не було втіхи від того пугача, заховав його в сараї у дрова, й хлопці даремно приходили з пробками.

Дід повернувся скоро. Я спостерігав з-за паркану, як він прошкував протилежним боком вулиці. Гадав, що буде розгніваний чи принаймні знервований, проте дід ішов повільно, підставивши обличчя сонцю й посміхався якщо не радісно, то якось світло: видно, теплий день тішив його, а на деревах цвірінькали горобці й навіть якась птаха голосно, на всю вулицю співала свою нескінченну пісню.

“Ну от, — з задоволенням подумав я, — все гаразд: дід вирішив, що прорахувався, а якщо так, чого мені хвилюватися?”

Тим більше, що мати вже, певно, почала смажити котлети, на якусь мить я навіть відчув їхній божественний запах і, забувши про все, побіг додому.

Дід майстрував табуретку. Він подивився на мене лагідно, ще й погладив по голівці, і гарний настрій повернувся до мене. Захотілося бігати, співати, я любив свого діда як ніколи, запропонував допомогти, та він відмовився. Тоді я й справді заспівав, голос у мене не такий, як у твого батька, і слуху не мав, але, здається, співав я тоді єдиний раз у житті чудово. Мати насипала борщу, а котлети шкварчали на сковорідці: що ще потрібно для справжнього щастя?

Потім я ще двічі чи тричі лазив до дідової скриньки і жодного разу він ані слова не сказав мені, хоча, звичайно, догадувався про все. Кілька разів я перехоплював його докірливі погляди, однак гадав: перебільшую, просто дід по своїй старечій наївності й досі вважає, що прораховується.

Розумієш, який був у нас із Антоном дід, твій прадід Ілля, яку золоту душу мав і яке справді янгольське серце!

А потім мене спіймав на гарячому Антін. Мені здавалося, що він пішов кудись разом із дідом, та Антін несподівано повернувся, зазирнув у вікно й побачив, що я сиджу біля відчиненої скриньки. Перестрибнув до кімнати, підійшов, нічого не кажучи, побачив мої сповнені жаху очі й тільки мовив:

“Замкни, і щоб ніколи… Бо голову відірву!”

Я знав, що жарти з Антоном погані, та й був він для мене найбільшим авторитетом — намагався й не дивитись на дідову скриню.

Це трапилося за рік до війни. Влітку сорок першого Антін закінчив школу, поступив до військового училища; почалася війна, й ми його більше не побачили. Прийшли гітлерівці — люди голодували, голодували й ми — ще дужче за інших, бо ті, хто мав якісь речі, ходили по навколишніх селах і міняли їх на харчі.

А що було в нас?

Якось пішов я з матір’ю пішки до Бородянки. Мати вирішила обміняти найкоштовніші наші речі, свою білу вовняну хустку та ватяну ковдру. Нам пофортунило: виміняли ми за них півмітка картоплі та шмат сала. Коли б ти побачив, якими очима дивився дід Ілля на картоплю й сало! Він був зовсім старий, потребував хоч якогось харчу, згасав на очах, а я зовсім не звертав на те уваги.

Ми з матір’ю порахували картоплини й вирішили розтягнути наші припаси хоча б на місяць. Десяток картоплин на день — це на чотирьох: мені, матері, сестрі й дідові Іллі. До смішного мало, голод мучив нас щоденно, щохвилинно, та й зима видалася суворою; мати з сестрою зібрали рештки речей і знову подалися на села, у нас з дідом лишилося три десятки картоплин, ми мусили перебитися ними принаймні з тиждень. Кошик з тими злощасними картоплинами стояв біля пічки, весь час притягуючи наші голодні погляди. Вранці на залишках гасу я розпалив примус, поставив варитися кілька картоплин. Дід уже рідко коли підводився з ліжка, дров не було, в кімнаті холодно — він лежав, накритий “кимсь лахміттям. Я вирішив розібрати стінку нашого сарая, — дошки там були гнилі, — взяв сокиру й подався надвір. Скоро замерз, повернувся до хати, відчинив двері й побачив, що дід їсть напівсиру картоплю. Отак кусає і жує — наш недоторканий запас.

Він злякався, побачивши мене, й впустив на підлогу надкушену картоплину.

А я стояв, дивився, і не було в мені жалю, а тільки гнів і презирство. І я щось сказав дідові, видно, дуже різке, бо він повернувся й почвалав до ліжка. Сів, і руки в нього трусилися. Так він нічого й не відповів мені, тільки глянув, і я досі пам’ятаю ті докірливі очі. Пам’ятаю й не можу простити собі, бо дід Ілля через кілька днів помер. Помер, так і не сказавши мені нічого.

Дядько Тихін шморгнув носом, Сергій подумав, що він зараз заплаче, та дядько тільки махнув рукою й додав:

— Ніколи не прощу собі…

Він підвівся, підійшов до стелажа й довго вглядався в дідів портрет.

— Ну, добре, пішов я… — мовив нарешті й попрошкував до дверей не озираючись. Так і вийшов, не попрощавшись, а Сергій з Мариною сиділи й мовчали, нарешті Марина прибрала зі столу вистиглу вже картоплю, понесла на кухню, і Хаблак дивився їй вслід вдячними очима.

Сидів і уявляв, які пристрасті сповнювали його прадіда, коли той нарешті не витримав і потягнувся за напівсирою картоплиною. Людина добра й лагідна, яка прожила чесно й нікого не кривдила, — і чому це так трапляється, що таким людям випадає часто важке життя, а різним пройдисвітам… Ну, хоча б тим, що вкрали скіфську чашу!

Певно, сподіваються на безкарність…

А дзуськи, він знайде їх, хоч доведеться перевернути пів-Києва.

Чомусь ця думка заспокоїла Хаблака, він поміняв квітку у вазочці між портретами батька й прадіда і пішов спати.

Вранці Хаблак одразу подався до видавництва. Зозуля мусив заїхати в управління, зазирнути до експертів І наздогнати капітана.

Хаблак зайшов до Данька — той мав окремий кабінет, і капітан вирішив скористатися з цього й розпитати художника про Власюка. Капітан вмостився на стільці, вільно простягнувши свої довгі ноги, Данько закурив, зі смаком пустив дим у стелю, трохи подумав і сказав:

— Спробую бути об’єктивним, хоч, чесно кажучи, не подобається мені Власюк. Не подобається і все, а особливих фактів не маю. Скритний якийсь і піжон, знаєте, звик дивитися на людей гордовито. Розумієте, — пояснив, — у нього вийшла книжечка, звичайна перша книжечка, ну похвалили, але ж для чого носа дерти?

— А оповідання справді гарні?

— Я в літературі не дуже-то, — відверто зізнався Данько, — а кажуть різне.

— Це вже добре, коли різне.

— Батько в нього якесь цабе в Міністерстві торгівлі, — вів далі Данько. — Я б не афішував цього, а він, бачите, які костюми носить.

Хаблак згадав жовту Власюкову шкірянку й на знак згоди нахилив голову.

— Людина, яка звикла все мати без особливих труднощів? — запитав.

Данько заперечливо похитав головою.

— Не зовсім. Власюк один з наших найкращих редакторів, на нього нема скарг, і автори полюбляють працювати з ним. Кажуть, вимогливий, але справедливий. Трохи самовпевнений.

— Це не так уже й погано.

— Звичайно.

— Відлюдкуватий?

— Неговіркий. Знає собі ціну й не базікало.

— Те, що не базікало, мені вже відомо, — засміявся Хаблак.

— Вважаєте, що Власюк причетний до крадіжки?

— Нічого я не вважаю, ми збираємо факти і тільки на основі фактів зможемо звинувачувати.

— А чим вам не факт: він єдиний виходив з кабінету, коли згасло світло.

— Але ж Власюк твердить, що вийшов, коли Хоролевський ще показував фільм.

— Він вам нарозказує… Ніхто не бачив цього.

— Бо всі дивилися на протилежну стіну з екраном. Міг Власюк вийти непомітно?

— Міг, — несподівано швидко погодився Данько. — А що це за історія з білою “Волгою”?

— Звідки знаєте?

— Так ваш лейтенант розпитував… Чи не бачили її раніше під видавництвом? Може, підвозила Власюка?

— Справді, цікаво було б дізнатися.

— А ви побалакайте з дівчатами у техредакції. У них вікна на двір виходять, і дівчатка все бачать і знають.

— Угу, — погодився Хаблак, — розпитаю. А з ким Власюк товаришує у видавництві?

— Я ж казав, трохи відлюдкуватий… Піжон піжоном, але з дівчатами не водиться, чого нема, того нема. А у видавництві тільки з Ситником близький. Вони в одній редакції, Ситник і Власюк, чому зійшлися — не знаю, Олег випити любить і дівчат не пропускає, повна протилежність Власюкові. Легкий хлопець, знаєте, бувають такі… — Данько не договорив, бо до кімнати зазирнув білявий молодик у спортивній куртці. Зупинився в дверях, побачивши Хаблака. Капітанові здалося, що навіть трохи розгубився.

— Дай закурити, Петю, — попросив.

Данько витягнув із шухляди пачку сигарет, кинув через усю кімнату. Хлопець простягнув довгу руку з великою долонею, сигаретна пачка буцім прилипла до неї. Витягнув зубами сигарету.

— Тримай! — кинув пачку так, що вона закрутилася в повітрі й акуратно лягла на стіл навпроти Данька.

Хлопець вийшов, і Данько пояснив:

— Про вовка помовка, це Ситник.

Хаблак згадав, як спритно кинув молодик сигаретну пачку, й нараз затривожився.

— Ситник був на зустрічі з Хоролевським? — запитав так, для годиться, бо одразу згадав, що той білявий юнак згідно схеми, яка лежала в нього в кишені, сидів у кріслі за три кроки від столу із скіфською чашею.

— Звичайно, був.

— Спортсмен?

— Грав у баскетбол за “Спартак”. — Видно, Данько прочитав щось у каштанових очах, бо запитав: —Він?

— Ну, знаєте, якщо підозрювати всіх…

— Всіх не всіх, але когось же треба. Можете допитати мене.

— Спасибі за пораду, якщо виникне потреба, обов’язково скористаюся з неї. До речі, ви сиділи тоді поруч Ситника, так?

— Абсолютно точно.

— Коли згасло світло, Ситник не підводився?

Данько трохи подумав.

— Усе може бути, — одповів. — Знаєте, як буває, коли раптово згасне світло? Спочатку розгубленість, потім жарти…

— Ситник якось реагував на цю подію?

— Здається, ні… Ні, — ствердив упевнено.

— Він курить, отже, мав сірники…

— У нього запальничка. Американська, “Ронсон”, і Олег дуже пишається нею. Потім запалив її.

— Після вас?

— Так.

— Міг же й відразу витягнути запальничку…

— Міг.

— І не витягнув?

— Але ж це ні про що не говорить!

— Ні про що, — погодився Хаблак. — Ви казали, що Ситник любить випити й погуляти з дівчатами?

— Не від того.

— Одружений?

— Ні. Знімає приватну квартиру. Після університету мав кудись їхати, але відкрутився.

— З квартирою йому не світить?

— Важко сказати: гадаю, не дуже.

— З точки зору заступника голови місцевкому?

— Принаймні найближчим часом.

Хаблак підвівся.

— Зазирну до техредакторів, — мовив.

— Не обпечіться, дівчата в нас там!..

— Я вже стара й хвора людина…

— Дівчата ще мусять вас любити, — не повірив Данько.

У коридорі Хаблака перестріла директорова секретарка.

— До телефону, — покликала.

Дзвонив Зозуля. Повідомив, що на обпаленому штепселі, знайденому на клумбі, виявлені відбитки пальців завгоспа Крота.

— Я так і знав, — відповів Хаблак задоволено.

— Якщо навіть ти не сумніваєшся, треба…

— Не гарячкуй, бо можемо таких дров нарубати!

— Можемо, — погодився Зозуля, — проте мені чомусь не подобається цей Кріт. Якщо хочеш, інтуїтивно.

— Мені також. Приїжджай і займайся “Волгою”.

— Знову обходити будинки? Здається, ми вже скінчили…

— У восьми квартирах нікого не застали.

— Вони й зараз на роботі.

— Перевір.

— Добре.

— Знайдеш мене у видавництві.

— Знайду.

Данько не перебільшував, рекламуючи дівчат з техвідділу. У великій кімнаті стояло п’ять столів, один — порожній, на почесному місці біля вікна сидів літній чоловік — завідуючий відділом, за трьома столами — красуні одна краща одної, молоді дівчата, котрі як за командою цікаво обернулися до Хаблака.

Капітан представився. Одна з дівчат, зблиснувши голими коліньми — Хаблак подумав, що спідницю їй можна було б і подовжити, — поставила посеред кімнати стілець. Запропонувавши сісти, перегнулася через стіл, спершись на нього ліктями, й безцеремонно втупилася в капітана.

Хаблакові зробилося трохи ніяково, тим більше, що дві інші техредакторки одверто захихотіли, капітан засовався на стільці, либонь, цю його напруженість помітив завідуючий відділом, бо відклав великий темно-червоний гранат, з якого непоспішливо висмоктував сік, і мовив, з осудом похитавши головою:

— Таке трапилось — і в нашому видавництві! Ви до нас, звичайно, у справі, капітане?

— Як цікаво! — вигукнула чорнявка, що так і не відводила очей від Хаблака. — І ви шукаєте злодія?

— Шукаю.

— І скоро знайдете?

— Сподіваюсь.

— Ми ніяк не можемо повірити, що хтось з наших…

— Досить, Зою, — обірвала її дівчина, що сиділа збоку від Хаблака. — У людини справи, а ти про дурниці.

— Це я про дурниці? Не розумієш, то помовч! А у вас, капітане, пістолет є? — запитала раптом.

Хаблак засміявся й поплескав себе по порожніх кишенях.

— Як бачите, не ношу.

Дівчина смішно випнула губи.

— А якщо затримувати злочинця? Він же не захоче, щоб його заарештовували, правда?

— Надивилися фільмів! — пробуркотів заввідділом і знову взявся за гранат. Він висмоктував його з таким апетитом, а гранат був такий великий, свіжий і червоний, що в Хаблака рот сповнився слиною, він проковтнув її і несхвально зиркнув на завідуючого. Але той відповів такою доброзичливою посмішкою, що неприязнь Хаблака вмить зникла: цей чоловік буквально випромінював добросердя, либонь, дівчата користувалися з цього й не дуже слухалися свого начальства, бо не звернули на його репліку жодної уваги. Чорнявка навіть осудливо махнула рукою — для чого, мовляв, втручатися не в свої справи — і запитала:

— Ви не чули, кажуть, цей бідний археолог захворів? Не дивно: так перенервуватися з цією чашею!

Хаблак згадав кремезну фігуру Хоролевського, його великі мозолясті руки й заспокоїв:

— Нічого з ним не станеться.

— Роззява! — одірвався од граната завідуючий.

Капітан схвально кивнув: так, елементи нехлюйства в поведінці Хоролевського таки були.

— Тепер до вас запитання, товариші. — Хаблак перевів розмову в ділове русло: — Чи не бачив хтось з вас випадково звідси, — підійшов до вікна, — білу “Волгу”? Он там, поблизу бузкових кущів?

— Ні, — відповіла чорнявка впевнено, та її сусідка, дівчина з високою кучмою каштанового волосся, мигдалевидними японськими очима, нараз підвелася, визирнула надвір і запитала:

— Біля рогу будинку?

— Он там, — вказав капітан пальцем на асфальтовану доріжку за сальвіями, — чи, може, трохи ближче.

— Бачила, — ствердила дівчина. — Біла “Волга”. Двадцять четверта. На тому тижні, а востаннє — зовсім недавно.

Хаблак подивився на неї з надією.

— Номер запам’ятали?

Дівчина знизала плечима:

— Для чого мені?

— Буває, що ненароком…

— Сімка… — дівчина потерла скроні й ствердила: — Так, сімка, номер починається з сімки, а далі не знаю. Сімка для мене щаслива цифра, я й помітила її.

— А хтось з видавничих працівників підходив до “Волги”?

— Так наша ж машина тут не стоїть. З того боку, на вулиці.

— Але ж біла “Волга” приїжджала за кимось… — втрутився завідуючий.

— Може, приїздив хтось з авторів, — заперечила дівчина.

— Так, — кивнув Хаблак, — то, виходить, не бачили?

— Ні.

— Шкода.

Хаблак попрямував до директорського кабінету. Знач, що Миколу Семеновича викликали до начальства, й вирішив скористатися його телефоном. Подзвонив Каштанову, доповів про хід розслідування й попросив доручити автоінспекції скласти список білих “Волг”, номерний знак яких починався з сімки.

Вийшов до приймальні. Секретарка обернулася до нього від друкарської машинки, капітан заспокійливо посміхнувся їй, і дівчина знову заглибилася в папери. Хаблак роздивився довкола — звичайна приймальня не дуже великої установи. Навпроти директорових — двері до кабінету, головного редактора, шафа, стіл секретарки, столик з друкарською машинкою, кілька стільців. У кутку м’який фотель. Хаблак довго дивився на нього, потім сів, поклавши руки на бильця. Двері директорового кабінету були розчинені — метрів за п’ять — шість від них по прямій стояв стіл, на якому позавчора Хоролевський розкладав свої знахідки.

Хаблак повільно вернувся до кабінету, обігнув приставний столик, узяв попільничку з грубого скла. Хотів кинути на фотель, та до приймальної зайшли головний редактор і завідуючий техвідділом.

Головний здивовано зиркнув на капітана, а завідуючий злякано відсахнувся, буцім Хаблак і справді мав намір кинути в них важку попільницю.

Капітан опустив її на стіл, посміхнувся ніяково.

— Ми з Аркадієм Семеновичем завадили вам? — запитав не без іронії головний. Був він маленький на зріст, лисуватий і взагалі якийсь тендітний, але тримався суворо, випинав груди й ходив з піднятою головою, як ходять переважно високі й стрункі люди. — Може, треба допомогти?

— Ні, дякую. А втім… Відійдіть, будь ласка, від дверей.

Коли відійшли, капітан кинув попільничку. Кинув так, як кидав Ситник сигаретну пачку — легким і елегантним рухом. Попільничка впала на м’яке сидіння фотеля, і Хаблак засміявся.

Головний зазирнув до кабінету.

— Ось так? — запитав. — Не може бути!.. У темряві?

Хаблак вийшов до приймальні, взяв попільницю.

— Темрява не завадить, коли в людини тверда тренована рука. Як ви вважаєте?

Головний невизначено знизав плечима.

— Можливо… Але кого конкретно ви маєте на увазі?

Хаблак відповів ухильно:

— Подивимось.

— Скоріше б, — пожував губами головний. — А то якось незручно. Усім…

— Так, усім, — ствердив Аркадій Семенович.

— Ну, вам то що! Ні вас, ні ваших дівчат на тому вечорі не було.

— Облиште, Василю Йосиповичу, всім ніяково. Наче ми в безповітряному просторі. В одному колективі живемо.

Зрештою, це було правильно, і головний не став заперечувати.

— Наша допомога потрібна? — запитав.

Хаблак похитав головою, і Василь Йосипович, пропустивши вперед завідуючого техвідділом, попрямував до свого кабінету.

Хаблак подивився на годинник. Скоро мусив приїхати Зозуля, і капітан вирішив перехопити його на тролейбусній зупинці. Лейтенант справді не забарився. Хаблак розповів про повідомлення техредакторки, яка запам’ятала сімку на номері, і про експеримент із скляною попільницею.

Зозуля, як завжди, висловився одразу й категорично:

— Кажеш, Ситник з Власюком товаришують? Чудово. Ситник викидає в темряві чашу на крісло, Власюк хапає її, поспішає до білої “Волги”, передає шоферові, а сам повертається. Правда, не розрахував час і трохи припізнився: з’являється, коли світло вже горить, — і його помічають. А так — усе тишком-нишком, і ніяких проблем.

— Що ж, — погодився Хаблак, — тепер нам слід знайти останню ланку: волгаря.

— Якщо дівчина не помилилась, це не так уже й важко.

— Каже, запам’ятала точно.

— До автоінспекції?

— Куди ж іще?

До кінця дня Хаблак із Зозулею встановили, що білих “Волг”, номери яких починалися з сімки, дивовижно мало: всього одинадцять. Вісім з них відпадали одразу — державні машини й того вечора стояли в гаражах.

Лишилося три — одна державна й дві приватні. Перша належала будівельному тресту, увечері позавчора шофер відвозив директора до санаторію в Пущу-Водицю, звільнився пів на сьому й близько восьмої міг стояти під видавництвом, бо повернувся до гаража на початку десятої. Приватні ж машини могли бути де завгодно, й Хаблак мусив познайомитися з їхніми власниками.

Зозуля поїхав до шофера з будтресту — той був вихідний і мав оселю в чорта на болоті, десь у Боярці, а Хаблак сів у тролейбус, що йшов на Нивки: на вулиці Щербакова мешкав перший власник білої “Волги” — Гаврило Спиридонович Іванов, — колишній спортсмен, а нині директор промтоварної бази. Другого власника — Бориса Корнійовича Брянського — Хаблак вирішив потурбувати лише в крайньому випадку, бо навряд чи сам Борис Корнійович спілкувався б з Власюком — видний вчений, академік, директор інституту…

Гаврило Спиридонович Іванов вийшов до Хаблака у темно-синьому легкому спортивному костюмі — середнього росту, широкий у плечах; ще підтягнутий, хоч і мав ледь помітне черевце. Дізнавшись, з ким має справу, не здивувався й не затривожився, пропустив капітана до квартири й запропонував-крісло у вітальні, звичайному, не дуже великому покої стандартної трикімнатної квартири, де півстелажа займали різні кубки та інші спортивні трофеї, завойовані колись господарем.

Хаблак, перед тим як сісти, помилувався численними медалями й вимпелами — певно, це було приємно господареві: стояв поруч і не квапив капітана. До кімнати зазирнула повновида жінка. Гаврило Спиридонович лише зиркнув на неї, і жінка зникла, видно, тут беззаперечно слухалися господаря.

Нарешті Хаблак одірвався од кубків і влаштувався в кріслі. Іванов поклав поруч сигарети й запальничку, капітан заперечливо похитав головою й запитав:

— Маєте білу “Волгу”, номерний знак КИЛ 75–71?

— Звичайно, це мій автомобіль. — Гаврило Спиридонович сів навпроти на диван. Не запитав, чому міліція цікавиться його машиною, і Хаблак пояснив:

— Зараз ми розслідуємо одну справу й вимушені уточнити, де ви перебували позавчора о восьмій вечора. Точніше, не ви, а ваша “Волга”.

— Машина може бути тільки зі мною або в гаражі, — одповів Іванов. — Я нікому не доручаю її. А позавчора ми з дружиною в цей час їздили в гості до наших друзів. Якщо хочете, можу назвати їх прізвище й дати адресу.

Хаблак витягнув записник: мусив установити алібі Іванова й тут було не до сентиментів. Занотувавши дані знайомих Гаврила Спиридоновича, уточнив:

— А машина?

— Стояла в гаражі. Дуже легко встановити. У сторожа є журнал реєстрації заїздів і виїздів. Кооператив будівельників.

Капітан відкланявся. Він не мав сумнівів у тому, що Іванов казав правду. І все ж заїхав до гаражного кооперативу й уточнив, що машина Гаврила Спиридоновича позавчора ввечері справді стояла в своєму боксі. До знайомих Іванова вже не поїхав, розсудивши, що в крайньому разі, якщо знадобиться, це можна зробити й пізніше.

До дому академіка Брянського Хаблак дістався близько дев’ятої вечора — час, коли господар, певно, ще не відпочивав. Піднявся ліфтом на сьомий поверх і подзвонив до квартири, двері якої були оббиті чорним лискучим дерматином. Ніхто не відчинив, мусив подзвонити ще раз, нарешті почув легкі кроки, й жіночий голос запитав:

— Хто?

Хаблак назвався, жінка, очевидно, подумала, чи варто впускати, але по паузі все ж відчинила. Виявилося — зовсім ще молода й вродлива, білявка, певно, фарбована, волосся до плечей, у білому светрі й джинсах, така собі спортивна дівчина, яка турбується про свою статуру.

— Вам тата? — запитала. — Він працює.

— Ще не повернувся з інституту?

— Тато завжди працює, — посміхнулася. — Якщо у вас справді невідкладна справа…

— Так, і я не насмілився б у цей час завітати до Бориса Корнійовича…

— Добре, зараз покличу.

Дівчина пішла довгим коридором, похитуючи стегнами: джинси справді личили їй.

Академік вийшов до Хаблака мало не одразу. Був у костюмі, й краватка стягувала модний, у смужку, комір сорочки — зовсім не домашній одяг, як у Гаврила Спиридоновича. А може, просто збирався кудись, зрештою, це не обходило Хаблака, капітан представився й попросив приділити йому кілька хвилин — мовляв, справа невідкладна й стосується “Волги”, яка належить академікові.

Хаблакові здалося, що, почувши про автомобіль, Борис Корнійович зітхнув полегшено, правда, могло й видатися, бо академік провів долонею по йоржику сивого, акуратно підстриженого волосся й мовив сухо:

— Тоді прошу з Ларисою. Я зайнятий, дуже зайнятий, машиною займається дочка, вона й відповість на всі запитання. — Певно, він не терпів ніяких заперечень, бо кивнув ледь помітно й зник у дверях, немов його й не було.

Хаблак знизав плечима й повернувся до дівчини, яка вмостилася в низькому шкіряному фотелі.

— Ну, знаєте… — почав, але дівчина застережливо підвела руку.

— Він і справді смертельно зайнятий, — одповіла лагідно, — і має рацію: на всі запитання, пов’язані з машиною, можу відповісти тільки я. Батько не користується нею, у нього службова, а нашу “Волгу” ганяю я.

“Ну що ж, — подумав Хаблак, — певно, й тут осічка”.

Капітан присів до столу й почав сухим протокольним тоном, немов підкреслюючи цим суто офіційний характер свого візиту:

— Вам належить “Волга”, номерний знак КИЗ 74–16?

— Авжеж, татові.

— І ви їздите на ній?

— Зрідка разом з татом.

— Позавчора близько восьмої години вечора ваша машина стояла під видавництвом “Кристал”?

Дівчина подивилася здивовано.

— Звідки ви знаєте? — запитала. — І для чого це вам?

— Я прошу відповісти.

— Так, наша.

— Ви були за кермом?

— Звичайно.

— Кого чекали?

— Я зобов’язана відповідати?

— Ми розслідуємо злочин, Ларисо Борисівно, і я мушу наполягати на цьому.

— Але яке я маю відношення до злочину? Чистої води безглуздя!

— Можливо. То кого ж ви чекали?

— Бачите, в мене було призначено зустріч. У видавництві працює знайомий, і ми домовились…

— Прізвище знайомого?

— Власюк… Андрій Віталійович Власюк.

— Ділова зустріч?

— Ну, якщо можна назвати діловою зустріч двох людей небайдужих одне до одного…

— Власюк виходив до вас?

— Звичайно. Він вийшов, ми перемовились буквально кількома словами, у них був якийсь вечір, і я поїхала сама.

— Андрій Віталійович нічого не передавав вам?

— Ні. Але скажіть, що трапилося і чому всі ці запитання? Що з Андрієм?

— Терпіння, Ларисо Борисівно. Ви можете пояснити, чому Власюк категорично заперечує, що бачився з вами того вечора? Що вибігав з видавництва до вас?

Дівчина підвелася, пройшлася кімнатою, склавши руки на грудях. Видно, розмірковувала, і Хаблак сидів мовчки, не кваплячи її. Нарешті зупинилася за крок, опустила руки й мовила жалібно:

— Дурний він, мій хлопець, зовсім дурний, любить мене й тому мовчить!

— Як так? — здивувався капітан.

— Добре, я розповім усе. Ми кохаємось, я одружена і пішла від чоловіка заради Андрія. Бачите, живу в батька, ми з першим чоловіком розлучаємось і поберемось з Андрієм. Але я просила його до часу нікому не казати про мене, і він додержав слова.

— Ну й ну, — скрушно покрутив головою Хаблак, — а я його попередив офіційно…

— Про відповідальність?

— Звичайно.

— Слово, дане мені, переважило, — констатувала Лариса не без задоволення. Хаблак уважно подивився на неї й подумав, що, можливо, Власюк мав рацію: заради такої дівчини можна підставити й власну голову.

Але ж цей клятий хлопчисько міг повести слідство хибним шляхом, он скільки вже витратили часу на пошуки “Волги”!

— Вам доведеться підтвердити все, що ви повідомили, в письмовій формі, — мовив чемно.

— З великою приємністю. Зараз?

— Так.

Поки дівчина викладала свої свідчення, Хаблак обміркував ситуацію. Певно, Власюк не причетний до крадіжки скіфської чаші, і вся історія, пов’язана з ним, викликана прикрим непорозумінням. Але кому ж викинув чашу Ситник?

А якщо ні? Якщо не Ситник?

Припустимо, що все ж Ситник. Хто тоді забрав чашу з крісла?

Завгосп?

Міг Ситник домовитися з Кротом? Звичайно, міг. Йому було відомо про зустріч з Хоролевським за кілька днів, він знав, що археолог показуватиме свої унікальні знахідки. Трохи фантазії, і план крадіжки розроблений.

Хаблак уявив, як завгосп у своїх домашніх туфлях на товстих повстяних підошвах нечутно сковзає видавничим коридором, замикає заздалегідь виготовленим “жуком” електромережу, ще кілька кроків — хапає з крісла скіфську чашу…

А далі?

Мусив заховати її десь у видавництві, однак там одразу ж було зроблено обшук, оперативники оглянули й комору Крота і нічого не знайшли. Зрештою, вікно з кімнати завгоспа виходило на двір, і він міг викинути чашу третьому спільникові.

Звичайно, міг!

Лариса закінчила писати, Хаблак акуратно склав її свідчення й поїхав додому.

3

Каштанов ходив по кабінету, задерикувато виставивши борідку. Хаблак сидів біля столу, а Зозуля примостився на одному із стільців, що стояли попід стіною.

Капітан розповідав про хід розслідування, Каштанов хмурився — нічого втішного, а йому доповідати начальству. Правда, можна було б уже й звикнути до таких ситуацій, рідко коли одразу брали злодіїв за комір, вони теж не з Лика шиті, злодії — особливо досвідчені. Звичайно, у видавництві працював не професіонал, і це, як не парадоксально, ускладнювало розшук. “Почерк” професіоналів міліції відомий, і карний розшук одразу б вийшов на когось із них. Ні, ніхто з професіоналів не міг дізнатися про вечір Хоролевського, та й звідки в них знання з археології? Крім того, нікого із сторонніх у видавництві не було.

Хтось із дев’ятнадцяти…

Каштанов зупинився проти Хаблака.

— Маєш рацію, Сергію, — сказав, — до Ситника слід придивитися. Порозмовляй з ним сьогодні, а за завгоспом постежимо. Через нього або через Ситника мусимо вийти на третього. Без третього вони не обійшлися, якщо це справді вони…

— Товаришу полковник, — підвівся зі стільця Зозуля, — я вважаю, що підозру з Власюка знімати не можна. Міг винести чашу з видавництва? Міг. І передати комусь, тій же академіковій дочці.

Каштанов поморщився.

— Навряд. Тоді вони з Власюком розробили б непробивну версію. Для чого Ларисі Стругацькій, так, здається, її прізвище по чоловіку, одразу признаватися, що приїжджала до видавництва, якщо, звичайно, чаша на їхній совісті? До речі, капітане, побалакайте з Власюком. Тепер з нього табу, так би мовити, зняте, може, бачив щось і допоможе нам. — Обернувся до Зозулі. — Сідайте. Все може бути. Життя, знаєте, які несподіванки підносить!.. Я не здивуюсь, коли виявитесь провидцем. А поки займіться завгоспом. Побалакайте з сусідами, знайомими. Скільки цей Кріт працює у видавництві? П’ятнадцять років? Чимало і, бачите, нічого поганого за ним не ведеться.

— Тиха вода греблі рве, — заперечив Хаблак.

— Рве, — погодився Каштанов, — тому й попитай про Крота у видавництві. Зозуля за місцем проживання, а ти у співробітників. Дивись, якусь нитку й витягнете.

Либонь, до Хаблака звикли у видавництві, тому вже не поглядали так зацікавлено, як учора чи позавчора. Люди до всього звикають, навіть до інспекторів карного розшуку, зрештою, це влаштовувало капітана, і, побачивши Власюка, він без церемоній затягнув його до кімнати.

— Привіт від Лари, — мовив прямо, — я вчора ввечері познайомився з нею, і вона розповіла мені чимало цікавого.

Власюк утупився в Хаблака, як у божевільного.

— Що ви маєте на увазі? — запитав нарешті розгублено.

— А те, шановний Андрію Віталійовичу, що вчора мав честь побувати на квартирі академіка Брянського й побалакати з його дочкою Ларисою.

— Як? Як ви дізналися?..

— Дуже просто. Вона приїжджала того злощасного вечора до видавництва на білій “Волзі”, й даремно ви не сказали нам правди.

— Але ж я… Я просто не мав права!

— І про це знаємо. Ви, товаришу Власюк, зобов’язалися казати лише правду, ми маємо відповідний документ, і вам…

— Доведеться відповідати? Я готовий до цього. Подасте до суду?

— Це вже вирішить начальство.

— Мені байдуже.

— Не гоношіться, Андрію Віталійовичу. До речі, вітаю вас, Лариса — симпатична жінка.

Власюк зиркнув спідлоба.

— Мені б не хотілося обговорювати… — почав неприязно. — Все, що стосується наших взаємин…

— Звичайно, — швидко погодився Хаблак, — це було б нетактовно і зовсім не входить у мої обов’язки. Однак я розслідую кримінальну справу й сподіваюсь, що тепер ви зможете відповісти на всі мої запитання. Прямо й відверто.

— Запитуйте.

— Ви вийшли з кабінету директора за кілька секунд до того, як згасло світло?

— Так. Тільки встиг переступити поріг з приймальні до коридора.

— Нікого не побачили там? Може, почули щось?

— Ні.

— Але ж, коли вставляють “жука” в розетку, бахкає.

— Не почув. Я дуже поспішав, а коли всі думки спрямовані на інше, нічого не бачиш і не чуєш.

— Сенс у цьому є, — погодився Хаблак. — Далі. У цілковитій темряві ви дісталися виходу — чули кроки, кахикання, будь-які звуки? Біля дверей сиділа вахтерка, вона не гукнула вас?

— По-моєму, я обминув її в коридорі.

— Чули кроки?

— Точніше, якесь шарудіння. Біля самого виходу.

— Вахтерка казала: коли згасло світло, пішла до Крота.

— Отже, я розминувся з нею.

— Далі. Збігли сходами й до Лариси?

— Так.

— Порозмовляли з нею і назад?

Власюк не втримався від іронічної посмішки.

— А ви чудово поінформовані.

— Залиште вашу іронію, Андрію Віталійовичу. Зараз не до неї. Треба знайти чашу.

— Вибачте. Побалакавши з Ларисою, я поспішив назад.

— Довго розмовляли?

— Хвилину — дві…

— Нікого не бачили під видавництвом?

— Ні.

— І ніхто не виходив звідти?

— Я стояв спиною до дверей, можливо, хтось і виходив.

— Повернулися, коли світло вже увімкнули?

— Так, і відразу зрозумів — щось сталося. Якось дивилися на мене…

— А чого ви хочете! За ці хвилини зникла чаша, й тільки ви виходили з кабінету.

— Я розумію їх, але повірте: чаші я не брав.

— Хто ж міг учинити таке? — роздумливо протягнув Хаблак, немов і не запитував Власюка, а розмірковував про себе.

— Не знаю. У нас працюють порядні люди, ну, всяке буває, але щоб піти на злочин!

— І все ж чаша зникла.

— Повірте, якщо це не дурний жарт, то дуже прикра історія.

— Прикра, — погодився Хаблак. — До речі, ви за яким столом сидите?

— За тим, на котрому маєте честь сидіти.

Капітан чомусь засоромився: зліз із столу й влаштувався на стільці.

— А за яким Ситник?

— Під вікном.

— Гарний хлопець?

— Нормальний.

— Чого не прийшов на роботу?

— Вранці мусив зустрітися з автором. Скоро з’явиться.

— Товаришуєте з ним?

— Принаймні антипатії Олег у мене не викликає. Не те, що в декого…

— Як вас зрозуміти?

— А так і розумійте. Гадаєте, у видавництві нічого не знають?

— Не говоріть загадками.

— А з вами не занудьгуєш, — посміхнувся Власюк. — І все ж, ви, капітане, припустилися десь похибки: всьому видавництву відома ваша таємниця.

— Яка?

— Що підозрюєте Ситника. І мене, звичайно.

— Хто сказав? Випадково, не з техвідділу?

— Все можливе…

— Гарні дівчата, але ж язики мають!.. — мовив Хаблак. — Кілометрові…

— Я не засуджую їх.

— Зрештою, я також, — легко погодився капітан. — Людям рота не затулиш. То що ви скажете про Ситника?

— Я можу не відповідати?

— Можете.

— Тоді волію мовчати.

— Шкода. Я сподівався на вашу допомогу. Бо кожна порядна людина…

— У кожного своя точка зору.

— Хочете сказати, що інформувати міліцію непорядно?

— Щось у цьому є… — поморщився Власюк. — Непорядно, може, не те слово, проте є якийсь відтінок.

— Вважаєте, що не можете помилитися в людині?

— Я не такий самовпевнений.

— Ситник гарно грав у баскетбол?

— Один з кращих нападаючих.

— І давно кинув?

— Два роки.

— Чому?

— По-моєму, втратив форму. У спорті триматися треба, а він почав зазирати в чарку.

— Часто?

— Спочатку не дуже, а тепер буває.

— З ким п’є?

— Олег не обмежує своє товариство.

— Як це зрозуміти?

— Нерозбірливий. Сьогодні з одним, завтра а другим. Випадкові люди. Вчора в шашличній горілку з Кротом пив. Ну, які в них спільні інтереси?

— З Кротом? З Юхимом Сидоровичем?

— Нашим завгоспом.

— У якій шашличній?

— Може, бачили, у завулку праворуч.

— Горілку там не дають.

— А пляшки ящиками вивозять!

— Певно, вивозять, — погодився Хаблак. — Ви до них підходили?

— Для чого?

— Співробітники ж…

— П’яні! — зневажливо відповів Власюк. — Яка з п’яними розмова?

— І коли це трапилось?

— Увечері. Певно, вони давно там стояли.

— Чому так вважаєте?

— Олег, коли багато вип’є, розмовляє надто голосно. А я його ще з порога почув.

— А якщо пили склянками?

— Можливе й таке. Та ні… Шашлики повторювали. Порожні брудні тарілки на столі стояли.

Повідомлення зацікавило Хаблака, проте мовив умисне недбало:

— Ну й що? Зійшлися люди… Може, й раніше випивали.

— Не думаю. Кріт, коли хильне, нестерпним стає. І хлопці це знають.

— Цураються?

— Тип не з кращих.

— Точніше?

— Куркуль. Взимку снігу не випросиш.

— Щось просили?

— Хто ж з ним у видавництві не має справ? Паперу треба, олівця чи копірки… До Крота. А він ніби особисту послугу робить. Їй-богу, легше в магазині придбати, ніж на його фізіономію дивитись.

Хаблак згадав тхорине обличчя завгоспа з окулярами на кінчику носа.

— Інтелектуалом його не назвеш, — погодився.

— Ще й на руку нечистий.

— Невже?

— Не можу твердити, але чув: на кожному кілограмі паперу грамів по п’ятдесят вигадує.

— Сказали б директорові.

— А-а, — махнув рукою, — морочливо…

— Дивна позиція.

Грюкнули двері, й до кімнати увірвався Ситник. Розчервонілий, волосся скуйовджене. Кинув портфель на стіл і лише тоді побачив Хаблака. Якось одразу знітився, пригладив чуприну, подав руку спочатку Власюкові, потім, ледь повагавшись, капітанові. Сів за стіл, висунув шухляду й відразу засунув назад. Дістав з портфеля папку, розв’язав тасьми.

Чи то Власюка почала обтяжувати розмова з капітаном, чи зрозумів, що Хаблакові треба побалакати з Ситником, — удав, що має якусь справу, й залишив їх на самоті.

Ситник витягнув з папки рукопис, почав гортати сторінки, та робив це автоматично — Хаблак куточками очей бачив, як Ситник скоса зиркав на нього.

Пауза затягувалась, хлопець почав трохи нервуватися, це лило воду на Хаблаків млин, і капітан сидів, удаючи, що розглядає щось за вікном. Нарешті зітхнув скрушно, повернувся до Ситника й запитав:

— Ви знаєте, хто я такий, Олег Павлович?

— Ну, хто ж вас не знає — тепер найпопулярніша фігура у видавництві! — відповів з викликом. — Комісар Мегре!

— Вважаєте, до комісара мені далеко?

— Я нічого не вважаю і вважати не хочу. Яке мені діло?

Хаблак ще раз зітхнув.

— Клята чаша! — мовив. — Тепер шукай її сто років!

— Невже?

— Як крізь землю провалилася.

Ситник посміхнувся, але якось вимучено.

— Дивна історія… — сказав невпевнено.

— Дивна не дивна, а неприємна, та знайдемо.

— Звичайно, знайдете! — чомусь аж зрадів Ситник. — Я так вважаю: колись і десь вона обов’язково вирине. Вся її цінність у тому, що дві тисячі років… Срібло на зливок переплавляти ніхто не стане, скільки те срібло коштує! А так!..

— Скільки ж?

— Певно, не одну тисячу й не дві… І не десять.

— Звичайно, — кивнув Хаблак. — Два мільйони. Як мінімум — два. У доларах.

У Ситника округлилися очі.

— Невже? — видихнув. — Ніколи б не подумав. Але ж кому продати?

— Так, це важка справа.

— От я й кажу: все одно десь вирине.

— А якщо за кордоном?

— Вважаєте? За кордон вивезти треба. Складно.

— Звичайно, складно, хоч усяке буває. Ситник замислився.

— Тепер за кордон багато народу їздить, — сказав роздумливо. — За всіма не вгледиш. Такі гроші! — нервово зім’яв аркуш паперу.

— Так, — посміхнувся Хаблак не без єхидства. — І на машину вистачило б, і на джинсові костюми. На все життя.

— На все життя! — повторив Ситник і облизав засмаглі губи.

— А ви за кордоном були?

— їздив із “Спартаком” у Францію та Австрію. Ще — до Польщі, в Чехословаччину.

— З київським “Спартаком”? — Хаблак удав, що не знає, яким видом спорту займався Ситник. — Волейбол?

— Баскетбол.

— Давно?

— Три роки тому.

— Кинули?

— Вік…

— Скільки ж вам?

— Двадцять шість.

— Ще могли б грати.

— Важко.

— Режим?

— І режим набрид.

— Випиваєте?

— А це вже моя справа! — одповів з викликом.

— Звичайно, ваша. Але ж складно: за приватну квартиру платити треба, ще й на горілку…

— А ви мої гроші не рахуйте.

— Кожен рахує свої, маєте рацію. Просто співчуваю.

— Не треба. З якого це часу в міліції моралісти з’явилися?

— А нам без моралі не можна.

— І без наручників?

— І без наручників, — серйозно погодився Хаблак. — Бандити й злодії, на жаль, ще не перевелися.

— Недавно у нас тут майор міліцейський виступав. Оптимістичніше настроєний. Бандитів, казав, уже нема.

— Так, озброєний бандитизм ми майже ліквідували.

— Майже?

— Ліквідуємо зовсім.

— І скоро?

— Чесно кажучи, не знаю.

— От бачите…

— Люди різні бувають. Та й горілка іноді памороки забиває. От ви вчора скільки випили?

— Звідки ви взяли?

— Видно.

— Та я й про вас можу сказати.

— Отже, не пили?

Ситник енергійно похитав головою.

— А мені казали… Певно, помилилися.

— Не певно, а точно.

— Справді, які у вас можуть бути спільні інтереси з Кротом? — Запитавши це, Хаблак побачив, як взялися червоними плямами щоки Ситника.

— Чому з Кротом? — перепитав невпевнено.

— Бо вчора ввечері вас бачили разом з Юхимом Сидоровичем у шашличній. Поблизу, за рогом.

— Повечеряти не можна?

— Й горілки випити?

— Там не дають.

— Але ж ви взяли з собою. Чи Кріт?

— Вас це дуже цікавить?

— Секрет?

— Не люблю, коли сторонні совають свій ніс у мої справи! — Це прозвучало не дуже ввічливо, та Хаблак не розсердився. Однак все ж вирішив поставити Ситника на місце:

— Я не радив би вам так поводитись, Олег Павлович… Бо мене серйозно цікавить ваша розмова з завгоспом.

На мить Хаблакові видалося, що Ситник злякався. Заховав руки під стіл, стиснувши їх коліньми.

— Яка розмова? — пробелькотів. — Випадкове чаркування.

— Хто купував горілку?

— Яке це має значення!

— Можливо, має.

— Ну, я.

— Пригощали завгоспа? Для чого?

— Невже я не можу отак без усякого діла випити з колегою?

— Звичайно, можете. Але нецікаво вам з ним, погодьтесь.

Ситник, либонь, устиг узяти себе в руки.

— Нецікаво, — погодився. — Але ж тітці цегла потрібна, а Кріт усе може дістати.

— Маєте тітку?

— Авжеж.

— Для чого їй цегла?

— Має біля Русанівської протоки сад. І дерев’яний будиночок. То хоче облицювати цеглою.

— І Кріт пообіцяв цеглу?

— Казав, на тому тижні.

— Благодійник!

— Благодійник не благодійник, а ділова людина.

— Все може дістати?

Ситник підозріло подивився на капітана й не відповів.

Хаблак витяг папірець із схемою розташування людей в кабінеті директора під час зустрічі з Хоролевським. Поклав перед Ситником, попередньо позначивши хрестиком його місце.

— Ви сиділи тут? — тицьнув пальцем.

Ситник довго дивився на папірець, нарешті підвів очі на капітана.

— Так, я сидів саме на цьому місці, — відповів чітко, наче стояв у строю і доповідав командирові.

— Коли згасло світло, не підводились?

Ситник глипнув очима, вони в нього потемнішали, нараз зробилися злі.

— От що, — раптом стукнув кулаком по столу, — ідіть ви під три чорти!

— Я ж не ображав вас, Олег Павлович.

— Вважаєте, безпідставна підозра — не образа?

— Я розпитую всіх працівників видавництва, і ніхто ще не сприйняв мої запитання як особисту образу.

— Кожен має свій гонор, — одповів примирливо Ситник.

— Отже, не підводились?

— Ні.

— Ви курите?

— Хочете сигарету?

— Не палю. А сірники маєте?

— Запальничку. — Ситник витягнув і клацнув, прозорий вогник зблиснув довгим язиком. — Американська, “Ронсон”.

Хаблак узяв запальничку, клацнув також. Запитав:

— Коли згасло світло, чому не запалили?

Ситник знову заклав руки між коліна. Похитався на стільці й відповів невпевнено:

— Дивно якось… Я не знаю — чому. Спочатку гадав, світло одразу спалахне, потім, поки витягнув запальничку…

— Данько сидів поруч вас?

— Здається.

— А він устиг дістати коробочку, намацати сірника за головку, чиркнути.

— То й що?

— Ви могли впоратися із запальничкою швидше.

— Припустимо…

— Можливо, тоді скіфська чаша не зникла б.

— Хіба кілька секунд мають значення?

— Виходить, мають. Людина підводиться, викидає чашу з кімнати і знову займає своє місце… Скільки секунд на це потрібно?

Ситник зиркнув спідлоба й одразу опустив очі.

— А ви вже підрахували? — запитав нараз неприязно.

— Приблизно.

— І скільки ж?

— Секунд десять — дванадцять. Або менше.

— Дурниці якісь, — мовив Ситник. — Вигадки й нісенітниця.

— Не такі вже й вигадки, Олег Павлович. Особливо, коли чашу кидає тренована рука!

Ситник важко подивився на Хаблака. Нараз підвівся м. похитав вказівним пальцем правиці.

— Ось у чому справа! — мовив глухо. — Котите на мене бочку? Шерлоки Холмси рідні! Тільки нічого у вас не вийде. Нічого й ніколи!

Хаблак також підвівся. Стояв навпроти Ситника, і тільки стіл роз’єднував їх. Узяв зі столу пачку сигарет, покладену Ситником. Кинув у куток кімнати так, як учора той кидав Даньку. Пачка опустилася на стілець, описавши велику дугу.

— Ось так, Олег Павлович! — засміявся Хаблак. — Правда, спритно? — І, не озираючись, вийшов з кімнати.

4

Зозуля доїхав трамваєм до бульвару Гагаріна, пройшовши пішки кілька кварталів,і нарешті побачив будинок, де мешкав Кріт. П’ятиповерховий, не дуже зручний, з низькими стелями, але обсаджений фруктовими й декоративними деревами — аж до п’ятого поверху цегляною стіною завився справжній виноград: чорні достиглі грона звисали з ліз.

Зозуля подумав, як гарно жити тим, чий балкон на третьому поверсі: сиди, грійся на сонці, їж солодкі ягоди. Можливо, це балкон самого Юхима Сидоровича, адже мешкає саме в цьому під’їзді. Швидко підрахував: ні, восьма квартира на другому поверсі і з протилежного боку під’їзду. Все одно гарно, над вікнами квартири схилилися яблуневі віти, і до великих жовтуватих плодів можна вільно дотягнутися.

На лавці біля під’їзду сиділа бабця в старомодному чорному оксамитовому жакеті, — вона вже звернула увагу на Зозулю, зиркала цікаво, і лейтенант підсів до неї.

— Гарна погода, — сказав, щоб почати розмову.

Певно, цей далекоглядний дипломатичний хід був зайвий, бабця давно вже скучила за товариством, бо повернулася до Зозулі й ствердила категорично:

— Оце скільки живу, не пам’ятаю такої осені, мілай. — Вона сказала “мілай” так, як кажуть, мабуть, десь на Вологодщині, але Зозуля подумав, що там, либонь, не носять таких оксамитових жакетів, зрештою, це його не обходило — бабця була говірка, і лейтенант подумав, що легко витягне з неї потрібну інформацію.

А вона вела далі:

— Не пам’ятаю, і не заперечуй, мілай, така тепла осінь і на сто років не випадає, на моїй пам’яті не було, а якщо вже я не пам’ятаю, то це точно. Кажуть, люди на пляж ходять, коли це бачили, щоб наприкінці вересня отаке?.. Глянь, виноград чорний, а не кожного року достигає, зеленим хлопчаки й обривають унизу.

Зозуля поправив комір сорочки. Справді спекотно, й комір змокрів.

— Давно тут живете? — запитав.

— Відколи будинок поставили, то й живу, мілай. Дали синові квартиру, десять років минуло, он бачиш, які дерева виросли, а самі садили, щоб польза людям була й краса також. Живемо не тужимо, яблука жуємо, мілай, — і в місті земля не гуляє. Й не повинна гуляти, бо польза людям всюди мусить бути, хоча б маленька.

— Точно, — схвалив Зозуля, — без пользи яке життя!

— Отож! — Бабуся ледь не підскочила на лавці. — Мені вже скоро вісімдесят, а як без пользи? Кажу своїм, для чого правнуків до дитячого саду, я ще витягну, вас виходила, чому б їх не доглянути, польза й мені, й дітям, а вони?.. Відпочивайте, мамо, а який відпочинок? Там уже відпочиватимемо… — показала на небо рукою.

— Ви, бабцю, певно, всюди встигаєте? — ніби між іншим, поцікавився Зозуля. — Обід уже зварили й нудитесь?

— І не кажи, мілай. Ото вискочила без пользи, сиджу й думаю, що ж робити? Квартиру прибрала, борщ готовий, скоро Василівна прийде, погомонимо трохи…

— Ви, бабцю, либонь, усіх тут знаєте?

— Так, мілай. А тобі хто потрібний? — зиркнула нараз уважно й гостро, зовсім яе старечим поглядом.

— Юхима Сидоровича.

— Є тут такий, — вказала пальцем у точно визначене Зозулею вікно. — Кріт.

— Отож, Кріт! — удавано зрадів Зозуля. — На другому поверсі, кажете?

— Не поспішай, на роботі Юхим Сидорович, хіба не знаєш?

— Звідки ж знати, мене приятель до нього прислав, каже, звернись до Юхима Сидоровича, той допоможе.

— Поважна людина, — згодилася бабця. — До нього люди ходять за пользою, певно, бо інакше для чого ходити?

— Звичайно. Без діла для чого? Чув я, Кріт усе може.

— Юхим Сидорович пост має, — ствердила бабуся. — Начальство, виходить. А начальство, воно начальство. От люди й ходять. Племінниця в нього у меблевому магазині, Юхим Сидорович і килим може, і меблі. Люди, бачите, скільки квартир одержали, кожен меблі потребує, та й килими, он і мої купили, а хто дістав, мілай? Юхим Сидорович, дай боже йому здоров’я. Ну, там, звичайно, якусь десятку кинули, але взяв не собі, така поважна людина собі не дозволить, продавцеві чи завмагові, ті беруть, давай тільки — не вистачить!

— От і мені б меблі… — зітхнув Зозуля.

— Встроїть, тобі Юхим Сидорович усе встроїть, — пообіцяла бабуся, немов сама була причетна до Кротових справ. — Ти не сумнівайся, поважна людина Юхим Сидорович, ти поки до його друга-товариша сходи, може, він сам твою справу обмізкує.

— Навряд… — заперечив Зозуля, хоча бабусине повідомлення про “друга-товариша”, надзвичайно зацікавило його.

— А ти людям вір, людям більше вірити треба. Он Микита в тому домі, — вказала на протилежний п’ятиповерховий будинок, — електриком у підвалі. В останньому під’їзді підвал, то Микита там обертається.

— Електрик, кажете? — Зозуля підвівся.

— У жеку працює, — охоче пояснила бабця, — світло справити чи щось інше. Іностранне в нього є, до туалету чи ванної…

У Зозулі з’явилося бажання якнайшвидше побачити цього електрика, і він, помахавши балакучій бабці рукою, попрямував просто під фруктовими деревами до сусіднього будинку.

На бруднуватих сходах горіла лише одна тьмяна лампочка, і лейтенант подумав, що такий розрекламований електрик міг би дозволити собі й пристойніше освітлення. Спіткнувшись на вибитих сходах, вилаявся про себе й погрюкав у погано пофарбовані двері.

— Заходьте! — почув.

Штовхнув двері, вони подалися напрочуд м’яко, без рипіння, і Зозуля ввійшов до кімнати із саморобним — великим столом посередині. Стіл збили з товстих дощок, і пристосували до нього лещата, електрорубанок, циркулярну пилку і ще якісь прилади. Посередині в хаотичному безладді був навалений різний електромотлох: розетки, штепселі, дроти, патрони. А на протилежному від лейтенанта кінці столу, застеленому газетою, стояла вже наполовину спорожнена пляшка горілки, лежали великі червоні помідори, кільце копченої ковбаси, оселедець і розрізана начетверо цибулина.

Біля столу сиділо двоє. Тримали в руках склянки, видно, щойно цокнулися, і Зозуля завадив їм випити.

Високий, чорний, погано виголений чоловік похмуро зиркнув на непроханого гостя, поставив склянку на край столу й незадоволено кахикнув. Його товариш, лисий і вусатий здоровань, якому явно перевалило за сорок, але ще кремезний — розвинуті м’язи вгадувалися під бруднуватою сорочкою, — підвівся із склянкою в руці, не виявив ані приязні, ані незадоволення, стояв і дивився насторожено, обмацуючи лейтенанта уважними маленькими очима.

— Мені б Микиту… Електрика Микиту, — удаючи засоромлення, сказав Зозуля. — Вибачайте, що перервав, звичайно, та мені сказали, що він тут.

Лисий чоловік лише тепер поставив склянку і одразу якось пом’якшав.

— То я — Микита. — Для чогось обтер руки об сорочку. — Що потрібно?

— Я, власне, до Юхима Сидоровича, — ще більше засоромився Зозуля, — та мені порадили звернутися до вас, мовляв, знаєте, коли буде Кріт. Чи де знайти його. Я від Петра Панасовича, — збрехав на всяк випадок, щоб хоч якось аргументувати своє вторгнення.

— Від Петра Панасовича? — на мить замислився електрик. — Якого ж це Петра?

— З Чоколівки. Він сказав, що Юхим Сидорович залагодить мені справу, — Зозуля вирішив іти напролом.

— І яка ж справа в тебе?

— Так до Юхима ж Сидоровича…

— До нас, до Юхима, не все одно?

— Мені, звичайно, однаково.

— А якщо однаково, викладай.

— Казав Петро Панасович, що відносно меблів… Одне слово, через якусь родичку.

Зозулі здалося, що електрик одразу якось утратив до нього цікавість.

— Якщо відносно меблів, то справді з Юхимом… — Зовсім уже байдуже повернувся до Зозулі спиною.

Невдовзі озирнувся на Зозулю.

— Ти все ще тут? — здивувався. — Я ж сказав, меблі— це не моє діло, по меблі до Юхима звертайся. Якщо відносно сантехніки, бачок чи змішувач, тут ми з Васею залагодимо, а решта — ні-ні…

— Змішувач! — удав, що зрадів Зозуля. — Імпортний?

— Ну й дурний… — скосив на нього хитре око вусань. — Наш змішувач кращий за імпортний. Кранти надійніші, усьок? Чеський, к приміру, вроді красивий і блищить, а крант через два місяці летить — такі діли…

— Якщо ви кажете, що наші кращі… — нерішуче почав Зозуля.

— Четвертак, — рубонув долонею в повітрі вусань. — Четвертак, і завтра матимеш змішувач. Ще й дякуватимеш!

— Я з радістю.

— А зараз, — втрутився чорнявий, — могорич. П’ятірку маєш?

— Звичайно, — догідливо посміхнувся лейтенант, подумавши, що за цю витрачену на бариг п’ятірку доведеться звітувати полковнику Каштанову. Та в цьому випадку товар був вартий роботи — витягнув з кишені папірець. — От.

— То збігай за півлітрою, — вищирився чорнявий. — Гастроном поруч.

— Чекай… — Вусань обійшов стіл, забрав у Зозулі гроші. Дістав із шафи пляшку “Екстри”. — Поки збігає, апетит зникне. А тут у мене товариш лишив, — явно збрехав, — то ми йому повернемо.

— Повернемо, — зрадів чорнявий, — я потім сам збігаю, а зараз ти правильно сказав: апетит зникне.

Зозуля подумав, що в цих бариг апетит, особливо на горілку, навряд чи колись зникає, — спритники, гадають, що потрапив на гачок недосвідчений карась і його обшахрувати можна. Лейтенант недавно купував змішувач, ціна йому шістнадцять карбованців, а ці ділки — четвертак, та ще й п’ятірку, вдвоє дорожче. Давши собі слово подзвонити дільничному інспекторові, щоб узяв їх за комір, Зозуля всівся на підставлену чорнявим брудну табуретку.

— Мені лише… — показав два пальці, — бо ще на роботу.

— Наче не розуміємо! — задоволено посміхнувся чорнявий і налив собі та електрику по три чверті склянки, наче в них робочий день уже закінчився.

Вони випили й закусили, чорнявий дістав напівпорожню пачку “Прими”, закурив з вусанем, а Зозуля, який беріг своє здоров’я, наліг на ковбасу, вирішивши мати хоч трохи зиску за марно витрачену п’ятірку.

— Квартиру одержав? — запитав його електрик.

— Одержав.

— Де?

— На Оболоні.

— На Оболоні — то й добре, — схвалив. — Там метро згодом буде. Швидко й дешево. Меблі які хочеш?

— Не завадило б чеські чи югославські.

— А в тебе губа не з лопуцька!

— Меблі не на один рік купуємо, — розсудливо вставив чорнявий. — Тут скупитися не годиться,

— І то правда, — кивнув вусань. — Юхим тобі дістане, які захочеш. Звичайно!.. — зробив виразний жест вказівним і великим пальцями правиці.

— Ми не поскупимось, — завірив Зозуля.

— Я відразу побачив, що ти гарний хлопець, — зареготав чорнявий. — Ми таких любимо.

— І ти люби нас, не пошкодуєш! — вигукнув електрик. Він явно сп’янів, очі блищали й щоки почервоніли. — А я Юхимові скажу, він мене слухає… Юхим — то, знаєш, яка людина. Він усе може, і меблі, і інше… Крант чи бачок, то, к приміру, моя справа. А Юхим!.. — Вусань невизначено покрутив рукою над головою. — Юхим, хлопче, голова, і йому б не завгоспом, а в міністерстві. Все знає — як лежить і де лежить.

— І головує, де погано лежить! — зареготав чорнявий.

Розмова дедалі ставала все цікавішою, Зозуля вже не шкодував п’ятірки, вилив залишки горілки в склянки, підвівся й мовив мало не врочисто, принаймні розчулено:

— Мені дуже приємно, що потрапив до справжніх людей, і вірю, що ви мені допоможете.

Чорнявий випив і запитав чомусь пошепки:

— А кахлі потребуєш? Білі кахлі для ванної й кухні. Чеські кахлі. Тільки я можу такі дістати.

— І кахлі потрібні! — вигукнув Зозуля. — А що може Юхим Сидорович, крім меблів, звичайно?

Вусань нараз зиркнув на нього пронизливо й зовсім тверезо, та лейтенант розчервонівся й дивився простодушно — електрик заспокоївся й спорожнив свою склянку.

— Юхим, я ж казав, усе може, — запевнив.

— І машину?

Вусань похитав головою.

— Машину — не знаю. Машину — то в нього попитати треба. Про машину я, к приміру, не чув.

— Якщо сам не зможе, то знайде потрібну людину, — заспокоїв чорнявий.

— Точно, знайде, — ствердив електрик. — А зараз, — зиркнув на годинник, — ти нас звиняй, робота… Мусимо з Васею йти, а ти завтра завітай, зранку краще, ми тут будемо й змішувач дістанемо. Лади?

— Лади, — підставив руку Зозуля. Вусань ударив по ній міцно, і Зозуля пішов з підвалу, вельми задоволений балакучістю електрика та його помічника Васі.

От тобі й “скромний” завгосп товариш Кріт, який все може і все знає! Знав, звичайно, заздалегідь і про скіфську чашу, і, певно, не могла вона минути його липких рук.

5

Телефон задзеленчав о пів на сьому ранку. Хаблак схопив трубку й почув голос Каштанова.

— Вибач, Серього, та довелося потурбувати, — сказав полковник, — вбито Ситника.

— Якого Ситника? — не зрозумів спросоння Хаблак.

— Редактора видавництва “Кристал” Олега Павловича Ситника.

— Не може бути! — Хаблак уже збагнув усе. — І де?

— На Русанівських садах. Оперативна група виїжджає, хлопці заскочать за тобою за чверть години.

— Зрозуміло. А звідки стало відомо?

— У тітки Ситника там садова ділянка, а подзвонила сусідка по дачі. От і все, що знаю.

Хаблак виліз із теплого ліжка.

— Ви з дому, Михайле Карповичу? — запитав.

— Звичайно.

— Нема вам покою.

— І тобі… — полковник поклав трубку.

У ліжку сонно закрутилася Марина. Хаблак швидко вмився й одягнувся. Визирнув у вікно — оперативна машина ще не під’їхала, — випив склянку кефіру з чорним хлібом і тихо, щоб не розбудити дружину, вислизнув на сходи.

Приїхала не одна машина, а дві. Друга — газик з оперативниками та собакою. Капітан привітався із знайомим старшиною-провідником і сів у “Волгу”, на передньому сидінні якої зручно розташувався огрядний лікар-експерт Чушков.

— Підняли тебе, бідного… — Чушков був людиною жалісливою і завжди співчував колегам у таких випадках.

Хаблак грюкнув дверцятами.

— Селявуха… — відповів розсудливо, — я цього хлопця тільки вчора бачив, шкода.

— Завжди шкода, — погодився Чушков.

Половину заднього сидіння зайняв слідчий прокуратури Дробаха. Хаблак подивився на нього лагідно й міцно потиснув руку. Либонь, і Дробасі було приємно зустрітися з капітаном — посміхнувся одверто й доброзичливо. І мовив приязно:

— Добре, що ми знову вдвох.

— І мене це радує, — відповів Хаблак щиро.

Машина проминула нові будинки за станцією метро “Лівобережна” — Хаблак давно не був у цьому районі й не уявляв, скільки тут набудували. Почалися сади. Від довгої широкої основної дороги весь час відходили вузенькі бічні завулки, в які машини мусили буквально протискуватися — про роз’їзд не було й мови, садоводи економили кожен квадратний метр землі: що поробиш, ділянки маленькі, а хочеться, щоб росли й дерева, й кущі, й квіти.

Будиночок, до якого завернули міліцейські машини, стояв серед молодого саду, не дуже доглянутого, бо пристовбурні кола рясно поросли бур’яном. Біля хвіртки на лавці сиділа жінка в грубій в’язаній кофті — ранки вже холодні, а тут над Дніпром і поготів.

Жінка підвелася — мабуть, вже оговталася, поки приїхали міліцейські машини, та все ж щоки в неї тремтіли й дивилася злякано.

— Он там, — вказала на будиночок, — я вранці дивлюсь, відчинено, погукала, та ніхто не відповів. Я й зазирнула, а він лежить мертвий.

Хаблак пропустив уперед старшину з собакою. Запитав:

— Нікого не бачили?

— Я рано підводжусь, о шостій. У цей час люди ще сплять. Та й взагалі тепер рідко хто тут ночує…

Пес покрутився і взяв слід, повів провулком, що виходив до Дніпра^і Хаблак подумав: навряд чи з цього щось вийде. Доведе до зупинки річкового трамвая й зась, там народу сотні й трамваї ходять через кожну годину — шукай вітра в полі. Либонь, Дробаха був такої ж думки, бо подивився вслід провідникові з собакою й мовив по-діловому:

— А тепер — за роботу.

Садовий будиночок стояв на високих палях, власне, кімната з невеличкою верандою утворювали другий поверх, а внизу було щось на зразок комори чи передпокою — сходи звідси вели на веранду. Незамкнуті двері жалібно порипували й хилиталися від протягу, а за ними в незручній позі, підібгавши під себе руки, лежав Олег Ситник.

Заклацав затвор фотоапарата, оперативник сфотографував тіло й пропустив уперед Чушкова, а Хаблак почав оглядати замок, з якого стирчав ключ. Побачивши ледь помітні подряпини біля замкового отвору, акуратно витягнув ключ, підкликав Дробаху.

— Бачите, — вказав, — мабуть, його раніше відімкнули відмичкою, може, просто цвяхом. Замок нікудишній, два рази колупнути — і все.

— Угу, — ствердив Дробаха й підкликав оперативника. — Зніміть замок — і на експертизу.

Чушков нарешті закінчив попередній огляд тіла.

— Пролом черепа, — повідомив. — Дуже сильний удар, певно, чимось металевим. Смерть настала десь годин десять — дванадцять тому. Після розтину доповім докладніше.

Приїхала швидка допомога, тіло Ситника повезли в морг. Дробаха з Хаблаком почали оглядати комору. Тут зберігався різний садовий інвентар — лопати й граблі, сапка, дві старих бочки, порожні пляшки, моток дроту. Ліворуч од дверей — вільне місце, праворуч — стіл на трьох ніжках, капітан уважно оглянув його й дійшов висновку, що стіл не чіпали. Весь він був укритий товстим шаром пилу, і злочинець, якщо б хоч торкнувся поверхні, обов’язково залишив би слід.

Дробаха став ліворуч од дверей, взяв якусь палицю.

— Він заховався тут, — сказав. — Ситник зайшов до комори, — підвів палицю, — сильний удар по голові — врахуйте, Ситник високий, мусив пригнутися, коли заходив, він просто підставив голову, і злочинець скористався з нього.

— Логічно, — погодився Хаблак. — Спільник Ситника дізнався, що ми запідозрили хлопця, боявся, що той викаже його, й вирішив прибрати.

— І кінці у воду, — зауважив похмуро Дробаха.

Хаблак не дуже ввічливо відсторонив слідчого й почав оглядати стіну, на якій висіли пилка й лійка для поливання. В стіні стирчали ще кілька цвяхів, вони-то й зацікавили капітана.

— Щось знайшли? — запитав Дробаха.

Хаблак акуратно зняв з цвяха ниточку, підніс до світла, роздивився уважно. Потім узяв в оперативника ліхтар, присвітив і обдивився один з цвяхів у лупу.

— Кров, — мовив упевнено. — Цей тип, розмахнувшись, зачепився за цвях і подряпався. До того ж розірвав сорочку. Оранжевого кольору.

— Нитка?.. — занетерпеливився Дробаха. — І ви вважаєте?..

Хаблак, не відповідаючи, взяв зі столу, де лежали різні інструменти, кліщі й витягнув цвях. Загорнув у папірець, передав оперативникові. Лише після цього вийшов до саду й показав Дробасі ниточку на аркуші білого паперу.

Слідчий схвильовано протер окуляри, надів їх і почав уважно розглядати нитку.

— Оранжева, — мовив так, наче зробив велике відкриття. — Оранжева бавовняна нитка.

Хаблак повернувся до комори. Став біля дверей, взяв у Дробахи палицю. Розмахнувся сильно, удав, що б’є, і ледь не зачепився за одвірок.

Дробаха засміявся умиротворено.

— Точно, — констатував, — він мусив зачепитися за цвях, все ж наслідив, падлюка, і ми вже маємо нитку.

— Маємо, — погодився Хаблак. — У прямому й переносному смислі.

Повернувся старшина з собакою. Як і гадав Хаблак, пес довів тільки до причалу, але поводився, наче спіймав злочинця, — гордовито махав хвостом і зазирав старшині у вічі, чекав похвали, зрештою, він виконав свій обов’язок, а те, що люди вигадали річковий трамвай, його вже не обходило.

Дробаха з Хаблаком розташувалися за літнім столом під яблунею, почали розпитувати сусідку та ще одного садівника, котрий мешкав навпроти, — його запросили як понятого. Виявилось, сусідка приїхала до саду вчора ввечері, вирішила ночувати тут, бо наступного дня мала відгул і хотіла попорпатися на городі з самісінького ранку. З тіткою Ситника вона працювала на одному заводі, разом одержували ділянки, будувалися, садили дерева, Олег приїжджав сюди досить часто, допомагав тітці, іноді привозив із собою компанії — дівчат і хлопців, які щось робили в саду, купалися й танцювали, — що поробиш, молодь…

Ситникова тітка якраз два тижні тому одержала відпустку й поїхала по безкоштовній путівці до Ялти, ключ від дому лишила Олегові — і ось треба, щоб сталося таке нещастя.

— Олег бував на дачі після від’їзду тітки? — запитав Хаблак.

— Раз чи два. Так, двічі, і останній раз із дівчиною.

— Знаєте її?

Жінка енергійно захитала головою.

— Вперше побачила. Вродлива, висока й молода, навіть дуже вродлива. Видна така, волосся каштанове й зачіска висока.

— Коли приїжджали?

— На тому тижні, у ту середу чи вівторок. Так, у вівторок, я через день працюю й того дня була вільна.

— Могли б упізнати ту дівчину? — запитав Дробаха. Він сидів у своїй улюбленій позі, склавши руки на череві й ворушачи великими пальцями. А над самісінькою головою в нього звисали стиглі червоні яблука.

Лише тепер Хаблак згадав, що фактично не снідав, до смерті захотілося яблук, та рвати не насмілився, хоч стиглі плоди й всипали землю під деревами. Проковтнув слину й одвернувся.

— Звичайно, впізнала б, — ствердила жінка.

— А більше ніхто сюди не приходив?

— Ні, не бачила.

— А ви не помічали? — звернувся Хаблак до сусіда.

— Ходять тут різні, — несхвально обізвався той, — народу на чужі яблука вистачає. Дивитися треба, не подивишся — обчистять. А Марія Василівна перед від’їздом просила за садом наглядати, то я й дивився, але хіба вгледиш? От бачите, за яблука вбили хлопця, і це ж треба, за фрукту. Ти попроси, я тобі тої фрукти корзину насиплю, аби по-чесному!

— А вчора ввечері ніхто тут не крутився?

— Я приїхала, коли вже стемніло, — втрутилася сусідка.

— Не бачив, чого гріх на душу брати, не бачив нікого, — ствердив чоловік. — І не чув. Щоб на допомогу кликали чи просто шум — ні, не чув нічого.

Хаблак зиркнув на Дробаху, той зрозумів його без слів — відпустили понятих і поїхали до міста.

— Треба одного нахабу перевірити, — заявив Хаблак, відкинувшись на м’яку спинку сидіння. — До речі, ви, Іване Яковичу, не снідали?

— Коли ж?

— Зазирнемо до мене, тут поруч, на Русанівській набережній, і ви, Михайле Михайловичу, — поклав Чушкову руку на плече, — теж ніколи не гостювали в мене.

— Ну, що ви, — заперечив Дробаха категорично, — про це не може бути й мови. Краще зазирнемо до чебуречної. Тут є чебуречна.

— Є, — ствердив Хаблак, — але чебуреками там, по-моєму, і не пахне. А Марина насмажить нам яєчні з ковбасою, більшого не гарантую, та яєчню…

— А ви, мій друже, песиміст, — пробуркотів Дробаха, — я особисто кращої думки про людство й навіть про працівників громадського харчування.

Хаблак лише зневажливо похитав головою, але його передбачення виявились безпідставними: чебуреки були, навіть непогані, принаймні гарячі, і вони віддали їм належне, знищивши аж по дві порції.

Дробаха, правда, міг би осилити й третю, та, подумавши, відмовився. Попросив принести чорної кави й зовсім умиротворено запитав у Хаблака:

— Якого нахабу ви мали на увазі, Сергію Антоновичу?

— Є тут один. Юхим Сидорович Кріт, видавничий завгосп, і велика в мене підозра, що приклав руку до вбивства Ситника.

— Вам видніше, капітане, я поки що приший кобилі хвіст, а ви в цій справі вільно плаваєте.

— Скіфська чаша! — ствердив Хаблак. — Голову даю навідсіч — Ситника прибрали через неї.

— Звичайно, — поплямкав Дробаха, — та все ж якийсь процент чи два… Справу про крадіжку передавай комусь іншому. А ми з тобою розслідуватимемо вбивство.

— Ще маю час, здається, ці справи пов’язані між собою. Зараз заїдемо до видавництва, і я поговорю з шановним громадянином Кротом! — не без зловтішності сказав Хаблак.

— Дівчина… — зауважив Дробаха. — Висока, молода, вродлива. Там, де дуже вродливі дівчата, завжди щось відбувається. Вам не доводилось спостерігати таку закономірність?

— Ви старший і досвідченіший, — ухилився од відповіді капітан. — А дівчину спробуємо розшукати.

— До видавництва я з вами не поїду, — вирішив Дробаха. — У мене нарада, і досить серйозна. Приїжджайте ввечері, я розрахуюсь з деякими справами, щоб ніщо не заважало, тоді й порадимось.

Хаблак кивнув. Зрештою, мав власний план дій і Дробашиної допомоги поки що не потребував. Вони під’їхали спочатку до прокуратури, завезли Чушкова до управління, потім Хаблак поїхав до “Кристалу”.

Кріт зустрів капітана насторожено, але без особливого хвилювання. Хаблак вирішив одразу взяти бика за роги — присів навпроти завгоспа й запитав прямо:

— Де ви були вчора ввечері, Юхиме Сидоровичу? Від шостої до десятої години?

Кріт зсунув окуляри на кінчик носа. Ця його манера дратувала капітана, та нічим не виказав свого незадоволення, сидів і пильно дивився на тхорине обличчя завгоспа.

— Вчора від шостої до десятої? — повторив Кріт, буцім це запитання здивувало його. — А для чого це вам, шановний?

— Треба, Юхиме Сидоровичу, конче потребую прямої і недвозначної відповіді.

— Будь ласка, то дуже легко перевірити. Учора після роботи поїхав до сина. Святкували народження внука, ну й як без діда?

Хаблак відчув, як кров відлила у нього від щік. Цей старий пройда мав цілковите алібі, і, якщо він причетний до вбивства Ситника, довести це буде важко.

Поцікавився адресою сина Крота, дізнався, хто був на святкуванні, й подзвонив Зозулі, доручивши лейтенантові перевірити, чи не бреше завгосп. Хоча був переконаний, що в даному випадку Юхим Сидорович каже правду.

Зазирнув до Данька. Дізнавшись про смерть Ситника, той розхвилювався.

— Отакої! — мовив. — Один злочин тягне за собою інший.

Хаблак був згоден з художником, проте заперечив для годиться:

— Не будьте таким прямолінійним. До речі, ви не бачили із Ситником вродливої дівчини? Каштанове волосся, висока зачіска?

Данько похитав головою.

— Він сторонніх дівчат до видавництва не водив. Роман в Олега тут був з одною, ви бачили її, дівчина з техвідділу, а вона ревнива, й Ситник боявся. Розпитайте Олегового друга Івана Кухаренка, викладає мову в залізничному технікумі. Той мусить знати, давно товаришують — університет разом кінчали.

До технікуму було не близько, Хаблак трусився в тролейбусі, дивився на заклопотаних перехожих і думав, що розкручувати йому цю історію із скіфською чашею довго й нудно — он що виходить, перед убивством не зупинилися, а мусять знати, чим це пахне.

Потім згадав єхидну посмішку Крота, коли той посадив його в калошу… Нічого, шановний Юхиме Сидоровичу, все одно виведемо на чисту воду…

Іван Кухаренко щиро засмутився, дізнавшись про трагедію на Русанівських садах. Ледь не заплакав, шморгнув носом, і очі зволожились, він сидів у порожній вчительській поруч Хаблака на дивані — маленький, худорлявий, некрасивий чоловік, ще порівняно молодий, але вже лисуватий, недбало одягнутий, зовсім не схожий на Ситника — високого, самовпевненого. Шморгнув носом ще раз і запитав:

— За що його?

Хаблак повагався трохи, хотів відбутися невизначеною відповіддю, та якийсь біс підштовхнув його, й він розповів Кухаренку все, що знав. Бо цей чоловік, незважаючи на зовнішню непрезентабельність, викликав довіру, і капітан розраховував на його допомогу.

— Я знав, щось мусило статися, — сказав Кухаренко, — не подобався мені Олег останнім часом, якийсь він був знервований…

— Але ж ви товаришували, могли б і розпитати його, — зауважив Хаблак.

— Ви не знали Олега.

— Знайомі з їхнім видавничим завгоспом Кротом?

— Ні.

— Може, бачили з Олегом? Літній чоловік, лисуватий, обличчя неприємне, схожий на тхора.

Кухаренко заперечливо похитав головою.

— Ніколи не зустрічав.

— А нові Олегові друзі? Не бачили Ситника останнім часом з новими людьми? Може, з дівчиною? Високою, вродливою, каштанове волосся. Приїздила з ним на дачу.

— Так то ж перукарка Роза, Олег упадав біля неї. Закохався по вуха, дівчина справді гарна, але того… — покрутив рукою над головою. — Вітер. Сьогодні з Олегом, завтра з іншим. Я його попереджав, кинь, для чого вона тобі, ну, вродлива, так вродливих он скільки! — вигукнув нараз розпачливо, буцім щойно усвідомив загибель товариша. — Аж не віриться… — Кухаренко стиснув скроні й нахилився мало не до самої підлоги: Хаблак бачив, як тому було по-справжньому важко, як щиро вболівав за Ситником.

— І де ж ця Роза працює? — Хаблак узяв Кухаренка за лікоть, стиснув легко, приводячи до тями. — Казали: перукарка?

— На Печерську. Велика перукарня, біля парку.

— Як прізвище?

Кухаренко похитав головою.

Зрештою, й Хаблакові прізвище Рози було не дуже потрібне, тепер знайшов би її із зав’язаними очима.

— Дамський майстер чи чоловічий? — все ж поцікавився.

— Чоловічий. Олег ходив до неї підстригатися, хвалив, що добре працює, і мене хотів затягнути.

— Ситник там і познайомився з Розою, в перукарні?

— Ні, вони здибалися десь раніше. Це вже потім Олег стригся в неї.

— А хто міг ненавидіти вашого товариша? І помститися?

Кухаренко лише похитав головою.

— Він був загалом непоганим хлопцем. Безладний, але добрий, можете мені повірити. Захоплювався часто, емоції в ньому завжди брали верх над розумом, легкий був і м’який.

Хаблак попрощався з Кухаренком і з першого ж телефону-автомата зв’язався з Зозулею. Наказав знайти в управлінні побутового обслуговування фотографії Рози з перукарні, Рози-красуні, якщо там працюють дві Рози, то забрати два знімки і показати їх жінці на Русанівських садах, яка бачила дівчину разом з Олегом Ситником.

Зозуля зрозумів капітана з півслова, тепер Хаблак був певен, що до кінця робочого дня лейтенант дізнається, чи приїздила перукарка Роза на Русанівські сади, і з спокійною душею поїхав на Печерськ.

Капітан іноді відвідував цю перукарню. Велика, фешенебельна і народу в ній, як правило, завжди багато. Зазирнув у зал. Майстри — переважно чоловіки і лише дві жінки. Одна вже літня, років за сорок, друга — білявка, кирпата дівчина, зовсім не красуня й волосся не каштанове.

Але ж волосся в неї фарбоване, та й поняття краси, як. відомо, відносне…

Хаблак підійшов до касирки, старої, сивої жінки із зморшкуватим, похмурим обличчям, і поцікавився, коли працює Роза. Касирка подивилася на нього відверто іронічно — капітан збагнув, що не лише він виявляє підвищену цікавість до каштанової перукарки, — й відповіла, що в них багато гарних майстрів, майстрів екстракласу, яких у Києві вдень з вогнем не знайти, а якщо казати про Розу, то не тільки світу, що у вікні.

Хаблак сказав, що має до Рози доручення й мусить неодмінно побачити її, касирка подивилася на нього ще іронічніше, та все ж пояснила, що Розалія Ютковська працює завтра на першій зміні.

Капітан посміхнувся касирці якомога доброзичливіше й спитав, як звати кирпату білявку — перше крісло від вікна ліворуч, — здається, вони з Розою подруги, принаймні він колись бачив їх разом.

Так, подруги, згодилася касирка, і Віта, певно, знає, де можна знайти Ютковську зараз.

Хаблак дочекався, поки звільниться Вітине крісло, вона зиркнула на нього байдуже, звикла до круговерті клієнтів і ставилася до всіх холодно-ввічливо, як майстер, котрий знає собі ціну.

— Підстригти, Віточко, — сказав Хаблак напівфамільярно, — і не дуже високо, як завжди.

Дівчина озирнулася зацікавлено — невже не впізнала знайомого чи постійного клієнта? Звичайно, не впізнала, та посміхнулася Хаблакові, як доброму другові.

Вона запнула капітана простирадлом, нахилилася, щоб взяти гребінець і ножиці, й на її не дуже вродливому, але симпатичному обличчі Хаблак завважив роботу якоїсь думки, либонь, перебирала в пам’яті клієнтів, та все ж не могла пригадати його.

Хаблак не пішов їй назустріч, сидів і дивився, як швидко й спритно працює дівчина, нарешті, коли нахилилася до нього, запитав тихо, щоб не почули поруч:

— У вас коли обід, Віточко?

Дівчина подивилася здивовано, та все ж зиркнула на годинник і відповіла:

— Через півгодини.

— Як ви дивитесь на невеличку екскурсію до шашличної на Петровській алеї?

— Але ж?.. — підняла брови. — Щось я не пригадую… — Вона подивилася на Хаблака збоку вивчаюче, капітан перехопив цей погляд у дзеркалі й запитав:

— Маєте годинну перерву?

— Взагалі, півгодини, проте я можу затриматись.

Це прозвучало як згода, капітан фамільярно, але дуже обережно торкнувся Вітиних пальців і уточнив:

— Отже, о першій? Я чекатиму на вулиці.

Віта кивнула й знову подивилася вивчаюче, видно, Хаблак сподобався їй.

Капітан підвівся з крісла легко, чесно кажучи, не думав, що дівчина так швидко погодиться, та все ж розраховував якось умовити її, ішов і бачив куточками очей у багатьох дзеркалах кілька Вітиних відображень, і з кожного дівчина дивилася на нього трохи здивовано.

Віта не примусила Хаблака чекати: вийшла рівно о першій у червоному легесенькому, зважаючи на теплу погоду, плащі. Хаблак узяв її за лікоть, і вони почимчикували до Петровської алеї — іти до шашличної десять хвилин, чи варто сідати в тролейбус?

Капітан не став більше випробовувати Вітине терпіння.

— Мене звуть Сергієм, — нахилився до дівчини, — а те, що вас — Віта, я дізнався в касирки. І мені чомусь дуже захотілося нагодувати вас шашликами.

— У вас часто виникають такі бажання?

— Ну, що ви, навіть у Києві рідко побачиш таку гарну дівчину з абсолютно симпатичним носиком.

— І хто ж ви такий?

— Маєте на увазі професію?

— Звичайно.

Капітан згадав, як довелося колись видавати себе за торговельного працівника.

— Директор магазину, — пояснив і відразу відчув, як зацікавилася дівчина. Мимовільно притишила крок і зиркнула грайливо.

— Гастроному? — уточнила.

— Промтоварного.

— Ого! — вигукнула з повагою. — З вами треба дружити.

— Звичайно. І я сподіваюсь, що наша зустріч не остання.

— Дивлячись, як ви поводитиметесь…

— Як недосвідчене теля.

— По вас не скажеш.

— Мабуть, я більш схожий на битюга. Але тільки зовні.

— Ну, знаєте, — засміялася Віта відверто заохочувально, — з вас вийшло б тільки чверть битюга, може, й менше.

— Але й на орловського рисака я не схожий.

— Займаєтесь спортом?

Хаблак подумав, що його ранкові пробіжки по Русанівській набережній ще не спорт. Похитав головою.

— Легка зарядка. На більше не маю часу. Торгівля, знаєте…

— Догадуюсь. А ви не скидаєтесь на директора магазину.

— На кого ж?

— На військового.

“Що ж, їй не відмовиш у спостережливості”, — подумав Хаблак. Це влаштовувало його: може, вдасться розвідати щось цінне про Розалію Ютковську. Звичайно, це мало б сенс, якщо перукарка Роза вплутана в трагедію на Русанівських садах. А якщо ні?

Ні то й ні, вирішив, зрештою, скільки разів йому доводилося тягнути пусті лотерейні квитки? Певно, більше, ніж людині, яка систематично купує їх.

Шашлики виявились непоганими, вони смакували не тільки капітанові, Віта з апетитом їла й поглядала на Хаблака лукаво — білява й кирпата лялечка, не дуже розумна й освічена, але для чого освіта, коли маєш такого симпатичного носика, здоровий колір шкіри й сірі очі?

— Як вам працюється? — здалеку почав Хаблак. Мусив завести розмову про перукарські справи, потім непомітно перевести її на Ютковську.

— А-а… — відповіла зневажливо, — все одне й те ж: угорка, бокс, напівбокс… Набридло.

— А в мене: прийом товару, план, кожен хоче мати прогресивку!

— А дублянки в тебе бувають? — Віта одразу перейшла на “ти”.

Хаблак похитав головою.

— Ти що! Звідки нам?.

— Шкода… Але ж ви там одним миром мазані, можеш дістати?

Хаблак подумав: обіцянка його ні до чого не зобов’язує, сказав обнадійливо:

— Спробуємо.

— Тебе сам бог мені послав.

— А тобі личитиме дублянка. Хоча тобі все личитиме. Навіть сукні Бердичівського швейоб’єднання.

— Невже такі погані?

— Вони хитрі, шиють лише на вродливих дівчат.

— Хіба я вродлива?

— Мені подобаєшся.

— Ось у мене подруга!

— Не кажи, — Хаблак поморщився, — уявляю собі…

— Розка, шикарна!

— Роза? Така ж білява, як ти?

— Каштанова.

— А мені до смаку лише блондинки.

Віта обдарувала Хаблака посмішкою і поплескала по щоці.

“А вона звикла не втрачати часу, — подумав капітан. — Що ж, мені також ніколи”. Запропонував:

— Може, ввечері візьмеш свою Розу й десь повечеряємо? Я запрошу товариша.

Віта енергійно похитала головою.

— Не вийде, Розалія зайнята.

— Одружена?

— Гірше. Там такі хлопці! І Розці подобаються.

— Аж двоє?

— Двоє, — зітхнула. — Як бики.

“Одного вже нема, — подумав Хаблак. — А якщо Ситника вбили з ревнощів? І вся ця історія не має ніякого відношення до скіфської чаші?”

— І хто ж вони? — запитав, жуючи шашлик, байдуже, наче залицяльники Ютковської й справді не цікавили його.

— Один нічого, письменник. Ох, і щастить Розці, — вигукнула нараз, — письменник і гарний! Він ще не відомий, але оповідання пише чудові, я слухала й сподобались. Буде знаменитим, — додала з заздрістю, — і Розка коло нього!

— Новелісти — бідні, — заперечив Хаблак. — І легковажні.

— Але ж їх усі знають.

— З визнання дублянку не зшиєш, воно не гріє. А що таке слава без грошей?

Віта притиснулася, буцім випадково, коліном до Хаблакової ноги. І відразу відсахнулась.

— Ти розумний і все знаєш.

— Кожного дня рахувати доводиться, — ствердив капітан. — Така вже звичка.

— Гарна звичка.

— А хто ж другий у Рози? — капітан повернув розмову в потрібне русло.

— Роботяга… Звичайний шофер, пусте.

— Досвідчений шофер знаєш скільки має! Якщо на автобусі чи дальні рейси…

— І Роза так каже.

— Все розуміє.

— Роза — практична! — зітхнула. Віта так, наче сама нічого не розуміла в житті й усі обводили її навколо пальця.

— До шофера схиляється?

— Не знаю.

— От що, — перегнувся через стіл Хаблак, удавши, що ця думка тільки-но майнула в нього, — запроси свою Розу з шофером, десь повечеряємо. Ти до котрої сьогодні?

— До сьомої.

— Ну й добре, я подзвоню після шостої. Телефон у перукарні є?

Віта записала на паперовій серветці.

— А ти настирливий, — мовила схвально.

— Я на тебе оком відразу накинув, — зізнався Хаблак. — Коли тільки зазирнув до вас. Дивлюсь, така симпатична й кирпата.

— Кирпата, — скрушно зітхнула Віта, і капітан збагнув, що це — одна з найбільших її життєвих прикростей.

— Кирпата — це чудово! — вигукнув із захватом.

Дівчина підвелася з жалем.

— Час іти, і так уже забарилися.

— У вас стільки майстрів…

— Старі й сердиті.

— Переб’ються.

— Сьогодні переб’ються, — погодилась Віта. — Та все ж лаятимуться за запізнення.

Провівши дівчину, Хаблак поїхав до управління. Каштанова не було, подався до прокуратури, не було й Зозулі. Хаблак подумав, що лейтенант мав би вже впоратися, — подзвонив до видавництва й попросив Данька навідатися через півгодини до карного розшуку. Він розрахував правильно, Зозуля з’явився хвилин через п’ятнадцять: розчервонілий і чомусь схожий на яскраво розмальовану дитячу куклу. Поклав перед Хаблаком маленьке фото, витягнуте з особистої справи, доповів:

— Розалія Володимирівна Ютковська. Перукарка. Сусідка по дачі впізнала її. Ось акт впізнання.

З фотографії дивилася справді вродлива дівчина, хоч знімок був і неякісний. Видовжене обличчя на довгій шиї, покаті плечі й великі, видно, темні очі. І сміливий погляд. Така обпече, лише зиркнувши.

Хаблак попросив лейтенанта принести ще кілька фотографій жінок, розклав їх на столі, скоро з’явився Данько, капітан підвів його до столу, попросив подивитися уважно: може, з котроюсь довелося зустрічатись…

Данько вдивлявся довго, і капітан уже встиг вирішити, що його передбачення хибні, коли художник нерішуче підняв фото Ютковської.

— По-моєму, я бачив її у видавництві, — сказав.

— Маєте зірке око, — схвалив Хаблак.

— Мушу, як-не-як, а художник.

— І ця жінка заходила до Крота?

— Багато від мене хочете.

— Справді, багато, — кивнув капітан. — Пригадайте.

— Може, й до Крота. Було це влітку. Прийшла в жовтій сукні з чорними квітами чи листям, це я точно пам’ятаю — жовта сукня, бачив її в коридорі під час перерви, отже, хтось чекав її. А от куди пішла…

— Не до Ситника?

— Ні, наші двері мало не поруч, а вона подалася далі,

— Там коридор розходиться. Ліворуч — до кабінету заступника директора, просто — до завгоспа. Вона повернула чи пішла до Крота?

— Не пам’ятаю.

— Ну, добре… — Хаблак був явно розчарований. — Як там у видавництві?

— Гарного мало: ця злощасна чаша, тепер убивство!

Хаблак змішав фотографії, подав Зозулі.

— Поїдете, лейтенанте, разом з Даньком. Дівчина видна, вродлива дівчина, таку у видавництві мусили запам’ятати. Покажіть її фото, може, хтось і згадає.

— І завгоспові?

— Ні-ні… — насварився Хаблак пальцем. — Ти що, здурів?

Зозуля з Даньком поїхали, а Хаблак подзвонив Дробасі. Розповів про зроблене й свій план провести вечір у компанії перукарок. Слідчий подумав трохи й схвалив:

— Давайте, Хаблак, мій внутрішній голос підказує, що ця Ютковська — цікава штучка. Бачите, приходила до видавництва, і щось у цьому є.

— Лейтенант Зозуля поїхав туди й спробує встановити, саме до кого приходила.

— От-от, — зрадів Дробаха, — це дуже важливо. Але ж ви казали — не до Ситника. Отже, має в “Кристалі” ще знайомих, можливо, вони звели їх із Ситником. А як версія з завгоспом?

— Розробляємо.

— Ну, добре. Я вас тільки дуже прошу: в ресторані багато не пийте й не кажіть дружині, що були з дівчатами. Воно, правда, за обов’язком, та жінки іноді це не дуже-то й розуміють.

— Якщо не сказати: зовсім…

— І правильно роблять.

Хаблак хотів зауважити, що Іван Якович не зовсім послідовний, але той щось гмикнув у трубку й поклав її.

Віта стояла біля входу до ресторану “Метро” й поруч неї Розалія. Хаблак помітив каштанову перукарку ще здалеку й подумав, що чутки про її вроду не перебільшені. Принаймні фотографія була блідою копією. Висока, ще й у туфлях на високих підборах, обличчя довге, очі широко поставлені, великі, чорні.

Розалія подала Хаблакові руку з довгими білими пальцями, взагалі, вся вона була якась видовжена, хоча й діставала капітанові лише до підборіддя, але ніхто не назвав би її сухорлявою.

— Почекаємо трохи, — сказала Віта Хаблакові, — мусить прийти Жека. Розин хлопець, — пояснила. — Може трохи затриматись.

Але Жека не затримався — з’явився за три — чотири хвилини, вийшов з потоку пасажирів і одразу побачив дівчат. Круто повернув до них і зупинився, широко розставивши ноги в розкльошених модних брюках яскраво-бурякового кольору. Піджак Жека носив світло-синій, точніше, волошковий, либонь, йому подобалось оце поєднання кольорів, бо стояв, випнувши гордовито груди й ледь подригуючи ногою, — картинна поза провінційного піжона.

Віта назвала Хаблака, Жека подав йому руку зневажливо, певно, висловивши цим свою не дуже велику повагу до торгашів. Однак капітан не образився на цю зверхність, потиснув Жеці руку міцно, бо набачився всього й не звик складати враження про людину з першого погляду.

Був Жека на півголови нижчий за Хаблака, проте кремезніший і силу, либонь, мав справді волячу: м’язи випирали з модно пошитого вузькуватого піджака.

— Що, дівчата, скучили? — Поправив на голові кепочку з коротким козирком. — Кирнемо сьогодні, я ставлю, і щоб було все чин-чинарем.

— По-моєму, запрошував я, — запротестував Хаблак, — з мене шампанське з приводу знайомства.

— Шампанське? — аж здивувався Жека. — Ти п’єш шампанське?

— А що?

— Як на мене, ним лише запивати. Ну, дівчатам ще для захмеління…

Зрештою, кожен міг мати свої погляди, і Хаблак не заперечував. Офіціантка влаштувала їх у куточку зала й одразу, пошепотівшись із Жекою, поставила на стіл пляшки горілки й коньяку.

— Ще притягнеш шампанського, — наказав Жека. Він явно брав кермо влади в свої великі й не дуже-то відмиті руки, зрештою, Хаблакові було все одно: чим більше вип’є компанія, тим вільніше почуватимуться дівчата, і язики в них, звичайно, розв’яжуться.

Жека налив собі три чверті фужера горілки і з іронією дивився, як береться бульбашками вино в кришталевому бокалі Хаблака, вже підніс фужер і підчепив виделкою добрячий шмат буженини, та нараз якась думка зупинила його, запитав, підозріло блиснувши очима:

— Дівчата кажуть: ти директор магазину?

— Ну й що?

— А чому тобі така честь — директор?

— Бо закінчив торговельний інститут.

— І де твоя крамничка?

— На Куренівці.

— Щось є, — клацнув пальцями, — дефіцитне?

— А що треба?

— Роза брючний костюм хоче.

— Зробимо.

— Коли?

— На тому тижні.

Така категоричність, певно, заспокоїла Жеку, бо вихилив горілку до кінця, ледь примружившись, і кахикнув од задоволення. Дівчата, не вагаючись, приклалися до коньяку, і лише один Хаблак обмежився шампанським. Віта, правда, намагалася умовити його випити чогось міцнішого, та капітан послався на те, що завтра в магазині ревізія і мусить мати зовсім свіжу голову.

Згадка про ревізію викликала в Жеки серію не дуже вдалих жартів, Хаблак віджартовувався в’яло, дівчата нарешті зрозуміли, що ця розмова його нервує, і Розалія розповіла про нового завідуючого перукарнею. Виявилось, молодий хлопець, але віртуоз, одержав другу премію на конкурсі у Варшаві, блискуче працює й взагалі симпатичний. При згадці про чоловічі якості нового начальства Жека явно спохмурнів, він схопив дівчину вище ліктя так, що та зойкнула й потерла почервоніле місце.

— Я твоїх хахалів!.. — Жека підвів величезного кулака. — До нігтя!

Ютковська, хоча, видно, й не відзначалася особливою покірністю, якось знітилася, поклала хлопцеві руку на плече, щось прошепотіла на вухо — Жека одразу розм’як, посміхнувся блаженно й налив собі другу порцію горілки.

Хаблак, повільно смакуючи шампанське, непомітно витягнув із Жеки все, що хотів. Виявилось, що Євгенове прізвище — Бурнусов і працює він таксистом. Хаблак навіть дізнався, скільки той заробляє й де живе. Спробував довідатись про Жекине минуле, але хлопець одразу замкнувся — пробуркотів щось невиразне й запропонував краще випити. Пив він справді конячими дозами, за півгодини сам спорожнив на три чверті пляшку горілки, та хмелів туго, лише розчервонівся й скинув піджак, повісивши на спинку стільця. Лишився в білій ажурній сорочці, крізь неї просвічувала жовта майка, проте це аніскілечки не бентежило Жеку, хміль почав бродити в ньому — відкинувся на спинку стільця й заявив хвалькувато:

— Ми, робочі люди, вміємо і вкалувати, і гуляти.

— Робітник! — зареготала Віта. — Таксист ти й калим-ник, у краватці баранку крутиш, тепло й мухи не кусають.

— Багато ти знаєш! — вишкірився Жека. — А ремонт?

— Десятку кинеш слюсареві, він і зробить.

— Цю десятку заробити треба.

— Пасажири перекриють.

— Точно, перекриють! — втрутилась Розалія, блиснувши циганськими очима. — За здоров’я пасажирів, вони сьогодні пригощають нас.

Жека зиркнув на неї скоса, невдоволено. Для чогось обмацав бічну кишеню піджака, що висів на стільці, повернувшись трохи до Хаблака — видно, перевіряв гаманець, і капітан побачив під ажурною сорочкою на правому Жекиному плечі рану чи подряпину, заклеєну лейкопластирем.

Хаблак відставив бокал з шампанським, запропонував танцювати. Бурнусов витягнув з бічної кишені гаманець, пішов між столиками, пропустивши поперед себе Розалію. Хаблак прошкував слідом за ним — тепер добре бачив лейкопластир під сорочкою, була спокуса торкнутися пальцем, запитати, отак просто запитати, де ти, дорогий чоловіче, отак-от подряпався? Випадково, не на Русанівських садах, коли вбивав людину прихопленою з собою монтировкою?

Уявив, як стоїть Жека у коморі в куточку: ось зарипіли двері, увійшов Ситник, нахиливши голову, стеля низька, а хлопець високий, Жека вдарив його з усієї сили, не роздумуючи, і напоровся на цвях. Либонь, одразу не помітив болю, стояв і дивився, як упав Ситник…

Але звідки знав, що Ситник приїде до тітчиного саду?. Хто повідомив йому адресу дачі?

Ясно й це: Роза-перукарка, каштанова красуня, яка танцює зараз, притиснувшись до Бурнусова. Вона приїжджала разом із Ситником на Русанівські сади, призначила там учора побачення Олегові, й той поїхав, звичайно, поїхав не роздумуючи…

Але кого Ютковська відвідувала у видавництві?

Знаючи, що все одно не зможе зараз відповісти на це запитання, Хаблак усе ж подумки перебрав прізвища дев’ятнадцяти працівників, які сиділи на вечорі Хоролевського, — і відкинув усі.

Залишався Кріт, і завтра вони мусять зв’язати мотузок міцним вузлом. Ну, якщо не завтра, то найближчими днями.

Віта помітила відчуженість Хаблака, притиснулася до нього, капітан відчув тепло її тугих грудей і вирішив, що на сьогодні йому вже вистачить. Дівчата при Бурнусові навряд чи розбалакаються, з них уже нічого не витягнеш, особливо про видавництво, де працював Ситник.

Оркестранти зробили перерву, Хаблак зиркнув на годинник, вибачився й заявив, що мусить іти: от закінчиться ревізія, тоді він у повному їхньому розпорядженні хоч на всю ніч, зараз справи кличуть…

Дівчата запротестували, Віта навіть схопила капітана за руку, та Жека напрочуд спокійно поставився до Хаблакової заяви й підтвердив, що справді — діло над усе. Капітан відкликав його, хотів оплатити свою частину рахунку, однак Бурнусов гордовито поплескав себе по кишені: тут, мовляв, вистачить на кілька таких заходів і вони ще встигнуть порахуватися. Хаблак не дуже заперечував, ляснув Жеку по плечі, намагаючись потрапити в поранене місце, і влучив, бо Бурнусов скривився від болю. Тепер капітан остаточно переконався, що рана в Жеки зовсім свіжа, й пішов, абсолютно впевнений: сьогоднішній вечір минув недаремно.

Марина ще не спала, читала в ліжку товстенний роман, і Хаблак подумав: може, колись і йому випаде таке щастя — сидіти дома й читати книжки замість валандатися з дівчатами сумнівної поведінки, коли кохана жінка чекає на тебе.

Марина сперлася на лікоть, уважно подивилася на нього й запитала:

— Випив?

— Мусив трохи. Шампанського.

— Гарна служба. Швендяє допізна, п’є шампанське… Вечеряти будеш?

— Уже.

— З ким?

— З негативними героями, — віджартувався Хаблак. — Так би мовити, тінями минулого й родимими плямами на здоровому тілі.

Марина підозріло втягнула носом повітря.

— Від тебе пахне духами!

Хаблак згадав, як притискалася до нього Віта. Звичайно, погано брехати дружині, але чого він доб’ється, якщо скаже правду? Марина плакатиме, клястиме його службу, вимагатиме, щоб кинув негайно, а він не хоче й не може, він душею й тілом чистий перед нею.

— Був сьогодні в перукарні.

Видно, Марину задовольнило це пояснення, бо відсунулася, звільняючи Сергієві місце на ліжку.

6

Дробаха ввійшов до кабінету Каштанова захеканий і розчервонілий, коли Хаблак уже доповів полковникові про вчорашній вечір. Сів, витер спітніле обличчя й поскаржився невизначено:

— У кожного є начальство…

Це прозвучало як вибачення за запізнення, правда, не таке вже й велике, всього хвилин на десять, але Іван Якович був людиною пунктуальною, цінував свій час і час інших.

Хаблак повторив свою оповідь, наголосивши на прозорій сорочці Бурнусова та лейкопластирі на правому плечі.

— Мусить бути і оранжева сорочка, — відізвався Каштанов. — Подерта саме на тому місці.

— Якщо не викинув, — заперечив капітан.

— Бурнусов працював позавчора? — поцікавився Дробаха.

— А хто ж його зна? Запитати в нього не міг, та й околясом не виходило, щоб не насторожити.

— Певно, й сьогодні не працює, бо напився вчора, ще добу від нього смердітиме, а таксисти не ризикують.

Каштанов зняв трубку й доручив Зозулі поїхати в таксопарк.

— Якщо Бурнусов працював позавчора, — наказав, — то з таксопарку їдьте до Русанівських садів і розпитайте там, чи не бачили біля Ситникової дачі увечері таксі. Можливо, стояло десь неподалік — на головній дорозі чи в якомусь завулку.

Дробаха, слухаючи наказ Каштанова, схвально хитав головою і перебирав переплетеними на череві пальцями.

— Ваші пропозиції? — запитав Хаблака.

— Обшук у Бурнусова. Гадаю, сорочку в нього знайдемо, а це — беззаперечний доказ. Тоді арешт.

Дробаха засовався, і стілець зарипів під його огрядним тілом.

— Я візьму в прокурора санкцію. Поїдете самі?

Хаблак кивнув.

— Нетерпеливиться? — посміхнувся Дробаха. — Нетерпеливиться побачити вираз обличчя вчорашнього товариша по чарці?

— Ну, знаєте…

— Жартую. Знайдете чи не знайдете сорочку, везіть його сюди, раба божого Бурнусова. Цвях кров’ю омитий, — підморгнув, — експертизу зробимо і, якщо все зійдеться, людей попитаємо, сусідів, шоферів з автопарку — мусили бачити його в оранжевій сорочці.

Жека відчинив Хаблакові сам. Стояв на порозі в одних трусах, заспаний і нечесаний — дзвінок підняв його з ліжка, вчорашній алкоголь ще не вивітрився, дивився почервонілими очима й переминався з ноги на ногу.

— А-а, це ти, — пробуркотів невдоволено, та, побачивши за плечима в Хаблака незнайомі обличчя, запитав:

— Що сталося й чого так рано?

— Міліція, — мовив Хаблак твердо. — Мусимо зробити у вас обшук, громадянине Бурнусов, ось, прошу, постанова Прокурора й поняті тут…

— Який обшук? — Жека ще раз переступив з ноги на ногу, нарешті зрозумів щось, бо відступив до передпокою, хотів грюкнути дверима, однак Хаблак підставив ногу, а хтось з оперативників неввічливо відсунув Бурнусова й пройшов до квартири.

Тепер Жека зовсім отямився. Втупився в Хаблака примруженими очима, запитав здивовано:

— Мент, виходить, а я з усією душею…

Капітан не мав часу на розмови морально-етичного характеру. Наказав:

— Приведіть себе в порядок, Бурнусов. Пройдіть до кімнати й одягніться.

Жека підтягнув труси й полопотів босими ногами по передпокою. Займав невеличку однокімнатну квартиру, майже не умебльовану — в кімнаті ліжко, стіл, два стільці, тумбочка з телевізором, в кутку батарея пляшок, переважно з-під горілки й пива, волошковий піджак кинутий недбало на телевізор.

Бурнусов застрибав на одній нозі, намагаючись влучити другою в холошу яскраво-бурякових штанів, нарешті натягнув їх, сів на неприбране ліжко, похмуро оглядаючи присутніх.

— Що вам потрібно? — запитав Хаблака. — Чого нишпорите?

— Чи маєте, громадянине Бурнусов, оранжеву бавовняну сорочку? — поцікавився капітан.

— Маю, то й що?

— Де вона?

— У ванній. Там кошик для брудної білизни.

Оперативникові не треба було наказувати. Шугнув до ванної і одразу повернувся з пожмаканою сорочкою Подав Хаблакові. Капітан розправив її, одразу побачивши дірку на правому плечі. Зовсім свіжа дірка, й нитки висоталися з подертої тканини.

Показав дірку Бурнусову.

— Де порвали? — запитав.

Певно, Жека збагнув уже все. Дивився зацьковано, та все ще не міг визнати своєї поразки.

— Десь зачепився… — одповів, посовавшись на ліжку.

— І подряпали плече?

— Ну, подряпав.

— Де?

— У гаражі.

— Добре, Бурнусов, зараз ми складемо протокол і поїдемо до міліції.

— На якій підставі?

— Для з’ясування деяких обставин. Мусимо побалакати з вами детальніше.

Оперативник, не кажучи ні слова, поклав на стіл напівзагорнуту в газету паку грошей.

— Ваші? — запитав Хаблак у Бурнусова.

— Чиї ж іще?

Поняті підрахували: чотири тисячі без сотні. Майже всі купюри новенькі, паки по тисячі карбованців акуратно заклеєні. Наче щойно одержані з банку.

— Чому не тримаєте в ощадкасі? — запитав Хаблак. Бурнусов нараз розізлився.

— Де хочу, там і тримаю. В ощадкасі чи під ліжком… Яке ваше діло?

— Звичайно, ваша воля, — погодився капітан, але все ж наказав забрати гроші з собою.

…Дробаха почав допит Бурнусова, коли вже мав висновки експертів про те, що нитка, знайдена на дачі тітки Ситника, від Жекиної сорочки. Сходилася також група крові. Крім того, Зозулі вдалося встановити, що неподалік від дачі приблизно в той же час, коли сталося вбивство, люди бачили салатового кольору таксі — стояло на узбіччі з вимкнутими підфарниками. Номер, правда, ніхто не запам’ятав, зрештою, Дробасі й без цього вистачало доказів, він сидів у своїй улюбленій позі, переплівши пальці на череві, й дивився на Бурнусова вивчаюче. Нарешті подмухав на кінчики пальців і, заповнивши протокол допиту, почав не-поспішливу розмову.

— Як ви опинилися позавчора на Русанівських садах? — запитав. — І як потрапили на дачу громадянки Ситник?

Бурнусов мав час обміркувати ситуацію: певно, вирішив нічого не визнавати, бо відповів нахабно:

— Ні на яких садах я не був, і все це вигадки. Яка така Ситник?

— Ну, Бурнусов, — посміхнувся Дробаха, — від кого-кого, а від вас не чекав. Людина ви досвідчена, відсиділи в колонії три роки, знаєте, що до чого, і раптом такі дитячі вибрики! До речі, за що сиділи?

— Наче вам невідомо…

— Відомо, все відомо, та хотілося б почути од вас.

— Душевна розмова?

— Хоча б.

— Не вийде, — зло кинув Жека. — Не вийде в нас із вами душевної розмови, начальник.

— Не вийде, то й не вийде, — одразу погодився Дробаха. — Давайте без душевності. За що сиділи?

— За молодістю років… Ларьок з пацанами взяли.

— Скільки одержали?

Бурнусов підвів руку, розчепіривши пальці.

— П’ятак.

— Відсиділи три?

— Так.

— От бачите, Бурнусов, два роки вам простили, а ви як за це віддячили?

— Так я ж чесно працюю і норми перевиконую. Запитайте в гаражі, там кожен скаже.

— Про ваші виробничі успіхи, Бурнусов, ви зможете не в такому вже й далекому майбутньому розповісти суддям. Та мені чомусь здається, що це не зможе вплинути на вашу долю. А от щиросердне визнання своєї вини завжди враховується.

— Скажете таке, начальнику! Ну, в чому я винний?

— Отже, ви хочете сказати, що позавчора ввечері не були на дачі громадянки Ситник?

— Звичайно, не був.

— Твердите?

— Тверджу.

— А от експерти дотримуються зовсім іншої думки. Вбиваючи Олега Ситника, Бурнусов, ви розмахнулися і подряпалися об цвях. Розідрали сорочку, залишивши на цвяху нитку від неї і сліди крові. Ось, прошу ознайомитися з висновками експертів, — підсунув Бурнусову папери.

Хаблак, який сидів збоку й не втручався в розмову, побачив, як змінився Жека: він таки був стріляний горобець і не міг не знати, що означає висновок експертів. Нахабство одразу сповзло з нього, він якось злиняв, плечі в Жеки опустилися й губи затремтіли, немов збирався заплакати. Засунув руки між колін, зіщулився й відповів непевно:

— Я ж хотів тільки полякати його…

— І для цього вдарили монтировкою по голові?

— Так уже вийшло… Він у мене дівчину відбив, розумієте, я її кохаю, а він, падлюка, також…

— Маєте на увазі Розалію Ютковську?

— Її, звичайно, і ваш… — кивнув на Хаблака, — все вже винюхав. Але ж, їй-бо, клянуся, випадково… Ревнував і хотів провчити, нехай до чужих дівчат не лізе, вдарив, значить, а він упав.

— Хто дав вам адресу дачі й звідки знали, що Ситник того вечора приїде туди?

— Роза сказала.

— Сама чи випадково довідались?

Бурнусов задумався.

— Випадково, — одповів нарешті.

— Як це сталося?

— А ми з нею розмовляли: каже, сьогодні Олег мені побачення призначив на Русанівських садах.

— Отак-от сама й сказала?

— А хто ж іще?

— І навіть дала адресу дачі? — В голосі Дробахи відчувалася неприхована іронія.

— А що? Дала. Хіба це таємниця?

— І ви поїхали на Русанівські сади, щоб провчити Ситника?

— Винуватий, громадянине начальнику, але голову втратив. Від ревнощів… Найшло на мене щось, ну, думаю, я тобі не прощу, чого до Розки лізеш, падло смердюче! Якщо віршами бавишся, то, виходить, і чужих дівчат чіпати можна?

— Як відімкнули дачу?

— Там замок — саме нещастя. Цвяхом колупнув — і готово.

— Зайшли до комори й чекали на Ситника?

— Чекав, чого відмагатися?

— І довго?

— Хвилин двадцять.

— І за цей час не охололи? Стоячи в темряві?

— Ні, начальнику, в грудях так і палило, кипів я і не знав, що роблю. Винен, звичайно, але так уже сталося.

— У цей час на вулиці вже темно, в коморі й поготів. Як побачили Ситника? І треба було ще влучити по голові!..

— А я ліхтариком… Присвітив, коли він через поріг…

— Вдарили чим?

— Ви правильно казали: монтировкою.

— З машини?

— Так.

— І одним ударом розтрощили йому череп?

— Так уже сталося.

— А потім?

— Злякався я. Злякався й поїхав.

— Але ж Ситник ще, можливо, був живий. Якщо збиралися тільки полякати, треба було викликати швидку допомогу або відвезти його до лікарні.

— Перестрашився я…

— Бити — не перестрашилися, а коли впав — злякалися?

— Так, виходить.

Дробаха дістав зі столу гроші, знайдені на квартирі Бурнусова.

— Ви твердите, що ці гроші ваші?

— Мої.

— Довго збирали?

— А я, начальнику, добре заробляю. Поцікавтеся в гаражі. Не менше двох сотень на місяць.

— Для чого збирали гроші?

— Так з Розкою я, значить… А дівчата гроші люблять.

— Авжеж, Розалія Ютковська любить, — погодився Дробаха. — Часто бували з нею в ресторанах?

Бурнусов збагнув, куди хилить слідчий, відповів невпевнено:

— Не так уже…

— Тільки вчора ви витратили в ресторані “Метро” понад п’ятдесят карбованців. Було таке?

Бурнусов скосив недобре око на Хаблака.

— Було.

— Взяли сотню звідси? — Дробаха поплескав долонею по паці з грішми.

— Що, інших не маю?

— Тут три тисячі дев’ятсот. Либонь, одержали від когось чотири тисячі…

— Кровні… — приклав руку до серця Бурнусов. — Чесно зароблені й зекономлені. Собі в усьому відмовляв.

Дробаха докірливо похитав головою.

— Отже, твердите, що сотню з пачки не брали? — запитав.

— Не брав.

— І давно не торкалися паки?

— Днів десять. У зарплату півсотні поклав і все.

Дробаха акуратно зняв з газети гроші, розгладив її на столі. Тицьнув пальцем у дату на першій сторінці.

— Негарно, — мовив, — негарно брехати, Бурнусов. Позавчорашня газета.

— Виходить, забув… — Жека засовався на стільці. — Ага! — вдарив себе долонею по чолу. — Точно, купив газету в кіоску, прочитав, а потім згадав, що стара вже потерлася. Та й на гроші подивитися захотілося. Загорнув у свіжу газету.

— Де купували?

— Що?

— Газету.

— У ларку. Навпроти будинку. А що?

— Так і запишемо: ви твердите, що купили газету позавчора в ларку навпроти будинку.

— Точно. Вже й “Правду” купити не можна?

— Можна, Бурнусов, навіть треба. Але чим ви можете пояснити, що ця газета надрукована в Одесі? — Дробаха спритно перегорнув “Правду”, провів нігтем по останньому рядку. — Бачите, так і написано: “Газета передана в Одесу по фототелеграфу”.

— Я знаю, що вони там пишуть? — розгубився Жека.

— Газети, які позавчора продавалися в Києві, друкуються в київських друкарнях. А де ви взяли цю? Хто передав вам гроші, Бурнусов? За що?

— Але ж я кажу…

— Ви казали неправду, Бурнусов. І якщо й далі брехатимете, тільки погіршите своє становище.

Жека втупився в підлогу. Наоешті якось втомлено розвів руками й мовив:

— Не хотів я, та він приніс гроші.. А Олег той клятий біля Розки крутиться — лихий поплутав, начальнику, не знаю, як усе це й сталося…

— Давайте разом розберемось, — запропонував Дробаха ввічливо. — Отже, з чого все почалося?

— Спав я після зміни, — почав Бурнусов хрипким голосом. — Пізно повернувся, сплю, а тут дзвонять. Заходить, цікавиться, чи тут живе такий-то? Тобто я… Звичайно, стверджую. Він сідає й каже: “Хочеш мати чотири куски?” Хто не хоче? І я хочу, проте за що? А він: “Олега Ситника знаєш?” Знаю, три чорти йому в горлянку, чом не знати фраєра? “Треба його прибрати, — каже. — Чиста справа, і чотири куски твої”. Не хотів я, начальнику, точно не хотів, і навіть чотири куски не приваблювали. А він, фуфло, розгорнув газетку — і гроші наче аж язик показують. Дражняться, суки, хто витримає? А бабки мені во як потрібні — Розка брючний костюм хоче, та й хлопцям у парку заборгував. До того ж цей фраєр Ситник он де в мене сидить, я б його й задаром… — Бурнусов затнувся. — Лишай, кажу, гроші. А він загорнув їх, поклав до портфеля, насварився пальцем і заперечує: “Одержиш увечері після справи”. І повідомляє, що пів на восьму Ситник на дачу приїде, там порожньо і роби все, що хочеш. Каже: “Я тебе з пів восьмої до восьмої біля станції метро “Лівобережна” чекатиму, там і гроші одержиш”. О четвертій я заступив, по місту поїздив, не хотів я цього, та біс поплутав, давай, гадаю, полякаю фраєра, ну, й поїхав…

— А цей чоловік чекав на вас?

— Як і домовлялися, біля “Лівобережної”. Сів у машину, я йому й доповідаю: порядок. А він засміявся тільки: мовляв, знав, що буде порядок, гроші витягнув, на сидінні залишив, а сам вийшов.

— Де?

— Біля готелю “Славутич”.

Дробаха перезирнувся з Хаблаком, і капітан, не кажучи ні слова, підвівся. Вийшов і повернувся через кілька хвилин, коли слідчий записував прикмети чоловіка, який заплатив Бурнусову чотири тисячі за вбивство: літній, за п’ятдесят років, у сірому костюмі й чорному береті, середнього росту, вуха хрящуваті й ніс приплюснутий, а чоло зморшкувате. Портрет вийшов досить виразний. Жека запопадливо дивився на слідчого: знав, що чекає на нього, та все ж сподівався хоч якось пом’якшити свою долю.

Дробаха викликав конвоїра й відправив Бурнусова.

— Ну й фрукт, — мовив, заховавши протокол до шухляди.

— Зозуля поїхав до “Славутича”, — повідомив Хаблак.

Дробаха поворушив пальцями.

— Розумно, — схвалив. — Людина з Одеси! В цьому щось є. і, здається мені, скіфська чаша поїде до Чорного моря, якщо вже не там.

— А я поки що поїду до видавничого завгоспа, — вирішив капітан. — Скучив за ним, і хотів би розпитати про дещо.

— Нехай вам щастить. — Дробаха подмухав на кінчики пальців, і Хаблак зрозумів, що в слідчого гарний настрій.

7

Кріт відчинив нечутно. Стояв і дивився на Хаблака зовсім спокійно, аніскілечки не був здивований, буцім прийшов до нього в гості давній знайомий, а не співробітник карного розшуку.

Відсунувся, даючи пройти, і капітан зайшов до передпокою. Гадав, що квартира Крота, старого холостяка, захаращена й неприбрана, однак у передпокої все блищало, наче тільки сьогодні його прибрали, всюди витерли пилюгу й натерли до блиску підлогу.

Хаблак мимовільно подивився на свої не дуже-то й чисті туфлі, проте Юхим Сидорович заспокійливо махнув рукою.

— Проходьте, — запросив не дуже ввічливо, але й не сердито. — Прийшли ви по ділу, не сумніваюся, то прошу пройти й сідати.

І в кімнаті все блищало, а на підвіконні стояли горщики з доглянутими квітами. Меблі не стильні — Кріт, який міг влаштувати іншим імпортні гарнітури, сам ставився до них, мабуть, байдуже, бо придбав собі лише широкий і зручний диван, на якому гарно спалося й читалося: стояв біля дивана торшер з яскравою лампою й лежала на спинці розкрита книга.

Кріт подав Хаблакові стільця, а сам зупинився біля буфета, спершись ліктем на полицю. Був він без окулярів, та бачив, либонь, непогано, трохи, правда, примружився, і якісь іскорки перебігали в очах.

— Ми перевірили ваші показання, Юхиме Сидоровичу, — мовив Хаблак. — Справді, позавчора після роботи ви були в гостях, і це свідчить на вашу користь. Але скажіть, будь ласка, де й коли зустрічалися з людиною, котра приїжджала до вас з Одеси?

Жоден м’яз не ворухнувся на Кротовому обличчі.

— Щось не те, капітане, — заперечив. — Весь час ви ходите навколо мене, однак даремно. Непричетний я до ваших справ.

— А до яких? — не стримався Хаблак.

— Кожна людина має свої.

— Діставати й продавати меблі, дефіцитні товари…

— От воно що! — вигукнув Кріт. — А я думаю, звідки ноги ростуть! Якийсь Петро Панасович з Чоколівки посилає до мене людину… А це ваші хлопці, виявляється, промацують, наче діла в них нема іншого…

— Це вже дозвольте нам вирішувати, — зупинив його Хаблак, — що і як робити.

— Та хіба я заперечую? Тільки облиште мене, а то ходять навколо. Гадаєте, не знаю чого? Гадаєте, Кріт чашу поцупив? Та для чого мені ваша чаша? Чого мені не вистачає? — обвів рукою кімнату. — Все в мене є, і нічого не потребую. Зрозуміло?

— Спокійно, Юхиме Сидоровичу. Маю до вас запитання. Давно бачилися з Розалією Ютковською?

— Якою такою Розалією?

— Не до вас приходила у видавництво?

Кріт одійшов од буфета, сів коло Хаблака.

— Одесит якийсь… — сказав роздратовано, — тепер Розалія. Ви можете пояснити?

— Охоче, Юхиме Сидоровичу. Та скажіть раніше, і Євгена Бурнусова не знаєте?

— Уперше чую.

— Ми влаштуємо побачення віч-на-віч.

— Не заперечую.

— А що, крім меблів, ви можете дістати? — перевів Хаблак розмову на інше.

— Що потребуєте?

— Нічого.

— То для чого зайві запитання?

— Не зайві.

— Вважаєте?

— Скільки комісійних берете?

— Фактики збираєте?

— Така вже в нас професія.

— Самі збирайте, я вам не помічник.

— Все одно знайдемо чашу, — сказав Хаблак твердо. — Знайдемо, це я вам точно кажу. Якщо у вас, самі віддайте, краще буде.

Кріт зареготав.

— Оце логіка! — вигукнув. — Ну, якщо б я насправді поцупив чашу, невже б признався? Тим більше, що Олежка загинув. Гадаєте, тільки ви розумієте, що саме через чашу його вбили? Ось, бачите, який вузол зав’язався, хто ж вам сам признається? А мені Олега шкода, гарний хлопець був і заплутався. Я казав йому…

— Що? — не витримав Хаблак.

— Щоб характер ламав.

— Це в шашличній, коли горілку пили?

— І там також.

— Про що розмовляли з Ситником?

— Вам скажи, з усього справу зробите…

— І все ж, доведеться.

— Зрештою, не такий уже й великий секрет. Цегли просив дістати. Дві тисячі штук. Для тої ж дачі, де загинув.

— І ви пообіцяли?

— Звичайно.

— А як можете дістати?

— Пусте. Дві тисячі цеглин — дурниця. Один знайомий на лісоторговельному складі працює. Він і випише.

— Незаконно?

— Чому? Мають і нелімітовану цеглу.

— І багато у вас таких знайомих?

— Багато, — аніскілечки не збентежився Кріт. — Я завгоспом десять років працюю, а перед цим у міськторзі. — Юхим Сидорович нараз присунув собі стільця, вмостився навпроти Хаблака, втупившись у нього. — Знаю, що ви думаєте. Кріт — діставало й на цьому зиск має. А зиск у мене Такий: ну, пляшку вип’ємо. Це — коли дуже наполягають, заради компанії. Бо здоров’я вже не те, й взагалі не дуже полюбляю. Ще книжками бавлюсь, то, може, хтось подарує. — Вказав на кілька полиць, заставлених книгами. — Ото й увесь мій зиск, хочете — вірте, хочете — ні.

Чомусь Хаблак упіймав себе на думці, що йому загалом хочеться вірити. Інтуїція рідко коли обманювала його, але ж, як кажуть, її до справи не підшиєш…

До кого ж приходила у видавництво Розалія Ютковська? Капітан розумів, що від з’ясування цього питання багато в чому залежатиме хід розслідування. Але навряд чи перукарка Роза признається. Згадав довгувате обличчя з чорними циганськими очима, в яких миготіли вогники, — зовсім не дурні очі, ця Ютковська багато чого бачила й багато чого знає, досвідчена, її голіруч не візьмеш.

І все ж слід спробувати.

Хаблак розпрощався з Юхимом Сидоровичем і поїхав до Дробахи. Затрималися разом після роботи на півгодини, розробляючи план допиту, а в тому, що Ютковську слід допитати, у них не було сумніву.

…Дробаха зустрів перукарку Розу ввічливо й навіть церемонно. Пробачився, що вимушений потурбувати, запропонував навіть склянку чаю, але дівчина відмовилась і попросила тільки дозволу закурити. Слідчий витягнув з шухляди, пачку сигарет, Розалія навіть не глянула на них, дістала з сумочки сигарету, клацнула не менш розкішною запальничкою й поклала ногу на ногу, зовсім не обсмикнувши на колінах і так не дуже довгу спідницю. Сиділа, немов демонструвала себе: довга сигарета, довгі ноги, видовжене обличчя з довгими чорними віями, висока каштанова зачіска, справді, все це мусило справити враження, то більше на цього літнього, лисуватого чоловіка з виразно окресленим черевцем. Розалія знала, що подобається таким: пустила дим угору, погойдала туфлею. Посміхнулася манірно, та дивилася уважно й спокійно. Здається, дідуганчик трохи розтанув — сидить, склавши на череві пальці, й перебирає ними з насолодою.

Ютковська зітхнула й запитала:

— Ніколи ще не була в прокуратурі, для чого це?

Дробаха підсунув їй папери, пояснив, де мусить розписатися й для чого. Швидко занотував необхідні дані, потім поклав ручку на стіл і мовив:

— Така вже в нас робота, мусимо викликати людей, що вдієш, іноді це неприємно, але закон лишається законом.

Розалія махнула рукою, буцім пробачала слідчому: справді, мовляв, нічого не вдієш, однак давайте швидше, запитуйте, бо життя не чекає, на вулиці он сонце й каштани падають на брук разом із жовтим листям — чого марнувати час?

Дробаха пополірував нігті об лацкан піджака, хотів дмухнути на них, проте передумав і запитав:

— Ви знайомі з працівником видавництва “Кристал” Олегом Ситником?

Ютковська скорботно нахилила голову.

— Звичайно, знайома.

— Знаєте, що з ним сталося?

Дівчина покопирсалася в сумочці, витягнула носовичок, приклала до зовсім сухих очей.

— Такий жах, — удала, що схвильована, — я навіть не повірила: в наш час убивати людину!

Вона наголосила на словах “в наш час”, і Дробаха подумав, що дівчина зараз проведе з ним урок політнавчання, але Ютковська обмежилася лише вигуком, акуратно склала хусточку й заховала до сумки.

— Гарний був хлопець? — запитав Дробаха.

— Чудовий.

— У яких ви були стосунках?

— Він закохався в мене.

— А ви?

— Олег подобався мені.

— Часто зустрічалися?

— Він дзвонив мені мало не щодня.

— Ходили в кіно, театри?

— Так.

— І ресторани?

— Іноді.

— Коли познайомилися?

— Влітку. Здається, в червні.

— І хто вас познайомив?

Ютковська зробила секундну паузу, та вона не пройшла повз Дробахину увагу.

— Випадкове знайомство.

— Де і як?

— Їхали в тролейбусі, і він заговорив зі мною.

— І часто ви так знайомитеся?

Дівчина підвела на слідчого очі, заперечила ображено:

— За кого ви мене маєте?

— Самі сказали: випадкове знайомство в тролейбусі. Отже, Ситник заговорив з вами й ви відповіли йому?

— Звичайно, але ж він був такий чемний, що просто не можна було не відповісти.

— У якому тролейбусі?

І знову дівчина задумалася на мить,

— Здається, восьмому.

— Звідки їхали?

— Невже це має значення?

— Певно, якщо запитую.

— Від подруги.

— Де живе?

— На Чоколівці.

— Як її звуть? Адреса?

Ютковська поправила зачіску й наморщила чоло, провела по ньому пальцями з яскраво нафарбованими нігтями.

— Вибачте… — щирий жаль звучав у її голосі. — Я трохи переплутала. У тому тролейбусі познайомилася з іншим хлопцем, а з Олегом на двадцятому маршруті. Їхала з площі Толстого до перукарні, на площі є магазин, де продають вишиті сорочки, може, були, цілий салон, то я дивилася на сорочки, а потім поверталася на роботу.

— Купили?

— Що? — здивувалася Роза.

— Сорочку.

— Ні, на мій смак не було.

— А як ви дізналися, що Ситник загинув?

— Я призначила Олегу побачення, та він не прийшов. Наступного дня подзвонила йому на роботу, й мені сказали.

— Хто?

— Не знаю, чоловічий голос.

— І що ж вам сказали?

— Що Олега вбито. На Русанівських садах.

— Ви йому там призначили побачення?

— Ні, на Хрещатику.

— І це повідомлення вразило вас?

— Який жах! — Знову витягла з сумочки хусточку. — Я ледь не збожеволіла…

У двері постукали.

— Заходьте, — дозволив Дробаха. — Напевно, вам буде цікаво побачитися… — Вказав Хаблакові на стільця.

В Ютковської витягнулося обличчя.

— А ви як тут? — запитала спантеличено.

— Старший інспектор карного розшуку капітан Хаблак, — представив Дробаха.

Дівчина зразу збагнула все. Очі в неї зробилися злими.

— У піжмурки граєтесь? — запитала з викликом.

— Доводиться, — одповів Хаблак.

— До діла… — потарабанив Дробаха нігтями по столу. — Ви сказали, що повідомлення про вбивство Ситника дуже вразило вас.

— Так. — Ютковська демонстративно відвернулася від Хаблака. — Це було жахливо.

— Не так уже й жахливо, коли врахувати, що ввечері пішли до ресторану.

— Мене умовила Віта. Майстер нашої перукарні. Вона наполягала, і я не могла відмовити.

— І запросили Бурнусова?

— Він якраз випадково подзвонив мені.

— Давно знаєте Бурнусова?

— З весни.

— З Ситником познайомилися пізніше?

— Приблизно через місяць.

— З Бурнусовим також вперше здибалися в тролейбусі?

Ютковська випросталася на стільці.

— З ким хочу, з тим і знайомлюсь! — відповіла визивно. — І ви мені не вкажете…

— І не збираємось. — Дробаха уособлював спокій. — Не збираємось і не маємо права, хоча в приватному порядку міг би й порадити…

— Обійдусь без ваших порад! — Напускна скромність одразу сповзла з Ютковської.

— Домовились, — зупинив її Дробаха. — Після вечора в ресторані бачилися з Бурнусовим.

— Вчора він мусив працювати на другій зміні, подзвонить сьогодні.

Дробаха перезирнувся з Хаблаком: відповідь прозвучала природно — Ютковській ще не відомо про арешт Бурнусова.

— Ви бачилися з Євгеном Бурнусовим напередодні зустрічі в ресторані?

— Ні, я працювала на другій зміні і ввечері одразу пішла додому.

— А він не заходив до вас?

— Не міг, він того дня працював.

— І не дзвонив?

— Ні.

— А ви того дня не дзвонили Ситникові?

Ютковська енергійно похитала головою.

— Не мала наміру.

— І не призначали побачення?

— Я ж казала: працювала на другій зміні, втомилася й одразу додому.

— Де ви зустрічалися з Ситником?

— Ходили в кіно, іноді разом вечеряли чи обідали.

— Він бував у вас удома?

— До мене не можна, я живу в тітки.

— А в нього?

— Він же наймав помешкання, і треба було проходити через кімнату господарів.

— Їздили з ним на Русанівські сади? — Дробаха поставив це запитання таким же монотонним голосом, як і попередні.

— На які ще сади? — злякано перепитала. — Туди, де вбили Олега?

— Так.

— Ніколи не бувала там.

— Ви твердите це?

— Звичайно.

— Я б не радив вам казати неправду.

— Але ж я дійсно ніколи не їздила туди.

Дробаха обійшов навколо столу, став над Ютковською. Мовив розсудливо:

— Сусідка Ситників по дачі бачила вас там і впізнала на фотографії. Зараз ми можемо влаштувати очну ставку.

Розалія зблідла. Зиркнула на слідчого спідлоба, трохи подумала й мовила з надривом:

— Але ж ви зрозумійте мене! Олег заманив мене на дачу. Ми трохи випили, і він умовив поїхати. А потім… — Ютковська взялася за голову, але так, щоб не зіпсувати зачіску. — Потім відбулося все, і я зненавиділа це місце. І не могла признатися, що їздила туди.

— Два дні тому не призначали Ситникові побачення там же?

— Ні, як могла!

Дробаха обійшов стіл і зайняв своє місце. Заперечив:

— Могли, громадянко Ютковська. Мені вам важко повірити, та, на жаль, поки що мушу. Тепер от що: ви заходили колись до видавництва “Кристал”?

Ютковська відповіла, не вагаючись:

— Ніколи.

— Але ж знали, що Ситник працює там?

— Він не робив з цього таємниці.

— А Бурнусову було відомо, що ви зустрічаєтесь із Ситником?

— Колись він побачив нас на Хрещатику.

— А як поставився до цього?

— Влаштував скандал.

— А Ситник?

— Він любив мене й сказав, що не відступиться.

— Бурнусов погрожував йому?

— Ще й як! — Розалія пожвавішала, й Хаблак подумав, що їй зовсім не шкода Бурнусова, взагалі не шкода нікого, закохана лише в себе й цінує тільки власне благополуччя — певно, зараз почне топити Бурнусова. Так воно й сталося. Ютковська витягнула ще одну сигарету, поспішливо прикурила — либонь, за цей час прийняла остаточне рішення — і мовила:

— Жека сказав, що вб’є Олега.

— Тоді ж, під час скандалу на Хрещатику?

— І тоді, і пізніше. Однак я не надавала цьому значення. Але ж тепер… Невже це він?

Отак швидко, за кілька секунд продала, плюнула й розтерла не вагаючись… Адже ж не знала, що міліція має проти Бурнусова неспростовні докази і що того вже заарештовано.

— Так і запишемо, — якось сумно констатував Дробаха. Хаблак розуміюче зиркнув на нього: завжди сумно стикатися з людською підлотою, та ще в такому оголеному вигляді.

— А Бурнусов знав, що Ситники мають дачу на Русанівських садах? — запитав Хаблак.

Ютковська задумалася на мить: видно, зважувала, як відповісти. Зрештою, визнала за краще не відповідати нічого.

— Мені це невідомо, — запевнила, — може, й довідався від когось.

— Де мешкають ваші батьки? — поцікавився Дробаха.

— В Миронівці, Київської області.

— Крім тітки, маєте родичів у Києві?

І знову Ютковська завагалася на якусь мить. Але відповіла твердо:

— Ні, не маю.

Дробаха підсунув їй протокол.

— Прочитайте уважно й підпишіть, — попросив. — Якщо, звичайно, згодні з записаним.

Коли Ютковська пішла, Дробаха дістав з шафи чисті склянки, налив Хаблакові й собі крутого чаю, насипав у свою склянку аж чотири ложечки цукру, довго розмішував, нарешті запитав:

— Ну як, сподобалась?

— Я з нею танцював у ресторані, — посміхнувся капітан, — і знаю її трохи краще.

— Все їй бог дав, крім душі.

— Таким, кажуть, легше жити.

— І ви вірите в це? — зовсім щиро здивувався Дробаха.

— Кажуть, — уточнив Хаблак, — це не я кажу, а інші. Не заздрю тому, хто потрапить до її тенет.

— Не один… — Дробаха подмухав на пальці. — Не один там буде, капітане, бо на такі коліна та інші принади клюнути легко. І вона це добре знає.

— Тоді для чого їй Бурнусов? Навряд чи хотіла жити з ним.

— Звичайно. Їй і Ситник не потрібний. Хлопець видний, покрутила трохи й кинула. Розалія Ютковська знайде собі кращу партію. Вбіленого сивиною, з грошима, автомобілем і дачею. А з Бурнусовим їздитиме до ресторанів.

— Це вона подзвонила Ситникові, — переконливо мовив Хаблак, — і запропонувала зустрітися на дачі.

— Як міг вийти на неї одесит? — завагався Дробаха. — І де чаша?

— Переконаний, що Ютковська не випадково познайомилася з Ситником.

— Не кажіть. Вже кілька місяців зустрічаються, а ситуація з чашею виникла цими днями…

— Хтось спритно скористався з їхнього знайомства.

— Крота ви майже виключаєте?

— Він зовсім інша людина… І якщо навіть я повірив йому, то…

— Буває, Сергію Антоновичу, ніщо не чуже людям, навіть таким законникам, як ми з вами.

— Ютковська! — вперто нахилив голову Хаблак. — Зараз за нею пішли наші хлопці. Цікаво, що вчинить?

— Вона дівчина розумна й обачлива.

— Певно, обачлива. І не простий пішак. Треба вивчити коло її знайомств.

— Чудова в неї робота, — поморщився Дробаха, — сів клієнт у крісло, поголила, пішов… Десятки людей за день… І з кожним побалакає, кожному посміхнеться, а про що говорять — дзуськи дізнаєшся.

— Отож, — погодився Хаблак. — Але там новий завідуючий. Молодий і талановитий, брав участь у конкурсі перукарів у Варшаві. Напевно, комсомолець, і я спробую з ним порозумітися.

— А як з одеситами?

Хаблак витягнув з паки папірця, подав слідчому. Повідомив:

— П’ятеро одеситів жили того дня в готелі “Славутич”. Дві жінки, їх виключаємо одразу. Ще одного, Петра Андрійовича Чертова, також. Вдень коли “одесит” мав розмову з Бурнусовим, сидів на колегії міністерства, потім вечеряв з товаришами. Повне алібі. А з двома не завадило б познайомитися. Віктор Юрійович Панасенко та Георгій Вікторович Макогон. Панасенко працює в порту інженером, Макогон — барменом у готелі “Моряк”. Я думаю, зробимо так: зараз Зозуля зателефонує одеським колегам, вони дістануть нам фотографії Панасенка та Макогона, покажемо їх Бурнусову — може, когось і впізнає. А я — до перукарні. Заскочу тільки в управління.

Поки Хаблак добирався до карного розшуку, туди надійшли перші повідомлення від оперативників, котрі стежили за Ютковською. Після розмови з Дробахою Розалія подалася до Бурнусова, розмовляла з Жекиною сусідкою, певно, дізналася про його арешт і одразу подзвонила комусь з телефону-автомата. Потім поїхала додому. Телефону в неї на квартирі не було, отже, зв’язок із зовнішнім світом могла підтримувати лише через тітку.

Завідуючого перукарнею викликали до міського управління побутового обслуговування. Був він людиною справді молодою, років двадцяти п’яти, не більше — чорнявий, усміхнений, рожевощокий, либонь, все у житті тішило його, зрештою, воно поки що тільки посміхалося йому: в такому віці стати завідуючим, з’їздити до Варшави й зайняти там друге місце на конкурсі, бути обраним секретарем комсомольської організації управління… Завідуючий люб’язно посміхнувся Хаблакові, потиснув йому руку без жодної запопадливості чи здивування, назвався:

— Яцків Михайло Гнатович.

Серйозно, не перебиваючи й нічого не уточнюючи, вислухав капітана й заявив дещо пишномовно:

— Спробуємо допомогти вам, товаришу Хаблак. Силами громадськості.

— Але так, щоб Ютковська ні про що не дізналася.

— Не з лика шиті, — посміхнувся, як на капітанову думку, задерикувато й самовпевнено.

— І обережно з Вітою Як її прізвище? Зубач? Так-от, Вікторія Зубач, наскільки мені відомо, подруга Ютковської і може поінформувати її.

— Мені це також відомо… — зауважив Яцків. — Хто з ким товаришує в перукарні, хто — навпаки.

— Вибачте.

— Чого ж вибачатися? Це мій обов’язок.

Хаблак залишив Яцкову свій номер телефону й повернувся до управління. Ще в коридорі його перепинив Зозуля й повідомив, що фотографії Панасенка та Макогона одеські товариші перешлють тригодинним рейсом — пів на п’яту вони будуть у Жулянах.

— Давай на п’яту сюди Бурнусова, — розпорядився Хаблак і пішов до Каштанова. Полковника не застав. Посидів трохи в приймальній, жартуючи з новою секретаркою Сонею. Вона недавно працювала в розшуку і все сприймала на віру, навіть зовсім неправдоподібні байки.

— Кажуть, капітане, що ви знайшли убивцю? — Соня округлила й так круглі голубі наївні очі. — І як це вам удалося?

— Постріляли трохи, не хотів здаватися, нах-хаба! — пояснив Хаблак зовсім серйозно. — Ледь не пробив благородне Зозулине серце.

— Невже, — сплеснула долонями, — невже ви так ризикували?

— А ми ризикуємо щодня. Я б сказав, щохвилини.

— І ви справді стріляли в нього?

— Для чого ж нам дають пістолети? Але Зозуля кинувся на злочинця, як лев, і обеззброїв.

— Він видається таким скромним…

— Бачите, насправді герой, і серце в нього героїчне. Одержить нагороду.

— Орден?

— Ну, орден не орден, а медаль чи іменний годинник.

— Він завжди подобався мені.

— По-моєму, Сонечко, ви йому більше.

Секретарчині щоки порожевішали від задоволення.

— Невже?

— Він сам мені признався. — Звичайно, ніхто Хаблакові не признавався, але всі в управлінні знали, що Зозуля задивляється на Соню, і капітан вважав, що робить конче корисну й необхідну справу. — Казав: якщо б міг, присвятив би цей подвиг вам.

— Жартуєте! — недовірливо війнула віями Соня, та дивилася серйозно, і Хаблак, щиро переконаний, що прожив день недаремно, ретирувався з приймальні.

— Літак уже в повітрі, і я їду в Жуляни, — сказав йому в кабінеті Зозуля.

— Зазирни до Соні.

Лейтенант почервонів.

— Полковник викликає?

— Ні, полковникова.

— Смієшся?

— Аніскілечки. Колись ти обов’язково станеш полковником, а Соня, відповідно, полковниковою.

— Робити вам усім нема чого.

— Роботи в нас з тобою досить, а до Соні зазирни.

— Ну тебе! — Зозуля вдав, що розсердився, однак Хаблак був упевнений, що не мине приймальні.

Через годину лейтенант привіз дві фотографії. Першу Хаблак одразу відклав.

— Бармен? — запитав.

— Точно.

— Так я й знав.

З фотографії дивився чоловік з хрящуватими вухами й зморшкуватим чолом. Такий, як описав його Бурнусов.

Зозуля розклав фотографії на столі. Десяток знімків, серед яких були фотографії Панасенка та Макогона.

Бурнусов зайшов до їхньої кімнати, якось злодійкувато озирнувся на конвоїра і понятих, що примостилися біля стіни, й відразу попросив закурити. Капітан витягнув зі столу ароматне “Золоте руно”, Жека наче ненавмисне взяв одразу дві сигарети, жадібно затягнувся, і обличчя в нього Посвітлішало.

Хаблак запросив його до столу. Бурнусов лише зиркнув на фотографії і одразу тицьнув пальцем у знімок Макогона.

— Він! — вигукнув з торжеством, немов брав участь у серйозній операції і вже затримав злочинця. — Він, сука, звів мене з пуття й підмовив до злочину. І я радий, що ви знайшли його.

Хаблак подумав: ще секунда, і Жека почне співати дифірамби працівникам міліції. Обірвав Бурнусова:

— Ви твердите, що на цьому знімку зображена людина, яка підмовила вас убити Ситника й заплатила за це чотири тисячі карбованців?

— Він, падло! — ще раз затягнувся сигаретним димом Бурнусов і струсив попіл просто на підлогу.

Зозуля склав протокол, і Бурнусова вивели. Хаблак відпустив понятих і Подзвонив Дробасі.. Доповідав про зроблене і уявляв, як Слідчий тримає лівою рукою трубку, а нігті правиці нервово полірує об лацкан піджака.

— Життя дивовижне й чудове, — нарешті тихо засміявся Дробаха, і капітан міг дати голову на відсіч, що цієї миті слідчий дмухає на кінчики пальців.

— Дивовижне! — погодився Хаблак. — А також, як ви зовсім справедливо зволили зазначити, чудове. Цілком поділяю ваші думки.

Але Слідчий не образився на іронію, можливо, навіть зовсім не помітив її.

— Порадьтеся з Михайлом Карповичем, — сказав, — гадаю, вам слід завтра вранці вилетіти в Одесу. Для персонального знайомства з вельми нешановним громадянином Макогоном.

— Тільки для знайомства, — підтвердив Хаблак. — Брати його передчасно.

— Ні-ні… Ми ж не знаємо, де чаша. Походіть навколо Макогона, придивіться до сучого сина, подихайте його повітрям.

— Випийте з ним по келиху коньяку…

— І це не виключено, дорогенький, він на те й бармен, щоб наливати.

— Не доливати…

— Звичайно. Бачите, чотири тисячі виклав не задумуючись, для нього чотири тисячі, як для нас з вами чотири карбованці.

— Догрався, нах-хаба, — вигукнув Хаблак, — і ми візьмемо його за барки.

— Зараз він нервує, — роздумливо мовив Дробаха. — Мабуть, уже знає про арешт Бурнусова і не може не нервувати.

— Але ж вважає, що не залишив слідів.

— Все одно, на душі в нього неспокійно. Будьте обережні, Сергію Антоновичу, Макогон тепер і свою тінь підозрює. Не шукайте з ним прямих контактів. А якщо дізнається, що ви з Києва…

— Ну, що ви! — перебив Хаблак. — Директор магазину зі Львова чи Ужгорода. Грошовита людина у відпустці, котра не від того, щоб купити якихось дві—три сотні доларів.

— Гаразд, — схвалив Дробаха, — вам комерційного хисту не позичати. Ютковською я займуся сам.

— Зозуля зв’яже вас із завідуючим перукарнею. Гарний хлопець і обіцяв допомогти.

— Дзвоніть з Одеси. Завтра.

— Домовились.

Хаблак поклав трубку й пішов до Каштанова.

8

Одеса зустріла Хаблака холодним осіннім дощем. Старший лейтенант Волошин, який чекав Хаблака в аеропорту, пояснив: тільки вчора подув бора, холодний північний вітер, який налітає на Чорне море через Новоросійськ, паскуднішого вітру одесити не знають, він розгойдує море до дванадцяти балів і примушує теплолюбних мешканців південного міста одягати ледь не зимові пальта.

Капітан критично оглянув свій плащ, підбитий риб’ячим хутром, модний світлий плащ з погончиками й різними нікельованими цяцьками, котрий і личить носити заможному львівському торгашеві, Волошин заспокоїв його: мовляв, зимові пальта — гіпербола і ніхто в Одесі — він має на увазі лише справжніх одеситів — не дозволить собі в жовтні вийти на Дерибасівську в шубі. То більше, бора скоро вщухне і знову на одеському синьому небі сяятиме жарке сонце. Він так і сказав: на одеському синьому небі, і Хаблак зрозумів, що має справу з корінним одеситом. Це влаштовувало капітана: в славетному причорноморському місті хоч і бував, однак знав його погано і сподівався на допомогу старшого лейтенанта.

Волошин повідомив, що номер у готелі “Моряк” зарезервований. Дзвонили туди, як і годиться, з міського торговельного відділу, отже, в готелі всі знатимуть, що Хаблак — якесь цабе з торговельного світу; тили йому забезпечені, решта залежить від нього, а якщо знадобиться допомога — залишив номер телефону й поставив до відома, що з восьмої до десятої вечора про всяк випадок сидітиме в барі.

Просторий засклений хол готелю вразив Хаблака якоюсь офіційністю й холодом: холодно тут було й в прямому смислі слова, палити ще не почали, а клятий бора видував тепло й грюкав скляними дверима так, що Хаблак дивувався, як ще вигримувало скло.

Капітан віддав адміністратору документи й уважно роззирнувся довкола. Просто з вестибюля ведуть круті сходи, вкриті, як і годиться, килимовою доріжкою. Ліворуч коридор — там, згідно позначок, перукарня і ще якісь господарські приміщення. У хол виходили й скляні двері бару — ще замкнені, — бар відчинявся о дванадцятій. Хаблак зиркнув на годинник: приблизно хвилин через сорок він побачить Макогона — людину з хрящуватими вухами й чолом мислителя, великим і зморшкуватим, за яким чомусь ховаються зовсім чорні й низькі думки.

Номер виявився невеличким, проте затишним і зовсім не холодним, видно, бора ще не встиг вистудити його.

Капітан повільно розклав речі, мав нарешті досить часу, це траплялося не так уже й часто, і він насолоджувався повільним плином хвилин. У Києві вони летіли, поспішали, обганяли одна одну, разом з ними поспішав і він, весь час боячись не встигнути, а тут хвилини наче зупинилися, тепер Хаблак мусив підганяти їх, однак не робив цього, бо знав, що, можливо, скоро вони знов полетять з неймовірною швидкістю і він, як завжди, не встигатиме за ними.

Хаблак зав’язав строкату польську краватку й одягнув чорний шкіряний піджак, цей піджак з неймовірними труднощами дістала йому Марина, а він носив його недбало, наче й не було цих труднощів і наче все життя носив лише модний і дорогий одяг. Згадав свій ще, здається, зовсім недавній студентський благенький костюмчик, він ходив з хлопцями розвантажувати вагони й придбав найдешевший костюм, але й тепер той костюм видається йому розкішним — сірий, з полиском, вовною там і не пахло, навіть напіввовною, чиста синтетика, проте як дивилися на Сергія дівчата на вечорі в гуртожитку — модний і трохи гордовитий, а може, ця пиха йшла від сором’язливості й незручності: все ж костюм сковував йому рухи.

А зараз він носить чорний шкіряний піджак, як людина, котра дивиться на життя з висоти своєї промтоварної величі.

У барі було вже зайнято кілька столиків: біля стійки сиділи троє невизначеного віку чоловіків у твідових піджаках, один — у замшевій куртці, дві розмальовані дівчини тягнули через соломинки коктейлі у кутку й літня жінка, певно, працівниця готелю, квапливо сьорбала каву.

Бармен стояв за стійкою: у білій акуратно випрасуваній куртці й чорній бабочці, справді мав високе чоло і, якщо б не приплюснутий ніс і запалі очі, скидався б на професора. Він зиркнув на Хаблака байдуже, та очі мав чіпкі, і капітан зрозумів, що Макогон запам’ятав його.

Хаблак замовив чарку коньяку й чорну каву, зайняв порожній столик між стійкою і компанією в твідових піджаках — сьорбнув кави, пахуча гірка рідина обпалила піднебіння: кава виявилась ароматною й міцною, справжньою кавою по-турецьки.

Компанія за сусіднім столиком, видно, добре знала бармена, бо чоловік у замшевій куртці помахав рукою й гукнув:

— Гоша!

Він показав три пальці, і Макогон одразу приніс їм три келихи коньяку, посміхнувся приязно — перемовилися кількома словами, й бармен поніс брудний посуд за прилавок.

Хаблак прислухався до розмови сусідів. Нічого цікавого: один розповідав, як їздив улітку теплоходом до Сочі, яке пиво було в барі, про сухумського знайомого, котрий зустрів їх — чудовий грузин, він возив їх у власних “Жигулях” по Кавказу..

Інші підтакували, ділилися своїми враженнями про поїздки — звичайне базікання трохи підпилих чоловіків.

Одна з дівчат, що сиділи навскіс через зал, кидала на Хаблака виразні погляди, кілька разів вони схрестилися, і дівчина відверто посміхнулася капітанові. Було їй років за двадцять, гарненька, у червоних чоботах на високих підборах і закочених над ними по-стильному джинсах.

Рішучими кроками, просто у плащі й капелюсі, зал перетнув чоловік з сивими скронями. Бармен перегнувся до нього, вони пошепотілися, й Макогон пропустив чоловіка до кімнати за стійкою. Певно, велася якась ділова розмова, бо Макогона не було хвилин десять, якийсь відвідувач уже нетерпляче постукував монетою по стійці. Нарешті бармен з’явився, обслужив клієнта й почав перетирати келихи, але той, хто завітав до нього, так і не вийшов. Раптом Хаблак побачив його за скляними дверима, що виходили до вестибюля: отже, з кімнати за баром є ще один вихід, і Гоша випустив відвідувача через нього.

Хаблак замовив собі ще чашечку кави: це давало йому можливість просидіти в барі зайвих півгодини.

Дівчині в закочених джинсах, либонь, набридло безрезультатно стріляти в капітана очима, — подружки підвелися і, супроводжувані поглядами чоловіків, вийшли з бару.

За сусіднім столиком хтось відпустив на їхню адресу не дуже респектабельний жарт. Бармен пішов до своєї кімнатки. Минуло кілька хвилин — не з’являвся. Хаблак підійшов до стійки, удав, що розглядає виставлені пляшки, й прислухався. Через відчинені двері чулися голоси, отже, другий відвідувач Макогона був обережніший, зайшов просто до підсобки — певно, існував якийсь сигнал чи Гоша помітив його через скляні двері, коли той проходив вестибюлем.

Хаблак вийшов до туалету. Затримався в коридорі й побачив другого Гошиного клієнта: хлопець років під тридцять з довгими бачками й вусами, що звисали до підборіддя, — нічого не скажеш, модерний хлопець, самовпевнений і нахабнуватий.

За півгодини — двоє відвідувачів, відзначив капітан. Правда, могли бути просто знайомі, що зазирнули для дружньої бесіди, але сумнівно: перекинутися кількома словами можна і в залі, зовсім не обов’язково усамітнюватися в комірчині.

Хаблак подумав: якщо й далі сидітиме самотній в барі, приверне Гошину увагу, — вирішив пройтися по місту й пообідати, тим більше, що дощ ущух і тільки сердиті пориви вітру метлялися одеськими вулицями, зриваючи з дерев пожухле листя.

Чекаючи тролейбуса, капітан підняв комір плаща й підставив вітрові спину! Побачив, як з готелю вийшла знайома дівчина в червоних чоботях і такій же червоній куртці з білим хутряним коміром. Перетнула вулицю просто до капітана, немов справді були давніми знайомими, та зупинилася за два кроки й повернулася спиною, виглядаючи тролейбус. Машина підійшла невдовзі, Хаблак пропустив уперед дівчину, вона озирнулася й посміхнулася так, як у барі — визивно й заохочуюче, і капітан подумав, що знайомство з нею може виявитися корисним. Він сів поруч дівчини — тролейбус у цей денний час ішов напівпорожній — і запитав просто, буцім уже зустрічалися не раз:

— Ви живете в “Моряку”?

Дівчина завчено стрельнула на нього очима. Не відповіла й сама запитала:

— А ви звідки?

— Із Львова.

— Гарне місто.

— Дуже гарне, але таких дівчат малувато.

— Яких?

— Схожих на вас.

— Скажете!..

— Чесно.

— Надовго до Одеси?

— Відпустка… — відповів невизначено. — А як вас звати?

— Люда.

— А мене Сергієм. — Зиркнув скоса на дівчину й вирішив, що особливі церемонії тут не потрібні. — Маєте вільний час? — запитав.

— А для чого?

— Може, пообідали б разом. Я погано знаю Одесу.

Люда удала, що розмірковує.

— Я, правда, домовилася з подругою…

— Подруга почекає.

— Незручно.

— А зручно кидати самотнього чоловіка в незнайомому місті?

— Ну, якщо самотнього… — Дівчина поклала руку Хаблакові на плече. — І куди ми поїдемо?

“Отак би одразу…” — подумав капітан.

Вони вийшли в центрі міста, й Люда повела його до найкращого, як вона висловилася, ресторану в готелі “Одеса”. Хаблак подумав, що його бюджет недовго витримає такі відвідини, та вимушений був змиритися. Люда замовила собі курчата-табака, Хаблак сказав, що курчата йому вже давно набридли, попросив дешевший шашлик і пляшку червоного сухого вина. Люда намагалася вставити щось про коньяк, та капітан пояснив, що коньяк, каву й, можливо, шампанське вони питимуть увечері в Гошиному барі. Вміло переключивши розмову на Гошу, капітан мало не одразу дізнався, що Люда — постійна відвідувачка “Моряка”, а в барі вечорами збираються, як вона висловилася, ділові люди і що там вирішуються різні справи, в основному стосовно купівлі й продажу. Хаблак пояснив, що він сам має безпосереднє відношення до цієї сфери людської діяльності, що він — директор магазину. З задоволенням побачив, як Люда здивовано закліпала наклеєними віями.

Звичайно, капітан не мав наміру вбивати з Людою час від обіду до вечора, коли починається година пік у Гошиному барі. Вони домовилися зустрітися в готелі, й капітан поїхав до карного розшуку. Швидко вточнив з Волошиним наступний план дій і повернувся до готелю. До бару вирішив не заходити, щоб не привертати зайву увагу, постояв під душем і завалився в ліжко — мав свіжу роман-газету. Не так уже й часто міг вдень розкошувати в м’якому ліжку, на накрохмалених простирадлах, слухати музику з готельного репродуктора й читати улюбленого письменника…

А потім навіть цікавий роман не врятував капітана: заснув і спав, легко дихаючи, цілу годину чи трохи більше, і снилися йому зовсім не Гоша й не Люда з наклеєними віями, снилося йому море, не грізне й бурхливе, над яким несеться бора, а літнє й лагідне — і дельфіни стрибали над ним.

Сон був приємний, а пробудження непомітне. Хаблак мав ще досить часу, поголився, обтер обличчя одеколоном “Ваан Тоомас”, подумавши, що, звичайно, старий естонський капітан Тоомас навряд чи вживав будь-які парфуми, пахло від нього конем і шкірою, і він не стежив за своєю зовнішністю так, як нинішні капітани.

Але ж сьогодні він не капітан, а торгаш, гендляр, правда, вищого лету, й від нього мусить відповідно пахнути.

Люда не забарилася. Вона була в тих самих джинсах, але поміняла кофтину на тонкий світер, який підкреслював усі її принади, особливо підняті тугим ліфчиком груди. В барі її знали — від якогось столика навіть помахали рукою, запрошуючи, та Хаблак вирішив зайняти вільні місця поблизу стійки. Він замовив коньяк, каву й цукерки, огледів зал і з задоволенням побачив за крайнім столиком біля скляних дверей Волошина в компанії якогось лисого літнього чоловіка, либонь, випадкового застільника, який щось розповідав старшому лейтенантові, жестикулюючи й розводячи час од часу руками. Хаблак знав, що у вестибюлі чергує ще один працівник карного розшуку: вхід до Гошиної підсобки контролюється, і сьогодні міліція спробує встановити коло відвідувачів бармена.

Хаблак трохи потанцював з Людою, це було не дуже погане видовисько, бо на них оглядалися. Дівчина розчервонілася, вона випила залишки коньяку з чарки, закурила, затиснувши сигарету між вказівним і середнім пальцями, й заявила безапеляційно:

— Я хочу шампанського. І візьми ще по келиху коньяку.

Гоша сам приніс замовлення, хоч увечері йому допомагала огрядна й не дуже охайна жінка. Він відкоркував шампанське й налив у фужери, іронічно зиркнув на Люду, що намагалася грати великосвітську даму, затримав погляд на Хаблакові й мовив упевнено:

— Бажаю гарно відпочити в нашому місті.

— Звідки знаєте, що я приїжджий? — здивувався капітан.

Гоша посміхнувся:

— Я рідко коли помиляюсь. Раніше ніколи не бачив вас у себе, а хто в Одесі, маючи такі краватки, не заходив до нашого бару?

Певно, він вважав свій заклад якщо не аристократичним центром Одеси, то принаймні майже таким.

Хаблака потішило Гошине визнання його краваток, вій дружелюбно зиркнув на бармена, подумавши, що цей чоловік з хрящуватими вухами досвідчений і спостережливий, вміє розраховувати свої ходи набагато вперед. І невідомо, як би вони вийшли на нього, коли б не газета.

— Мені подобається у вас, — ствердив капітан.

— Звідки ви?

— Зі Львова.

— Львів — тато, Одеса — мама… — зареготав Гоша.

— Вип’єте з нами?

— За знайомство — з задоволенням. — Гоша приніс фужер, але налив собі шампанського тільки на денце.

— А які в нас дівчата! — підморгнув Хаблакові на Люду.

— Мені все більше подобається Одеса, — щиро зізнався Хаблак, бо був задоволений своїми першими кроками тут.

— Скоро ви закохаєтесь у неї. — Гоша пробачився, що не може приділити гостеві більше уваги, й пішов за стійку. Люда швидко спорожнила свій фужер, капітан підлив їй ще — щоки в дівчини запашіли й очі заблищали, вона трохи вже втратила контроль над собою, і Хаблак почав розпитувати її про відвідувачів бару.

— Хо! — вигукнула Люда. — Ти мені подобаєшся, і я не поступлюся тобою. — Певно, вона невірно зрозуміла Хаблака й мала на увазі відвідувачок, — капітан завірив її в своїй прихильності, пояснив, що, перебуваючи в Одесі, хотів би владнати деякі справи. А наскільки він зрозумів, у Гоші якраз збираються потрібні йому люди.

— Що тебе цікавить? — Люда долила собі вина. — Шмутки чи?.. — виразно поворушила великим і вказівним пальцями.

Хаблак удав здивування.

— А можна?.. — запитав недовірливо. — Я б не відмовився від доларів.

— Знаєш, скільки коштують?

— Вважаєш мене за кошеня?

Люда нараз зареготала весело.

— Але ж і на досвідченого горобця не схожий.

Хаблак відсунув від неї келих з коньяком. Мовив різко:

— Набралася!..

Нараз дівчина посерйознішала, вона не була такою п’яною, як здавалося. Підсунулася до Хаблака й запитала:

— Хочеш, я познайомлю тебе з одним?

— Хочу, якщо в нього справді щось є. Не треба мені дрібних фарцовників, таких і у Львові навалом.

Люда рішуче загасила в попільниці сигарету. Роззирнулася і, видно, побачивши кого треба, стала пробиратися до виходу. Вона повернулася хвилин через п’ять, підійшовши до одного із столиків, нахилилася й прошепотіла щось хлопцеві з довгими баками — Хаблак упізнав ранішнього Гошиного відвідувача.

Сівши за стіл, дівчина повідомила:

— Зараз до нас підсяде Вова. Тільки врахуй, з тебе належить.

— За мною ніколи не пропадає, — цілком серйозно відповів Хаблак.

Вова опинився за їхнім столиком якось непомітно. Капітан, здавалося, не спускав з нього очей, та все ж прогавив момент, коли хлопець з бачками підсів до них. Видно, Вова визнав за можливе відразу трохи подоїти клієнта, бо замовив коньяку й кави, й Гоша, догідливо посміхаючись, приніс замовлене на підносі. Вова взяв свою чашечку, інтелігентно відставивши мізинець, либонь, він узагалі вважав себе якщо не аристократом, то людиною, яка піднялася над звичайною сірою масою, — носив яскраво-зелений оксамитовий піджак і краватку-метелик. А курив “Марлборо”.

Він запропонував Хаблакові сигарету, той не відмовився — ковтнули коньяку й закурили. Потім Вова, який назвався Вольдемаром, ковтнув ще раз і запитав ухильно:

— Чим цікавишся?

Хаблак ніжно погладив оксамитовий рукав Вовиного піджака.

— Вміють же люди робити! — вигукнув. — Мені б такі костюми, за день би план виконав.

— Торгуєш?

— Торгую, — зітхнув. — Але ж яка торгівля…

— Знаємо вас: дебет, кредит, сальдо-бульдо до кишені!

— Кожному своє… — задоволено реготнув Хаблак.

Вова взяв чашечку з кавою, та одразу поставив. Безцеремонно поплескав Люду трохи нижче спини, наказав:

— Ти, Людочко, вшийся на хвилину, нам побалакати треба.

Дівчина аніскілечки не образилась, пересіла, либонь, до подруги, бо зареготали весело й почали перешіптуватися. Вова уважно подивився на Хаблака.

— Що потребуєш? — повторив запитання.

— А що маєш?

— Я маю всю нашу неосяжну країну, — посміхнувся, і Хаблак вирішив, що запам’ятає це Вовине нахабство й неодмінно пригадає йому.

— Я б не відмовився від зливків, — глухо прошепотів Хаблак.

— Скільки?

— Ваші пропозиції?

— Маю один.

Капітан розчаровано позіхнув.

— Дрібних не потребую.

— Що! — Вова ледь не підскочив на стільці. — І п’ять тебе не влаштує?

— І п’ять.

— Ого! — зиркнув Вова з повагою. — Але ж більше не маю.

— Я так і гадав. — Хаблак згадав Вовине нахабство й відплатив хоч трохи: — Дрібнота пузата.

Вова образився не на жарт.

— Ти, фраєр! — почав загрозливо підводити руку, та Хаблак обірвав його жорстко:

— Мовлено — дрібнота, і заткни пельку! І відчалюй звідси, зрозумів?

Здається, до Вови нарешті дійшло, що має справу з діловою людиною. Випростався на стільці, й очі в нього забігали.

— Скільки ж треба? — запитав, не зводячи погляду з капітана.

— Тисячі дві—три…

— Овва! — захоплено вигукнув Вова й нахилився до Хаблака, як пес, який хоче, щоб його погладили. — Я подумаю, можливо, щось зробимо. — Він квапливо допив коньяк і пересів на своє місце.

Люда повернулася мало не одразу.

— Домовились? — запитала зацікавлено.

— Дрібнота… — зневажливо мовив Хаблак.

— Вова? Дрібнота? Ну, знаєш… — Раптом подивилася на Хаблака з повагою. — Я хочу ще шампанського, милий.

— Замов. — Капітан перехопив допитливий погляд Волошина й кивнув ледь помітно. Куточками очей побачив, як попрямував Вова до виходу. Був певен: зараз поверне круто до коридора й погрюкає до Гошиної підсобки. Справді, огрядна Гошина помічниця визирнула звідти, Покликала бармена. Він повернувся через кілька хвилин, мало не одразу з’явився у залі й Вова. Підійшов до Хаблака, прошепотів:

— Завтра ввечері одержиш відповідь. Я тобі організую зустріч.

“Звичайно, завтра, — подумав капітан. — Гоша — твердий горішок, йому поміркувати треба. Можливо, сам захоче зав’язати стосунки з львівським торгашем. Що ж, підганяти бармена не треба”.

Хаблак допив свою каву й досить прозоро натякнув Люді:

— Стомився я… Зміна клімату, чи що?

Люда обдарувала його чарівною усмішкою.

— Я до тебе сьогодні не можу, — відповіла просто, наче йшлося про культпохід у кіно. — Там на поверсі чергує таке стерво!..

Капітан зітхнув з полегшенням: не треба чогось вигадувати.

— Завтра в мене важкий день, — пояснив. — Подзвони мені післязавтра.

— Домовились. — Люда неохоче підвелася, та Хаблак не звернув на це жодної уваги.

Наступного ранку капітан подзвонив Волошину, і старший лейтенант, зважаючи на те, що за Хаблаком могли стежити, призначив йому побачення на приватній квартирі. Хаблак узяв таксі, більше машин на стоянці не було, ніхто від готелю не рушив за ними, і капітан заспокоївся. Він зустрівся з Волошиним в одному з стандартних п’ятиповерхових будинків, які забуваються одразу після відвідин. Волошин устиг уже приготувати сніданок — у квартирі смачно пахло яєчнею і кавою. Вони розташувалися в кухні й поїли з апетитом, обмінюючись враженнями від учорашнього вечора.

— Кубло!.. — Волошин ковтнув кави. — Навколо цього Гоші крутиться всяка погань, і декого ми знаємо. До речі, й Вову. Притягався за дрібну спекуляцію різними шмутками, у нас, сам розумієш, порт, і за всім не простежиш. Гоша в них, мабуть, за головного.

Хаблак наївся й умиротворено відкинувся на спинку стільця.

— Сьогодні в мене зустріч, — повідомив. — Сподіваюся, з Гошею..

— Де?

— Де і з ким — невідомо. У них свої секрети і свій статут. Увечері скажуть, може, в барі…

— Гоша сьогодні не працює.

Хаблак знизав плечима.

— А якщо прийде до мене в готель?

— Навряд. Обережний.

— Не гадатимемо на кавовій гущі. Як буде, так і буде.

— Ми підстрахуємо тебе.

— Навіщо?

— Про всяк випадок, — рубонув долонею Волошин. — Одеси ти не знаєш, і все може статися. Які в тебе плани?

— До вечора вільний і подамся в кіно, та й роман-газету маю.

— Ну, відпочивай.

Вони розійшлись, задоволені один одним, і Хаблак справді пішов на довгий двосерійний фільм — спеціально обрав двосерійний, щоб хоч трохи вбити час.

Увечері за стійкою бару стояла вже жінка: невисока, чорнява, огрядна й симпатична. Хаблак зайняв місце біля виходу. Вова ще не з’явився, капітан випив дві чашки кави і вже почав трохи нервувати, коли почув легкий доторк до плеча. Вова не сів поруч, хоч столик був порожній, прошепотів на вухо:

— О дев’ятій вечора. Пересип… — Назвав вулицю й номер будинку. — На третьому поверсі ліворуч.

Хаблак нахилив голову, й Вова зник непомітно, так, як і з’явився.

Капітан мав час і поїхав на Пересип тролейбусом. Кілька разів оглядався, намагаючись установити, хто страхує його, та люди Волошина були досвідчені й працювали акуратно, навіть Хаблак з його величезним досвідом не побачив їх.

Триповерховий дім на Пересипі стояв у глибині двору, оточеного з двох боків сараями. Темно, і Хаблак ледь угледів номер. Постояв трохи під ворітьми й посунув обережно до єдиного в будинку під’їзду. Видалося: якась тінь майнула біля сарая, озирнувся, та нікого не побачив. Сходи були старі — дерев’яні й рипучі, світло тут, мабуть, не вмикалося ніколи, і Хаблак піднімався обережно, тримаючись за бильця. Дістався другого поверху і раптом відчув, що хтось стоїть поруч. Капітан відступив на крок, інстинктивно пригнувся — нараз відчув сильний удар по голові, заточився й покотився вниз по сходах.

9

Дробасі подзвонив завідуючий перукарнею й попросив прийняти його разом з їхнім майстром. Вони приїхали до прокуратури одразу, й Іван Якович прийняв їх негайно, привітно посміхаючись. Сів не за стіл, а на стільці навпроти дивана, де влаштувалися відвідувачі — Яцків і літній сивий чоловік з уже зовсім прозорими старечими очима.

Завідуючий тримався рішуче й навіть якось агресивно. Підштовхнув у бік майстра й наказав владно:

— Прошу вас, Науме Марковичу, розповісти товаришу слідчому, що знаєте про Ютковську.

Старий шморгнув носом і глянув на Дробаху. Іван Якович одразу помітив, що очі в нього не такі вже й бляклі, як видалися спочатку.

— Про Ютковську? — перепитав майстер. — Вибачте, та про неї я нічого особливого не знаю…

— Але ж ви казали в перукарні…

— Го там, а то тут. Дві великі різниці.

— Ми ж домовились з вами, Науме Марковичу!

— Домовились, — зітхнув скрушно. — В тому й моє нещастя, що домовились.

— Невже це така велика трагедія?

Дробаха поворушив кінчиками пальців.

— Звичайно, кому трагедія, а кому й дрібниця. Все наше життя — трагедія.

— І це кажете ви, Науме Марковичу, наш передовик! — сплеснув руками завідуючий.

— Ви ще молодий! — скривився майстер. — Ви ще ні про що не думаєте, а я вже сивий і точно знаю, що люди іноді вмирають…

Він явно тікав від прямих відповідей, і Дробаха розумів його: вже зважився на розмову і знав, що вона неминуча, та інстинктивно чомусь відтягував її. І підганяти в таких випадках не слід.

— Ви давно працюєте в перукарні? — запитав слідчий.

— Я все життя працюю в перукарнях! — зрадів майстер, відчувши, що розмова затягується. — Я був перукарем на Подолі й Лук’янівці, і я обкарнав стільки голів, що вистачить на пів-Києва. Кожен працює, як може, але мушу сказати — я люблю своє діло і якщо вам колись заманеться мати гарну зачіску…

Дробаха провів долонею по рідкому волоссі.

— Пізно вже…

— І це кажете ви? Так послухайте мене! Ніколи й нікому не буває пізно, і я вас зроблю якщо не хлопчиком, то принаймні помолодшаєте на десять років.

Слідчий з сумнівом похитав головою:

— Якби-то ми могли молодшати!..

— Ви прийдете до мене завтра, і ми поговоримо на цю тему. Я вам скажу: ніхто не хоче зараз іти в перукарі, вони не розуміють, яка це робота і як можна побалакати із справжнім клієнтом. Овва, які бувають клієнти! — старий поцілував кінчики пальців. — Я стільки набалакався за своє життя, що став удвоє розумніший.

— Точно, Науме Марковичу, — втрутився завідуючий. — Тому ми разом з вами й завітали сюди.

— Бачу ж! — погодився той. — Ну, була в нас розмова, їхав один в Ізраїль. Я, звичайно, не схвалюю цього: чого пхатися туди, народився тут і помирай тут. А йому нової батьківщини схотілося. Але ж він хоче й там улаштуватися, звичайно, кожен хоче, та не кожен може. А в того типа гроші були, розумієте, наші гроші, а там золото потрібне, то Розалія йому й діставала. Хто там у неї цим займається, не знаю, дядько чи дід, кажуть, такі родичі, що на однім сонці онучі сушили, проте дістала. І той уже поїхав.

Дробаха трохи пожвавішав.

— І все ж дід чи дядько? — спробував уточнити. — Може, чули прізвище?

— Родич, — пояснив Наум Маркович, — чув, що родич, а от хто… Краєм вуха чув і більше нічого не знаю.

— У Києві живе?

— А де ж іще? Вони з тим типом до нього після роботи їздили.

— У який район?

— Не знаю. Що чув, сказав, мене Михайло Гнатович попросив, тому й розповів. Не люблю бариг, і кожен мусить працювати чесно! — Він виголосив цю сентенцію патетично, і Дробаха подумав, що старому, певно, було важко піти до прокуратури, знає, що даремно сюди не ходять і чим це загрожує Ютковській та її невідомому родичу. І все ж пішов, бо справді звик працювати й жити чесно і всілякі махінації йому — як кістка в горлі.

— Спасибі, Науме Марковичу, — сказав щиро. Перукар підвівся.

— Тільки от що, — попросив, — щоб ніхто не знав. Ви та Михайло Гнатович, бо люди різні є, і дехто може подумати…

Дробаха підвів угору руки.

— Вважайте, тут умерло, — запевнив. Коли перукарі пішли, подзвонив Каштанову.

— Де наш Шерлок Холмс? — запитав. — Ще в Одесі й чи довго йому там вештатися? Тут потрібний. — Розповів про бесіду з перукарем.

— Зараз викличу Одесу, — пообіцяв Каштанов. — А поки давайте зробимо так. Лейтенант Зозуля спробує побалакати з тіткою Ютковської…

10

Хаблак поворушився й розплющив очі.

Невелика й недбало обставлена кімната, брудні стіни, й лампочка без абажура звисає зі стелі. У кутку — стіл, на ньому пляшки, ковбаса, сир і консерви. За столом п’ють горілку троє — боком до нього Гоша: жує, і хрящуваті вуха рухаються.

Бармен скосив на Хаблака уважне око, відірвався від столу.

— Очуняв, — мовив. Присунувся разом із стільцем до фотеля, в який посадили Хаблака. — Ну, привіт, — зблиснув очима, — вибач, звичайно, за не зовсім ввічливу зуст-1 річ, але ж так належить. У нас з ментами розмова коротка: перо в бік, тіло в багажник — спробуй знайти.

Хаблак знизав плечима. Руки зв’язані, й голова болить. Видно, оглушили зі знанням справи.

Двоє, не відриваючись від закуски, обернулися й з цікавістю спостерігали за розмовою. Зовсім незнайомі. Один кремезний, з бичачою шиєю, лисий, голова аж блищить, другий з вусиками й нахабними очима, років тридцяти.

— Ви що, збожеволіли? — прохрипів Хаблак. — Кидаєтесь на людей…

— На людей ми не кидаємося, — розважливо пояснив Гоша. — Ми кидаємося лише на тих, хто пхає носа не в свої справи.

— Я що, ліз до вас? — удав, що злякався, Хаблак. — Він сам підійшов до мене, ваш Вова, і я не винуватий, що ми не зійшлися…

— Поплач! — зловтішно сказав Гоша. — Поплач в останні свої хвилини, але нікого ти цим плачем не розчулиш, бачили ми тут усяких!

Хаблак подумав: невже вистежили їх з Волошиним чи побачили, як людина Волошина йде за ним? Але ж старший лейтенант обіцяв підстрахувати його — чи встигне? Принаймні якщо він і справді вклепався, треба затягти розмову, тоді хлопці Волошина зрозуміють: щось негаразд, і прийдуть на допомогу.

Лисий підвівся з-за столу, в руках тримав шмат важкої свинцевої труби.

— Кінчатимемо? — запитав байдуже.

— Давай! — відсунувся Гоша, звільняючи місце перед фотелем.

Хаблак заплющив очі. Невже судилося так безглуздо загинути?

— Дурні, — сказав нараз якомога спокійніше, — я гадав, що маю справу з діловими людьми, а виявилось — звичайні бандити, які цікавляться гаманцями й годинниками.

— Ми — за гаманцями? — люто ступив уперед лисий. Розмахнувся, та Гоша перехопив його руку.

— Розв’яжи, — кивнув на Хаблака.

— Але ж…

— Я сказав!

Лисий неохоче підвів Хаблака за комір, розв’язав руки. Капітан поворушив пальцями — зовсім затерпли. Пригладив волосся.

— Жартівники! — мовив з презирством.

Гоша сухо реготнув.

— Перевірка, — пояснив. — Без цього нам ніяк не можна, сам розумієш, по голівці нас не гладять, і кожен новий клієнт…

— А якщо б я зламав собі шию на сходах? — перейшов у наступ Хаблак.

Гоша розвів руками.

— Видатки… — одповів цинічно. — Кожне виробництво має видатки, а наше особливо.

Хаблак пройшов до столу. Ні слова не кажучи, налив у склянку горілки. Випив і пожував огірка: мусив хоч трохи підбадьоритися — голова тупо боліла й у вухах стояв дзвін. Почекав трохи й випив ще.

— Оце по-нашому, — підвів склянку вусатий. — Ваше здоров’я, львівський сер.

Гоша дихнув Хаблакові в потилицю. Поклав на край столу витягнуті в нього документи й гроші.

— Не сердься, — мовив примирливо, — бачу, ми з тобою зійдемось. Аби мав башлі.

— Без башлів у порядну компанію не ходять, — погодився Хаблак.

— Монети маєш?

— Рідко. Частіше зливки.

— Домовимось. Можеш на тому тижні?

— Можу.

— Мені треба злітати у Львів.

— Ясно. Зустрінемось у барі.

Хаблак подумав, що навряд чи вони дадуть Гоші можливість ще цілий тиждень розкошувати в білій куртці, але тільки посміхнувся й поплескав його по плечі.

Лисий розлив у склянки коньяк.

— За успіх! — пробуркотів.

Хаблак лише ковтнув і поставив склянку,

— Бувайте… — сказав не дуже привітно. — Бувайте, хлопчики, до зустрічі на тому тижні.

11

Зозуля вибрав час, коли Ютковська пішла на роботу, й подзвонив до її квартири.

Довго не відчиняли, либонь, розглядали лейтенанта у вічко, нарешті запитали коротко:

— Хто?

Зозуля пояснив, що він з газової інспекції, і показав посвідчення, лише тоді клацнув замок і його впустили.

В передпокої стояла літня огрядна жінка й підозріло дивилася на лейтенанта.

— Правильно робите, тітонько, — заохотив Зозуля, — тепер документи обов’язково вимагати треба — в нашому парадному так-от квартиру обчистили. Мовляв, прийшли з жеку, бабуся і впустила, а вони, гади, її по кумполу й забрали все, що могли.

Жінка лячно відступила до кімнати, Зозуля помітив це й заспокоїв:

— Але ми люди офіційні, зараз оглянемо ваш газ і плиту перевіримо, щоб ажур був. — Він поставив на підлогу валізку з інструментами, дістав рожкового ключа, і цей ключ нарешті остаточно заспокоїв жінку. Полегшено зітхнула й пішла до кухні.

Зозуля витягнув зошит.

— Квартира ваша? — запитав.

— Моя.

— Прізвище, будь ласка.

— Ютковська Дора Юхимівна.

Лейтенант відклав зошит, поворушив ключем кран.

— Здається, є витік газу, — сказав суворо. — Точно є, й доведеться перекрити.

— Я вас прошу, — захвилювалася жінка, — дуже прошу, зробіть, бо як без газу?

Вона побігла кудись до кімнати, либонь, шукати карбованця чи навіть трояка, повернулася й поклала-таки на стіл карбованця, але Зозуля рішуче відсунув його.

— Зробимо, — пообіцяв, порпаючись в інструментах, — зробимо, громадянко Ютковська, і не треба нам ваших грошей. Заберіть.

Жінка не забрала, вважаючи, мабуть, що майстер відмовляється від грошей з делікатності, тоді Зозуля рішуче сунув карбованця їй в руку. Взявся крутити кран.

— Ютковська? — запитав, наче просто так, з цікавості. — На тому тижні був також у Ютковських. Здається, на Стрілецькій.

— Ютковських у Києві багато, — погодилась жінка.

— І всі ваші родичі!.. — зареготав Зозуля.

— Гарно мати багато родичів, — схвалила Дора Юхимівна. — Багато родичів — багато добра!

— І у вас багато?

— Не дав бог.

— Самі живете?

— Чого сама, з племінницею.

— Своїх дітей нема? — не зовсім тактовно поцікавився лейтенант.

— Є, але поїхали. В Алжір, на два роки.

— Ну й добре, — зрадів Зозуля, немов сам був причетний до цієї поїздки. — Зароблять на машину, вас кататимуть.

— Краще б тут були.

— Не кажіть, машина — це річ. Особливо нова “Волга”. Приїдуть діти, посадять вас у автомобіль, повезуть до родичів.

— Нема куди їхати.

— Зовсім родичів не маєте?

— А-а, — махнула рукою, — десята вода на киселі.

— Як так?

— Троюрідний брат.

— Все ж брат, і це добре, — схвалив Зозуля, — бо, кажуть, на безлюдді й Хома чоловік. Чули?

— На безриб’ї і рак риба?

— Точно. І де ж він живе?

— Брат?

— Троюрідний… — посміхнувся Зозуля, буцім його це зовсім не цікавило.

— Далеко. На Водопарку.

— Так, далеко. Однак, якщо гарна квартира…

— Однокімнатна.

— Холостяк?

— Старий борсук.

— Старому — що! Старий може не працювати. На Водопарку ліс поруч, ходи, гриби збирай…

— Ліс, точно, поруч і став.

— Знаю, — підтвердив Зозуля, — там будинки дев’ятиповерхові.

— Він у шістнадцяти…

— По-моєму, біля ставу великих нема.

— Є один, лівіше від шосе. Квартири там гарні, але я б не поїхала.

— Чого? Метро там зовсім близько.

— Але ж у нас — центріше бути не може!

— Центр залишається центром, — погодився лейтенант. — І на якому поверсі мешкає ваш брат?

Жінка подивилася на нього підозріло, але Зозуля так старанно крутив кран, — мовляв, розмова так, між іншим, — що тільки похитала головою.

— Не знаю, — відповіла, — діти розповідали, що в шістнадцятиповерховому, лівіше від ставу, а я там не була.

— Побуваєте. На новій машині. І як звуть вашого троюрідного?

Либонь, лейтенант поспішив і зробив помилку. Його настирливість і так переходила всі межі: жінка могла й запідозрити щось. Зозуля одразу дав задній хід:

— Питаю просто так, з цікавості… Люблю чути нові прізвища. Недавно був у одного чудика, знаєте, як його? Ніколи не повірите. Таксистов! І справді, в таксопарку працює…

Жінка знизала плечима. Зозуля ще трохи поворушив кран, намилив його, пустив газ і, впевнившись, що витоку нема, склав інструменти. Зрештою, він дізнався й так багато. За день — два вони переберуть усіх мешканців однокімнатних квартир шістнадцятиповерхового красеня й знайдуть родича Дори Юхимівни Ютковської. Обов’язково знайдуть: не таке вже це й велике діло.

— Приймайте роботу, тітонько! — мовив весело.

12

Зозуля запропонував розпочати знайомство з мешканцями будинку на Водопарку з вивчення домової книги: все просто, тобі дають список тих, хто живе в однокімнатних квартирах, і ти вже сам дивишся, чи може хтось з них бути родичем Розалії Ютковської і троюрідним братом Дори Юхимівни.

Звичайно, він мав рацію, та Хаблак чомусь не поспішав до контори, що розташувалася за квартал від будинку. Капітан посидів з хвилину на лавці біля першого парадного, зайшов усередину, де над поштовими скриньками висів список мешканців.

Малявський. Ільченко. Журавльова. Попадин. Білевич. Божик. Кушнір. Кузін. Долішня. Береговенко. Кучугурний. Матов. Явкін…

Незнайомі прізвища, як незнайомі предмети, — нічого не кажуть і не викликають жодних асоціацій.

Ільченко… Може, чоловік, а може, й жінка, стара й немічна чи зовсім молода, вродлива.

Чи Явкін… Напевно, він і є родичем Ютковської. Старий і відлюдкуватий чоловік, який скуповує золото чи валюту. Тільки для чого?

Капітан перейшов до другого під’їзду.

Іванченко. Сахно. Ворона. Грубер. Воскобойник…

Чекайте, де він недавно зустрічав це прізвище?

Хаблак напружив пам’ять і нараз уявив людину за столом під вікном, а поруч — столи, за якими сидять вродливі дівчата — техредакторки видавництва.

Воскобойник А.С.

А як звуть завідуючого відділом?

Зозуля щось помітив на капітановому обличчі, бо запитав:

— Надибав?

— Здається. Не бачив, де тут телефон-автомат?

— Біля сусіднього будинку.

Номер Данька був зайнятий — Хаблак нетерпляче крутив і крутив диск, лаючись крізь зуби: у цьому видавництві, здається, всі базікали — невже можна так довго розмовляти? Нарешті почувся довгий гудок і відразу відгукнувся Данько. Хаблак запитав, не відчуваючи, як тремтить його голос:

— Слухай, Петре, як звуть вашого завідуючого виробничним відділом?

— Воскобойника?

— Авжеж.

— Аркадій Семенович.

— Дякую.

— А що?

— Порядок, старий, нікому не кажи про нашу розмову. До речі, де він живе?

— На Водопарку.

— Чудово.

— Це він?

— Нічого не знаю, мовчи.

— Зрозумів.

Обважнілою рукою Хаблак почепив трубку. Доброго дня вам, малошановний Аркадію Семеновичу, здається, нарешті приїхали…

Зозуля дивився запитливо, і Хаблак не став випробовує вати його терпіння.

— Аркадій Семенович Воскобойник, — пояснив. — Працівник “Кристалу”. Мешкає в сто сьомій квартирі.

— І ця перукарка Роза його племінниця?

— Напевно. Колись зайшла до дядечка у видавництво. Там її побачив Ситник, а цьому хлопцеві пальця в рот не клади.

— Потім Воскобойник скористався з цього?

— Звичайно. Коли дізнався про вечір археолога, детально продумав план крадіжки. Натиснув на Ситника, а може, й зовсім не натискав, пообіцяв щедру винагороду…

— Могла й сама перукарка.

— Могла, — погодився Хаблак. — Дядечко розповів їй, скільки вони заробляють на чаші, і Ютковська умовила Ситника викинути її, коли згасло світло.

— А електрику зіпсував Воскобойник!

— Так. Пам’ятаєш, там коридор літерою “Т” і кімната виробничого відділу розташована так, що ні завгосп, ні вахтерка не могли побачити, коли Аркадій Семенович вийшов з неї. Воскобойник заздалегідь поміняв на лампі завгоспа штепсель, зробив це обережно, щоб не стерти відбитки пальців Крота, — цим штепселем він і замкнув електромережу. За кілька секунд, які мав у своєму розпорядженні, підхопив чашу, прослизнув повз вахтерку — і будь здоров.

— Однак чому його не помітила Старицька, коли виходив з видавництва?

— Якраз перед Воскобойником вискочив Власюк. Він пішов до білої “Волги”, і вся бабусина увага була прикута до нього.

— Логічно.

— Воскобойник зв’язується з Одесою. Тим має старого колегу по спекуляції чи познайомився — щойно, — це ми з’ясуємо, — з барменом Гошею. Вони швидко домовляються…

— Чи домовились раніше, коли ще планували злочин.

— Так. Але ми виходимо на Ситника, Воскобойник знає, що хлопець не дуже стійкий і може зізнатися, повідомляє Гоші, той приїжджає з грішми, домовляється з Бурнусовим. А Ютковська призначав Ситникові побачення на дачі.

— А якщо чаша вже у Гоші? — нараз злякався Зозуля. — У нас продати її неможливо, а бармен має зв’язки з контрабандистами. І чаша вже пливе за кордон…

— Знаєш, скільки вона коштує? Гоші, щоб розрахуватися з Воскобойником, треба зібрати всі свої капітали та й ще в борги залізти.

— Зрештою, за ним дивляться. Чаша — не голка.

— Не кажи. До кожного, хто побачився з Гошею, в портфель не полізеш.

— Треба дзвонити Дробасі, нехай бере постанову на обшук.

— Так, але от що… Чекай, дві копійки маєш?

Монета знайшлася, і Хаблак знову набрав номер телефону Данька.

— Розвідай, Петре, чи виїжджав цими днями кудись Воскобойник, — попросив. — Може, правда, тільки збирається.

— Це тобі терміново?

— Я не вішаю трубку.

Чекати довелося довго: хвилин п’ять — сім. Нарешті в трубці загудів голос Данька:

— Завтра Аркадій Семенович їде у відрядження до Одеси.

— Невже? — не повірив Хаблак.

— Директор підписав йому відрядження.

— Щасливої дороги, — засміявся Хаблак.

— Ви це серйозно?

— Ми люди дуже серйозні, Петре.

— Догадуюсь. Але чого зраділи? Воскобойник — гам часто буває, в Одесі у нас друкарня, книжки друкуємо, то. й їздять… Він чи хтось інший.

— Чудове місто — Одеса! — вигукнув капітан.

— Улітку туди кожен хоче — море.

— Море, це гарно. Але зараз море вже холодне й Аркадію Семеновичу навряд чи доведеться милуватися ним. Бувай, Петре, бо поспішаю.

…Дробаха, слухаючи Хаблака, нетерпляче крутився на стільці.

— Завтра вранці вилітаємо з вами першим рейсом до Одеси, — нарешті вирішив, — і зустрінемо там Воскобойника.

— З чашею…

— Звичайно, з чашею. Можна було б вилучити її й сьогодні, проте куди нам поспішати? Заберемо, коли передаватиме її бармену. Спіймаємо на гарячому.

Дробаха з Хаблаком розташувалися у великому двокімнатному люксі готелю “Моряк”, Капітан нікуди не виходив з номера, щоб часом не потрапити на очі бармену. Поснідали бутербродами й чаєм з термоса, прихопленого хазяйновитим Дробахою. На початку десятої подзвонив Волошин — Воскобойник щасливо прибув на одеський вокзал. Від оперативників, які чергували в готелі, Хаблак знав, що Гоша вже тут, хоч бар і відчинявся лише о дванадцятій.

Видно, Воскобойник узяв таксі, бо десь через півгодини Волошин повідомив, що Аркадій Семенович щойно зайшов до Гошиної підсобки.

Дробаха рішуче підвівся. Хаблак дивився, як швидко рухається слідчий по коридору, й дивувався, звідки береться така енергія в цьому огрядному тілі.

До підсобки погрюкала адміністраторка.

— Хто? — запитав бармен невдоволено.

— Відчини, Гошенько!

Клацнув замок, і Хаблак натиснув на двері. Подалися легко, та бармен загородив дорогу. Впізнав Хаблака, посміхнувся йому, та, побачивши Дробаху й Волошина, відступив розгублено.

— Ти? — запитав. — Але ж…

Хаблак не дуже ввічливо відштовхнув Гошу. Воскобойник сидів у кутку на низенькому стільці: притиснув до грудей жовту шкіряну валізу, і очі в нього злякано бігали.

— Доброго дня, — підкреслено ввічливо привітався Хаблак, — радий бачити вас тут, Аркадію Семеновичу.

Воскобойник не відповів, лише міцніше притиснув валізу — так, що пальці побілішали. Гоша вигукнув невдоволено:

— Що за вторгнення, товариші! У мене тут матеріальні цінності..

— Так, цінностей тут вистачає! — зупинився навпроти нього Дробаха. Повільно витягнув з кишені постанову на обшук, показав барменові. — Де чаша? — запитав.

— Яка чаша?

— Скіфська. І не грайте дурника, Макогоне.

— Може, та витребенька, яку привіз оцей товариш? Він якраз пропонував купити її… — Макогон зблід, але тримався твердо. Витягнув з шафи чашу. — Невже вона має таку цінність, що стільки міліції!

Хаблак забрав у Воскобойника валізу, розкрив. Паки грошей великими купюрами.

— Ого! — вигукнув капітан. — А ви кажете: витребенька.

Воскобойник сповз зі стільця, став над валізою на коліна.

— Боже мій! — вигукнув. — Невже ти такий несправедливий!

Бармен відступив у глиб кімнати.

— Овва! — удав здивування. — І ви їздите з такими грішми…

Дробаха хитро подивився на нього.

— А ви — фрукт! — посміхнувся. — Однак не вийде. Макогоне, нічого у вас не вийде, ми спіймали вас з речовими доказами й не варто придурюватися.

Воскобойник усе стояв на колінах над валізою з грішми й повторював:

— Боже мій!.. Боже мій!..

Хаблак закрив валізу. Підняв чашу на долоні, почав роздивлятися орнамент.

Ювелірна робота — талановитий художник створив її. Сцени з життя кочівників передані геніально просто. Жодної зайвої деталі. Розумні, сильні люди, — нараз Хаблак уявив тисячні табуни коней, полиновий степ, навіть почув гортанні вигуки скіфів.

А бородатий скіф на чаші зосереджено натягував лук, і нараз капітанові здалося, що він скоса зиркнув на нього й задоволено посміхнувся.

Два денних рейса

Хаблак з Мариною клеїли шпалери. Встелили підлогу газетами, розкладали на них довгі смуги рожевих, з квіточками шпалер, Сергій змащував їх густим клеєм, потім, узявши смугу за кінчики, обережно вилазив на стілець, з нього — на стіл і прикладав до стіни так, щоб збігся візерунок.

Марина, примружившись, стояла посередині кімнати й командувала: трохи нижче чи вище, стоп, так гаразд; вона розрівнювала шпалери щіткою, щоб, бодай, не лишилося жодного пухирчика, потім знову відступала на середину кімнати й ще раз прискіпливо оцінювала роботу.

А Хаблак стовбичив на столі, ледь не дістаючи маківкою стелі, і з висоти спостерігав цю дивовижну картину: Марина в коротесенькому бавовняному халатику, з-під якого виглядають позамазувані коліна, з бруднуватими руками і з клеєм навіть на кінчику носа, проте неймовірно серйозна й сповнена власної гідності та відповідальності за майбутній вигляд квартири.

Що ж, ця, на перший погляд, одноманітна й нецікава робота захопила їх і приносила справжнє задоволення, вони вже впорядкували меншу кімнату й закінчували більшу, не зовсім пропорційну і, як на Сергієву думку, задовгу, проте з величезним, мало не на всю стіну вікном, — Марина вже пояснила Хаблакові, як вона розташує тут меблі і як чудово виглядатиме кімната, треба тільки придбати “стінку” й бажано два фотелі.

Хаблак стояв на столі й посміхався, уявляючи, як, простягнувши ноги, сидітиме в зручному фотелі під торшером і розглядатиме картину.

Звичайно, на справжню картину з підписом автора, що продаються в салоні Художнього фонду, вони не потягнуть, але можна придбати копію Рєпіна чи Васнецова, зрештою, як на глибоке Сергієве переконання, пейзаж Левітана, навіть фабричного виготовлення, матиме імпозантніший вигляд.

Сергій зістрибнув зі столу й почав розкочувати черговий рулон шпалер. Лишилося зовсім мало, третина довгої стіни й шматочок коло вікна, слава богу, клею вистачить і не треба варити знову, тим більше, що борошно кінчилося й довелося б бігти до гастроному. Відстань, правда, невелика, астроном поруч, однак Хаблак стомився й починати все спочатку не хотілося.

Це ж треба — одержати двокімнатну квартиру в тому ж будинку, де й мешкали, на дніпровому березі, навпроти Гідропарку, де в травні солов’ї аж заливаються.

Степанкові минуло півроку, коли полковник Каштанов зазирнув до Хаблакової кімнати й поманив пальцем до виходу. Сергій, чесно кажучи, здивувався. У Каштанова є секретарка,’зрештою, у вік суцільної телефонізації значно простіше набрати номер, ніж отак швендяти коридорами й зазирати до кімнат підлеглих, але Каштанов до того ж підморгнув капітанові по-змовницьки, і той почимчикував за ним, вдаючись до різних припущень з приводу полковникової настирливості. Гадав, щось трапилось, якась незвичайна подія, а може, він десь прошпетився й Каштанов почне йому дорікати, — та не відчував за собою гріхів. До того ж хіба підморгують підлеглому перед розносом?

Ця думка трохи заспокоїла Хаблака, тим більше, що Каштанов відчинив двері кабінету майора Худякова, — отже, і не рознос, і не якась оперативна справа. Худяков в основному вирішував різні організаційні та господарські питання, може, надійшла якась нова інструкція про користування зброєю чи формений одяг…

Майор посміхнувся Хаблакові якось кисло-солодко, але, зважаючи на те, що Худяков взагалі посміхався рідко, це вже про щось свідчило, принаймні про те, що особливими неприємностями не пахне. Та все ж Хаблак улаштувався на запропонованому стільці, насторожено й підозріло дивився, як Худяков порпається в шухляді, шукаючи якісь папери. Нарешті майор знайшов, витягнув зовсім невеличкий папірець — Хаблак устиг помітити, що на ньому стоїть печатка, — підвівся й урочисто простягнув папірець Сергієві.

— Вітаю, — мовив коротко й дещо сухувато,

Хаблак невизначено пересмикнув плечима, ще не зрозумівши, з чим його вітають. Наче й не сталося нічого останніми днями ні втішного, ні поганого, навіть подяки в наказі не заслужив, то більше, що на папірцеві друкарським шрифтом відтиснено слово “ордер”, — при чому ж тут він?

— Не бачу радості на обличчі… — зауважив Каштанов, який присів на край Худякового столу. Така вільність свідчила про неофіційність, так би мовити, обстановки: і справді, полковник погрюкав підбором об ніжку столу й вів далі: — Людині дають нову квартиру, а вона й не посміхнеться. Міг би й подякувати…

Тільки тепер Хаблак збагнув зміст офіційного слова “ордер”, що стояло на папірці, й одразу помітив, що йдеться про дві кімнати, і якась дурнувата посмішка розтягнула йому губи.

— Навіть переїжджати не доведеться, — сказав Худяков і засунув шухляду, наче ставлячи крапку на Хаблаковій квартирній епопеї. — Вибили вам ще одну кімнату, зважаючи на розширення сімейства й вашу бездоганну службу.

Але чому не доведеться переїжджати?

Хаблак з подивом зиркнув на Худякова. Той казав ще якісь слова, та капітан не чув, які саме, швидко проглянув ордер і нарешті збагнув, що одержав двокімнатну квартиру в своєму ж будинку, тільки трохи нижче, на восьмому поверсі. Марині на радість: все ж ліфт іноді псується; йому, правда, байдуже, але дружині важкувато, якщо ж врахувати, що тепер доводиться мати справу з дитячою коляскою.

Тепер зміст усього, що сталося, повністю дійшов до Хаблака — підвівся й потиснув руки спочатку Каштанову, потім Худякову. Дякував, а Каштанов дивився на нього хитрувато, потім сказав, що Степанові не завадило б мати сестру, тоді вони з Худяковим, якщо, звичайно, працюватимуть ще в карному розшуку, поклопочуться й про трикімнатну квартиру.

Хаблак лише замахав руками: і так мають з Мариною стільки проблем, що не знають, як їх розв’язати, в інших є діди й баби, а Маринина мати може тільки зрідка наїжджати до них, Степана віддали вже в ясла, а що буде, коли ще дівчинка…

Худяков обійшов стіл і поплескав капітана по плечу — цей вияв доброзичливості з боку вічно сухого й навіть трохи жовчнуватого майора трохи здивував Хаблака, але ще більше здивувався, дізнавшись, що в Худякова четверо дітей, старшому п’ятнадцять, а молодша ще ходить у дитсадок, і нічого, якось виростили без бабусі.

Каштанов зліз з Худякового столу й підштовхнув Хаблака до дверей: розумів, капітанові хочеться скоріше подзвонити Марині. Та все ж, коли Хаблак уже взявся за ручку, зупинив його.

— Квартиру вже звільнено, й можете займати її хоч сьогодні, — повідомив. — Підполковник Васюков переїхав до нового будинку, і нам пішли назустріч… — Вловив неуважний погляд Хаблака й лише махнув рукою: справді, хіба цікавить капітана зараз, хто кому пішов назустріч, важливо: квартира вільна, його нова двокімнатна квартира…

Вони оглядали квартиру вже через годину. Марина відпросилася з роботи, Сергія також ніхто не затримував, правда, вони не раз бували в двокімнатних помешканнях свого будинку, але тільки тепер Хаблак зрозумів різницю між ними і їхньою власною новою квартирою, дивився на неї зовсім іншими очима й думав: як він раніше не міг повністю оцінити її переваг? Значно більша кухня, й коридор ширший, не кажучи вже про другу, зовсім квадратну, велику й світлу кімнату. Тут буде спальня, вирішила Марина, вистачить місця для двоспального ліжка, шафи й трюмо. І, головне, Степанове ліжечко можна поставити поруч, не треба навіть підводитись, щоб поправити йому ковдру. Слід тільки освіжити стелю й переклеїти шпалери — вони це зможуть зробити самі. Велика справа — побілити стелю й переклеїти шпалери… Принаймні вони відремонтують квартиру не на хіп-хап, а з любов’ю й старатливо.

Все буде гаразд, вирішила Марина, Сергій сам переконається в цьому. Аби тільки полковник Каштанов увійшов у його становище й не підкинув чергової справи, на якій сам чорт ногу зламає.

Щоправда, Маринин оптимізм виявився трохи перебільшеним, і не тому, що Каштанов не пішов Хаблакові назустріч, навпаки, полковник трохи розвантажив капітана: просто наступного ж дня з’ясувалося, що дістати шпалери, котрі повністю б задовольнили Маринині смаки, майже неможливо. Зрештою, Хаблак усе ж розв’язав це питання: знайшлися знайомі в госпторзі, через них капітан потрапив до підсобки магазину “Киянка”, точніше, не Хаблак, а Марина, бо Сергій не дозволив би собі, навіть заради найрозкішніших шпалер, відвідати підсобку. Марину ж не дуже бентежили ці тонкощі, головне для неї на цьому квартирному етапі було дістати шпалери, й вона дістала їх: зеленкуваті, спокійних тонів для спальні, й рожеві, набивні, з якимись химерними квіточками для вітальні.

Тепер у них була не просто кімната, як раніше, а вітальня, і, нарешті, доклеюючи шпалери, Хаблак відчув усю важливість та врочистість цієї події.

Марина відчинила вікно, щоб вітальня скоріше висохла, Хаблак, прилаштувавши поверх шпалерів вузеньку стрічечку, яка відразу надала кімнаті якогось довершеного вигляду, сів на табуретку посеред вітальні, з задоволенням оглядаючи творіння рук своїх і Марининих. І саме в цей час пролунав дзвінок — затяжний і вимогливий. Сергій першої миті подумав, що задзвонив телефон, який стояв на підлозі в кутку кімнати, задзвонив уперше, бо ще ніхто не знав їхнього нового номера; з роботи й знайомі дзвонили до старої квартири — на завтра було заплановане переселення, мусили прийти Хаблакові товариші, щоб перетягти меблі: добре, на поверх нижче, жартували, якби навпаки, це коштувало б зайвої пляшки. Марина вже купила в гастрономі кілька — на різні смаки, вже й закуску приготувала, залишилося наварити картоплі й зробити салат.

Але телефон у кутку мовчав, і Хаблак нарешті збагнув, що дзеленчить дзвінок біля дверей їхньої квартири, це був перший дзвінок — цікаво, хто ж прийшов?

Сергій повільно підвівся, ступив крок до передпокою, та Марина випередила його, відчинила двері й зупинилася, дивлячись з подивом. Може, хтось помилився або завітав до Васюкових, не знаючи, що вони виїхали? Хаблак і собі вийшов до передпокою. Глянув через Маринине плече й побачив Дробаху — той стояв на сходовій клітці, ніяково посміхаючись і тримаючи в руках великий букет червоних і білих гладіолусів.

Побачивши Сергія і впевнившись, що не помилився, Іван Якович простягнув Марині квіти й мовив:

— Вітаю й бажаю, щоб гарно жилося. Щасливо й сонячно, бо квартира, здається, сонячна.

— Сонячна, — не знайшов нічого кращого, як ствердити, Хаблак і лише по тому заметушився: —Проходьте, будь ласка, ви в нас перший гість. Вибачте, що маємо такий вигляд… Клеїмо шпалери… Це — Іван Якович, — здогадався нарешті представити Дробаху Марині, — слідчий прокуратури, ти знаєш, ми з ним…

— Звичайно, знаю й рада, що, нарешті, познайомилися. — Марина взяла квіти й подала Дробасі руку.

Хаблак помітив, як дружина сковзнула оком по своєму не зовсім чистому фартухові, щоки в неї порожевішали, й Сергій зрозумів, що Марині потрібні принаймні кілька хвилин, щоб привести себе в порядок і не червоніти перед гостем.

— Ми ще не переселилися, — пояснив Дробасі, — встигли перенести тільки кухню. Може, піднімемось до старої квартири?

— Я буквально на хвилинку… — зашарівся Іван Якович. — Вибачте, здається, не дуже-то й вчасно…

— Ви у нас перший і найдорожчий гість! — рішуче поклав край його ваганням Хаблак. — І просто так вас не відпустимо. То більше, що саме кінчили роботу.

— Влаштовуйтесь на кухні, — розпорядилася Марина, — а я зараз… Гляну, як там мама із Степасем. — Підштовхнула Сергія до коридора. — Картопля вариться, доглянь. І постав квіти у вазу. — Передала Хаблакові гладіолуси, посміхнулася Дробасі, наче старому знайомому. Той почав щось казати, проте Марина вже висковзнула з квартири, і слідчий лише склав пальці рук, трохи розгублено постукав пучками об пучки, певно, хотів за звичкою подмухати на нігті, та втримався й повернувся до Хаблака.

— Ну, показуйте ваші хороми, — попросив, буцім і справді потрапив до хоромів, а не до звичайної, не дуже-то й габаритної стандартної квартири.

Хаблак пропустив Івана Яковича до щойно обклеєної рожевими шпалерами вітальні. Без меблів і з великим вікном вона видавалася значно більшою, ніж була насправді, — Хаблак заметушився, прибираючи каструлю з клеєм та пожмакані газети, а Дробаха підійшов до розчиненого вікна, сперся руками об підвіконня й застиг, вражений.

— Тут вам, капітане, — нарешті відірвався від вікна, — не те, що в місті: цегельна стіна навпроти чи залізний дах сусіднього будинку… Простір, і Лавра златоглава, боже мій, яка краса, сидиш, а під вікном пароплави — такого не придумаєш. Оце — найголовніша перевага вашої квартири, Сергію Антоновичу: сонце, повітря й Дніпро… А шпалери гарненькі, — нараз додав без усякого переходу зовсім іншим тоном і погладив долонею рожеву стіну. — Веселенькі.

— Марина вибирала, — похвалився Хаблак і запропонував Дробасі перейти до другої кімнати. — А тут буде спальня.

Слідчий постояв на порозі й чомусь сумно зітхнув.

— Ви якого року? — запитав нараз.

— Сорок восьмого.

— Тридцять один… А я одержав окрему квартиру чотири роки тому. Зрештою, все закономірно, і я радий за вас.

Хаблак трохи засоромився, наче був винний у тому, що Дробаха кращі свої роки прожив десь у комунальних нетрях, та зовсім не надовго, бо ніщо не може зіпсувати настрій, коли в квартирі так гарно пахне клеєм і сонячні зайчики ширяють по ще вологих шпалерах.

На кухні Марина встигла навести хоч якийсь порядок, як на її думку, зовсім відносний і, так би мовити, первісний. Хаблакові, правда, видавалося: щось поліпшити тут важко, проте Марина кілька разів переставляла на буфеті бляшані коробки для круп, цукру та різних спецій, зрештою, все ж лишилася невдоволеною й відклала остаточне розв’язання цього питання на краще майбутнє, після новосілля, коли матиме більш часу й зможе подивитися на все навкруги спокійно й не поспішаючи.

Картопля парувала, Хаблак попробував її ножем і вирішив, що зварилася, він злив воду й виклав картоплю в глибоку емальовану миску: зробив це своєчасно, бо грюкнули двері й з’явилася Марина — здавалося, минуло лише кілька хвилин, а кохана дружина, яка просиджувала перед дзеркалом іноді по півгодини й більше, встигла впоратися зі своєю зовнішністю, навіть підмалювала синім повіки.

Спочатку Дробаха заперечував проти Хаблакових приготувань, проте мусив змиритися, а Марина зауважила, що робочий день уже закінчився й ніхто не зможе засудити навіть прокурорського працівника за чарку горілки, тим паче з холодильника, запотілої й настояної персонально нею, Мариною, на чорній горобині,— певно, Іван Якович ще не пив такої, а це неймовірно смачно, не кажучи вже про користь.

Чорноплідна горобина чомусь переконала Дробаху, що правда, Хаблак здогадувався: були б замість неї звичайні цитринові скоринки, Дробаха також не заперечував би, либонь, він би й не заперечував проти ненастояної білої — яке це має значення, коли з пляшки стікають холодні росяні краплини, а посередині столу смачно парує молода картопля, приправлена свіжим кропом і маслом.

Хаблак над усе на світі полюбляв молоду картоплю з кропом, правда, вона смакувала йому із салом і шкварками, але ж у зв’язку з візитом Дробахи сало подали на стіл, так би мовити, у чистому вигляді для збільшення асортименту закусок, а картоплю Марина щедро заправила маслом, вона видалася Сергієві не гіршою, ніж із салом, принаймні одразу попросив добавки — добре, що зварили повну каструлю.

Та й Дробаха не скаржився на відсутність апетиту — дивлячись, як швидко зникають зі столу наїдки, Марина затурбувалася й почала прикидати, що є в загашнику, але картопля з маслом виявилася настільки калорійною, що вже хвилин через десять Дробаха поклав виделку, обтер паперовою серветкою губи й попросив склянку чаю. Він не пив за обідом мінеральної води, не запивав нею навіть горілку, а от склянку аж чорного чаю міг випити після грибів, борщу чи, як зараз, картоплі. Чай смакував йому завжди: в мороз чи спеку, вранці, натщесерце чи перед сном, особливо полюбляв пити його у поїзді — непоспішливо, дивлячись на мінливі краєвиди за вікном і розмовляючи про якісь дрібниці з випадковими знайомими.

Марина заварила в невеличкому чайнику аж три ложечки чаю, додала туди на Дробашине прохання трохи цукру — так чай швидше й краще настоюється. Слідчий затиснув долонями велику фарфорову чашку, аж примружився, відчувши неповторний аромат гарного грузинського чаю, ковтнув, не зовсім інтелігентно поплямкав губами, відпив ще трохи й поставив чашку на стіл.

— Гарно у вас, — мовив умиротворено, — і, здається, — нахилився до Марини, — я вже казав вашому чоловікові, що він пестунчик долі. Квартира що — дрібниця, але мати таку дружину… Мені дуже приємно, що нарешті познайомився, і кажу щиросердно: цьому міліцейському капітанові пофортунило.

Хаблак ще доїдав картоплю. Не відриваючись від тарілки, кивнув: чого б мав заперечувати, справді, пестунчик долі. Все гарно, квартира нова, дитина здорова, дружина кохана, начальство розумне.

Так і сказав Дробасі. Той ще відпив чаю й ствердно кивнув: усе правильно. Зауважив тільки, що кохану дружину вибираємо самі й здоров’я дитини також багато в чому залежить від нас, а от з начальством — як пощастить. Кілька років йому довелося працювати з дурнем. Ну, може, був не зовсім дурний, як чіп, але обмежений і самозакоханий. Це, взагалі, не дуже приємне поєднання, а коли додати, що обмежений пень обіймав прокурорську посаду, то можна уявити, як велося його підлеглим. Та що вже казати про підлеглих, тим сам бог звелів терпіти, а от чим завинили люди, які йшли до прокурора за правдою?

Хаблак хитро позирнув на Дробаху й зауважив, що є багато способів вивести на чисту воду зарозумілого чиновника, либонь, Дробасі не треба перераховувати ці способи… Принаймні він не терпів би кілька років. До речі, він, Хаблак, знає, що Іван Якович під час війни командував батальйоном і, здається, має два ордени Червоного Прапора, і це — окрім інших нагород. А орденами Червоного Прапора, про це казав йому ще батько, нагороджували справді хоробрих людей, — чим же пояснити: під час війни людина не боялася нічого, певно, Дробасі не раз доводилося піднімати батальйон в атаку і йти, не вагаючись, під кулями, чому ж за кілька років не наважився відкрито виступити проти зарозумілого дурня?

Дробаха посовався трохи на стільці, понюхав чай, ковтнув і мовив розважливо:

— Е-е, Сергію Антоновичу, певно, з цього все одно нічого б не вийшло.

— Не вірю.

— Чесно кажучи, — винувато посміхнувся Дробаха, — може, ви й маєте рацію. Але мені чомусь було легше йти в атаку, ніж виступити на зборах.

— Чому?

— Мабуть, натура така…

— Ні, — раптом втрутилася Марина, — це не натура, У мене керівник відділу також фронтовик і нагороди має…

— Нагороджували багатьох, — зауважив Дробаха, — і не обов’язково…

— Ні, він командував батареєю.

— Там боягуз не втримався б, — згодився Дробаха.

— Отож. А тепер наш Василь Сергійович, коли викликає директор тресту, йде ледь не навшпиньках.

— Тридцять років минуло, — роздумливо протягнув Дробаха. — Люди звикають до місця, певного становища…

— Не кажіть, — рішуче заперечив Хаблак. — Все ж це легкодухість. Ви, Іване Яковичу, громили фашизм, щоб ми не боялися нікого. Щоб бути вільними, чи не так?

— Хто ж це заперечуватиме?

— До речі, що з вашим колишнім начальником?

— З прокурором?

— Так.

— Завідує райкомунгоспом.

— Шкода. Я б йому й лазні не дав.

Дробаха примружився.

— Виховання полковника Каштанова, — сказав.

— Не соромлюся цього.

— Я іноді думаю, якби Каштанов працював не в розшуку, а, скажімо, був мером міста чи ще кимось, у місті був би зразковий порядок.

— Ну, що ви, Михайло Карпович — геній розшуку.

Дробаха налив усім по півкелиха,

— Вип’ємо за Каштанова, — запропонував. — І за вас, дорогий Сергію Антоновичу. За вашу щирість. Бо рідко хто наважиться визнати в сусідові, начальникові чи знайомому генія. Ще того, кого не знаю, — з задоволенням. Але чи може бути генієм той, хто п’є з тобою пиво чи працює поруч у кімнаті?

— Точно, — схвалила Марина. — Типова міщанська точка зору. А міщан у нас ще вистачає.

— На жаль, значно більше, ніж ми уявляємо. Твій колега — геній? Ніколи в житті! Адже це навіть якось принижує тебе… Він розумніший і талановитіший? Чи не здається вам, що це якось образливо?

Хаблак не витримав і зареготав весело.

— А вам пальця в рота не клади. Завжди такий врівноважений, серйозний, я б сказав, сухуватий…

— Не забувайте, я слідчий.

— І не якийсь, а з особливо важливих справ!

— А слідчий мусить бути трохи актором.

— Так, допит — це мистецтво.

— Маю на увазі не тільки це. В актора може бути поганий настрій, сплін чи хандра, на сцені ж мусить забути про все, перевтілитись. І в нас так: кожна людина вимагає певного підходу, та й що вам казати, самі знаєте, на одного й пригримнути треба, в кут загнати, а з іншим по душах побалакати:..

— Ще чаю? — запропонувала Марина.

— З задоволенням. — Дробаха простягнув чашку, і в цей час у коридорі тонко і якось пробачливо задзеленчав телефон.

— Мабуть, Васюкових… — обернувся до передпокою Хаблак, та все ж підвівся.

— Чи мене, — вставив Дробаха. — Вибачте, та мусив поставити до відома чергового прокуратури.

— Справді вас… — Хаблак повернувся до кухні, тримаючи апарат на довгому шнурі. — А якщо розшукали аж тут…

Дробаха якось сумно посміхнувся і взяв трубку. Назвався й слухав не перебиваючи. Тільки перед тим, як закінчити розмову, кинув одне слово:

— Добре.

— Випадок? — запитав Хаблак.

Дробаха підійшов до вікна. Подивився на зелені дніпрові схили протилежного берега, зітхнув і пояснив:

— Знайшли труп. Вибачте, — повернувся до Марини, — що про таке… Вбито жінку на схилах нижче Аскольдової могили. За мною вже виїхали, і, якщо ви не заперечуєте, я конфіскую вашого чоловіка.

Марина розгублено подивилася на стіл. Дробаха зрозумів це по-своєму.

— Чи не знайдеться у вас олії? — попросив. — Бо випили по півтори чарки, доза мізерна, але ж запах…

Марина докірливо подивилася на чоловіків, проте все ж дістала з шафи напівпорожню пляшку з олією.

— Слава богу, встигли хоч із шпалерами, — мовив Хаблак оптимістично. — Ти, Маринко, помий підлогу, а я повернусь і натру паркет мастикою.

Марина недовірливо глянула на нього.

— Знову завієшся, — невдоволено закопилила губу. — А завтра перебиратися.

— Упораємося, — заперечив Хаблак, та не дуже впевнено. — Завтра Іван Якович мені скидку зробить.

— Домовились, — кивнув Дробаха, — вже домовились, а наше слово непорушне.

— Знаю я ваші слова, — пробуркотіла Марина, проте не так уже й сердито. — Бідна жінка, — зітхнула скрушно, — і за що її?

Дробаха визирнув у вікно.

— Машина вже внизу, — повідомив. — Поїхали, Сергію Антоновичу. — Він подивився на Марину якимось відсутнім поглядом, але мовив твердо: — Дізнаємося. Ми з вашим чоловіком про все дізнаємося.

Невеличка галявина на дніпрових схилах поросла квітами. Поруч неї недобудований навіс, трохи далі — канава, котра впиралася в каналізаційний люк. Саме в цьому люці дітлахи, які бавилися на галявині, і знайшли вбиту жінку.

Труп уже витягнули з люка, біля нього клопотався судово-медичний експерт, а Дробаха стояв на краю галявини роздивляючись. Нарешті наказав:

— Давайте собаку…

Вівчарка вже давно скавчала від нетерпіння. Закрутилася на місці, принюхуючись, рвонулася вгору, до алей Аскольдової могили. Провідник ледь встигав за нею.

Злочинець обрав найближчий шлях до парку: стежкою, протоптаною навпростець поміж кущів.

Собака довів до виходу з парку, де стоять екскурсійні автобуси. І зараз під’їхала екскурсія: люди з цікавістю дивилися, як тяг провідника алеєю великий чорний пес. На асфальті закрутився, принюхуючись, сів і заскавчав. Провідник обтер спітніле чоло, знову одягнув кашкет. Зрозумів: слід загублено. Ще б пак: людей тут — сотні, давно вже затоптали. Та й злочинець, певно, зупинив таксі чи “лівака” на “Жигулях” чи “Москвичі”, ось скільки їх їздить Петровською алеєю…

Дробаха, дізнавшись про першу невдачу, лише махнув рукою: цього й слід було сподіватись, собаки в сучасному місті рідко коли допомагають упіймати злочинця.

Слідчий сидів на струхлявілому пеньку край галявини і м’яв пальцями щойно розквітлу яскраво-жовту кульбабку. Для чогось нюхав квітку, хоча всім відомо, що кульбабки не пахнуть. Сама поза Дробахи, його відчуженість свідчили про якусь байдужість, а може, просто втомився й відпочиває, споглядаючи жовту квітку.

Але так подумав би лише той, хто не знав слідчого. Повз його увагу не пройшла жодна деталь, жодна репліка Хаблака чи ще одного з працівників карного розшуку — лейтенанта Федора Устимчика, який приїхав з оперативною групою.

Саме Устимчик перший і висловив свою думку. Зупинився біля Дробахи, зиркнув згори вниз на літнього, огрядного, зовсім цивільного чоловіка — либонь, подумав: сидів би вдома перед телевізором у капцях на босу ногу, такий собі бухгалтер чи плановик передпенсійного віку, старий конторський щур, котрий досі віддає перевагу рахівниці, не визнаючи електроніки… І лейтенант мовив категорично, як на Хаблакову думку, навіть надто категорично:

— Згвалтування з подальшим убивством!

Дробаха аж ніяк не зреагував на ці слова, тільки понюхав квітку й непомітно скосив око на лейтенанта.

Хаблак зупинився поруч. Він-то знав Дробаху, його розважливість та нелюбов до скороспілих суджень. Чекав, що слідчий заперечить Устимчикові, але Іван Якович відкинув квітку й мовив спокійно:

— Можливо… Усе можливо, лейтенанте, я не здивуюсь, якщо ваша версія підтвердиться.

Хаблак похитав головою. Поспішливі висновки та категоричний тон Устимчика не сподобалися йому, але нічим не виказав незгоди.

“Хлопчисько…” — подумав сердито й пішов до судмедексперта

У кожного своя робота, кожен не раз брав участь у подібних розслідуваннях, — кожен працював майже автоматично. Сфотографовано труп, потім різні обмірювання, записи, плани, схеми і нарешті протокол огляду місця злочину. Найменша деталь не повинна пройти повз увагу працівників міліції.

Експерт Болотов уважно оглянув галявину та кущі навколо неї.

— Затоптали, затоптали… — скаржився. — Діти гралися, бігали тут, хіба щось знайдеш?

Звичайно, він трохи перебільшував. Хаблак знав цю звичку експерта — завжди скаржитися, і не надавав його словам значення. Болотов працює в карному розшуку вже мало не двадцять років, брав участь у розкритті не одного десятка тяжких злочинів, повз його око не пройде жодна найдрібніша деталь. І справді, Болотов опустився на траву, щось роздивляючись, озирнувся й підкликав капітана.

— Дивіться, — тицьнув пальцем у ледь помітні сліди, — бачите, як чітко окреслений каблук. Жіночий каблук, слід убитої, на ній туфлі з точно таким. Отже, прийшла сюди сама.

Через кілька хвилин Болотов знайшов поруч недобудованого навісу ще сліди жіночого взуття — жінка, що носила ці туфлі, була, либонь, високою на зріст та огрядною: на цю думку наштовхував розмір взуття — тридцять дев’ятий та досить глибокий слід від каблука. Певно, важила за дев’яносто кілограмів.

Були ще сліди чоловічого взуття, але трохи віддалік. Вони могли належати будівельникам або випадковим перехожим.

Хаблак з Устимчиком мало не одразу встановили, що трагедія1, мабуть, сталася саме під навісом. Земля тут була витолочена, поруч валялися деякі предмети з одягу вбитої, звідси — про це свідчив напівзатертий слід — її тягли до каналізаційного люка. Хто тягнув, встановити важко: і дітлахи затоптали все навкруги, і вбивця, видно, обачливий — не залишив сліду.

В’юнистою стежкою спустилися санітари з носилками: приїхала “швидка допомога” і труп забрали на розтин.

Болотов підсів до Дробахи, який почав писати протокол огляду місця злочину. Сказав, обмахуючись хустинкою:

— Як вважаєте, Іване Яковичу? Твердий горішок?

— Не з легких.

Болотов помовчав, роззираючись довкруж. Вів далі зовсім іншим, діловим тоном:

— Фото вбитої для впізнання зроблене. Жінка тридцяти п’яти — сорока років, одягнута скромно, я б сказав: як у дорогу. Документів немає. Обличчя спотворене так, що впізнати важко. Поки що все…

Дробаха кивнув, не відриваючись від паперу.

Підійшов Устимчик. Мабуть, почув мовлене Болотовим, бо сказав упевнено:

— Я, Іване Яковичу, наполягаю на своїй версії: згвалтування, а потім убивство.

— Не поспішай, Федоре, — заперечив Хаблак. — Давайте подумаємо, зважимо на всі обставини. Жінку задушили, це нам медицина доводить.

— А я що кажу, — перебив Устимчик. — Згвалтували, а потім у колодязь кинули. Вбиту…

— Так, жінку вбили під навісом, — погодився Хаблак. — Певно, під навісом, — поправився. — Там лишилися сліди боротьби. Потім убивця, напівроздягнувши жінку, зімітував гвалтування і скинув труп у каналізаційний люк.

— Чому зімітував? — заперечив Устимчик. — Згвалтував. Потім, щоб не впізнала, вбив і накивав п’ятами.

— Ми з Василем Васильовичем додержуємось іншої думки, — обернувся Хаблак до Болотова. — Чому ми схильні думати, що вбивця зімітував згвалтування? Коли б відбулося згвалтування, під навісом на м’якому грунті залишилися б зовсім інші сліди. Крім того, чи не припускаєш ти, Федю, що вбивцею могла бути жінка? Біля навісу знайдено жіночі сліди. Огрядна й, певно, сильна жінка. Слід он який глибокий залишила…

Дробаха поклав край їхній суперечці. Заховав протокол до кишені, підвівся.

— Здається, тут усе зроблене, товариші. А ворожити на кофейній гущі можна й у приміщенні. До того ж дощ збирається. Поїхали.

…Устимчик сперся на підвіконня, мало не сів на нього й почав розмову із свого улюбленого виразу:

— Не бачу одностайності, товариство…

— Це тобі не профспілкові збори, — пробуркотів Хаблак, — а кримінальна справа. Тут не до одностайності.

Однак Устимчик не звернув уваги на заперечення.

— Хто в ліс, хто по дрова, — вів далі. — Припустимо: не згвалтування… А які ж мотиви злочину? Пограбування? Для чого ж тоді вбивати? Місце віддалене — ніхто не почує. А Василь Васильович до того ж стверджує, що злочин стався під час дощу, отже, поблизу навряд чи хто міг бути… Я собі уявляю картину так. Пішла жінка гуляти, а тут дощ. Заховалася під навісом. У цей час нагодився злочинець. Бачить, самотня жінка. Він, либонь, п’яний, почав лізти до неї, жінка опирається, він — чоловік сильний, згвалтував, може, ножа показав, щоб лагіднішою стала, а потім задушив…

— Досвідчений рецидивіст, — посміхнувся Хаблак, підійшов до вікна, став поруч Устимчика. Почався дощ, краплі стукали в шибку. Марина вже, напевно, вимила підлогу — вона завжди миє паркет перед натиранням скипидаром, вважаючи, що залишки мастики можна змити лише ним. Дружина вже чекає на нього, щоб натирати. Хаблак завше сам натирає підлогу — щіткою. Все ж якась зарядка, до того ж приємно, коли Марина дивиться на тебе й дає керівні вказівки: де і як підтерти.

Погано. Либонь він запізниться додому. Погано й те, що в них нема жодної нитки, за яку можна було б ухопитися й розплутати цей клятий клубок…

А тут ще Устимчик базікає.

— Почекай, Федю, — Хаблак узяв лейтенанта за лікоть. — У мене ось яка думка виникла. Василь Васильович каже, а судмедексперт погоджується, що вбивство сталося двадцятого липня під час дощу. Маємо підтвердження метеорологів. Саме того дня був дощ. Та й зранку накрапало, а дощ пройшов між другою й п’ятою годинами. Вітер і досить сильний дощ. У таку погоду жінка, та й ще одна, навряд чи без діла пішла б на дніпрові схили. Чого вона там не бачила? Отже, йшла туди з кимось. Знайшов привід, щоб заманити, ну, далі самі розумієте…

Дробаха подмухав на кінчики пальців. Сказав задоволено:

— Логічно міркуєте, капітане. Проаналізуємо факти далі. Як на мене, злочинець перестарався — все в нього розраховане на те, щоб збити нас з вірного шляху. Версію про згвалтування, мабуть, треба відкинути, вона вигідна, певно, лише злочинцеві. Що ж залишається? Хаблак має рацію: заздалегідь обдумане вбивство. Причому злочинець намагався заховати труп, тобто виграти час. Розумієте, щоб замести сліди… Вважаю, вбивця знав свою жертву й був зацікавлений в тому, щоб усунути її з дороги.

Хаблак і Устимчик уважно слухали Дробаху. Устимчик перестав недбало погойдувати ногою, іронічна посмішка сповзла з його обличчя. Поступово щось прояснювалось… В плутанині фактів, у догадках народжувалося те, що визначало версії, хай ще дуже умовні, можливо, далекі від істини, але це вже був коридор, яким вони, поки що навпомацки, могли просуватися вперед.

Власне кажучи, Дробаха в ці хвилини не робив особливого відкриття. І в Хаблака, і в Болотова якоюсь мірою вже виникали думки, висловлені слідчим, — та не кожен може просто й переконливо підсумувати навіть відоме, одразу відкинути непотрібне, вибрати з багатьох фактів найсуттєвіші. Боязнь загубити в цьому складному переплетінні, здавалось би, знайдену нитку примушує багатьох триматися за цілий клубок. А це зв’язує руки, сковує ініціативу чи, навпаки, розпорошує уяву криміналістів, спрямовує її на другорядні, дрібні факти. І в тому, і в іншому випадках результат може бути тільки один: поразка слідства.

Іван Якович давно вже пережив часи таких шукань. Сотні справ, які довелося вести, навчили його іноді навіть інтуїтивно відділяти головне від другорядного, швидко й точно аналізувати факти, добре бачити перспективу там, де менш досвідчений працівник давно б розгубився. Тому колеги завжди прислухалися до його порад.

Хаблак зрадів: в основному їхні думки збігаються.

— Давайте робити перші висновки, — запропонував він. — Вбивство, певно, справа рук злочинця, який все заздалегідь обміркував. Виходить, маємо справу не з новачком. Слідів не залишив, зробив майже все, щоб ми його не знайшли. Справа складна, як вважаєте?

— Складна, — погодився Дробаха. — Тепер найперше завдання — з’ясувати особу вбитої.

Дробаха розклав на столі фотографії. Стіл мав великий і старомодний, з масивними тумбами, котрі вміщали безліч паперів. На столі мармуровий чорнильний прибор з бронзовими ведмедями на кожному з двох каламарів — чорнило в них не наливалося вже років з десять, Дробаха користувався звичайною кульковою ручкою із змінним вкладишем, та ніяк не міг відмовитися від бронзових ведмедів і особисто протирав їх щоденно спеціально заготовленою для цього м’якою ганчірочкою.

Фотографії зайняли мало не половину столу. Шістнадцять знімків різних форматів, шістнадцять жінок, здавалося, дивилися на Хаблака, якому Дробаха власноручно підсунув стільця до столу. Перемішав фотографії й знову розклав акуратно. Блондинки, брюнетки, дуже вродливі й зовсім некрасиві…

Дробаха переплів випещені пальці на грудях, відкинувся на спинку стільця. Глибоко втягнув у себе повітря, Хаблак гадав, що поведе мову про жінок, знімки яких лежали на столі, проте слідчий запитав зовсім про інше:

— Переселилися?

Капітан знизав плечима: не одразу усвідомив, що саме мав на увазі Дробаха. Нарешті збагнув і одповів:

— Вчора після роботи. Впоралися за дві години. Речей у нас небагато, а хлопців набігло — на великий меблевий магазин повний комплект вантажників.

— Добре, — схвалив Дробаха, — отже, поважають.

Хаблак засміявся.

— Може, не так мене, як частування.

— Гарно посиділи?

— До півночі. Наспівалися, нажартувалися, чесно кажучи, голова ще трохи несвіжа.

— У вашому віці це швидко минає, — зауважив Дробаха й переклав кілька фотографій за тільки йому відомою системою. — Що ж, почнемо.

Хаблак присунувся до столу. Шістнадцять фотографій, починаючи з портретів, зроблених у першокласних ательє і кінчаючи маленьким любительським знімком, трохи потертим, на якому риси обличчя можна було скоріше вгадати, ніж побачити. І сімнадцята: фотографія тої, яка ще недавно ходила київськими вулицями й котрій доля вготувала такий страшний кінець на дніпрових схилах.

Дробаха й Хаблак почали уважно перебирати знімки, порівнюючи кожний з фотографією вбитої. Шістнадцять знімків жінок, надісланих з різних кінців країни, жінок, про долю яких не знають ні рідні, ні знайомі,— на них заведено справи з сухою протокольною назвою: “Пропала безвісти…”

Хаблак пильно вдивлявся в незнайомі риси облич, ніби хотів проникнути в думки тих, які дивилися на нього, розгадати таємницю їхнього зникнення.

Ось хоч би ця, вродлива блондинка, так і світиться легковажністю. Щось у її мигдалевидних, різко підмальованих очах, визивній посмішці несерйозне, пусте — либонь, прагне будь-що з першого погляду подобатись чоловікам. На це розрахована й зачіска, й модні великі сережки, й тоненькі рисочки брів, й акуратно підведені губи — так, щоб рот здавався більшим і скрадав непропорційно витягнуте підборіддя. Мабуть, забувши повідомити тітку, з якою мешкає й котра кілька місяців розшукує її, відлежується на ялтинських чи сочинських пляжах…

Хаблак відклав фотографію блондинки й потягнувся до іншої. Чорнява, підтягнута, дивиться серйозно й навіть гордовито. Високе чоло, широко поставлені очі.

Де ти, дівчино, і що скоїлося з тобою? Невже хтось посміявся з тебе й тобі зараз соромно глянути у вічі рідним? Д може, заплуталась, схибила? Щось тут загадкове, трагічне… Але дівчина нічим не схожа на жінку, вбиту на дніпрових схилах, і Хаблак також відклав фото.

Наступний знімок досить чіткий. Ця літня жінка прожила важке життя: це видно й по зморшках, котрими щедро зрите її обличчя, і по великій, натрудженій, вузлуватій руці, на яку сперлася, і по добрих, глибоких, сумних очах — ці очі багато бачили й не завжди гарне…

— А я не знав, що ви — лірик.

Це сказав Дробаха. Нахилився до Хаблака, примружився й дивиться розуміюче; Хаблак трохи знітився: так і не збагнув, чи підсміюється з нього слідчий, чи кепкує. Принаймні Іван Якович майже безпомилково прочитав його думки.

— Так, лірик, — повторив Дробаха. — А це, знаєте, добре для нашої надто раціональної професії. Не завжди, звичайно, але без дещиці лірики, їй-бо, зачерствіли б, як гадаєте?

Хаблак засміявся.

— Ви — маг якийсь, та й годі!

— Ну що ви! Просто всі ваші думки на обличчі написані.

— На мить уявив, як багато трагічного, а подекуди й смішного за цими фотографіями.

— І не кажіть, на десяток книжок вистачило б… — Дробаха підсунув Хаблакові фотографію. — Зверніть-но звагу на цю особу, Сергію Антоновичу!

— Щось є. Ніс точнісінько такий, і риси обличчя сходяться. Давайте відкладемо, потім ще роздивимось.

— А як вам ця подобається?

На Хаблака з викликом дивилася зіщуленими очима жінка років тридцяти. Не дуже вродлива: вилицювате обличчя, низьке чоло… Та було в ній щось таке, що, мабуть, примушувало чоловіків звертати на неї увагу. Визивний погляд, ніс з хтивими ніздрями, дрібнуваті білі зуби й головне — якась сила й сміливість у виразі обличчя.

— Це, я вам скажу, штучка! — Дробаха взяв фотографію, підніс до очей, розглядаючи уважно. — Типова хижачка.

— А гарна…

— Е-е, друже мій, гарних жінок багато. А така чоловіка може закрутити, ой як може… У неї ж мертва хватка! Хвилиночку! — слідчий потягнув до себе ще одне фото. — Здається, вона. — Поклав поруч із знімком убитої, зняв і протер окуляри. — А тепер ми остаточно з’ясуємо…

Мугикаючи якусь пісеньку, Дробаха переводив лупу з одного фото на інше. Хаблак зрозумів, що їхня справа зрушилася з мертвої точки — мугикання з кожною хвилиною ставало все бадьорішим.

Нарешті Дробаха підсунув знімок Хаблакові, подмухав на кінчики пальців і сказав:

— Майже одне обличчя. У цієї тільки бородавка на лівій щоці, — постукав нігтем по столу біля фотографії. — А на обличчі у вбитої — подряпини. Ось вони на фото, обличчя спотворене, а одна з подряпин на цьому місці. Давайте ще подивимось…

Дробаха підсунув, до себе два відкладених фото, довго крутив їх, мало не обнюхуючи:

— Оце — таки схожа… Однак і другу не можна відкинути. Дамо експертам, їм остаточно вирішувати. Вважаю, цими двома жінками доведеться зайнятися.

Хаблак переглянув папірці, що супроводжували фотографії.

Перша — Ольга Іванівна Сидоренко — мешкала в Чернігові. Повідомлялося, що Сидоренко свого часу відбувала покарання у виправно-трудовій колонії за спекуляцію, після цього була хатньою робітницею в кількох сім’ях. Останні три роки працювала в професора Сухорукова, який і повідомив міліцію про те, що Сидоренко, залишивши в них частину речей, місяць тому зникла невідомо куди.

Друга — Софія Григорівна Сорока. З Мелітопольського району Запорізької області. Міліція одержала заяву її чоловіка: два місяці тому Софія Григорівна поїхала до Мелітополя і з того часу про неї нема звістки.

— Доведеться нам з Устимчиком виїхати на місця, — сказав Хаблак і зняв трубку. — Подзвоню полковникові Каштанову, домовлюся. Нехай Устимчик їде до Чернігова, а я подамся до Мелітополя. Що б не казали експерти, а поцікавитись цими жінками потрібно.

— Чекатиму від вас повідомлень, — погодився Дробаха.

Село, де мешкав Валентин Остапович Сорока, простягнулося на кілька кілометрів вздовж Азовського моря. З Мелітополя Хаблака довезли сюди на “Жигулях” районної автоінспекції. Старшина, який сидів за кермом, довідавшись, що має справу з капітаном, який вийшов колись на слід бандитів, котрі вбили власника “Волги” саме в їхньому районі, пройнявся до Хаблака величезною повагою: весь час розважав його розповідями про автовипадки на трасі Москва — Сімферополь, — влітку по ній їдуть тисячі й тисячі машин, найпожвавленіша траса в країні, і, звичайно, всяке буває, — а потім, що виявилось особливо важливим, влаштував Хаблака в одного з районних громадських автоінспекторів.

Село велике, фактично, маленьке містечко, поруч санаторій, а готелю нема, мало не в усіх хатах курортники, і без автоінспекторського авторитету Хаблакові довелося б важко. А так одержав невеличку кімнатку, під вікном якої росли черешні, у кімнатці диван, стіл та комод з порожньою вазою для квітів, а море за кілька десятків метрів: чути, як набігають на берег хвилі, вітер з моря, ось і жене їх одну за одною.

Старшина повіз Хаблака до місцевого ресторану, принаймні так було написано на вивісці: ресторан “Маяк”. Виявився він звичайною темнуватою та, зважаючи на кількість сезонних відвідувачів, трохи бруднуватою чайною. І годували тут не так уже й смачно: стандартні котлети й не менш стандартні, либонь, доставлені з райцентру біфштекси з макаронами, дуже солодкий, та позбавлений будь-якого смаку компот. Проте й за цим обідом треба було постояти в черзі. Що вдієш, улітку тут курортний попит набагато перевершує можливості райхарчоторгу.

Про всяк випадок старшина домовився з огрядною і голосистою завідуючою, щоб столичного капітана, зважаючи на зайнятість, все ж вирізняли серед курортників. Завідуюча пообіцяла обслуговувати Хаблака без черги у власному кабінеті, але на вулиці старшина хитро підморгнув капітанові й повідомив, що це — справді про всяк випадок, бо він уже говорив з дружиною громадського автоінспектора: сьогодні припізнилися, а завтра вона обіцяла насмажити свіжих бичків — виявляється, в Азовському морі ще не перевелися бички, іноді трапляється й сула, якщо Хаблак трохи затримається тут, сула йому забезпечена, а хто не їв свіжопідсмаженої сули, той не знає смаку справжньої риби.

Чесно кажучи, Хаблак не знав навіть, що таке сула, не чув, що існує така риба, й старшина поблажливо пояснив, Що на Азові сулою називають судака, а Хаблаків господар працює шофером у рибгоспі — ось чому перед капітаном і відкриваються необмежені рибні можливості.

Перед тим, як відвідати Валентина Остаповича Сороку, Хаблак скупався в морі. Сороку в селі всі знали, працював він завгоспом у санаторії й приходив додому тільки ввечері, капітан, правда, міг знайти його і вдень, та вирішив, що краще познайомитися з Сорокою вдома, коли ніхто не заважатиме.

Дув свіжий вітер, він розгойдав мілке Азовське море, гнав двометрові хвилі, й більшість курортників сумно лежала на пляжі. Добре, що вітер не наніс дощових хмар — у сльоту в цьому селищі зелена нудьга, єдина розвага — кіно, але фільми міняються раз на тиждень, молодь, правда, пробивається на танці в санаторій, а що робити людям сімейним і літнім, з котрих і складалася тут основна маса курортників?

Хаблак повільно роздягнувся й пішов назустріч хвилям, супроводжуваний іронічними посмішками підтоптаних ма-. трон. Постояв трохи на піщаному березі, усім тілом відчуваючи свіжість вітру й солоність важких бризок. Вичекав момент, ступив кілька пружних кроків і пірнув просто під двометрову хвилю, що з гуркотом накочувалась на берег. Якщо б потрапив на пінястий гребінь, хвиля зім’яла б його, перекрутила й викинула назад, а то й непритомного віднесла в море — так трапляється з самовпевненими, та не дуже вмілими плавцями. Але Хаблак виплив уже на гребінь другої хвилі, скотився з неї вниз далі від берега. Тепер міг вільно лежати й гойдатися — дивне відчуття легкості, розкутості й душевної піднесеності, коли людина лишається наодинці з морем і вітром, солоними бризками, пінястими гребенями, невгамовним шумом, — можна співати на весь голос за кілька десятків метрів від берега й ніхто не почує тебе.

Хаблак гойдався й співав, іноді вода заливала йому обличчя, відкашлювався й знову співав — скучив за морем, солоним вітром і безмежним небом, по якому мчали рідкі білі хмарки.

Вийти з бурхливого моря важче, ніж підпірнути під двометрову хвилю, та все ж Хаблак вміло вибрав момент, багатотонна хвиля підняла його й винесла на берег, наступна, ще більша, грізна й ревуча, хотіла накрити з головою, проте капітан не гаявся, рвонувся до берега, й хвиля лише наздогнала його й підштовхнула до пляжу.

Тепер матрони дивилися на Хаблака шанобливо, навіть запопадливо, але капітанові до шмиги були і їхня зверхність, і їхня поштивість, підхопив одяг і подався далі від пляжу з його людським стовпотворінням. Довго лежав, утупившись обличчям у розстелену сорочку, здається, навіть задрімав, потім знову скупався й пішов розшукувати Сороку.

Садиба Валентина Остаповича була схожа на замкнутий прямокутник: з двох довгих боків тягнулися господарські будівлі й дім, вузький і довгий, торець замикали з вулиці високі ворота, а з протилежного боку дерев’яний паркан, за яким височіли фруктові дерева, переважно абрикоси й черешні. Спочатку Хаблак здивувався: для чого відгороджуватися парканом од саду, й лише потім збагнув, що садиба так розпланована для захисту від злих зимових вітрів, які налітають то з моря, то з приморських степів, продувають село з усіх боків, і нема від них захисту, крім парканів та будівель.

Під парканом у глибині садиби Сороки стояв блакитно-оранжевий високий польський намет, схожий на невеличкий пустотливий будиночок. Перед ним під молодою невисокою черешнею за дерев’яним столом, вкритим цератою, вечеряла сім’я — певно, курортники, що приїхали на такому ж оранжевому, як і намет, “Москвичі”.

Крім курортників, на подвір’ї нікого не було, і Хаблак посунув до них, щоб одержати хоч якусь інформацію про Сороку. Та не встиг проминути й половину подвір’я, як з мазаного глиною сарая вийшов невисокий чоловік у полотняних штанях і жовтій майці, перепинив Хаблака, мовивши не зовсім дружелюбно:

— Кімнат нема, все зайнято.

Мабуть, капітан видався йому черговим курортником, що блукає селом у пошуках квартири, а влітку, коли здаються під житло навіть сараї, хазяї стають неймовірно прошеними й нахабними.

Хаблак зупинився, розглядаючи Сороку. Лисуватий, черево випинається з-під майки, очі світлі, глибоко заховані, весь вираз обличчя не те що злий, але принаймні непривітний.

Сорока сприйняв Хаблакове вичікування як прелюдію до умовлянь здати хоч яку-небудь халабуду, а все це, либонь, уже остогидло йому, бо плюнув під ноги зневажливо й сказав грубо:

— Повилазило вам, чи що? Не бачите, намет стоїть, культурні люди мусять у наметі тулитися, а вони ж на “Москвичі” приїхали…

Певно, уявлення Сороки про становище людини визначалося тим, приїхала вона поїздом, автобусом чи власним лімузином. Отож, іще раз змірявши поглядом непорушного Хаблака, одвернувся, сповнений власної гідності.

— А мені квартира не потрібна, — нарешті обізвався Хаблак. — Уже маю.

— То чого ж тоді?.. — Либонь, господар хотів сказати “морочите голову”, та схаменувся вчасно, певно, помітивши, що стоїть перед ним не типово-показовий курортник у м’ятих штанях, неголений і з прохальним виразом обличчя, а людина в свіжій тенісці й начищених туфлях.

— У справі, шановний Валентине Остаповичу, — відповів Хаблак.

Цей молодик знав його ім’я та по батькові, але Сорока набачився всякого, курортники, роблячи обхід садиб у пошуках житла, іноді заздалегідь дізнавалися, як величати господаря сусіднього будинку, сподіваючись хоч якось пом’якшити непохитні серця домовласників.

— У якій такій справі? — запитав Сорока підозріло.

— Це у вас зникла жінка?

Хаблак помітив ляк у Сорочиних очах — принаймні вони потемнішали й ще глибше заховалися під зморщеними повіками. Валентин Остапович повагався й відповів, пильно дивлячись на капітана:

— У нас… А що — знайшлася?

— Шукаємо… — мовив капітан невизначено. — І є розмова, Валентине Остаповичу.

— То прошу, — якось одразу догідливо ступив господар до Хаблака. Подивився на брудні руки, заметушився: — Прошу заходити до хати, я тільки вмиюся.

Сорока вказав на ганок, а сам підтюпцем побіг до черешні, поруч якої на стовпчику стирчав умивальник.

Хаблак дочекався господаря, намагаючись не помічати цікавих поглядів курортників — либонь, чули їхню розмову й були обізнані з Сорочиними неприємностями.

Довга й темнувата кімната була заставлена меблями так, що довелося пробиратися між ними до дивана біля вікна — в кімнаті чомусь не знайшлося жодного стільця, і Сорока одразу вказав на диван, м’який і зручний, оббитий зеленим плюшем. Хаблак зачепився боком об шафу, вдарився стегном об стіл й нарешті протиснувся до дивана. Сів, витягнувши ноги між тумбочкою й комодом, і здивовано вгледівся.

Сорока перехопив цей погляд і пояснив:

— Влітку, знаєте, і той просить, і той… Кожен у морі купатися хоче, а в мене всього три кімнати. Ось дві з них і здаю…

Хаблак хотів запитати, чому ж тоді так захаращено кімнату господаря, але той зрозумів його і мовив категорично:

— Люди різні бувають. Самі мусите знати, бо в міліції працюєте. Особливо діти — псують меблі. Ножиком, к при-міру, або чимось іншим, Не своя, виходить, мебля, тому й не зважають… Того й переніс усю сюди. А їм що? Вони на морі вилежуються, їм ліжка та стільці потрібні, ще столи. Я столи їм сам збив, табуреток, правда, ще не встиг, але ж узимку зіб’ю й табуретки — на той рік, значить…

Хаблак мовчки виклав на стіл фотографію жінки, знайденої на дніпрових схилах. Запитав:

— Це не ваша дружина?

Сорока взяв знімок обережно, двома пальцями, риси обличчя в нього витягнулися й губи затремтіли — капітанові здалося, що зараз заплаче. Але Валентин Остапович перевів погляд з фотографії на Хаблака, зовсім спокійний і навіть вивчаючий, потім знову зиркнув на знімок, підніс його до очей, губи в нього якось гидливо випнулися, він поклав фото на стіл і сказав, похитавши головою:

— Здається, не Софа… Ні, не Софія, бо цього не може бути! Звідки це у вас і невже?.. — Сорока знову потягнувся за фотографією, торкнувся її пальцями, та відсмикнув руку.

— Труп цієї жінки знайдено в Києві, — сухо пояснив Хаблак. — Ми маємо фото вашої дружини. Вона схожа на вбиту. Знімок Софії Григорівни, правда, неякісний, і експерти розійшлися в думках. Може, ви допоможете нам?

— Але як могла Софа потрапити до Києва? — розгублено запитав Сорока.

— Якщо це вона, — підсунув до нього знімок Хаблак, — ми дізнаємося про все.

Валентин Остапович нахилився над фотографією. Зітхнув, підвівся й відсунув штору на вікні. Розглянув фото ще при світлі.

— Здається, ні, — похитав головою, проте не дуже впевнено. — Та й для чого вбивати Софу?

Хаблак хотів пояснити йому, що життя іноді підносить такі несподіванки, які можуть наснитися тільки в поганому сні, але, побачивши, що обличчя в Сороки знову витягнулося і очі заблищали, лише запитав:

— Отже, ви твердите, що це не ваша дружина?

Сорока одразу якось знітився, навіть шморгнув носом і провів попід ним тильним боком долоні. Одповів, буцім вибачався:

— Але ж я не знаю… Наче й не вона, однак схожа… Як упізнаєш, коли обличчя знівечене?

— Маєте ще фотографії дружини?

Сорока втягнув голову в плечі. Заморгав і мовив якось ображено:

— Вона забрала свої речі. Мене не було, коли поїхала. Забрала речі й зникла. І фото…

— Невже не лишилося нічого?

— Нічого.

— Звідки Софія Григорівна?

— З Обухівки. Сусіднє село, три кілометри берегом.

— Має рідних?

— Батько загинув у морі. Рибалив і вийшов у шторм на човні, Софа ще дівчинкою була. А мати позаминулого року померла.

— В злагоді жили з нею?

— І чого їй не вистачало? Хата, бачите, повна, сад і город, влітку курортники… — Очі в Сороки заблищали гнівно. — Невже мало?

— Ви пишете в заяві, що Софія Григорівна виїхала три тижні тому?

— Так, на початку липня.

— А де ви були двадцятого липня?

Сорока невизначено знизав плечима.

— Двадцятого? Це який же день?

— Минула п’ятниця.

— Так на роботі ж…

— Вихідний у неділю?

— Влітку майже без вихідних. У санаторії я завгоспом, тепер людей багато, після сезону відгуляємо.

— Де може бути ваша дружина? — Сорока мимовільно зиркнув на фотб. Хаблак зрозумів його й додав: —Чомусь мені здається, що це не вона. До речі, мала темно-синій вовняний костюм?

— Мала, — злякано відповів Сорока.

— Імпортний?

— Дорогий, я сам купував, до нашого універмагу завезли, так за два дні жінки розібрали.

Хаблак подумав трохи й запитав:

— У вашій заяві сказано, що дружина останнім часом не працювала. А раніше?

— Так медсестра ж вона… У нас лікарня сільська, то в ній.

— Чому пішла?

— Я не хотів… Влітку наїжджає різна потолоч… У шортах, сорочки розцяцьковані, бородаті…

— Ну й що?

— Як це що? Молодій і вродливій жінці проходу не дають. Кобелі кляті!

— Щось помічали за Софією Григорівною?

— Якби ж… Та все могло статися…

— Домоглися, щоб кинула роботу?

— Чого там домагатися? Прямо сказав: кидай і все!

— Коли?

— А минулого року.

— Певно, помилилися.

— Вважаєте?

— Засумувала ваша Софія Григорівна. Що їй вдома сидіти?

— А господарство? Хата й город! Влітку он скільки народу!.. — кивнув на вікно, повз яке проходила грудаста жінка в купальнику. — Компанії вистачає.

— Софія Григорівна листувалася з кимось?

— Різні поздоровлення. На Новий рік, свята…

— Не мала подруг?

— Чому ж не мала! — нараз розізлився Сорока. — Приїздили тут… Я домовився з постійними клієнтами, кімната їхня, а тут приїздять… Бачите, в Мелітополі з Софією у медшколі вчилися… Ну й що? А вона навколо них… Катря й Галя, прошу займати кімнату, сідайте разом снідати, обіди варить, а ми що, мільйонери?

— Але ж казали, всього вистачає.

— Ну, вистачає, так то ж для нас!

— А може, Софія Григорівна зараз у них гостює, у Катрі чи Галі?

— Ні, — хитнув головою впевнено, — я й сам так гадав. Адреси, правда, не знав, але поїхав до Мелітополя, там довідався. Не було в них Софи.

— Дивно.

— І я дивуюсь.

— А в селі з ким Софія Григорівна товаришувала?

— Та з ким у нас можна? — зневажливо махнув рукою Сорока. — Хіба з сусідками побалакає. Те, се, коржі з маком…

Хаблак узяв зі столу фотографію вбитої, подивився, перш ніж заховати до паки.

— Отже, не можете твердити, що це Софія Григорівна? — запитав.

— Либонь, ні… — одповів Сорока невпевнено. — Але ж костюм схожий. Казали, синього кольору?

— Синій, вовняний, імпортний.

— Наче Софин, — набурмосився Валентин Остапович. — Я для неї нічого не шкодував.

— А в лікарні? — запитав Хаблак. — У лікарні, де працювала Софія Григорівна, були в неї подруги?

— А ви там і попитайте, — неприязно відрізав Сорока.

— Доведеться скористатися з вашої поради, — підвівся капітан.

Лікарня, певно, замала для такого великого села, містилася на околиці посеред садочка — росли тут вишні, старі, крислаті, подекуди на деревах висіли ще поодинокі необірвані ягоди, і Хаблак, поки пробирався до ганку, не втримався й зірвав кілька. Перестиглі й в’ялуваті, вишні все ж виявилися напрочуд солодкими й смачними, капітан пошукав очима, де б зірвати ще, та на ганку з’явився худий чоловік в окулярах, і Хаблак засоромився своєї зухвалості.

Чоловік був у білому халаті, мабуть, лікар, він дивився на капітана не те що неприязно, а байдуже, без цікавості, як дивляться на вулиці на випадкового зустрічного.

Хаблак зупинився перед ганком і привітався. Лікар торкнувся дужки окулярів на переніссі, зсунув їх на чоло, видно, був далекозорий, зиркнув на Хаблака згори вниз і нараз посміхнувся, як старому знайомому.

— Проходьте, — відступив од дверей, — що трапилось? Захворіли?

Але Хаблак продовжував стовбичити біля ганку, і лікар трохи посуворішав. Запитав знову:

— Маєте справу?

— Звичайно, маю.

— Я і хірург, і терапевт одночасно, — ніяково пояснив лікар, — то викладайте свою справу. Що болить?

— Нічого. Я з міліції.

— Невже міліціонери не хворіють?

— Трапляється. Проте я здоровий.

— Тепер бачу. То чим можу бути корисний?

— Колись у вас працювала медсестрою Софія Григорівна Сорока.

— Софа? Звичайно. Чув, що зникла. І ви?..

— В справі розшуку.

— Але я навряд чи стану в нагоді.

Хаблак підвівся на ганок. Лікар зняв окуляри, покліпав повіками.

— Власне, я не так давно тут, — пояснив. — У цій лікарні. І Сороку знаю скоріше з чуток.

— Але ж хтось мусить знати її й більше. З кимось товаришувала, була відвертою. Мусять же працювати в лікарні такі люди.

— Звичайно. — Лікар замислився. Нарешті рішуче розчинив двері. — Ходімо, я вас познайомлю з Ольгою Дмитрівною. Вона в нас ветеран, до того ж ніщо жіноче їй не чуже, — підморгнув лукаво.

Така жінка цілком влаштовувала капітана, і він з задоволенням рушив за лікарем.

Ольга Дмитрівна, видно, закінчила роботу й мала йти додому, бо вже скинула халат, стояла перед дзеркалом у маленькій кімнатці, заставленій скляними шафками з ліками та хірургічним інструментом, і поправляла зачіску. Вона не озирнулася, але Хаблак помітив, що уважно роздивилася його в дзеркалі — стояла й вовтузилася із шпильками, наче ніхто із сторонніх не завітав до кімнати.

Хаблак одразу звернув увагу на непропорційність фігури Ольги Дмитрівни. Якось вона надто звужувалась догори, мала широко розвинутий таз, могутні стегна, але вузьку талію і зовсім дівочі груди, що задерикувато стирчали з-під ажурної кофтини.

Нарешті Ольга Дмитрівна зволила обернутися — допитливо втупилася в Хаблака, дивилася мовчки і, як видалося капітанові, не зовсім доброзичливо.

— До вас… — невпевнено почав лікар. — З міліції і має справу… — Він явно ніяковів, але медсестра сприйняла це лікареве збентеження без здивування, і Хаблак зрозумів, що саме вона, а не цей початкуючий медик головна особа в лікарні і мине багато часу, поки недавній студент зможе щось наказувати їй.

Ольга Дмитрівна холодно зміряла Хаблака поглядом з ніг до голови й лише по тому вказала на вкритий білою цератою табурет. Лікар, пробелькотівши якісь невиразні вибачення, одразу зник, а медсестра вмостилася навпроти капітана на кушетці. Осмикнула спідницю, запнувши масивні коліна, сиділа мовчки, не вимовила ані слова, дивилася на Хаблака насторожено, але не боязко, як на звичайну незнайому людину, з котрою силою обставин мусить спілкуватись.

Хаблак одразу розкусив Ольгу Дмитрівну: розумна, вольова, либонь, звикла, щоб усі її слухалися — такій добре працювати саме в лікарні, де пацієнти, як правило, сповнені відчуття власної неповноцінності й вбачають навіть у звичайній медсестрі мало не професора. Правда, подумав капітан, іноді від гарної медсестри здоров’я хворого залежить не менше, ніж від лікаря, а в тому, що Ольга Дмитрівна — медичка за покликанням, він чомусь не мав сумніву. Либонь, тому, що побачив за зовнішньою недоброзичливістю справжню зацікавленість і навіть співчуття. Чомусь Хаблакові здалося, що зараз жінка покладе йому руку на коліно й почне розпитувати, що болить і на що скаржиться, проте Ольга Дмитрівна тільки поворушилася на кушетці й знову обсмикнула спідницю.

Капітан не став випробовувати її терпіння.

— Я з приводу зникнення Софії Сороки, — пояснив і побачив, як одразу зіщулилася Ольга Дмитрівна, навіть не зіщулилася, а напружилася, буцім чекала цієї розмови й була заздалегідь готова до неї.

Але одповіла здивовано:

— При чому ж тут я?

— Я чув, що ви товаришували, — про всяк випадок вигадав Хаблак.

— Так, я гарно ставилася до Софії.

— І нічого не знаєте про її долю?

— Ні.

Хаблак витягнув з кишені фото жінки, вбитої на дніпрових схилах. Подав Ользі Дмитрівні.

— Це не Сорока? — запитав.

Жінка взяла фото твердими пальцями, подивилася уважно й без збентеження, вона все ж була медсестрою й набачилася всього. Рішуче похитала головою.

— Це не Софа, — відповіла переконано, але тої ж миті завагалася й піднесла фото ближче до очей. — Можна запитати?

— Прошу.

— Коли це сталося? — тицьнула пальцем у знімок.

— Двадцятого липня.

Жінка зітхнула полегшено й повернула Хаблакові фотографію.

— Це не Софія Сорока, — сказала тоном, що виключав заперечення.

— Ви твердите це?

— Звичайно.

— Чому?

Жінка завагалася. Нарешті зиркнула на Хаблака спідлоба запитувально й мовила прохально:

— Я хотіла б, щоб ця розмова лишилася між нами.

— Це мій обов’язок.

— І щоб Сорока… Ну, Валентин Остапович…

— Не довідався?

— Ні в якому разі.

— Це я вам можу гарантувати. І ви твердите, що це не Софія Григорівна? — помахав затиснутим між пальцями знімком.

— Позавчора я бачила Софу.

— Де? — Хаблак од несподіванки аж засовався на табуретці.

— Їздила до Запоріжжя.

— До неї?

— Не зовсім. Мусила побувати в обласній лікарні, а потім уже заїхала до Софи.

— Вона мешкає в Запоріжжі?

— Звичайно.

— Але ж чому її розшукують? Чоловік нічого не знає і взагалі…

Ольга Дмитрівна подивилася на Хаблака докірливо.

— Ви бачилися з Валентином Сорокою?

— Щойно.

— І нічого не зрозуміли?

— Признатися, ні.

— А я гадала, що його справжнє нутро за кілометр видно.

— Так, Валентин Остапович — людина не зовсім приємна.

Ольга Дмитрівна вперше посміхнулася.

— Не зовсім приємна, кажете? Куркуляка й жлоб, вибачте на слові. І правильно Софа зробила, що пішла.

— Але ж… — розвів руками Хаблак. — Якось це робиться інакше. Люди розлучаються…

— Софа не могла інакше, — рішуче заперечила Ольга Дмитрівна. Трохи повагалася й вела далі: — Вона зустріла чоловіка… Ну, познайомилася, де й коли, немає значення. Гарний чоловік, і вони покохалися. Інженер з Дніпрогесу. Але жонатий. І Софа поїхала в Запоріжжя. Вони зняли кімнату, живуть разом.

— Чому ж не сказати чоловікові: так, мовляв, і так, покохала іншого, вибач.

— Ви не знаєте Сороки. Здібний на будь-яку підлоту. Ого-го, що б влаштував! Софі, звичайно, байдуже, а її коханому? Поки не розлучився? Він там якийсь діяч, а Сорока здатний людині все життя загубити. Софа й вирішила: поки все не владнається, зникнути з Сорочиних очей. Я їй кажу: почекай тут, ось твій коханий розлучиться, тоді їдь, а вона: нечесно. Та й кохає його, нетерпеливиться. Всі закохані такі нетерплячі, — додала, і Хаблак не зрозумів, засуджує вона це чи, навпаки, схвалює. Зрештою, розмова в них з Ольгою Дмитрівною вичерпалася, і капітан зробив спробу відкланятися. Проте жінка затримала його. — Ми ж домовились? — запитала. — Ніхто не дізнається про нашу розмову?

Хаблак похитав головою.

— Мабуть, ви не знаєте, що таке розшук, — мовив з натиском. — І скільки людей займаються справою вашої подруги!

— Погано шукають, — безжурно посміхнулася жінка, — а Софа — під носом у запорізької міліції.

— Так, це не робить їй честі, — ствердив Хаблак. — І все ж…

— А можна зробити так: розшук припинити, а Сороці повідомити через два тижні? Софин коханий до того часу розлучиться.

Хаблак трохи подумав.

— Домовились, — пообіцяв. — Але з умовою. Рівно через два тижні Софія Григорівна сама об’явиться тут і особисто з’ясує свої стосунки з чоловіком.

— Звичайно, — зраділа Ольга Дмитрівна. Не втрималась і додала зловтішно: — Уявляю вираз його обличчя…

У центрі Чернігова, за два квартали від обласного театру, у тихому завулку мешкав професор Сухоруков. Займав він велику й комфортабельну квартиру. Устимчика впустила дружина професора Аглая Дем’янівна — жінка непевного віку: на перший погляд не даси їй і сорок, а придивишся — потягне аж за п’ятдесят.

Дізнавшись, що за гість відвідав її, професорка відразу пішла в наступ:

— З цією Олькою ми мали стільки клопоту, стільки клопоту, що я навіть не знаю, хто в кого був робітницею — я в неї чи вона в мене! Спочатку нічого, а потім почалось: те їй не так, а цього вона не може… Я вже навколо неї і сюди й туди, — професорка зробила спробу показати, як крутилася навколо своєї робітниці, та, побачивши, що лейтенант переступає з ноги на ногу, запропонувала: — Заходьте ж, прошу вас, до кімнати, сідайте, будь ласка.

Устимчик потонув у зручному фотелі.

— Прошу вас, Аглає Дем’янівно, — почав він, — розповісти все, що ви знаєте про Ольгу Сидоренко. Коли можна, більше деталей.

— О-о! Деталей скільки завгодно, — заторохтіла Аглая Дем’янівна. — Олька — це тип! Коли б знала, хто вона, на поріг не пустила б. Ви розумієте, — професорка зробила великі очі, — вже після її зникнення я дізналася, що Олька сиділа в тюрмі. Це ж треба уявити — в тюрмі, а після цього — в мене на квартирі. Жах, вона ж могла скомпрометувати мене!

— Коли ви востаннє бачили Сидоренко?

— Перед самим нашим від’їздом на дачу. Місяць тому, в середині червня. Ми відпустили її, попросилась з їздити до подруги в Київ.

Устимчик насторожився:

— У Київ, кажете? А вона ніколи не розповідала про цю подругу?

— Аякже, кілька разів. Чи то Федоренко її прізвище, чи то Федосенко. Ольга ще посилки від неї одержувала. Знаєте, різні делікатні речі: кофточки, сукні, білизну, панчохи… Навіть я в неї купувала.

Устимчик сидів як на голках.

— А ви не могли б уточнити прізвище подруги Сидоренко?

— Хвилиночку, — професорка підвелась і, грайливо загорнувши халат, так, щоб на мить показати дорогу прозору білизну, пронесла своє мало не стокілограмове тіло в сусідню кімнату.

“І воно туди ж…” — подумав Устимчик, чуючи, як скрипить паркет під важкими кроками.

— Ой, яка невдача, — повернулась Аглая Дем’янівна, — була кришка від посилки, так на неї Ольга сковороду ставила, ну, й пропалила…

Справді, на диктовій дощечці сковорода випалила величезне чорне коло. Але з боків можна було розібрати початок прізвища “Фед…” і трохи вище перші літери адреси “Буль…” і останні — “кв. 8”.

— Я у вас заберу цю кришку, вона нам згодиться.

Адже те, що для професорки не становило жодної цінності, могло стати серйозним орієнтиром і важливим доказом проти злочинниці.

“Так і є, — подумав лейтенант, — подруги були зв’язані спекулятивними справами, потім чогось не поділили. Ось і вбивство на схилах”.

— У Сидоренко бував хто-небудь? — запитав Устимчик.

— Ні, характер у неї, знаєте, — закрутила головою Аглая Дем’янівна, — м’яко кажучи, не дуже привабливий. Відлюдна якась, усе мовчить, що не скажеш, вовком дивиться. Іноді зауважиш, то зиркне — аж страшно стане! Я її звільнити хотіла, та чоловік у мене ліберал: почекаймо та почекаймо… Де, мовляв, кращу знайдеш? Тому й терпіла.

— Часто вона одержувала посилки?

— Приблизно раз на два місяці. Іноді частіше.

— І всі з цінними речами?

— В усякому разі, такі в нас іноді важко дістати. Здебільшого речі дамського туалету… — Також чоловічі вовняні сорочки, гарні дитячі костюмчики.

— А до неї ніхто не приїздив?

— Не бачила.

Устимчик показав Аглаї Дем’янівні фотографію вбитої на дніпрових схилах.

— Це не Ольга Сидоренко? — запитав.

Професорка довго тримала знімок.

— Вона! — мовила нарешті впевнено. — Я так і знала, що Ольга цим скінчить. Що не кажіть, а злочинні нахили…

Устимчик подивився на жінку здивовано: треба ж таке — не злякалася, навіть не здивувалася.

— Отже, ви твердите, — перебив професорку, — що тут сфотографовано Ольгу Іванівну Сидоренко, котра до недавнього часу була у вас хатньою робітницею?

— Так, тверджу.

— Доведеться написати про це, Аглає Дем’янівно.

— З задоволенням. Пройдемо до кабінету чоловіка. Там зручніше.

Хаблак прилаштувався за столом і зосереджено малював кульковою ручкою якісь фізіономії, а Дробаха за звичкою дмухав на кінчики пальців.

Устимчик закінчив свою розповідь і вичікувально дивився на колег.

— Молодець, — відірвався від паперу Хаблак, — це вже факти!

Дробаха був настроєний не так оптимістично:

— Цікаво, нічого не скажеш… Можливо, це нитка.

— Які в тебе пропозиції? — запитав Хаблак Устимчика.

— Слід запросити колонію, де відбувала покарання Сидоренко. Дізнатися, хто з жінок за останні два роки виїхав після звільнення у Київ. Можливо, одна з них буде цією Федоренко чи Федосенко. Далі — орієнтири в нас більш-менш точні: бульварів у Києві не так уже й багато. В одному з будинків у восьмій квартирі живе жінка, прізвище якої починається літерами “Фед…” Ну а решта — справа техніки.

Хаблак глянув на Дробаху. Той кивнув:

— Гадаю, Сергію Антоновичу, пропозиція слушна.

Через день з колонії пришло повідомлення: у 1978 році після відбуття покарання за спекуляцію до Києва виїхала Катерина Гнатівна Федорченко. А через кілька хвилин її адреса вже лежала на столі в Хаблака: Катерина Гнатівна мешкала на бульварі Шевченка.

Капітан розпитав про Федорченко дільничного інспектора. Той добре знав її: жінка років сорока п’яти, вдовиця, працює друкаркою-надомницею. Про спекулятивні зв’язки Катерини Гнатівни дільничний інформації не мав. “Гадаю, продовжує цю ж механіку, — сказав. — Але доказів не маю”.

Вечоріло, збиралося на грозу. По бульвару Шевченка в натовпі йшли двоє з тих, кого дехто чомусь називає образливо піжонами. Двоє чоловіків у яскравих модних брюках і світлих, гарно пошитих піджаках. А в одного ще й сорочка вся в якихось кубиках і трикутниках різних кольорів. Вперше побачивши її на Устимчику, Дробаха, прихильник строгої крохмальної білизни, довго протирав окуляри, але так нічого й не сказав: що вдієш — мода, а твої смаки, може, й справді застаріли.

А Хаблак схвалив:

— Чудово! Де купив? Начальству тільки може не сподобатись.

І розказав, як кілька років тому мав неприємності через джинсовий костюм, привезений товаришем з Польщі.

Майор Худяков, побачивши на ньому цей костюм, підкликав і запропонував:

— Негайно зняти! Ти офіцер чи стиляга?

Даремно Хаблак посилався на те, що бачив у кінохроніці джинсовий костюм на відомому письменникові й навіть директор одного з великих київських інститутів носить такий одяг.

Відповідь була залізобетонна:

— То ж директор, а хто ти?

Гаряча хвиля вдарила тоді Хаблакові в голову, й він зрозумів, що не пізніше як через секунду почне говорити цьому майорові все, що він думав про нього. І лише в останню мить, коли перше слово вже, здається, злетіло з язика, Хаблак зусиллям волі стримався.

Певно, Худяков відчув щось, бо нічого більше не сказав, повернувся й пішов коридором до виходу.

— І досі не можу пробачити собі, що не виклав йому своїх думок у популярній формі, — невесело посміхнувся Хаблак. — Либонь, злякався.

— Ну, й погорів би ні за цапову душу, — констатував Устимчик. — Худяков, братику, це шишка й з’їсти кожною го з нас ого як може! Гам — і нема…

Устимчик не сказав Хаблакові, що картату сорочку насмілився купити лише після того, коли дізнався, що полковник Каштанов не проти новітньої моди. Для чого ж казати? Нехай товариші думають, що він людина самостійна і йому байдуже, як поставиться начальство до його, так би мовити, лівацьких вибриків.

Почався дощ, але мало не одразу припинився. Устимчик, трохи згущуючи фарби, розповідав про чернігівську професорку.

Звернули в під’їзд високого будинку. На четвертому поверсі постояли кілька хвилин, подзвонили. Ніхто не відчиняв. Знову подзвонили. За дверима хтось зачовгав стоптаними туфлями, сиплий голос запитав:

— Кого треба?

— Катерина Гнатівна тут живе?

Двері відчинилися. На порозі стояв низенький товстий чоловічок у засмальцьованій піжамі.

— Нема її. На село поїхала.

— Шкода, та нічого не вдієш, — озирнувся Хаблак на Устимчика. — Так і не побачу тітку.

— А ви її племінник? — запитав чоловічок.

— З Москви, проїздом… Конче треба побачити. Мати доручення дала.

— Тоді почекайте. — Чоловічок безцеремонно зачинив двері перед оперативниками і вже за дверима додав: — Зараз покличу її подругу.

Довелося чекати хвилин з п’ять. Нарешті двері знову відчинилися, й на порозі з’явилась худа й висока, схожа на знак оклику жінка.

— Щось мені Катерина не казала, що має племінників, — сказала, уважно розглядаючи Хаблака. — І взагалі — родичів…

— Та факт залишається фактом! — засміявся Хаблак і по-змовницьки підморгнув жінці. — В усякому разі, тіточка мала б приємність від зустрічі. Я їй дещо привіз.

— А-а… Тоді можете провідати її. Це не так уже й далеко. Село Макарів, по дорозі на Житомир. Запитайте Дударя.

— Давно вона там?

— З місяць уже.

— Додому приїздить?

— Тиждень тому була.

— Минулої суботи?

— Ні, в суботу я працювала. Чекайте, коли ж це було? Ага, в середу в мене вихідний, вона зранку й приїхала.

Хаблак поставив ще кілька запитань, проте жінка, наче зрозумівши, що й так розбазікалась, відповідала ухильно.

На вулиці Хаблак запитав в Устимчика:

— Ти своїй дівчині на завтра побачення призначав?

— Домовились, що приїду до них на дачу. Батько запрошував.

— Бідний батько. Доведеться йому втішати покинуту дочку.

— Жартуєш?

— Для чого ж! Ти її в Макарів, певно, не візьмеш.

— А-а…

— Не “а-а”, а прикидай: середа на тому тижні, яке це число? Двадцяте липня. А вбивство коли сталося? Також двадцятого. Зв’язок уловлюєш?

Велике село попід лісом. Вулиці піщані, й машина ледь повзла по глибокій колії. І довелося залишити її біля крамниці. Далі все одно не проїдеш — пісок, та й пішки краще — не так впадає в очі.

Дудар жив біля самого лісу, точніше, в лісі — сосни заходили аж на подвір’я.

— Якось тривожно мені, — поскаржився Хаблак. — Серце віщує, що наша пташка не з’являлася тут минулої середи.

— Нічого собі пташка: пудів на вісім! — посміхнувся Устимчик, відчиняючи хвіртку.

Хаблакова тривога виявилася даремною. Жінка, що поралася біля веранди, дізнавшись, кого вони шукають, голосно гукнула:

— Катерино Гнатівно, до вас!

Огрядна чорноволоса жінка вийшла на ганок. Побачивши Хаблакове посвідчення, лише підняла брови й широким жестом показала на лавку попід розлогою грушею.

— Тут буде зручно чи зайдете до кімнати?

— Краще тут. Свіже повітря, ліс… — Хаблак подивився на господиню, що з цікавістю оглядала їх, і попросив: — Не могли б ви, шановна, пригостити нас водою? Є у вас студена, з криниці?

Коли та, схопивши відро, побігла, рішуче почав:

— Кілька запитань, Катерино Гнатівно. Перше. Ви підтримуєте зв’язки з жінками, разом з якими перебували в Колонії?

— А яке це має значення?

— Певно, має…

— Прошу пояснити, що ви маєте на увазі, говорячи про зв’язки?

Устимчик уважно, хоч і сидів, здавалося, впівоберта до жінки, спостерігав за нею, Спокійна, навіть посміхається, руку недбало поклала на спинку лавки.

— Листування, зустрічі… — одповів Хаблак. — Може, комусь висилали або одержували посилки?

— Гадаю, таємниця листування в нас зберігається.

— Звичайно, якщо людина не звинувачується в карному злочині.

— Ого! — здивувалася Катерина Гнатівна. — Ви мене в чомусь звинувачуєте?

— Не маємо підстав. Але розслідуємо карний злочин і мусимо з’ясувати деякі обставини.

— Коротше, — втрутився Устимчик, — ви знаєте Ольгу Іванівну Сидоренко?

Хаблакові здалося, що якась тінь промайнула в очах у жінки. Однак відповіла вона спокійно й твердо:

— Знаю.

— І давно ви з нею бачились?

— П’ять хвилин тому… — І, побачивши здивування на обличчі Устимчика, гукнула: — Ольго! Вийди-но сюди!

На зворотному шляху Хаблак сидів на передньому сидінні й щось буркотів собі під ніс. Устимчик куняв на задньому. Лейтенант був не дуже засмучений. Навпаки, висловлене ним припущення, що вбивство сталося після згвалтування, знов ставало реальним.

“Теж мені — криміналістичний зубр, — згадав у напівсні Дробаху. — Ось тепер побачимо, хто з нас правий…”

Хаблак заспокоївся лише перед самим Києвом.

— Цього слід було чекати, — сказав, буцім підсумовуючи. — Все йшло надто легко… Доведеться починати спочатку. Вчора ввечері дзвонили з управління: надійшла цікава справа з Івано-Франківська. — Коли в’їхали в місто, запитав Устимчика: — Ти до своєї дівчини?

— До речі, її звуть Тетяною.

— Не ображайся, я ж по-дружньому.

— Я так і зрозумів. До неї. А ти додому?

— Само собою.

— Не забудь поцілувати Маринині пальчики. А сина сам знаєш куди…

— Ах ти ж, нахабо!

— Привіт! — Устимчик зупинив машину, хряснув дверцятами й перейшов на другий бік Хрещатику. Сів у тролейбус, що йшов на Печерськ. Він мешкав разом з сестрою в кривому завулку біля Лаври. Щоразу, повертаючись додому, Федір переживав складне почуття душевної пригніченості й гострої ненависті. Він ненавидів цей вимощений бруківкою завулок з дерев’яними, зеленими від моху будиночками, підмальованими хвіртками й віконницями, якими господарі кожного вечора наглухо відгороджувались від зовнішнього світу. Устимчик знав, що він не скоро вирветься з цього завулка: разом з сестрою вони займали флігельок з двох кімнат.

Федорові взагалі непогано жилося за сестриною спиною. Ще з студентських років він не знав, що таке невипрасувана сорочка чи не поданий вчасно сніданок. Втративши чоловіка, вже літня, некрасива, але добра й м’яка Катря перенесла ще нерозтрачену ніжність на брата.

Тоді Федір тільки-но вступав до університету. Приїхав до Києва вайлуватим селюком у дешевому смугастому піджаку, модній кепочці, що ледь трималася на маківці, й важких добротних черевиках. Не звертаючи уваги на зітхання Катрі, яка вже встигла набратися міської культури, у тій же кепочці пішов на екзамен — адже точно таку носив знаменитий на весь їхній район комбайнер, з котрим Федір працював два роки. Не зважаючи на посмішки юнаків у модних піджаках, засунув кепку під пахву й першим викликався до екзаменатора.

Відігрався на тих, хто глузував з його кльошу й кепки, за чверть години.

— Як? — запитав хтось, коли вийшов з аудиторії.

Федір зухвало натягнув кепочку на буйного чуба, не поспішаючи, оглянув юрбу під дверима й відповів недбало, як про зовсім звичне:

— Само собою, п’ять!

Та не зміг до кінця витримати марку: щасливо посміхнувся, від чого обличчя його зробилося круглим, схожим на благодушний місяць, як його малюють у дитячих книжках. Отак і складав усі екзамени.

На першу ж лекцію Устимчик пішов у всьому новому: Катря перешила йому костюм, що залишився від чоловіка, потім повезла на базар кілька кошиків груш і купила йому жовті угорські черевики. Вони трохи порипували на ходу й приємно стискали ноги. Коли Федір підіймався високими університетськими сходами, йому здавалося, всі милуються його костюмом і черевиками, й від цього було незручно й радісно.

Федір не сподівався на матеріальну допомогу батьків. Мати весь час хворіла й майже не працювала, батько був нічним сторожем у крамниці, теж заробляв небагато. Іноді мати збирала посилку з салом, пляшкою меду, а то й з улюбленими ще з дитинства коржиками. Але грошей батько не надсилав. Федір і не сподівався їх, знаючи, як рахують дома кожну копійку. Тим більше, що жилося йому добре. Катря була непоганою кравчинею, тепер почала ще шити вдома. Якось уже так повелося: вся Федорова стипендія залишалася йому на особисті витрати — сестра повністю взяла його на своє утримання.

Вчився Устимчик добре, любив виступати на семінарах та різних засіданнях. Уже після його першого виступу на комсомольських зборах до Федора підійшов сам декан факультету, поважний і суворий професор громадянського права. Глянув з-під кошлатих брів допитливо, наче зазирав у душу, й сказав приязно:

— Ось ти який… Добре, добре!

Декан мав крутий норов, судив про людину з першого погляду й уперто відстоював свою думку. На другому курсі за його порадою Устимчика обрали секретарем курсового комсомольського бюро. Федір, хоч і пручався на зборах, робив це більше для годиться. В душі ж був задоволений: і рекомендація декана, і виступи однокурсників тішили його самолюбство.

На четвертому курсі Устимчика обрали членом профспілкового комітету університету. В ньому вже майже нічого на залишилося від колишнього сільського парубка в кепці, хіба що при нагоді згадував про тракторну бригаду, котра, мовляв, дала йому путівку в життя.

Стрункий, високий, смаглолиций, з великими карими очима, він мав неабиякий успіх у дівчат. Спочатку цурався їх, не знаючи, про що і як з ними розмовляти, та згодом зрозумів, що дівчина, якій ти подобаєшся, легко вибачить вайлуватість і незграбність, аби ти, либонь, хоч трохи помітив її вроду. Щоправда, скоро Федір зовсім позбувся своєї ніяковості: йому подобалося бувати серед дівчат, запаморочити голову сьогодні одній, завтра — іншій. Він завжди майже точно знав, що з яким дівчиськом міг собі дозволити, й ніколи не переступав цю межу — беріг свою репутацію, намагаючись, щоб вона, хоч про людське око, не була зіпсована.

Коли розподіляли призначення, декан запропонував залишити Устимчика в Києві. Він уже розмовляв з начальником управління міліції: там потрібні тямущі молоді хлопці з вищою освітою, і Федір — найперша кандидатура.

Устимчик погодився відразу: міліція, то й міліція, аби Київ. То більше, що робота там цікава. Іноді, кажуть, дещо небезпечна, однак це ж не перешкода.

З того часу минуло три роки. Устимчик розчарувався в роботі, хоч не любив признаватися в цьому навіть самому собі. Великі й цікаві справи траплялися на так уже й часто, більшу частину часу займало складання різних довідок, звітів, листування з обласними управліннями, розслідування дрібних злочинів. У глибині душі Федір сподівався, що вже в перші ж дні його роботи в карному розшуку підвернеться карколомна справа, яку він відразу розплутає, а далі — слава, пошана, чини й посади…

А тут мало не три роки — і все в лейтенантах…

Тверезо оцінюючи своє становище, Устимчик зрозумів, Що зможе зробити кар’єру — він не соромився цього слова, — або наполегливо працюючи, або завдяки щасливому випадку чи підтримці чиєїсь сильної руки.

Перший шлях був довгий: не один рік мине, поки тебе помітять та оцінять. Щасливий випадок — справа вельми ненадійна. Залишалась сильна рука. Шукаючи її, Федір і познайомився з Тетяною — дочкою одного з впливових у республіці працівників.

Спочатку Устимчик навіть не повірив у свій успіх: щастя саме лізло в руки. Правда, Тетяна, чесно кажучи, не сподобалась йому — висока, сутулувата. Але ж кажуть, що з лиця воду не пити.

Тетяна була дівчиною сучасних поглядів: вже в перший вечір Устимчик зірвав у неї довгий і не зовсім безневинний поцілунок.

— З тобою не занудьгуєш, — чи то поскаржилась, чи то схвалила Федорову настирливість Тетяна.

Устимчик бачив, що він справив враження на дівчину. Це було видно й недосвідченому оку: вона весь вечір намагалася триматися біля нього й танцювати лише з ним, образилась на подругу, гарненьку біляву дівчину, спіймавши її на кокетуванні з Федором. А коли Устимчик запропонував провести додому, відверто зраділа.

Вони зустрілися наступного вечора й через день…

Щоразу Тетяна вигадувала привід для побачення: то контрамарки на нову виставу, то в подруги день народження, то просто хотілося проїхатися по Дніпру. На ці побачення Федір уже йшов зітхаючи й радів лише тоді, коли бачив Свєту — оту гарненьку біляву дівчину, з якою була Тетяна першого дня.

Либонь, Світлана розуміла це, бо кидала на Федора недвозначні лукаві погляди.

Устимчик не раз думав: під три чорти Тетяну з її поцілунками. Гнівався сам на себе, проте наступного дня знову йшов до неї. дивився світлими чесними очима, знаючи, що такі шанси часто не підвертаються.

А Тетяна пропускала університетські лекції, бігала з перукарні до кравчині, намагаючись бути все принаднішою, дзвонила Устимчикові по два — три рази на день і набридла вже не лише йому, а й секретарці.

На роботі Федір, правда, вдавав, що нічого серйозного нема, та з легкої руки секретарки в управлінні перешіптувались: Устимчик має наречену. А той на натяки товаришів відбувався жартами — мовляв, оженили, а я й не знаю, не відаю.

А тим часом усе йшло до свого логічного завершення. Запропонував би Устимчик Тетяні сьогодні б одружитися, вона б ні хвилину не завагалася.

Нарешті настала ця щаслива для дівчини мить. Вони сиділи в парку на дніпровських схилах. Було вже пізно. Поодинокі перехожі порушували їхню самотність.

Тетяна притиснулася до Федорового плеча гарячою щокою, дивилась на нього знизу застиглими очима.

Устимчик погладив руку дівчини, міцно, до болю стиснув пальці у своїй великій сильній долоні.

Тетяна примружила очі, затріпотіли вії.

— Я тобі справді подобаюсь? — мабуть, у сто п’ятдесятий раз запитала. — Чому? Що в мені найбільше тобі приглянулося?

В душі Федір цинічно посміхнувся.

“Батько!” — мало не вимовив, та переміг себе й схилився до дівчини, зазирнувши у великі чорні очі.

— Очі в тебе як зірки, — сказав проникливо. — Чорні зірки…

Устимчик не кривив душею: справді, Тетянині очі, великі, добрі, навіть наївні дивно контрастували з грубуватою зовнішністю.

— Чорні зірки? — перепитала дівчина. — Хіба зірки бувають чорними?

— Ти сама як зірка! — прошепотів Федір. — І будь моєю зіркою!

— Що ти сказав? Як це розуміти?

— Ти ж тямуща дівчина, Таню! — Устнмчикові надокучило грати на ліричній струні. — Невже й тепер треба сюсюкати, щоб запропонувати дівчині стати дружиною?

Тетяна зітхнула:

— І все ж як гарно ти говорив. Слова красиві, немов з самоцвітів, — притулилася до Федора. — Коли ж ми поберемось?

— Коли хочеш. Але як твої батьки?

— Приїзди в неділю до нас, — запропонувала Тетяна, — познайомишся з батьком. Він у мене хороший, дай боже кожному. Сядеш на автобус і приїдеш на дачу.

— Хо! У вас своя дача? — удавано здивувався Федір. — Хто ж твій татусь?

— Керівна кадра, — посміхнулась Тетяна. — Однак це нічого… Він симпатяга…

— Симпатяга, кажеш? А він мене не прожене?

— Не думала, що ти такий полохливий.

— Я не про себе. — Федір раптом посерйознішав і мовив урочисто, навіть патетично: — Але ж від цього залежить так багато! Може, я йому не сподобаюсь.

— Ну то що ж? У мене своя голова на плечах!

— Підеш проти батька?

— Що мені батько…

— Так, ніщо на світі не перешкодить нам! — Федір відкинувся на спинку лавки. Він-бо твердо вирішив будь-що сподобатись батькові: одруження без його згоди аж ніяк не входило в плани хлопця.

До зустрічі з ним Устимчик готувався вже давно, уявляючи собі різні варіанти, — і раптом Хаблак вигадав цю, як виявилось, безглузду поїздку в село. Спробуй поясни потім, що служба…

Та, зрештою, все обійшлося добре. Катрі вдома не було. Федір переодягнувся в новий костюм, дбайливо зав’язав краватку й поспішив до зупинки таксі.

На дачу до Гавриленків завітав гість — колишній співробітник Антона Володимировича, — і Тетяна попросила сусідського хлопця збігати за батьком, що рибалив на Дніпрі.

Гість зручно розташувався в качалці на веранді: погойдуючись, розповідав про справи в області, де він обіймав якусь посаду. Тетяна удавала, що уважно слухає, зрідка вставляла: “Он як… Цікаво, а я й не знала…” — а насправді думала про Федора, який ось-ось мусив з’явитися. Дівчина хвилювалася — якщо Федір не сподобається батькові, це викличе додаткові ускладнення. Трохи дратував гість із своїми глибокодумними міркуваннями, але ж он уже й батько з вудками…

Давно вже минула дванадцята, коли Федір повинен був приїхати, а його все нема. Тетяна кілька разів виглядала з хвіртки — може, шукає їхню дачу. Нервувала й навіть сердилась. Батько, правда, й виду не подає, весь у розмові з гостем, однак якісь веселі іскорки спалахують в очах, коли зиркає на дочку.

Зовсім розгнівавшись, Тетяна сховалася в кущах смородини й не помітила, як біля дачі зупинилося таксі. Устимчика побачила вже тоді, коли той прямував між крислатих яблунь до ганку — високий, стрункий, у гарно пошитому світлому костюмі.

Вибігла назустріч, розгублено посміхаючись. Врятувала тітка. Підібравши поли квітчастого шовкового халата, легко збігла з веранди, заметушилася біля хлопця:

— Ось ви який! Тетяночка розповідала нам. Дуже приємно…

Федір стояв у затінку під яблунею й відчував, що червоніє.

Ця моложава вродлива жінка з цигаркою між пальцями, на яких виблискували коштовні персні, знітила Устимчика. Побачивши цікаві погляди двох літніх чоловіків, він, лаючи в думці себе, розгубився зовсім і незграбно вклонився жінці й чоловікам. Вклоняючись, відчув, що в нього якось недоладно теліпаються руки, захотілося сховати їх — він поліз у кишеню за хусточкою, озирнувся й зустрівся очима з Тетяною.

Дівчина стояла за два кроки. Устимчик подав їй руку і, лише в останню мить побачивши, що в ній затиснута хусточка, почервонів ще більше, навіть спітнів.

Коли б Федір знав, що цей, здавалося б, ганебний початок насправді найкраща рекомендація для Тетяниного батька, він, зрештою, десь би сфальшивив. Але Устимчик ніяк не міг побороти розгубленість і якийсь напівсвідомий страх.

Як далеко було це знайомство від уявлюваної ним сцени, коли він, дотепний і вихований, невимушено тисне руку батькові, відразу ошелешує його й своїми манерами, й знаннями.

Під допитливим поглядом сивої людини Устимчик якось дістався до запропонованого крісла, поступово опанував себе і, вгледівши підбадьорюючу посмішку Тетяни, посміхнувся й сам.

Антону Володимировичу Устимчик сподобався. За словами Тетяни, її знайомий — сучасна молода людина, і Гавриленко побоювався: раптом з’явиться один з хрещатицьких гультіпак. А воно прийшло вайлувате, розчервоніле, спітніле, і Антін Володимирович, згадавши себе в такому віці, розчулився й пройнявся симпатією до хлопця. Та зрозумівши, що тому не завадило б оговтатися, повів далі розмову з старим знайомим. Тим більше, що розмова цікавила його й саме зараз у нього виникла інтересна думка.

— Ти пам’ятаєш свого першого начальника, Тихоне? — запитав у гостя. — Коли я прийшов на завод, майстер помітив, що тремчу перед ним, відкликав убік та й питає: “Ти знаєш, хлопче, для чого ми робили революцію?” “Знаю”, — відказую, “Знати — то, певно, знаєш, — посміхається у вуса, — та ще не збагнув до кінця. Боїшся мене?” “Боюсь”, — кажу. “Ось у цьому й заковика, — веде далі. — Як ти мене називаєш? Товариш майстер! Товариш, розумієш? Товариш директор, товариш начальник… Спочатку— товариш! І революцію робили ми, щоб не було суворого начальницького погляду: я, мовляв, особа, а ти щось дрібне…” — Антін Володимирович помовчав трохи. — А дехто забув про це. їй-богу, забув. Хоч він не начальник, а товариш начальник. Розумієш, Тихоне?

Гість з області запалив цигарку. В глибині душі він не поділяв думки Антона Володимировича, навпаки, додержувався зовсім протилежної, вважаючи, що підлеглий повинен лише виконувати вказівки згори й не лізти, куди не слід.

У себе в області Тихін Филимонович не зносив заперечень, любив і нагримати частенько, й обірвати промовця на зборах, і потримати в приймальні відвідувачів. Але ж Антін Володимирович — це думка згори, а Тихін Филимонович звик не перечити в таких випадках. І хоча вони зараз працювали в різних системах і Антін Володимирович не міг впливати на службове становище свого давнього співробітника, Тихін Филимонович схвально кивнув.

— Чудова думка, — сказав тонким голосом. — Але як її провести в життя? Скільки в нас ще підлабузників, які тільки й роблять, що дивляться начальству у вічі. І готові виконати будь-яку його забаганку. Пам’ятаю, був колись по війні у мене в районі такий голова колгоспу. Важкі часи, проблема харчування; самі знаєте, стояла гостро, ось він і почав відгодовувати свиней районному начальству. До смішного доходило. Колись відправляв у райцентр кабанчиків, то, щоб не дай боже, завгосп не переплутав, позначив власноручно на кожній свині фарбою: на найбільшій “Панченко” — другу своєму з райземвідділу, на трохи меншій “Довгич” — його заступникові… Весь райцентр реготав, коли вивантажували тих персональних свиней.

— Ха-ха-ха! — розсміявся Антін Володимирович. — Персональну свиню, кажеш, підклав начальству!

Тихін Филимонович також сміявся — тонко, підсвистуючи й трясучи повними рожевими щоками; сміявся, знаючи, що завідуючим райземвідділом, який одержав тоді досить вгодованого кабанця, був не якийсь міфічний Панченко, а він — Тихін Филимонович Ковальчук. І що навіть регіт райцентру не завадив йому спокійно з’їсти цього кабанця. Правда, потім були неприємності, проте якось минулося.

Устимчик прислухався з цікавістю. Він уже опанував себе і, вловивши настрій хазяїна, раптом сказав голосно:

— Може, й смішно це. Але ж не так смішно, як… — затнувся на мить, — ганебно!

Сказав і сам злякався своїх слів. Скоса глянув на Тетяниного батька. Той дивився допитливо й, здається, сердито. Нараз очі його посвітлішали.

— Ганебно, кажете? — перепитав. — Але ж це навіть слабо сказано. І звідки в нас такі беруться? Слимак, підлабузник, нікчема! — Підвівся, почав міряти веранду широкими кроками. — Я б таких судив. Зібрав би людей — судіть по щирості, і вирок ваш остаточний і оскарженню не підлягає. Як ви гадаєте, юначе?

Федір сказав напівжартома, ухиляючись від прямої відповіді:

— Я ж працівник міліції. Суди нам і так набридли.

— Авжеж. Тетяна казала… Робота у вас справді цікава й, на жаль, поки що необхідна. — Антін Володимирович підсів до Устимчика. Від його вивчаючого погляду Федорові стало ніяково, захотілося сховатися глибше в крісло. — Ви розкажете про неї? Ні-ні, не зараз… Тепер будемо обідати. Бо Тихін вже, певно, мене проклинає. Так? — обернувся до гостя. — У тебе ж апетит завжди вовчий — позаздрити можна!

За столом Устимчик розмовляв мало, відбуваючись короткими репліками. Дивився закоханими очима на Тетяну, проте в душі віддавав перевагу тітці: правда, вже за сорок, але чудово вбереглася…

Після обіду Тетяна влаштувала так, що батько сів з Ти-хоном Филимоновичем за шахи, а вони побігли до річки. У густому верболозі гаряче притиснулась до Федора, прошепотіла:

— Любий мій! Як чудово сьогодні…

Устимчик сів на теплий пісок, пригорнув дівчину до себе. Ніби зненацька запитав:

— А батько? Як ти вважаєш?

— Ти йому сподобався.

— Гадаєш?

— Переконана.

Федорові й самому здалося, що він справив враження на Тетяниного батька. Він посміхнувся і задоволено розлігся на піску, покусуючи гірку вербову гілочку.

Усе складалося чудово. Сидір Семенович прибіг додому радісний і схвильований. У передпокої ущипнув Любу — родичку дружини, яка заочно вчилася в технікумі й перебувала в них фактично на становищі хатньої робітниці.

Люба зойкнула й пообіцяла розповісти про все дружині Сидора Семеновича, але той не звернув на це уваги.

Взагалі, Сидір Семенович поводив себе трохи дивно для поважної людини, що встигла вже відпустити черево й завоювати міцне службове становище: підтанцьовував, наспівував під ніс щось веселе, а обличчя так і випромінювало радість.

Люба, яка звикла бачити Сидора Семеновича здебільшого зосередженим і навіть похмурим, здивовано знизала плечима.

— І що з вами сталося? — запитала. А потім висунула сміливе припущення: — Може, премію одержали?

— Е-е, премія! Що премія! — затанцював Сидір Семенович, намагаючись обняти Любу. Ця міцно збита вродлива дівчина з невеличкими грудьми, що гостро стирчали з-під бавовняної сукні, завжди хвилювала його.

— Збожеволіли ви, чи що?.. — прошепотіла Люба, відштовхуючи Сидора Семеновича, і голосно гукнула: — Тітко Галю, йдіть-но сюди!

Та Сидір Семенович не хотів, щоб дружина побачила його залицяння до Люби. Миттю прослизнувши до кімнати, він схопив стілець і закружляв навколо столу, наспівуючи якийсь швидкий вальс.

— Справді, збожеволіли! — констатувала Люба й кинулась назустріч тендітній, хоч і схильній уже до повноти жінці. — Дивіться, що виробляє!

— І не збожеволів!.. І не збожеволів!.. — проспівав Сидір Семенович, танцюючи навколо них. — Вгадай, Галочко, що сталося?

— Лист із санаторію? Ігорю краще? — Обличчя в жінки засвітилося надією. — Ну, кажи, не тягни!

— Нема нічого з Євпаторії. — Сидір Семенович сів верхи на стілець, витяг акуратно складений папірець. — Ти знаєш, що це? Автомобіль “Жигулі”!

— Невже виграли? — сплеснула руками Люба. — От везучі!

— Виграв! — ствердив Сидір Семенович. — Навіть не віриться, але факт.

— “Жигулі”! — зраділа Галина Петрівна. — В нас будуть “Жигулі”!

— Не будуть, а є! — переможно засміявся Сидір Семенович, розмахуючи лотерейним квитком.

— І ми поїдемо з тобою до Євпаторії! Добре? — Галина Петрівна аж розчервонілася. — До Ігоря.

— Ну, відразу ж їхати в таку далеку дорогу! — заперечив Сидір Семенович. — Я ще зовсім недосвідчений водій. — Він притягнув до себе дружину, поцілував у лоб. — А ти їдь до Ігоря сама. У тебе ж відпустка, а гроші є. Коли не вистачить — не біда, я премію повинен одержати.

— О, як добре! — заклопоталася Галина Петрівна. — То я завтра й поїду. Серце в мене болить, місця собі не знайду. Раптом там щось скоїлося…

Ігор, син Загорульків, вже третій місяць лікувався в одному із санаторіїв Євпаторії. Одужання йшло повільно, майже без зрушень, і лікарі порекомендували завезти його до Євпаторії: там, мовляв, роблять чудеса.

Галина Петрівна відвезла сина, але й там нічого певного не сказали: хлопчик важкий, та все ж не безнадійний…

Два місяці не бачила вже сина. Два довгих місяці хвилювань, остраху й надій. Тому й зраділа так, почувши пропозицію чоловіка. Забігала, витягаючи з шаф сукні, білизну, панчохи.

— Любочко, — гукнула, — давай зробимо Ігорьочку його улюблене печиво. Розчини, дорогенька, тісто.

Сидір Семенович, як сів верхи на стілець, так і залишився сидіти. Посмішка скривила губи. “Оце так завжди, — подумав. — Тобі щастя в руки, а їй байдуже. Про “Жигулі” вже й забула. Життя!”

Повільно підвівся і вийшов на веранду.

Що ж, зрештою, так краще! Нехай їде, в нього свої турботи. Тільки б не дізналась про його справи. Тоді — кінець. Він добре знає Галину — навіть його, рідного чоловіка, не пожаліє…

Сидір Семенович раптом відчув холодок на потилиці. Так іноді бувало в нього, коли згадував ті роки або думав, що хтось може…

Але ні, про це краще й не думати. І так мало не щоночі бачить страшні сни й прокидається, спітнілий від страху…

Сидір Семенович одружився з Галиною давно. Дівчина, чесно кажучи, не дуже подобалась йому, та іншого виходу не було…

Іван Коцюба відсидів тільки трохи більше половини строку й вийшов по амністії. Судили його за розтрату: після закінчення торговельного інституту був завідуючим промтоварним магазином, підвів брак досвіду, і перший же ревізор викрив Коцюбу. Слава богу, одержав лише п’ять років, а відсидів три. Однак і ці три роки навчили його дечому. Знав, по-перше, що тепер шлях до матеріальних цінностей йому заказаний. Та й взагалі, пика в пір’ячку, і не бачити йому ні гарних посад, ні почестей. До того ж син людини, яку судили за економічну контрреволюцію. Іванів батько, директор великого гастроному, був одним із верховодів одеського чорного бізнесу й одержав по заслугах.

Коцюба реалістично оцінював ситуацію: з такою біографією йому нічого не світить.

Після виходу з колонії Іван мешкав у Первомайську в старенької бабусі, перебивався випадковими заробітками. Правда, мав і загашник: десять тисяч старими грішми — все, що залишилось від колишніх благ.

І тут Коцюбі пофортунило: загинув його сусіда, тракторист Сидір Семенович Загорулько. їхав на мотоциклі й розбився. Був Сидір майже одного року з Іваном, мешкав з тіткою навпроти Коцюби, кілька разів вони сиділи в пивній, балакали, й Іван досконально знав Сидорову біографію. Та й яка біографія? Все як на долоні. Народився в Первомайську, батьки загинули під час війни, лишилася одна тітка, котра його й виростила. Закінчив восьмирічку, відслужив у армії, вивчився на тракториста.

Дізнавшись про аварію, Коцюба не втрачав даремно часу. Завітав’ до Сидорової тітки й без зайвих слів виклав свою справу: він їй десять тисяч, вона йому — племінникові документи: паспорт, військовий квиток і метрику.

Тітка вагалася недовго. Жила біднувато, Сидір тільки почав заробляти, і ось тобі… Безглуздий випадок, налетів на вантажну машину. Зрештою, Іван повернувся додому з новими документами. Лишилося тільки переклеїти фотографії. Цю справу йому залагодив один друг по колонії, який відсидів десять років і тепер мешкав в Одесі. Документи вийшли майже “чисті” — з ними новоспечений Загорулько і з’явився в Станіславі.

В обкомі комсомолу познайомився з дівчиною. Зовні нічого, місцева, на околиці міста батько мав будинок, мата померла, батько старий і хворий. Все це влаштовувало, та Галина занадто вже ідейна — тільки й розмов про бюро, збори, прийом до комсомолу, змагання…

Махнув рукою: ще молода, зелена, потім обітреться, життя й не таких ламало. Провів додому… Перший поцілунок під бузковим кущем, а через місяць відгуляли весілля.

Галина допомогла Сидорові влаштуватись на велику оптову базу. Тоді ж вступив на заочне відділення торговельного технікуму. Вчитись — нема чого, але хто знає, що це для тебе давно розлущені горішки, бо ж колись диплом вже лежав у кишені.

Начальство цінувало Сидора Семеновича. Та він і справді був хороший працівник — знав, коли й куди відправити товари, що подобається покупцеві, як зробити, щоб не було затоварювання. Водночас із одержанням диплома Загорулька призначили заступником директора бази. Л через два роки він зайняв місце в директорському кабінеті. Правда, кабінет був зовсім непутящий — так, невеличка кімнатка з обшарпаними меблями, проте хто-хто, а Сидір Семенович знав його справжню ціну.

База мала добру репутацію: план перевиконувався й навіть найсуворіші ревізори відзначали лише дрібні фінансові порушення. А в кого нема цих порушень? І Сидір Семенович систематично одержував премії, вдаючи, що дуже радіє зайвій сотні. Хто ж знав, що вдвічі більшу суму він часом витрачав за один вечір у ресторані?

Сидір Семенович робив “справи” двічі—тричі на рік. Особливо полюбляв сезон заготівлі фруктів. Заготівельники в тебе в ногах валяються, а тобі це — до одного місця.

Є двоє “своїх” людей: вистачить. За кожний вагон яблук нібито першого сорту — в кишені не одна сотня карбованців. Десять — п’ятнадцять вагонів — і все. Не треба бути зажерливим, є ще й інші зиски. Тридцять — сорок тисяч на рік, іноді трохи менше — і все тишком-нишком… Сидір Семенович не заривався.

Одне лише тривожило його — Галина. В інших дружини як дружини, а ця як була дурепою, так і залишилась. Давно ще подарував їй золотого годинника, так вирахувала, що не міг із своєї зарплати, — довелося брехати, що позичив у товариша. І таке на кожному кроці. Рахує копійки, в старих туфлях ходить, костюм перелицьовує, зате ж — чесна!

Не раз важкою злістю наливався Сидір Семенович, не раз думав — крапка, треба кінчати, але стримував син. Він ріс як дві краплі води схожий на нього, такий же чорний, з орлиним носом і випнутою нижньою щелепою. Сидір Семенович, який ніколи нікого не любив, прив’язався до цієї маленької істоти, що нагадувала йому власне дитинство. Він з тугою згадував ті роки — були й дорогі іграшки, й чудові костюми, й прогулянки по морю, й розкішні кримські дачі. Раптом усе зникло. Ех, батько, батько! Схибив, зарвався, а в їхніх справах треба розраховувати на сто кроків Уперед,

Заради Ігоря Сидір Семенович залишався в сім’ї. Коли ж хлопчина захворів, наробив навіть дурниць. Забувши, з ким має справу, приніс додому тисячу карбованців, кинув Галині.

— Бери, лети в Москву. Скільки б не коштувало, вилікуй. Гроші ще будуть. Кращих професорів купи.

— Звідки взяв гроші? — запитала злякано.

Що він міг відповісти?

Натякнув, що є товариш, якого вона не знає, мовляв, послуга за послугу — він вирішив піти на це лише заради сина.

— Виходить, крадені… — зрозуміла нарешті Галина. Рішуче згребла гроші, загорнула в газету. — Негайно віднеси. І врахуй: нікому не кажу, бо вперше. Коли ще раз дії знаюсь, сама в прокуратуру піду.

Дурепа! Може, Ігорю й не довелося б ходити на милицях. Бачите, честь їй дорожча за здоров’я сина.

З того часу Сидір зненавидів дружину. Темною, важкою ненавистю. Проте зовні став ще ласкавіший, ще ніжніший.

“Яка сім’я!” — говорили про них, бачачи, як він турботливо підтримує Галину під руку або запопадливо одягає в театрі.

Часто дзвонив у школу, де вчителювала дружина, а коли на вечір призначалися збори або наради, заходив за нею. “Щаслива ви жінка, Галино Петрівно, такого гарного чоловіка маєте!” — висловлювали своє захоплення її колеги.

А Сидір ненавидів. Ненавидів і боявся. То здавалося йому, що Галина побачила, як він ховав у сараї в тайник золото, то забув дома в піджаку дві ощадні книжки на пред’явника, а на кожній — по п’ять тисяч.

Прибіг за книжками весь мокрий. Слава богу, ніби й нічого не помітила А втім, хто зна? Ввечері якось дивно дивилася на нього, щось про гроші заговорила. А може, тільки здалося, може, дурна підозріливість?

Страх, від якого трясуться коліна й мало не зупиняється серце, переслідував Сидора Семеновича.

Розум підказував Сидорові — Галина нічого не може знати, проте розум розумом, а якийсь внутрішній голос весь час нашіптує: бережись!

Цей внутрішній голос не раз уже підказував — досить! Адже золота в нього перевалило вже за п’ять кілограмів, є валюта, коштовності, гроші на книжках і готівкою — понад двісті тисяч.

Колись Сидір Семенович солодко мріяв про сто тисяч — цифра здавалась величезною й недосяжною, він давав собі клятву зупинитися, як тільки матиме таку суму, піти з бази на якусь невеличку канцелярську роботу, щоб забути про страх, щоб уночі не мучили кошмари й не обривалося серце, коли до тебе в кабінет чогось заходить працівник міліції.

Потім обіцяв собі зупинитися на ста п’ятдесяти тисячах, на двохстах… А коли перейшло за двісті, лицемірно виправдовувався, ніби мав на увазі вкласти двісті тисяч лише у коштовності, не рахуючи готівки та ощадних книжок.

Особливо подобались Сидору Семеновичу нові сотенні. Правда, траплялися вони не так уже й часто, та коли вже прилипали до його рук, надійно лягали в непримітний пластмасовий ящичок, що зберігався під фальшивим дном у шафі.

Іноді, коли нікого не було вдома, Сидір Семенович, зачинивши двері, дозволяв собі витягнути цей ящичок і довго, обмацуючи кожну купюру, рахував гроші. В ці хвилини він одержував насолоду більшу, ніж від вдалої “операції” чи смачного обіду. Уявляв себе десь в Італії або ж (про це він думав завжди з захопленням) у розкішному прибережному готелі на якомусь з Гавайських островів.

Як він іде широкими сходами й чорношкірий слуга схиляється перед ним і відчиняє дверцята величезного лімузина…

Як він сидить у ресторані в товаристві молодих уродливих жінок і, варто йому зробити легкий рух рукою, — лакей виконує замовлення…

І будинок у нього розкішний, під пальмами, а відчиняє двері знов-таки чорношкірий бой у лівреї із золотими галунами…

Взагалі, багатство й розкіш асоціювалися в Сидора Семеновича обов’язково з морем, пальмами та чорношкірими слугами. А він — у смокінгу і з сигарою. Одного разу Загорулько навіть попробував закурити гаванську сигару, але не витримав, кинув після двох затяжок.

Розпалений такими мріями, Сидір Семенович особливо гостро ненавидів і свій скромний будинок з садом, і базу з обшарпаними коридорами, і голову місцевкому Василину Кушко, яка вже третій день не дає йому спокійно зітхнути, вимагаючи преміальні для робітників. Ні, всі ці місцевкоми, конфліктні комісії, розмови дружини про зошити й педради — не для нього. І Загорулько з настирливістю маньяка вичікував хвилини, коли нікого не було вдома, витягав коробочку й відлітав у мріях далеко-далеко…

Правда, зрідка він дозволяв собі більш реальне й відчутне задоволення своїх потреб. Хто б подумав, що у завжди заклопотаного, ділового й сухуватого директора бази, який славиться своєю ощадливістю і вже стільки років носить старе пальто, є у Львові молода й вродлива коханка, власний особняк, де періодично відбуваються справжні оргії…

Увечері після чаю Галина заходилась прасувати білизну. Управилася за годину, почала наводити порядок у шафі. Перебираючи одяг, запитала в чоловіка:

— Більш нічого не виграли? Ти всі квитки перевірив?

— Бач, чого захотіла! Мало тобі машини? — пробубонів з-за газети Сидір Семенович. Раптом він змокрів від страху. Адже лотерейні квитки, які він купував разом з дружиною, ще й досі неперевірені — в шухляді письмового столу. А він сказав, що виграв саме той квиток, який купила й позначила Галина, й тому машину слід записати на її ім’я (“Менше розмов буде”, — прикинув Сидір Семенович). А якщо вона перевірила й побачила, що квитки як лежали, так і лежать у столі?

Та ні, ключ від столу він поклав у піджак, виходить, не могла зазирнути в шухляду.

На серці полегшало, й Сидір Семенович вів далі вже зовсім іншим, веселим тоном:

— Карбованця ще виграли. Та я й забув про це. Розумієш, перевірив уже майже всі квитки, лише три лишилося — і нічого. Раптом — карбованець. Відверто кажучи, зрадів: все ж якийсь виграш! А потім навіть не повірив. Коли ж упевнився, пожалкував, що порвав ті квитки, — може, щось і прогледів…

Галина ще кілька хвилин поралася біля шафи. Потім сіла на кушетку біля ніг чоловіка й наказала:

— А тепер розкажи мені, в кого ти придбав цей квиток?

Сидір Семенович відчув, як у нього похололи кінчики пальців.

Галина, либонь, зрозуміла б все відразу, якщо б у цю мить побачила обличчя чоловіка: губи в нього перекосилися, очі зробилися скляними, та враз Сидір Семенович опанував себе. Опустив газету, й Галина побачила, що чоловік дивиться на неї з лагідною посмішкою.

— За кого ти мене маєш? — запитав докірливо.

— Сидоре, не бреши!

— Мені боляче чути такі слова…

— Тільки не бреши, прошу тебе!

— Для чого ж мені брехати? Ти ж знаєш, як ми живимо. Я ж не злодій чи розтратник.

— Сидоре!..

— Знаєш, я теж можу кричати! І гніватися!

— Сидоре, ти збрехав, я подивилася: всі лотерейні квитки в столі.

“Побачила все ж, — подумав люто. — Коли обідав, взяла ключ і побачила…”

Щоб виграти час і знайти переконливу відповідь, Сидір Семенович запитав перше, що спало на думку:

— Ну й що ж?

— Ти ж казав, що порвав квитки. Я порахувала, ми купили двадцять, там двадцять і є.

— Виходить, помилився. Я ще купував, вони в мене в піджаку були… — почав викручуватися Сидір Семенович.

— А де ж тоді той квиток, що карбованця виграв?

— В гаманці.

— Пробач мені, але я вже дивилася. В гаманці лише один.

— Невже загубив? Голова зовсім запаморочилася від радості.

— Знову неправда, Сидоре! Не вважай мене за дурну. Ти — акуратна людина, а цей квиток, на який випали “Жигулі”, зім’ятий і брудний… — Галина Петрівна заплакала. — Що ти робиш, Сидоре!

Сидір Семенович, прикидаючись ображеним, сердито засопів і відвернулася до стінки.

“Не вірить, ну й біс з нею, — подумав розлючено. — Переживемо!”

Галина Петрівна раптом підвелася, підійшла до вікна. Сидір Семенович уже вирішив, що минулося, і підшукував найлагідніші слова, коли вона заговорила знову:

— Слухай мене уважно, Сидоре! Розумієш, важко уявити, що ти схибив. Не можу й усе. Хоч і серце віщує: щось коїться… Невже ти міг, Сидоре? Гадаєш, “Жигулі” мені потрібні? Вік би їх не бачила Криєшся від мене, щось за душею ховаєш… Не можна так жити. Не можна… Ти мене розумієш? Мусимо спокійно дивитися людям в очі, а хіба ти можеш?

Сіла в крісло біля кушетки. Затихла.

Сидір Семенович мовчав, втупивши очі в складний візерунок шпалер. Якісь лінії бігли по стіні, примхливе переплетіння ліній. Схрещувались, розбігались, щоб потім знову зустрітись і розійтись у різних напрямках.

Галина щось говорила, та Сидір Семенович сприймав лише окремі слова, зосередивши увагу на лініях. Хто вигадав їх, і куди вони йдуть? Раптом загадав: якщо оці дві ніде не перехрестяться, все буде гаразд, ніхто ніколи не дізнається про його справи. Лінії йшли одна біля одної, Сидір Семенович з тривогою вів очима все вище — слава богу, розходяться в різні боки. Але раптом лінії зламалися, перехрестилися, утворивши шахові клітинки.

Сидір Семенович відчув, як у нього затрусилися руки, — він був людиною забобонною. І відразу до свідомості дійшли слова дружини. Загрожує чи просто лякає про всяк випадок? А може, щось знає?

Намагаючись говорити якомога лагідніше, Сидір Семенович мовив, зціпивши зуби:

— Даремно ти розхвилювалася, Галиночко. Все в тебе якісь підозри. Заспокойся, дорогенька. Це тому, що ти перехвилювалася за Ігоря. Відпочити тобі слід.

Побачивши, що його слова не вплинули на дружину, Сидір Семенович замахав руками, сів на кушетку.

— Так, так, заспокойся, моя люба. Все, що ти сказала, — дурниці. Але я нічого не спростовуватиму, тобі зараз нічого не доведеш. Лягай спати, о шостій ранку поїзд. Повернешся з Євпаторії, поговоримо. Збуджена ти сьогодні. Лягай, лягай… І ні про що не думай!

— Але ж, Сидоре, ти не братимеш цю машину?

— Знов про це! Годі!

— Не можу я мовчати! Та добре, поговоримо потім. Нам є багато про що поговорити, Сидоре! І про твої поїздки до Львова, і про ощадні книжки, які я бачила в тебе в піджаку…

Махнула рукою й пішла до спальні.

Так майже завжди закінчувались їхні суперечки. Вона гарячкувала, а Сидір Семенович не дратувався й не гнівався. І завжди їй ставало соромно за свою запальність, вона починала сумніватися навіть у тому, в чому раніше була переконана. Потім лаяла себе за поступливість, однак повертатися до суперечки було незручно. Все так і залишалося — невирішене до кінця, недомовлене. Це вносило розлад у сімейне життя, якусь штучність у стосунки. І все ж Галина Петрівна не знаходила сили волі, щоб поставити крапку над “і”. Та й про що вона могла говорити? Про’ якісь неясні підозри? Атмосферу невловимої тривоги, що огортала її? Про те, що чуття підказувало: Сидір далекий від неї, його не хвилюють ні їхні сімейні справи, ні події, про які вона дізнавалася по радіо та з газет, про які сперечалася з друзями по роботі чи коли хтось увечері заходив до них на вогник.

Галина Петрівна була впевнена: Сидір щось мудрує — і з машиною, і взагалі. Дуже часто почав їздити у відрядження, кілька разів бачила його в компанії Ступака й Осадчого, про яких у місті йшла погана слава: типові ділки й комбінатори.

Ступак навіть привіз Сидора якось вночі зі Львова на власній “Волзі”. Добре ще — вночі: ніхто не побачив, а то пішли б розмови… Вона тоді вичитала йому. Виправдовувався: зустрілися у Львові випадково, для чого ж мучитись у поїзді, коли Ступак повертається сам?

А не розуміє, що Ступак йому не компанія. Лише скомпрометує.

Сидір Семенович не пішов до спальні. Як завжди, коли сварився з дружиною, постелив собі на кушетці. Лежав і лаяв сам себе.

Як він припустився такої необережності! Забути про ті кляті квитки! Захопився, як хлопчисько, збожеволів від радості.

А чого, власне, радіти? Хіба через те, що заплатив за лотерейний квиток набагато більше, ніж коштують “Жигулі”?

Е-е, дурниці, він заплатив би й більше. Дратувало те, що два роки не міг знайти такої нагоди. Краще було б, звичайно, придбати “Волгу”, проте скільки розмов відразу пішло б по місту.

Ні, так він не мав права вчинити. Галина перша б запитала: звідки гроші?

Звідки, звідки? Яке кому діло? Була б ти, Галино, розумнішою, жила б, як у бога за пазухою.

Але ж вона знає… Як сказала? “Нам є багато про що поговорити…” Що мала на увазі? І коли побачила ті кляті ощадні книжки?

Сидір Семенович відчув, як похололо в нього біля серця. Отже, знає! Що ж робити? Піти до неї, благати, щоб простила, нікому не казала? Ні, цим лише нашкодиш.

Довго лежав, нічого не бачачи, крім ліній, які бігли й бігли перед очима, сходились, розходились, перехрещувались, утворюючи шахові клітини. І в середині кожної чорної клітини сиділа жінка, схожа на Галину, й погрожувала йому пальцем.

Сидір Семенович розумів, все це йому вже сниться, але стогнав і кричав уві сні.

Прокинувся зовсім змучений. Викликав таксі, відвіз дружину на вокзал, намагаючись бути лагідним, поцілував. Порадив:

— Ти ж, Галиночко, коли приїдеш, відразу купи квиток на поїзд, потім буде важко дістати. Повідомиш, коли виїдеш, може, я тебе у Львові зустріну. Коли грошей не вистачить, телеграфуй. Карбованців сто дістану.

— А як з… — тільки-но почала своє запитання Галина Петрівна, однак, зустрівши чистий погляд чоловіка, не договорила.

Коли поїзд рушив, Сидір Семенович ступив кілька кроків по перону, махаючи рукою, й поїхав додому — досипати.

Дзвоник задзеленчав якось невпевнено, і Віта, переконана, що Алик щось забув у неї, пішла відчиняти. Але за звичкою, перш ніж повернути ключ, глянула у вічко. Злякалась, однак тут же зраділа: яке щастя, що Алик пішов раніше, ніж звичайно.

Відкриваючи двері, швидко розстебнула верхні гудзики на халаті. Вона знала, що робить: по-перше, її плечі дуже подобаються “татусеві”, як у думках називала Сидора Семеновича; по-друге, розстебнутий халат ніби підкреслював, що вона щойно з ліжка, що дзвінок розбудив її.

Відчинивши двері, Віта згадала, що попільниця в спальні повна недокурків, а поруч на столику пляшка від коньяку і що Алик, здається, забув на трюмо свій гребінець. Лише одного цього було достатньо, щоб недовірливий “татусь” влаштував скандал, а потім сердився на Віту й не робив їй звичних подарунків. Обмірковуючи, як відвернути увагу “татуся”. Віта зойкнула й кинулась йому на груди. Знала, цю її пестощі роблять Сидора Семеновича лагідним.

Справді, “татусь” розцвів посмішкою, поцілував Віту в куточок губ і нижче — в апетитну ямочку між пухкими грудьми, які звабливо визирали з-під тонкої прозорої тканини.

Віта вдала, що засоромилася, докірливо глянула на Сидора Семеновича своїми наївними, мало не дитячими голубими очима, провела долонею по його щоці й закопилила губу.

— О, який колючий, — сказала невдоволено. Критично оглянула Сидора Семеновича й скомандувала: — У ванну! Пилюки на тобі — тонна. Вмиватися, голитися, а я поки сніданок зготую.

Стягла з Сидора Семеновича піджак і легко підштовхнула до ванної.

— Добре, добре, — не опирався той. — Подивись, там у валізі дещо є…

Віта, підхопивши валізку, завернула на кухню. Обережно визирнула звідти. Упевнившись, що Сидір Семенович займається туалетом, чкурнула до спальні. За кілька секунд навела там порядок і, знаючи, що “татусеві” це приємно, заохкала над відкритою валізкою:

— Ти просто чарівник, пупсику. Де ти дістав краби? А цей коньяк справді французький?

— Справді, — обізвався з ванної “пупсик”. — До того ж вищої марки.

— Ікра зерниста й червона, — вела далі Віта, — шпроти, лимони та балик у мене є також. А це що? Боже мій, пупсику, ти прогресуєш, невже це копчені вугри?

Чисто виголений, у свіжій білій сорочці Сидір Семенович обняв Віту.

— Вугри, дівчинко, вугри. Знайомий у Прибалтику їздив. Дивись далі, там є і твій улюблений…

— Горіх у шоколаді, — проспівала Віта. — Ти, пупсику, очарування. Красунчику мій!

Красунчик, виставивши вперед досить відгодоване черево, блаженно опустився у фотель. Йому завжди приємно було приїжджати сюди, у свій будинок, де його розуміли значно краще, ніж удома, ні про що не розпитували, раділи подарункам і де він міг і гуляти, і комизитись, як хоче. Сидір Семенович збудував цей котедж два роки тому, оформивши на підставну особу. Обставив у модерному стилі й поселив Віту, з якою був у зв’язку вже мало не три роки.

Познайомились вони на ялтинському пляжі. Сидора Семеновича зачарували голубі наївні очі й чудова фігура дівчини. Коли вона йшла пляжем, не можна було не замилуватися вродливим обличчям, засмаглими ногами й ледь прикритими грудьми. Побачивши її, Сидір Семенович кинув знайомих, з якими розбалакався на пляжі, й перекочував ближче до Віти.

Спочатку, здавалося, у Загорулька зовсім не було шансів — Віту оточували молоді й вродливі чоловіки, котрі виконували будь-які її примхи. Але Сидір Семенович був терплячий — він не звертав жодної уваги на глузливі посмішки молодих піжонів при його намаганнях познайомитися з дівчиною.

Розмова врешті в них відбулася — і Вітин почет був здивований, не побачивши більше на пляжі ні дівчини, ні цього вже підстаркуватого червонопикого дивака, що кидав на неї пожадливі погляди. А Віта в цей час разом з цим диваком розкошувала у каюті “люкс” теплохода, що наближався до Сочі.

Тоді Сидір Семенович не думав, що їх зв’язок так затягнеться, однак врода, темперамент і, головне, манера дівчини, яка ні про що не розпитувала, а його звичку кидати гроші на вітер вважала цілком природною, все більше подобались йому. Зрештою він запропонував Віті переїхати з невеличкого міста, де вона мешкала, до Львова. Тут Сидір Семенович спочатку зняв їй кімнату, а через рік Віта оселилася в новому будинку.

Сидір Семенович цілком влаштовував Віту. Приїздив він до Львова не так уже й часто: раз-два на місяць на кілька днів, а грошей давав досить, та й взагалі майже ні в чому не відмовляв. Дратувало її лише те, що він приїздив без попередження, підозрілість, з якою оглядав кімнати, намагаючись знайти ознаки перебування інших чоловіків. Проте це було не смертельно (в душі Віта навіть розуміла “татуся”: за свої гроші він міг вимагати вірності) — дівчина швидко пристосувалася. Молоді люди, з якими зустрічалась, не мали права переступати поріг цього будинку. Віта дозволяла їм і так досить багато, але ризикувати своїм благополуччям заради шмаркачів, у яких, крім молодості та самовпевненості, нічого не було, не хотіла.

Так тривало доти, поки Віта на іменинах у подруги не зустрілася з Аликом. Він одразу сподобався їй: високий, з прямим великим носом, чорною шевелюрою й манерою дивитися на співбесідника зверхньо й навіть презирливо.

Віта посміхнулась Алику. Ця посмішка була перевірена на багатьох: наче наївна, та з викликом і таємною обіцянкою ніжності, пристрасті й дівочої недосвідченості. Віта сама дивувалась, звідки беруться в неї дівоча постава, сором’язливість у погляді й ще щось невловиме, властиве лише чистим та незайманим натурам. Вона вміла використовувати це перше враження — перше, бо люди, які знали її хоч трохи більш, розуміли, що насправді криється за янгольською оболонкою.

Алик не звернув уваги на Вітину посмішку, він лише раз запросив її танцювати, і в його великих, буцім вилинялих очах дівчина не помітила жодної іскри зацікавленості. Все це вразило а самолюбство — Віта вирішила обов’язково заволодіти цим телепнем. Піввечора вона кокетувала з Аликом, та він дивився наче на неї й не на неї.

Нарешті, коли Віта вмостилася в кріслі навпроти Алика так, що мало не під носом у нього опинилися її круглі, спокусливі й зовсім не прикриті міні-спідницею коліна, він раптом пожвавішав, в очах з’явилися деякі ознаки думки.

— Хелло, бебі! — мовив хрипким голосом. — У тебе ноги — люкс!

— І не тільки ноги, — зареготала Віта. — На твоєму місці я б краще дивилася.

Алик заблимав очима, буцім справді вперше побачив дівчину.

— Так, — ствердив, — герла ти непогана, похиляємо звідси разом. Ти одна живеш?

Віта, не задумуючись, кивнула й відразу пожалкувала. Алик сприйняв її кивок як запрошення.

— Давай мотати звідси. Нудьга зелена. Я візьму пляшку, нирнемо в тебе.

Віта намагалася відмовитись, та Алик не відступав, і зрештою вона погодилась. “Татусь” був лише позавчора, — подумала. — Чорт його не принесе…”

З того вечора Алик почав зазирати до Віти. Дівчині хлопець сподобався, бо вона могла крутити ним, як хотіла. Зверхній, презирливий погляд Алика виявився, правда, ознакою не глибокого розуму, як вона спочатку подумала, а навпаки, майже повної відсутності думок. Та вона цінувала в хлопцеві інше — вроду й силу.

Розум був у Сидора Семеновича. Віта боялася проникливого погляду “татуся”, догадуючись, що за зовнішньою лагідністю криється холодна жорстокість. А з Аликом вона почувала себе затишно. Поклавши голову на його могутні груди, Віта уявляла себе маленькою й беззахисною, і це було так приємно, що вона пробачала Алику і його вайлуватість, і невміння логічно зв’язати навіть кілька найпростіших думок.

Зараз Віту тривожило лише одне: чи не залишились у квартирі ще якісь сліди перебування Алика. Накриваючи на стіл, уважно оглянула кімнату, нарешті полегшено зітхнула — наче все гаразд. Але “татусь” усе ж бентежив її — було у його поведінці щось незвичайне. Він не ходив, як завжди, з кімнати в кімнату, причепливо розглядаючи кожну дрібницю, а стояв біля вікна, барабанив пальцями по склу й посміхався.

— І що там цікавого на вулиці? — не витримала Віта.

— А ти подивись.

— Дивись, дивись… Щодня сиджу біля вікна й тільки дивлюсь. — Віта явно лицемірила. — Набридло вже все. Тебе нема, а я без тебе майже нікуди.

— О, я знаю! — Сидір Семенович вимовив ці слова таким тоном, що Віта не зрозуміла, співчуває він чи іронізує. Про всяк випадок притиснулась до його плеча гарячою щокою.

— Що ж тут нового?

Тисячу разів бачена картина: клумба перед вікнами й молоденькі яблуньки, довгий дерев’яний паркан навпроти, з-за якого визирає червоний черепичний дах з телевізійною антеною, знов паркан, ще більший, а далі вигадлива чавунна огорожа, оплетена диким виноградом…

— Ну, що ж тут цікавого? — зітхнула Віта. Побачивши зелені “Жигулі”, що притулилися поблизу їхньої хвіртки, запитала: — Може, хтось приїхав? Ти це маєш на увазі?

— Вгадала.

— То хто ж?

— А ти подумай…

Віта сплеснула долонями:

— Невже твої! — І, побачивши переможну посмішку на обличчі “татуся”, закружляла по кімнаті. — Красота! Кр-ра-сота!. — стрибнула Сидорові Семеновичу, що сів у крісло, на коліна, засюсюкала, ластячись: — Ти мене покатаєш, пупсику? Поїдемо в Карпати, добре?

— Поїдемо, тільки іншим разом. — Побачивши, як спохмурніла Віта, Сидір Семенович підсолодив пілюлю: — А сьогодні організуємо невеличкий сабантуйчик. У банкетному залі ресторану. Обмиємо машину. Людей буде небагато: один керівний кадр та два моїх земляки. Вони самі, тож запроси для них дівчат. Вродливих і щоб не з монастиря… А тепер снідати.

Майже відразу після сніданку Сидір Семенович поїхав у якихось своїх невідкладних справах.

Віта, одягаючись, перебирала в пам’яті знайомих дівчат. Кого ж запросити?

Вірунчик — гарненька й весела, але відразу нап’ється й почне лізти до всіх чоловіків та варнякати таке, що вуха в’януть. Ні, краще не треба.

Може, Томку? Віта іноді навіть заздрила цій дівчині. Струнка, висока, з величезними, на пів-обличчя, очима. Так, Томка зуміє подати себе, її можна запросити. Казали, правда, що вона закохалася в якогось студента, проте Віта надто добре знала подругу, щоб повірити: Томка не з таких, щоб розкидатися своїм коханням з благодійною метою.

Можна ще подзвонити Лільці. Це буде найікраще. Лілька — своя в дошку, якщо її попередити, ніколи не підведе. І без забобонів…

Віта посміхнулась, згадавши коронний номер Лільки: це, звичайно, ще не справжній стриптиз, але близько до того…

І не забути сказати Лільці, щоб знайшла й попередила Алика — нехай поки що зникне.

Сидір Семенович зазирнув до ресторану й домовився з метром відносно банкетного залу: мовляв, приїхав столичний професор і хоче відсвяткувати день народження Довго сидів над меню, намагаючись замовити вечерю так, щоб і все було і щоб не впадало особливо у вічі: професор професором, а офіціанти народ дійшлий — можуть і “стукнути”…

Замовивши, прикинув: допивати вони поїдуть у вузькому колі — до Віти. Слід лише “пального” додому підкинути.

Станіслав Ступак був молодий, та ранній. Він любив повторювати: “Я маю лише одну золоту річ — свою голову!”

Говорячи так, Ступак брехав двічі.

По-перше, він забував про золото, старанно заховане його ж руками у двох тайниках у підвалі будинку, який він узяв за дружиною — невродливою й перезрілою дочкою івано-франківського м’ясника.

По-друге, Ступак явно переоцінював вартість своєї рудої голови: якщо й можна було назвати її золотою, то лише за кольором волосся. Розуму в ній було небагато — Стасик ледь закінчив вісім класів, далі не вчився, віддавши перевагу професії перукаря. Та згодом йому набридло брати гривеники з клієнтів, і Ступак із задоволенням узяв участь у запропонованій знайомим ділком справі.

Операція ця не вимагала ні здібностей, ні знань — тільки відсутності елементарної чесності й порядності та, навпаки, наявності у великих розмірах нахабства. Під маркою складу будівельних матеріалів ділки, організували торгівлю бляхою.

Заробивши за кілька місяців мало не п’ятирічну зарплату перукаря, Ступак увірував у свої геніальні здібності й остаточно знахабнів. Торгівля процвітала, та одного разу до складу зайшли працівники міліції й попросили Ступака і його приятеля пройти з ними.

На цей раз друзям пощастило: їхня справа потрапила до рук не дуже досвідченого слідчого, й ділкам удалося приховати масштаби злочину. Правда, це не завадило судові ізолювати Ступака від суспільства на шість років, але — амністія, і не минуло й трьох років, як його знов можна було зустріти на івано-франківських вулицях.

Тепер Ступак став обережнішим. Від торгівлі бляхою дещо зберіг — на перший час вистачало, й він принюхувався і зважував, нарешті вирішив обрати професію заготівельника. Наштовхнув його на цю думку Сидір Семенович. Вони кілька разів зустрічалися, Загорулько довго придивлявся до Ступака й нарешті обережно, натяками пояснив, які що можна робити.

Ступак запропонував до компанії ще Осадчого — заготівельника райспоживспілки.

Станіслав любив жити широко. Некрасива й старша за нього дружина не заважала йому, задовольняючись роллю квочки біля трьох синів та дочки, то більше, що чоловік не жалкував для. сім’ї нічого. Ступака це влаштовувало. Він періодично зникав з дому на кілька днів, “відводив душу” у своїх львівських та одеських знайомих.

Іноді виїжджала разом уся компанія. Сидір Семенович, будучи людиною обережною, вимагав, правда, суворої конспірації, проте Станіслав лише сміявся:

— У вас така репутація, шефе, що міліція навряд чи коли вами зацікавиться. Дружина — заслужена вчителька й депутат, а ви — керівна кадра, так би мовити. Коли ж хтось і побачить нас разом, то що? Ділові стосунки: ви — директор бази, ми — заготівельники…

Ступак і купив для Сидора Семеновича лотерейний квиток, який виграв “Жигулі”. Тепер разом з Осадчим він приїхав до Львова “обмивати” машину. Ще напередодні Станіслав домовився з Сидором Семеновичем зустрітись о восьмій біля ресторану. За десять хвилин до восьмої його “Волга” вже стояла на призначеному місці.

Формально Ступак не мав машини, та і як він міг її мати, офіційно заробляючи найбільше сто п’ятдесят карбованців на місяць! “Волгу” оформив на тестя, який після смерті дружини продав власний будинок і мешкав у Ступака.

Все чисто: продав будинок, купив машину. Кому це заборонено?

Сидір Семенович та Віта з подругами вже чекали Осадчого й Ступака в банкетному залі ресторану.

Станіслав відразу прилип до Томи — його чомусь завжди приваблювали брюнетки. “Певно, для контрасту”, — жартував, маючи на увазі свою вогненну чуприну. А в дівчини до того ж були величезні очі й ледь помітний пушок над губою. Псував обличчя трохи заширокий ніс, але яке це має значення, коли дівчині лише двадцять, коли в неї довгі ноги й сліпучої білизни шия, відтінена чорною сукнею! І коли вона з викликом дивиться на тебе, розкриваючи пачку сигарет?

— Прошу! — Ступак чиркнув запальничкою. — Давайте знайомитись: Станіслав. А це ваша подруга? — кивнув на Лілію. — Віто, чому ж ти нас не представиш?

— Пробачте, це — Тома, а це — Ліля. Миколо, будь її кавалером.

— З радістю! — Осадчий потиснув своєю величезною рукою Лілині пальці. Дівчина сподобалася йому. Людині ведмежої конструкції, Осадчому, імпонували мініатюрні, тендітні жінки. Ліля ж видавалася дівчиськом: тоненька, як очеретинка, маленька, вона нагадувала ляльку. Строгого покрою блузка закривала їй шию до самого підборіддя. Взагалі дівчина скидалася на десятикласницю. Але слід було придивитися до неї, щоб ця ілюзія відразу зникла. Лілине обличчя весь час, здавалося, змінювало вираз: робилося то ніжно-капризним, то задирливо-кокетливим, то вульгарно-солодким.

Ліля торкнулася своєю маленькою рукою рукава темного піджака Осадчого й, перебираючи пальцями, запитала:

— Ви інженер? Чи артист?.

Осадчий не вмів підтримувати світської у Лілиному розумінні розмови. Поклав край непотрібним розпитуванням досить своєрідно й навіть різко:

— Яке це має значення, крихітко! Головне те, що в мене є гроші.

Ліля підняла брови, блиснула очима.

— Хо, у вас цікава манера залицятися до жінок. Мені вона подобається.

— Й не лише тобі…

— Ви не витрачаєте марно часу, кавалере! — Нігті, схожі на величезні краплі крові, ще швидше забігали по рукаву. — І скільки ж ви платите за любов?

Осадчий зміряв Лілю поглядом оцінюючи. В розмову втрутився Сидір Семенович. Правда, нічого страшного не сталося, кожен казав приблизно те, що думав, проте для чого ж торгуватися з самого початку?

— Всі зібралися, прошу до столу, — запропонував Сидір Семенович і поплескав Осадчого по плечі, відкликаючи вбік. — Обережніше, — попередив, — для чого ж хвалитися грішми?

— Набридло весь час ховатися, — пробубонів той. — Ходиш, як жебрак, і тільки стежиш, чи не натрапили на твій слід обехеесівці.

— Не думай про це, у нас — ажур.

— Всі кажуть — ажур. До речі, що це за субчик у сірому костюмі?

— Людина потрібна. Вагони…

— А ти не міг домовитись із ним інакше? Для чого ж псувати вечір?

— Так потрібно.

Осадчий невдоволено гмикнув і вмостив своє Величезне тіло поруч з Лілею.

Ступак, що розмістився навпроти, налив коньяку у келихи, цокнувся з літньою людиною в сірому костюмі. Він знав, що робить: цей чоловік мав дати вагони під яблука. Тому й мовив улесливо:

— Ваше здоров’ячко, Василю Леонідовичу! І за процвітання транспорту!

Пили багато.

Віта шепнула пару слів Томі й Лілі, і дівчата почали частіше підливати коньяк у келихи.

Василь Леонідович скоро сп’янів. Сидір Семенович присунувся до нього, сказав на вухо:

— Двадцять вагонів нам потрібно, лише двадцять.

— Що вагони, вагони — пусте. Для чого вагони, коли ти мені подобаєшся як людина..

— Я завжди знав, що ви допоможете нам.

— Вагони у нас от де! — Василь Леонідович підвів кулак. — Для тебе все зробимо.

Сидір Семенович у душі сміявся. Пуста людина цей Василь Леонідович. Колись висунули його на керівну посаду, значно вищу, ніж теперішня. Згодом побачили, що не тягне, — понизили. Він озлився, став підозріливим, жовчним, заздрив молодим, що йшли вгору, почав потихеньку пити. Та ніяк не міг визнати, що він, кого доля зробила колись начальником управління залізниці, як був простим машиністом, так ним і залишився.

Якось у ресторані приятелі познайомили його з Загорульком, який тонко полестив самолюбству Василя Леонідовича — ніби давно чув як про одного з найрозумніших працівників дороги.

Зустрілися й наступного дня, потім ще раз. Сидір Семенович щедро пригощав. Потім просто, по-дружньому попросив “підкинути” для потреб бази десяток вагонів. Відмовити було незручно, з цього й почалось.

Василь Леонідович розумів, що попав у тенета до не дуже чесних людей, та подарунки, які він одержував, вечері з коньяком та ікрою примушували мовчати. Іноді лаяв себе, але плив за течією.

Сидір Семенович підвівся, постукав виделкою по фужеру.

— Друзі, — запропонував, — давайте вип’ємо за здоров’я Василя Леонідовича! Коли б усі були такими працьовитими та відданими, ми б далеко пішли!

Куди б пішли, Сидір Семенович не уточнив.

Ступак, піднявши келих, підморгнув Осадчому й загорлав:

— Пий до дна! Пий до дна!

Він, звичайно, знав, куди йде Василь Леонідович. Але це аж ніяк не обходило Ступака.

“Кожен вмирає поодинці”, — любив повторювати Стасик. Сам, правда, вмирати ще не збирався, всі ж оточуючі цікавили його лише в тій мірі, наскільки корисними вони могли бути.

Вагони забезпечено. Василь Леонідович сп’янів, і Ступак одразу забув про нього. Тепер його цікавила Тома. Дівчина пила майже стільки, скільки й він, однак, коли Стасик ніби зненацька поклав їй руку на коліно, Тома рішучим рухом скинула її.

— Дивись, — здивувався Ступак, — у тебе характер?

— А ти звик, що всі вішаються тобі на шию?

— У цьому нема нічого поганого.

— Але й цікавого мало.

— Е-е, мила, а що цікаве? Для мене — так, для тебе — ні. Виходить, треба зацікавити й тебе. — Ступак догадувався, з ким має справу, й бив просто в ціль. — Не хвилюйся, все буде гаразд. Ця штуковина тобі до вподоби? — витягнув золотий медальйончик, погойдав перед самісіньким носом дівчини.

У Томи загорілися очі.

— Красиво. Подаруй…

— Треба заробити.

— У нас не обманюють.

— Я сам надягну.

Тома нахилила голову. Ступак застебнув у неї на шиї золотий ланцюжок.

— Ану, дай глянути, — перехилилась через стіл Ліля. — Який гарний!

Вона озирнулась на Осадчого.

— Хо, ти казав, що в тебе також є гроші…

— Пара копійок на телефон-автомат знайдеться, — зареготав Осадчий.

Ліля скорчила гримасу.

Вони просиділи весь вечір і вийшли перед самим закриттям ресторану. Сидір Семенович скомандував:

— Тепер по конях і до Віти! — Навіть у колі друзів він не називав будинок своїм.

Осадчий сів у “Волгу” Ступака, Ліля — поруч. Ніби випадково потягнула рукою комір блузки. Затріщали кнопки, легкий шовк упав, оголивши засмагле кругле плече.

Повернулась до Осадчого.

— Що ти мені подаруєш? — відстебнула кліпси, нахилила голову. — Купи сережки.

Осадчий ляснув дівчину по спині.

— Фірма явно несе збитки. Та добре…

“Волга” зупинилася біля Вітиного будинку. Відразу за нею загальмували “Жигулі”.

Сидір Семенович прокинувся на початку сьомої. Тихенько одягнувся, розбудив Віту.

— Зачини за мною, — попросив. — Мені до міста в справах потрібно.

Дівчина сиділа в ліжку й блимала спросоння очима. Припухлі вії, ранні зморшки й жовтий нездоровий колір шкіри — все це не прикрашало її.

— І куди ти так поспішаєш?

— Справи, кажу. Слухай мене уважно. Обідайте без мене, я буду зайнятий. Вечерятимемо разом, скажи Ступакові, він організує. Чекайте на мене тут десь о восьмій. Дівчаток не відпускай. Завтра, можливо, подамось на природу.

— Ах ти ж, мій пупсику! — Віта послала Сидорові Семеновичу поцілунок. — Природа — це законно.

Сидір Семенович пробув у Львові три дні. Коли повернувся до Івано-Франківська, Люба вручила йому телеграму з Києва: “Виїжджаю на тиждень Черкаси гості тьоті Жені цілую Галя”.

— А я, як останній дурень, зустрічав її у Львові на вокзалі, — розсердився Сидір Семенович. — От і домовляйся з жінками. Написала ж, що виїде з Євпаторії вісімнадцятого. Почекай, де ж лист? Може, я помилився? — витяг з кишені потертого папірця. — Ні, точно — вісімнадцятого. Пише:

“Живу непогано. Кімната в мене маленька, та затишна. Вікно виходить до садочка, тут ростуть абрикоси й виноград. Господар здає ще дві кімнати курортникам. Компанія гарна, неподалік живе один київський вчитель, дуже приємна людина й навіть закоханий в мене. Бачиш, я не така вже й стара. Взагалі, залицяльників вистачає, є ще один, але не хвилюйся, ти ж мене знаєш, підстав для ревнощів нема. Виїжджаю вісімнадцятого, учитель хоче мене супроводжувати, здається, в нього квиток на той же поїзд.

Як у вас справи? Звичайно, вже не встигну одержати від тебе листа, але все ж питаю.

Ігорю краще. Хочеться вже додому…”

Сидір Семенович сховав лист, потягнувся, щоб обняти Любу.

— Всі ви, жінки, такі: сьогодні — одне, завтра — інше. Нема у вас царя в голові.

— Не чіпайте, бо подряпаю. І тьоті Галі поскаржусь!

— Ну-ну… Я тобі поскаржусь… — Сидір Семенович схопив дівчину за талію.

— Не займайте, кажу. Бо розсерджусь! — Дівчина спритно вивернулась, скочила за стіл. — Лисий вже, а туди ж…

Сидір Семенович хотів відповісти щось ущипливе, та раптом різко повернувся і вийшов у сусідню кімнату.

— Показились вони, чи що? — дивувалась Євгенія Вікторівна: — Треба замовити телефонну розмову.

Справді, підстави для здивування були: щойно вона одержала телеграму з Івано-Франківська:

“Стурбований мовчанням Галини. Терміново телеграфуйте. Сидір”.

— Теж мені, голова, — пробуркотіла Євгенія Вікторівна. — Я, може, теж стурбована її мовчанням. Та при чому тут я і про що маю телеграфувати?

Через кілька годин, почувши в трубці заглушений відстанню голос Сидора Семеновича, почала роздратовано вичитувати:

— Ви з Галиною раніше між собою розберіться. Чому вона мовчить? Посварилися, чи що? А я при чому?

— Хіба її у вас нема?

— Ви тільки обіцяти можете… Третій рік: приїду та приїду. Як її здоров’я?

— Я вас питаю, вона ж у Черкасах…

— Ти, Сидоре, з мене божевільну не роби!

— Я серйозно, тьотю Женю. Одержав з Києва од неї телеграму, що їде до вас у гості. Три дні тому.

— Почекай, почекай! — Євгенія Вікторівна захвилювалась. — То де ж вона?

Як тільки телефоністка оголосила, що розмову закінчено, Сидір Семенович замовив Євпаторію. Лікар санаторію, де лікувався Ігор, підтвердив: мати Загорулька виїхала з Євпаторії вісімнадцятого липня.

Просто з головпоштамту Сидір Семенович поїхав у міліцію.

Хаблак зазирнув до кімнати Устимчика й поманив лейтенанта пальцем. Коли той вийшов, підморгнув.

— Дещо новеньке, — сказав і, взявши Федора під руку, легко підштовхнув. — Пішли, пішли, поговоримо.

— Два слова, Сергію, — почав благати Устимчик. — Я ж помру від нетерпіння.

Устимчик уже відчинив двері кімнати.

— Секунду. — Підійшов до столу й, не кваплячись, розклав кілька фотографій.

— Галина Петрівна Загорулько, — мовив спокійно, наче Устимчик уже знав її. — Вчителька з Івано-Франківська. Її труп ми знайшли на дніпрових схилах.

— Невже! — Устимчик схопив фото, почав уважно розглядати. — Стільки часу витратили на цю історію, що зрадієш навіть фотографії. А вона… вродлива.

— У тебе завжди одне на думці.

— Що ти маєш на увазі?

— Жіноче питання…

— Не кажи дурниць. Вважаю: її врода спричинилася до злочину. Це ще раз-підтверджує мою версію.

— Почекай!.. — Хаблак уважно подивився на Устимчика. — А може, ти маєш рацію? Може, ми з Дробахою — вперті осли?

— Осли не осли, та щось осляче є, — безжурно зареготав Устимчик.

— Почекаємо, Федоре, до завтра. Одержимо з Івано-Франківська справу Загорулько, а далі вже вирішуватимемо, що робити.

Папка, яку одержали наступного дня оперативники, була не дуже пухка: фотографії вбитої, її лист з Євпаторії, телеграма з Києва, запротокольовані розповіді чоловіка та родичів Галини Петрівни. Власне — все.

Устимчик, прочитавши документи, переможно подивився на Хаблака й Дробаху, запитав:

— Ну?

— Самі бачимо, — похмуро кинув Хаблак.

Але Устимчик уже не міг стриматися: за ці дні він так натерпівся за свою версію, що не хотів відмовити собі в маленькій помсті:

— Головне в нашій роботі — прозорливість! — У його голосі відчувались явно єхидні нотки. — До того ж не треба пишатися своїм багаторічним досвідом і зневажливо ставитись до прогнозів молодих, але здібних працівників!

— Це ти — здібний? — перебив його Хаблак.

— Ні, я мав на увазі тебе…

— Не треба сваритись, — втрутився Дробаха. — Лейтенант має рацію. В усякому разі, я вимушений поки що підняти руки.

Справді, лист Галини Петрівни Загорулько з Євпаторії примусив подивитися на справу під новим кутом зору. Побіжна згадка вбитої про вчителя, який залицявся до неї, а потім супроводжував до Києва, майже не викликала сумніву щодо справжнього винуватця злочину.

Дробаха поворушив пальцями, дмухнув на них якось нехотя. Мовив:

— Доведеться вам, Сергію Антоновичу, виїхати в Євпаторію. Зараз погодимо це питання з Каштановим, і вилітайте. Може, встигнете ще сьогодні?

Хаблак енергійно захитав головою.

— Є домашні справи. Ми з Мариною…

— Гаразд, — погодився Дробаха. — Тоді завтра.

Євпаторію заливало сонце, і від спеки не рятували навіть тінисті дерева міського парку. Хаблак скинув майку, натягнув ажурну теніску просто на голе тіло, але й це не допомагало, особливо коли переходив вулицю.

Капітан приїхав до Євпаторії пізно ввечері. Вийшло так, що на ранкові рейси не було місця, каштана влаштували на додатковий: добре, що хлопці з обласного карного розшуку потурбувалися й забезпечили машиною, а то довелося б ночувати в аеропорту й трястися не менше двох годин автобусом. Хаблак уявив собі атмосферу в цьому набитому людьми автобусі й зіщулився — вранці сонце вже припікає, певно, дихати нічим.

Капітан дістався до Євпаторії близько півночі. Ще в Сімферополі його попередили, що готель забронювати не вдалося й доведеться мешкати на приватній квартирі.

Вранці Хаблак хотів вислизнути з дому непомітно, але господарка перехопила його: сніданок, виявляється, був уже готовий і довелося розділити з хазяями не таку вже й скромну трапезу.

Вулиця Нові плани (чомусь в Євпаторії її називали Нові плани) була мало не на протилежному кінці міста, Хаблак ішов уже півгодини й встиг спітніти — думав, увечері слід обов’язково скупатися, це ж треба, протягом кількох днів купатися аж у двох морях, Азовському й Чорному, а коли ще вдасться натрапити на слід Загорульчиних залицяльників, то взагалі життя можна вважати дивовижно чудовим.

Але ж спека…

Обтер хусточкою спітніле чоло, вийшов на перехрестя й побачив, що нарешті дістався потрібної вулиці. Затишна, з одноповерховими будиночками, клумбами замість тротуарів — для пішоходів лишалися тільки стежки під палісадниками, — вона сподобалася Хаблакові якоюсь патріархальною незайманістю. Якби не “Жигулі”, що приткнулися поміж клумбами цинії та космеї, можна було цілком уявити, що ти в Криму мало не за часів Чехова.

У садочку за білим будиночком Хаблак побачив зовсім прозаїчну картину: четверо чоловіків забивали “козла” за столом під шовковицею. Вони робили це захоплено, з вигуками й міцними ударами кісточок об стіл, либонь, стіл був спеціально прилаштований для таких чоловічих емоцій: товсті дошки покладено на масивні стояки.

На палісаднику Хаблак помітив прикручену дротом бляшанку з номером 23 — це була потрібна йому садиба. Зупинився, з цікавістю спостерігаючи за грою.

Двоє гравців явно належали до когорти курортників, бо хто ж з євпаторійських аборигенів носитиме шорти, сорочки з зображенням отруйно-зелених пальм і напівголих дівчат та величезні дзеркальні окуляри? Якщо ж додати, що в одного з чоловіків на засмаглому пальці виблискував масивний золотий перстень з печаткою, то сумніви відпадали самі собою.

Третій гравець — сивий дідуган із зморшкуватим обличчям, у парусинових штанях, сандаліях на босу ногу й несвіжій майці невизначеного сіро-зеленого кольору — курив “Памір”. Пачка лежала поруч на столі, дідуган витягнув з неї сигарету, розім’яв, запалив і смачно затягнувся.

Курортник з перснем відмахнувся рукою від ядучого диму, дістав пачку “Золотого руна”, спритно вихопив з неї зубами сигарету й заховав пачку назад до кишені.

Четвертий гравець, середнього віку міцний чоловік із засмаглим обличчям і у вигорілій ковбойці, перемішав кісточки, затиснув свої у руці й наказав дідуганові:

— Ти, Гнатовичу, віддупляйся з головою. Дупель, він також корисний. У мене п’ять шісток, а ти відразу шістку. Вони тебе й почали катати.

— Це ж ти знаєш, що п’ять шісток…

— А чуйствувати хто мусить? Я тобі шістки одразу врубав, дивись і чуйствуй.

Курортник із золотим перснем акуратно поклав сигарету на край столу, роздивився кісточки й з гуркотом вдарив першою по столу. Хаблак ступив крок до штахетника. Чоловік У ковбойці зміряв його поглядом і знову заглибився у вивчення кісточок.

Хаблак запитав:

— Чи можу побачити господаря?

Чоловік у ковбойці нехотя повернувся до. нього:

— Ну, я…

— Треба вас на хвилинку.

— Не бачиш, зайнятий!

— Є справа.

— Якщо кімнату…

“Всюди одне й те ж”, — подумав капітан, згадавши свою подорож на Азовське море, й обірвав господаря рішуче:

— Ні, квартиру не шукаю. А справа є.

Чоловік у ковбойці заворушився на лавці, нерішуче поклав кісточки, але одразу знову схопив їх.

— Не бачиш, граємо, — відрізав не дуже ввічливо. — Почекає твоя справа.

— Трохи почекає, — лагідно погодився Хаблак. Завернув до садиби, примостився поруч гравців на краю лавки. Дідуган зиркнув на нього скоса й підозріливо, виклав свою кісточку без удару, якось ввічливо-пробачливо — мовляв, ходять тут, невідомо хто й для чого, і про всяк випадок можна взяти півтоном нижче.

Господар також час од часу зиркав на Хаблака: все ж капітанова поява закинула в його душу якщо не тривогу, то якусь непевність чи сумнів. Євпаторія — місто не таке вже й велике, ритм життя тут розмірений, і якщо з’являється незнайомець і не в пошуках квартири, то це можна розцінювати як відхилення від норми.

Не звертали уваги на Хаблака тільки курортники — глянули байдуже, видно, капітан нічим не зацікавив їх: такий собі середняк, нема на ньому нічого видатного, ні замшевих шортів, ні туфель на високих підборах, ні стриптизної сорочки.

Господар, певно, поклав не ту кісточку, бо дідуган кинув на нього невдоволений погляд і підсунув до кісточкової смужки дубль — якось тихо й непомітно, немов вибачався за цей хід.

Курортник задоволено зареготав і з усією силою вдарив кісточкою об стіл.

— Риба! — вигукнув переможно. — Рахуйте…

Рахувати, власне, не було потреби, господар з дідуганом програли, старий збентежено поліз за “Паміром”, а господар невдоволено підвівся.

— Прошу, — вказав Хаблакові на криту й щільно заплетену з усіх боків альтанку.

Виноград ще не достиг, але грона вже зачервоніли, звисали з усіх боків — важкі й великі, і Хаблак подумав, що життя на півдні все ж має свої точно визначені переваги, і одна з них — оці апетитні ягоди, що їх можна через якийсь місяць їсти досхочу: свіжі, ароматні, налиті сонцем… І не стояти за мокруватим, трохи придушеним виноградом ’у черзі біля їхнього гастроному.

Абрикоси ж он просто валяються під деревом, великі й жовті, і ніхто не нахиляється за ними. За абрикосовим деревом маленький будиночок, точніше прибудова, мабуть, у це вікно визирала Галина Петрівна, писала, що воно під абрикосом. Ще зовсім недавно сиділа тут, в альтанці, заплетеній виноградом, сміялася, жартувала, складала плани на майбутнє, насолоджувалася життям… І не знала, як закінчиться воно на дніпровських схилах…

В альтанці стояв збитий з грубих дощок стіл і такі ж лавки. Хазяїн прилаштувався на одній з них, насторожено дивлячись, як сідає Хаблак. Капітан показав йому посвідчення, господар не зрозумів, що Хаблак працює у карному розшуку та й ще у Києві, певно, його стосунки з міліцією обмежувалися спілкуванням з дільничним інспектором та працівниками паспортного столу, бо заявив одразу й впевнено:

— У мене всі прописані, повний ажур, на тому тижні приходив молодший лейтенант, і він знає.

— Вас як величати? — запитав Хаблак.

— Михайлом Семеновичем.

— А прізвище?

— Сормов.

— От що, — довірливо поклав руку на коліно господаря Хаблак, буцім те, що його звали Михайлом Семеновичем, мало вирішальне значення. — Сподіваємось на вашу допомогу, шановний.

Видно, Сормов був людиною меткою, бо одразу збагнув, що неприємностями тут не пахне й, навпаки, від нього щось залежить: риси обличчя в нього розгладилися й настороженість зникла.

— Чого ж, — відповів розважливо. — Я завжди… Якщо, звичайно, зможу…

— Недавно у вас, здається, в оцій кімнаті, — Хаблак вказав на вікно під абрикосом, — мешкала жінка з Івано-Франківська. Галина Петрівна Загорулько.

— Галя? — аж зрадів Сормов. — Була така й поїхала. До хворого сина приїжджала.

— Ну, і як вона?

— Що, як? — не збагнув Михайло Семенович. — Гарна жінка?

Сормов замислився на мить. Допитливо подивився на Хаблака й відповів упевнено:

— Якщо ви на неї того… Ну, справу якусь… То даремно. Точно кажу, жінка порядна, Галя, значить, і нічого не може бути.

— Порядна, кажете? А чому так гадаєте?

— Дуже просто. У нас тут курорт, а на курорті, знаєте, як? Дехто вважає, все дозволено. Приїжджають усякі фіфи, таких здалеку видно, а буває, що й заміжні жінки, значить, і з дітьми, а тут то з одним, то з іншим… На них, пробачте, й дивитися не хочеться, а розмалюється, сукню довгу натягне, духами ледь не вмиється — і до курзалу жиром трясти… А Галя жінка серйозна. Не така вже й молода, та вродлива. За нею тут бігали, проте вона нікого не підпускала. Посміятися, пожартувати, будь ласка, — і зась.

Сормов сам спрямував розмову в потрібне русло, й Хаблак одразу скористався з цього:

— А хто бігав, знаєте?

Сормов спантеличено зиркнув на капітана.

— Невже міліція вже й цим займається?

— Іноді доводиться.

— Ну, знаєте…

— Я прилетів сюди аж з Києва не для того, щоб перебирати брудну білизну! — раптом розсердився Хаблак

— Не заводьтеся, випустіть пару, — зовсім по-дружньому посміхнувся Сормов. — Потрібно, то й потрібно. Зрозумів вас.

— А якщо зрозуміли…

— Гаразд. Ходили за Галею двоє. Один такий довгий, її років, все Галі квіти й морозиво носив. З морозивом у нас, знаєте, влітку…

— Учитель? — занетерпеливився Хаблак.

— А біс його зна: вчитель чи агроном. Не розбереш. На всіх штани однакові, та й з грішми всі. Ну, звичайно, — кивнув у бік столу під шовковицею, де ще сиділи, перемовляючись, курортники в шортах, — є й такі, на машині аж з Ленінграда приїхали, телевізори ремонтують… От і мені полагодили, я їм відро абрикосів підкинув, призналися: не менше десятки щоденно загрібають.

Господар явно відійшов від теми розмови, це не влаштовувало Хаблака, і він перебив:

— А де мешкав цей довгий, знаєте? Може, ще не поїхав?

Сомов замислився.

— Десь навпроти, — відповів нерішуче. — На нашій вулиці, це точно, і, здається, на тому боці, а в кого, не знаю. Довгий і морозиво носив…

Інформація була не дуже вичерпна, і Хаблак запитав:

— Як звали? Галина Петрівна як зверталась до нього?

Сормов витягнув сигарети, закурив, мабуть, щоб освіжити пам’ять. Нараз посміхнувся щасливо й подмухав на сигарету, здуваючи попіл, хоч затягнувся тільки раз.

— Валерієм Павловичем, — сказав упевнено. — Але я його вже тут не бачу.

— Галина Петрівна поїхала, певно, тому й не заходить?

— Ні, — заперечив Сомов, — вулиця в нас не така вже й велика, і люди повз мою садибу ходять. До моря, тобто. Раніше я цього довгого помічав, ходив він тут, значить, а тепер ні.

— І звідки він?

— Не знаю.

— Випадково не з Києва?

Сормов рішуче похитав головою.

— У мене своїх справ вистачає. Бачите, люди живуть, а я ще кочегаром у лазні. Через день працюю, — пояснив, — сьогодні вільний. Жінки нема, а дітей двійко… Дай боже по господарству впоратися…

— А другий? — поцікавився Хаблак.

— Який?

— Залицяльник Галини Петрівни.

— Солідна людина, — пояснив Сормов з повагою. — Мабуть, професор. Сивий, волосся довге й завжди в піджаку.

— В таку спеку? — не повірив Хаблак.

— Ну, піджак не зовсім того… З короткими рукавами. Самі побачите, він через садибу мешкає.

— Ще не поїхав?

— Сьогодні вранці бачив його. Повертався з базару, фрукти в авосьці ніс.

Хаблак одразу дещо втратив інтерес до другого залицяльника Галини Петрівни: до трагедії на дніпрових схилах той явно не мав відношення. Але ж, подумав, може, цей сивий щось знає про свого суперника?

— Покажіть мені цього професора, — попросив Сормова. — Може, ще не пішов до моря.

Професор, запнувшись фартухом, підсмажував яєчню. І виявився він зовсім не професором, а звичайним страховим агентом з не менш звичайного, навіть, так би мовити, рядового міста Лебедина на Сумщині.

Колись Хаблакові в якійсь справі довелося побувати там. Чесно кажучи, місто призабулося, лишилася в пам’яті тільки дорога: вони їхали з Харкова, і такої дороги, капітан був певен цього, ще не бачив ніколи. Стара, забрукована, але з такими вибоями, що шофер вів “Волгу” із швидкістю трактора й весь час висловлював, не дуже ввічливо, своє ставлення до шляхового начальства. Проте це було кілька років тому, й Хаблак подумав, що дорогу могли вже й відремонтувати. Чомусь це поліпшило настрій капітанові, і він, дивлячись, як порпається біля газової плити страхагент, трохи покривив душею:

— Гарне містечко Лебедин, — мовив, щоб хоч якось піддобритися. — Зелене, тихе.

— Киньте, — не підтримав його агент. — Брудне й провінційне. Ви коли були в нас? Улітку й у гарну погоду? А восени, коли дощі… Я на околиці мешкаю, то тільки в гумових чоботах і ходжу. До речі, здається, Антін?..

Хаблак уже відрекомендувався, та агент, звичайно, все забув.

— Сергій Антонович.

— А мене звуть Георгієм Івановичем. Георгій Іванович Кучковський.

— Дуже приємно.

— Приємно чи не приємно, а факт залишається фактом. Чим можу служити? — Він зняв яєчню з плити й поставив пательню посеред столу. — Снідали?

— Звичайно.

— А я на базарі затримався. Люблю південні базари. Розкіш! Помідори в два кулаки, фрукти так фрукти, де ще такі персики побачиш, як у Євпаторії? — витягнув з буфета справді величезного червоного персика, подав Хаблакові на тарілочці. — Пригощайтеся, а я вже… — підчепив виделкою величезний шмат яєчні, зажував смачно. Проковтнув і мовив: — Дуже прошу. Якщо міліція приходить до курортника, це вже подія. І я вас уважно слухаю.

— Ви познайомилися тут з Галиною Петрівною Загорулько…

Кучковський відірвався від яєчні. Зиркнув на Хаблака якось розгублено. Але одразу опанував себе й відповів твердо:

— Мав честь. І мушу вам сказати, що одержав від цього задоволення.

— Як вас зрозуміти?

— Буквально. Вельми достойна жінка. Вродлива й розумна.

— А мені казали…

— Що я залицявся до неї? — примружився Кучковський. — Може, це й було на якомусь етапі, й нічого поганого в цьому не бачу. Я чоловік вільний., і ніхто мені цього не може заборонити. Але ми швидко порозумілися з Галиною Петрівною, про курортний роман не могло бути й мови, проте в її товаристві мені завжди було приємно.

Відповідь цілком задовольнила Хаблака, і він запитав:

— А інші? Кажуть, у Загорулько вистачало залицяльників…

— Галина Петрівна жінка серйозна.

— І все ж ви не відповіли на моє запитання.

— А, власне, що сталося? Чому це міліція зацікавилась Галиною Петрівною? Не бачу підстав…

— Я вам поясню трохи згодом, — пообіцяв Хаблак.

— Мені б не хотілося… Знаєте, за своєю професією мушу зустрічатися з багатьма людьми. Набачився всього й всяких. І трохи розуміюся на человєцех. А він — з достойних…

— Бачу, у вас усі достойні.

— Ну, що ви! — образився Кучковський. — Тут усякі є. От у мене сусід поруч живе, — кивнув на стінку, — пройдисвіт і сучий син, з першого погляду видно.

— Краще повернемося до достойних, — посміхнувся Хаблак. — Ви почали…

— Так, про Валерія Павловича.

— Як його прізвище?

— Загуменний.

— Вчитель?

— Здається, ви непогано поінформовані.

— Вчитель з Києва?

— Так.

— Він ще тут?

— Ну, що ви. Разом з Галиною Петрівною й поїхав, одним поїздом.

— І як складалися в них стосунки?

— Я ж казав: Галина Петрівна жінка серйозна.

— А Загуменний?

— Закохався по вуха. Людина вже в роках, а як хлопчисько.

— Ревнував?

— До першого телеграфного стовпа.

— Може, погрожував?

— Несамовитий він якийсь, — несхвально відповів Кучковський. — На мене вовком дивився. Звичайно, людина інтелігентна, за барки не брав, а от поглядом розстрілював.

— Від поглядів до діла…

— І не кажіть, я знаю людей, буває все.

— Гадаєте, міг піти на злочин?

— Я цього не казав.

— Але натякнули.

— Просто колись випадково почув розмову.

— Між ними?

— Знаєте, якось незручно. Розмова не для чужих вух. І я випадково…

— Ви не уявляєте, як це важливо!

— Ну, якщо так… Чесно кажу, зовсім випадково… Загуменний он у тому будинку мешкав, — вказав на садибу мало не навпроти. — Повертаються вони увечері, в кіно ходили, зупинилися на вулиці, за два кроки, а я під деревом сидів. Ну, й почув… Він каже: не віддам тебе нікому, це нічого, що заміжня, бачу, чоловіка не дуже любиш, а більше за мене ніхто не кохатиме. — Кучковський відсунув охололу яєчню, вів далі зневажливо: — Ось так і каже, людина доросла, розумна, а дурниці меле. Як хлопчисько… Потім зовсім розпалився. Без тебе, мовляв, нема життя. Ну, й слова всякі, як і належить у таких випадках. Збоку аж неприємно слухати. Мовляв, як подумаю, що до чоловіка повертаєшся, задушив би власними руками. Теж мені, новоявлений Отелло з’явився. Достойний чоловік, учитель, і такі слова…

— Так і сказав, що задушив би? — перепитав Хаблак. — Ви точно чули?

— Для чого мав би вигадувати?

— Коли відбулась ця розмова?

— Як коли? Вночі, темно вже було…

— Якого числа?

— Знаєте, тут на курорті всі числа переплутались.

— Задовго до від’їзду Загорулько?

— А-а, ось ви про що! Ні, за день чи два. Певно, за день. Наступного вечора я проводжав їх. В одному вагоні їхали “Євпаторія — Київ”, цей вагон у Сімферополі до поїзда чіпляють.

— І як Загуменний?..

— Коли? Тоді вночі чи в поїзді?

— І там, і там.

— Тоді вночі Галина Петрівна тільки посміялася з нього. Я б образився, а з Загуменного — як з гуся вода. Перед від’їздом веселий був.

— Це коли ви прощалися?

— Квіти на вокзалі купив. І пляшку шампанського. Ми цю пляшку в купе розпили. Від’їзну, так би мовити.

— От що, Георгію Івановичу, напишіть все, що розповіли. З подробицями.

— Може, поясните, чому виникла така потреба? Хаблак повагався трохи, проте вирішив не критися. Зрештою, в цьому не було необхідності.

— Двадцятого липня Галину Петрівну знайдено вбитою на дніпрових схилах у Києві, — пояснив. — Злочинець задушив її.

Кучковський випустив виделку, обличчя в нього витягнулось і потемнішало.

— От воно що… — прошепотів. — Невже рука піднялася?

Хаблак зробив невизначений жест.

— Поки що ніхто не може твердити…

— Він погрожував їй!

— От ви й напишіть про це. Про все, що бачили й чули.

Кучковський важко підвівся й тут же знову сів.

— Не віриться, — сказав глухо. — Таку жінку! Але ж Загуменний закохався в неї…

Хаблак дістав з кишені ручку.

— Папір маєте?

Кучковський безнадійно махнув рукою й пішов по папір.

Він писав, а Хаблак думав. Здається, вони натрапили на слід. Зараз він дізнається в паспортному столі адресу Загуменного. Той мешкав у двадцять шостому номері, мусив прописатися, отже, адресу його в Євпаторії зафіксовано. Не біда, коли й ні. Вже завтра вони матимуть змогу знайти його в Києві, так, завтра, бо сьогодні вечірнім рейсом треба повернутися. В Євпаторії зроблено все, що треба.

Зовні Загуменний нагадував трохи вже підтоптаного, але все ще сильного й здорового лева. В чуприні сивина, та волосся густе, ціла грива. Риси обличчя крупні, немов вирубані розмашистими ударами сокири. Кошлаті брови нависли над глибоко посадженими очима, прикривають їх, — іноді навіть важко вловити, сміються вони чи серйозні. Обличчя в глибоких, наче борозни, зморшках, проте, певно, вони були і замолоду у Валерія Павловича й виникли як наслідок звички мружити очі й міцно стискати губи.

Одягнутий Загуменний у колись модний, але вже трохи потертий костюм з дорогої матерії. Свіжа, добре випрасувана сорочка, акуратно зав’язана краватка. Сидить, опустивши голову, дивиться на співробітника спідлоба, постукуючи великими пальцями по коліну. Либонь, нервує, бо пальці ледь-ледь тремтять. Інший би не помітив цього, та в Хаблака око досвідчене.

Розмова вже з чверть години майже ні про що. То Дробаха запитає якусь дрібницю, то Устимчик. Сидять, ніби їх не цікавлять відповіді і вони запитують лише тому, що якось треба підтримати бесіду: мовляв, і цей виклик у міліцію, і дрібні запитання — формальність чистої води, ще одне-два, так, для порядку і — пробачте за те, що потурбували…

— Сподіваюсь, — раптом не витримав Загуменний, — ви викликали мене зовсім не для того, щоб дізнатися про дрібниці мого побуту. Чи не так?

— Приємно розмовляти з розумною людиною, — розцвів посмішкою Хаблак. — Та все ж запитуватимемо ми. Отже, як вам відпочивалося? Де проводили відпустку?

— В Євпаторії.

— Коли повернулися?

— Кілька днів тому.

— Точніше.

— Це має принципове значення?

— Я ж попереджав: запитуватимемо ми.

— Двадцятого липня. Та для чого це вам?

— Ми ж з вами домовились…

— Пробачте, але я не відповідатиму на жодне запитання, поки ви не припините цю гру в кота й мишку. Я хочу знати конкретно й точно, чого від мене треба.

— Бач, який нетерплячий, — втрутився Устимчик. — Всьому свій час.

— Можна було б і ввічливіше, — глянув на нього Загуменний. — Я завжди вірив, що в міліції працюють культурні люди.

— Сподіваюсь, не зневіритесь, — сказав Дробаха. Він докірливо скосив око на Устимчика й вів далі рівно, м’яко: — Справа в тому, Валерію Павловичу, що ми просили б вас допомогти нам в одній справі: ви знайомі з Галиною Петрівною Загорулько?

Жодний м’яз не ворухнувся на обличчі Загуменного. Відповідь була точною й твердою:

— Так.

— Де ж ви з нею познайомились?

— В Євпаторії. Під час моєї нинішньої відпустки.

— Чи не могли б ви розповісти нам про стосунки з нею?

— Власне, чого ви хочете?

— Як познайомились, коли. Може, вона вам або ви їй подобались?

— Яке це має значення?

— Іноді в житті все так переплітається, що й міліцію цікавлять такі речі.

— Гаразд. Я розповім вам усе чесно. Лише з умовою, щоб це не вийшло звідси. Я нічого не боюсь, але їй, може, будуть неприємності. Так от, Галина Петрівна мені сподобалась, я навіть сказав їй про це. Більше того, запропонував руку й серце, знаючи, що вона заміжня. Одержав відкоша. На жаль… Ось і все.

— Приїхали до Києва разом з нею?

— Так. Радів, що бачу її, і сумував, що востаннє.

— Хто зустрічав її на вокзалі?

— Ніхто. Тут ми попрощались. Галина Петрівна хотіла, щоб я пішов. Сама лишилась на вокзалі, щоб закомпостувати квиток. Більше ми не зустрічалися.

— І ви поїхали додому?

— Так. Тролейбусом.

— Коли повернулись, нікого не зустріли з сусідів, знайомих?

— Може, когось і зустрів, зараз не пригадую.

— А потім де були цього дня?

— Ніде. На душі важко, провалявся на дивані до вечора.

— І нікуди не виходили? Ні з ким не зустрічалися?

— Ні. Але для чого все це вам?

— А може, кинемо придурюватись? — запитав Устимчик. — Може, все ж говоритимемо правду?

Загуменний здивовано звів брови:

— Які у вас є підстави брати під сумнів правдивість моїх слів?

Хаблак поклав перед Загуменним фотографію, зроблену на місці злочину.

— Впізнаєте?

Загуменний взяв фото, уважно роздивився, відклав.

— По-моєму, ця фотографія повинна більше цікавити вас, — сказав спокійно. — Це ж по вашій лінії.

— По вашій також! — посміхнувся Устимчик.

— Жартуєте… Я криміналістикою ніколи не займався.

— І гвалтуванням також?

— Я попрошу вас!..

— І я попрошу… То ви категорично твердите, що не знаєте цієї жінки?

— Дозвольте… — Загуменний ще раз узяв фото, уважно роздивився. Раптом обличчя його скривилося, пальці затремтіли, випустивши знімок. — Не може бути… Галина Петрівна? Вона?

Хаблак кивнув. Дробаха уважно стежив за кожним рухом Загуменного. Устимчик дивився на нього переможним поглядом.

— Ви останній із знайомих Загорулько, — сказав Устимчик, — які бачили її живою. Вона писала чоловікові, що ви залицялись до неї. Того ж дня, коли ви разом повернулися з Євпаторії, Галину Петрівну згвалтували й вбили на дніпрових схилах. Чому б вона пішла туди сама? Певно, туди завели її ви. Чим можете довести, що ви — не вбивця?

Загуменний згорбився.

— Я любив її, — сказав якось стомлено. — Я любив її по-справжньому.

— І ви вважаєте це за доказ? — В тоні Устимчика звучала іронія. — І погрожували вбити?

— Я? Погрожував?

— Згадайте розмову в Євпаторії. На вулиці, після кіно…

— Звідки знаєте?

— Ми ще й не те знаємо.

Загуменний одразу якось знітився.

— Я любив її! А ці слова якось вирвались…

— Ну, ну… — похитав головою Устимчик.

— Як бачите, — сказав Дробаха, — поки що все проти вас. Згадайте, хто вас бачив двадцятого липня між десятою і п’ятою годинами дня. Особливо між першою і третьою.

— Я ж вам казав, що був дома.

— Тоді, — констатував Дробаха, — ми мусимо зробити у вас обшук. Зараз я візьму в прокурора постанову. Повинні вчинити так, бо факти проти вас.

Загуменний займав однокімнатну квартиру на Першотравневому масиві. Обстановка його кімнати була спартанською: вузьке залізне ліжко з тонким матрацом, великий стіл, дешева шафа для одягу. І всюди, де тільки можна було покласти, книги. На столі й підвіконні, на шафі й у величезних, під стелю, стелажах. Новенькі, у яскравих, з блискучим золотом палітурках, і пошарпані, з пожовклими від часу сторінками; великі й такі, що вміщалися на долоні; романи всесвітньовідомих письменників і таких, чиї прізвища Хаблак зустрічав уперше; вірші, філософські трактати, наукові збірки, підручники…

Поки оперативники робили обшук, Хаблак машинально знімав з полиць стелажів то одну книгу, то іншу, гортав, вихоплюючи окремі слова чи думки, задивлявся на майстерно зроблені старовинні гравюри, з ніжністю гладив товсті, немов картонні, сторінки давніх видань. Піймавши на собі глузливий погляд Устимчика, що зосереджено переглядав вміст шухляд стола, схаменувся й почав допомагати товаришам. Та скоро його увагу привернула невеличка, скромно видана книжечка. Відкрив випадково десь на середині, в око впали рядки:

Який пройшли важкий і довгий шлях

з тобою вдвох ми по життя долині.

Нехай не в’януть очі твої сині,

не блякнуть, наче айстри у вітрах.

Хтось жарко дихнув Хаблакові у щоку, простягнув руку й взяв у нього томик.

— Чудовий поет Сосюра! — сказав Загуменний, любовно гортаючи книжку. — А зараз я покажу вам таку річ!..

Забувши, певно, для чого в нього в кімнаті ці люди, для чого стоять біля дверей двірник і сусідка, він приставив до стелажа драбинку й миттю піднявся під стелю. Відсунув скло, яке закривало єдину секцію стелажа, обережно витяг книгу.

— Ви знаєте, що це таке? Звичайно, ви не знаєте, 1, можливо, це вас не цікавить, але цю книгу ви можете побачити лише у великих бібліотеках, але й то як дорогоцінність. Я дам вам потримати її. — Загуменний спустився, подав капітанові книгу. — Тільки обережно, прошу вас. Не кожному випаде доторкнутися до такого чуда. Друге видання “Кобзаря”.

Він схилився разом з Хаблаком над книжкою з потертими від довгого читання сторінками. Пальці Загуменного, коли він обережно, ледь-ледь торкався паперу, тремтіли.

Хаблак згадав: точно так тремтіли вони під час допиту. Тоді він подумав, що Загуменний боїться, нервує і це тремтіння виказує його. Але ж зараз він, безперечно, ні про що не думає, крім книжки, забув, з ким розмовляє. Нараз, либонь, згадав, бо обережно, але рішуче забрав у Хаблака томик і пішов до вікна. Став спиною до кімнати, схилившись над книжкою. Так і простояв до кінця обшуку.

Оперативники не знайшли нічого, що б компрометувало Загуменного. Хаблак відпустив понятих і, не звертаючи уваги на відчайдушні знаки, що робив йому Устимчик, звернувся до Загуменного:

— Просимо пробачення, Валерію Павловичу, та ви нас мусите зрозуміти. В кожного своя робота. Єдине, чого зараз ми вимагаємо від вас, — підписати цього папірця.

Загуменний засвітив настільну лампу, швидко прочитав.

— Не можу сказати, що роблю це з задоволенням, — пробуркотів, — та не маю іншого виходу. — Взяв кулькову ручку й розмашисто розписався. — Я правильно зрозумів зміст документа: підписка про невиїзд?

— Так. Ми вас викличемо в разі потреби. До побачення. — Пропустивши вперед Устимчика, Хаблак вийшов з кімнати.

— Що ти зробив? — запитав Федір, як тільки вони опинились на вулиці. — Це ж чортзна-що: залишити вбивцю на волі!

— А чому ти гадаєш, що він — злочинець? Де докази?

— Про які ще докази ти говориш! Лист, його зізнання, що залицявся, неможливість довести алібі… Чого тобі ще треба? Я доповідатиму начальству!

— Це — твоє право. Але жоден прокурор не винесе постанови про арешт.

— Що — прокурор! Головне, вмовити Дробаху, а він уже організує постанову. Побічних доказів для цього вистачить. А під час слідства зібрати інші…

— А коли Загуменний не винен? Про це ти подумав?

— Не винен, не винен… Різних слів нахапалися й жонглюєте; людяність, чуйність… У дитячому садку тобі працювати, а не в карному розшуку! — зло дорікнув Устимчик, різко повернувся й швидко попрямував площею навпростець.

Ішов і думав: зв’язала ж його доля з такою розмазнею. Скільки вже розплутують цю кляту справу. Хаблакові добре: в фаворі в начальства, а як йому? Підтвердилась би його версія — і він на коні. Виявився передбачливішим за такого навіть зубра, як Дробаха! Відразу ще зірочку на погони, а може, й підвищення по роботі. Біс з ним, з цим Загуменним. Вбивця — і все. Які ще докази потрібні: заманив жінку, до якої залицявся, згвалтував — і кінці в воду. Ясно, як божий день. І для начальства добре: ще одну справу закрито.

А Хаблак сів на лавку в сквері. Згадав, як любовно тримав Загуменний томик Шевченка, як схвильовано бринів його голос.

Ні, така людина не може вбити!

Зітхнув, підвівся. Трохи постояв і попрямував до телефонної будки. Марина вже сердиться. Що ж поробиш, йому також не солодко.

Полковник Каштанов зайшов до Хаблакової кімнати. Витягнув з кишені кілька листів, акуратно розклав на столі. Підкликав Хаблака та Устимчика.

— Почитайте-но, — сказав просто, — скаржаться на вас і, мені здається, справедливо.

Листи надійшли від чоловіка вбитої. Сидір Семенович Загорулько скаржився на неприпустиму інертність працівників міліції, які ще й досі не знайшли винуватця злочину на дніпрових схилах.

“Ясно, — писав, — життя моїй дружині вже не повернете, але ж убивця досі на волі. І хто гарантований від того, що він знову не знайде собі жертву?”

Устимчик, прочитавши ці рядки, нервово смикнув комір сорочки, нахилився до Каштанова.

— Слушно скаржиться, товаришу полковник, — мовив, — а ми тут у гуманність із злочинцем граємось. Я вже доповідав вам…

— Я чув вашу думку, — обірвав його Каштанов. — А тепер хочу вислухати капітана.

Хаблак детально виклав свої міркування. Полковник сидів, наче й не чув їх, втупивши погляд у якусь цятку на стіні.

— У вас усе? — запитав і, одержавши стверджувальну відповідь, сказав: — Я ціную вашу наполегливість, лейтенанте Устимчик. Але ж упертість не завжди на користь справі. Арештувати Загуменного не маємо права. Дивіться за ним. Може, зрештою, ми й помиляємось, та поки що підстав для звинувачення його нема.

Каштанов пішов, і в кімнаті запала тиша. Устимчик сидів червоний як рак і посміхався вимушено. Відкрито не погодитись з полковником не наважувався, але всім своїм виглядом підкреслював — дотримується попередньої точки зору.

Прийшов Дробаха. Побачивши сумні обличчя Хаблака та Устимчика, запитав:

— Здається, нічого нового?

— Як нічого? — похмуро зиркнув на нього Устимчик. — Скаржаться на нас. Загорулько з Івано-Франківська листи пише.

— Нехай пише.

— Вам байдуже, а з нас Каштанов вимагає…

— Начальство для того й створене, щоб вимагати. Дайте почитати, що той Загорулько пише. — Читав довго, принаймні довго тримав листа у витягнутій руці, нарешті поклав і зітхнув скрушно: — Йому писати, нам шукати.

— А знаєте, — раптом сказав Хаблак, — у мене нема жодних думок. Не знаю, що ж нам робити далі, як іти й куди… — Чесно кажучи, він зовсім не хотів підкреслювати свою безпорадність, але це була правда: запитай його зараз колеги, що ж робити, знизав би лише плечима — безвихідь.

— Для чого ж так безнадійно? — буркнув Дробаха. — Становище складне, але не такий уже страшний чорт, як його малюють.

— Може, — посміхнувся Устимчик, — ви нам тоді підкинете чергову версію?

— Підкидати я нічого не збираюсь, — Дробаха удав, що не вловив підтексту репліки, — а подумати доведеться.

Хаблак підсунув до себе справу, знов почав переглядати її, вчитуючись у знайомі до дрібниць папірці.

Листи вбитої, протоколи допитів, акти експертиз, фотографії…

Скільки часу, енергії витрачено на розшук злочинців, які тільки можливості не використовувалися, що тільки не перевірялося — все це залишило слід у звичайній канцелярській папці.

Ось і телеграма, надіслана Галиною Петрівною з Києва до Івано-Франківська. До речі, чому в неї виникла нагальна потреба поїхати до Черкас?

Так і не знайшовши відповіді на це запитання, Хаблак уже хотів перегорнути цей клаптик паперу — один з багатьох у папці, — як його руку накрив долонею Дробаха.

— Хвилиночку, Сергію Антоновичу, — сказав докірливо, — ми так досі й не спромоглися поцікавитися оригіналом телеграми. А зробити це слід було хоча б заради форми.

Хаблак подивився на Дробаху невидячим поглядом. Раптом пожвавішав.

— А це ідея! — стукнув себе по чолу. — І як це ми не додумалися?

Через годину оригінал телеграми принесли до карного розшуку.

— Ну-ну, — кивнув головою Дробаха, лише глянувши на папірець. — Заковика!

Текст телеграми було написано мало не друкованими літерами.

— Виходить, — почав Устимчик, — писала не Загорулько. Їй почерк змінювати ні до чого. Маємо її листи з Євпаторії. Почерк не Галини Петрівни.

— І криється тут розгадка нашої справи! — схвильовано мовив Хаблак.

— До розгадки ще ой скільки! — зупинив його Дробаха. — А хто ж писав?

Слідчий присунув до себе оригінал телеграми, довго вдивлявся у трохи скошені вліво літери. Де він бачив таку ж закарлюку на “х”? І дивна манера писати “д” — літера вгорі гостра, як піка.

Дробаха заплющив очі пригадуючи. Він бачив цей почерк зовсім недавно. Але ж де?

— Дай-но мені листи Загорулька, — раптом попросив Хаблака. І те, що бездоганно ввічливий Дробаха вперше звернувся до свого колеги на “ти”, і те, як гортав сторінки, свідчило — слідчий натрапив на щось важливе.

Чим уважніше порівнював Дробаха почерки документів, тим більше сумнівався. Але якесь глибоке внутрішнє відчуття того, що вони написані одною рукою, не залишало його.

Нарешті Дробаха відірвався від паперів і одверто зізнався:

— Нічого не можу твердити. Потрібна кваліфікована експертиза.

Експерти категоричного висновку не дали. Хаблак поніс цей документ до Каштанова. Повернувся дуже скоро.

— Як гадаєте, що робитимемо? — запитав.

— Легко ставити таке запитання, озброївшись думкою начальства, — єхидно посміхнувся Устимчик. — А втім, озброюйся не озброюйся, вихід один: слід перевірити, де був Сидір Семенович Загорулько двадцятого липня.

— О наймудріший серед мудрих! — з пафосом проголосив Хаблак. — І доручається ця операція, — стиснув плече Федора, — молодому й здібному працівникові. Коротше, літак через дві години, збирайся.

Заступник начальника Івано-Франківського обласного управління міліції, дізнавшись про мету приїзду Устимчика, порадив:

— Зверніться до обехеесівців. Вони вам дещо підкажуть.

— Нічого конкретного ще нема… — Капітан з відділу боротьби з розкраданням соціалістичної власності був настроєний менш оптимістично. — Лише здогадки та припущення.

Він познайомив Устимчика з листом, де повідомлялося, що Загорулько збудував у Львові будинок на підставну особу, розповів про банкети, які влаштовував Сидір Семенович.

— Щось довести поки що важко, — резюмував. — Для мене ясно: у них корпорація із Ступаком та Осадчим. Але здогадки до справи не підшиєш. Колись ми їх візьмемо за зябра, та ще працювати й працювати.

Загорулько зустрів Устимчика відверто вороже. Сидів набундючений у своєму маленькому кабінетику за простим канцелярським столом. Спідлоба дивився на лейтенанта примруженими, злими очима й гудив міліцію. Мовляв, дрібних хуліганів ще затримують, а коли крупна риба — обов’язково вислизне. Скільки вже минуло після вбивства дружини, а міліція й вусом не моргне. Обехеесівці ще розперезалися: третя перевірка на базі. Шукали б краще вбивць, ніж чесним людям голову морочити.

Устимчик, не перебиваючи, вислухав просторікування Сидора Семеновича. Коли Загорулько нарешті видихнувся, лейтенант запитав:

— Ви були в Івано-Франківську, коли надійшла телеграма від дружини?

— Ні, я одержав її через день.

— Чому?

— Був у Львові у відрядженні.

— Воно документально оформлене?

— Аякже. Я не такий багатий, щоб їздити в службових справах за власний рахунок.

— Можна подивитись на документи?

Сидір Семенович знизав плечима, буцім дивуючись забаганкам не в міру допитливого лейтенанта, проте викликав головного бухгалтера й звелів принести свій авансовий звіт.

Відмітки про прибуття й вибуття із Львова, квитанції з готелю свідчили, що Загорулько перебував там з дев’ятнадцятого по двадцять друге липня.

— А чому нема квитків на поїзд чи літак? — поцікавився Устимчик.

Загорулько посміхнувся.

— Мені, знаєте, недавно пощастило. Виграв “Жигулі”. Ну, й поки не збив оскому, їжджу.

— Зрозуміло. А тепер, Сидоре Семеновичу, попрошу пригадати, де й з ким ви зустрічалися у Львові протягом трьох днів. Давайте пройдемось, у міру можливого, буквально по годинах. Щоб нічого не забути…

— Для чого це вам?

— У ваших же інтересах. Треба ж довести, що ви не маєте жодного відношення до злочину.

— Жартуєте, лейтенанте?

— Для чого ж? Наша робота виключає такі жарти.

— Ну-ну, — Сидір Семенович зміряв поглядом Устимчика, — докотилися… Що ж, доведеться згадати. — Взяв клаптик паперу. — Отже, у Львів я приїхав дев’ятнадцятого липня о дванадцятій годині…

Устимчик відійшов до вікна. Стояв і дивився на величезний двір, де навантажували машини. Якісь ящики, бочки, рогожеві лантухи… Цікаво, як цей ділок робить гроші? Певно, має їх чортзна-скільки. А, мабуть, приємно не лічити грошей! Щоб ні в чому собі не відмовляти…

— Закінчили? — озирнувся, почувши, що Загорулько кинув ручку. — Розпишіться, що стверджуєте ці показання. — Забрав у Сидора Семеновича клаптик паперу, прочитав не поспішаючи. — Але ж ви забули вказати, що заглядали до будинку на вулиці Квітневій. До речі, кому вій належить?

Сидір Семенович відчув, що в нього наче мурашки забігали по всьому тілу.

“Починається, — майнула думка. — Усі ці показання, що я писав, їм ні до чого — якось дізналися про наші справи й намагаються розплутати клубок. Але що їм відомо?”

Зібрав усю свою силу волі, невимушено відкинувся на стільці, навіть посміхнувся.

— Все відомо тій міліції… Навіть інтимні справи від неї не приховаєш… — перехилився через стіл до Устимчика, вів Далі, ніби розкриваючи таємницю товаришеві: — Розумієш, дівчина там живе. У мене з нею нічого й не було, та зачарувала. Каюсь, але приворожила — і все. Був у неї, проте не хотів про це писати. А кому належить цей будинок, не цікавився.

— Не хочете, значить, компрометувати дівчину? — єхидно зіщулився Устимчик. — І тому не знайомили з нею нікого з друзів?

— Що ви, що ви! — замахав руками Сидір Семенович. — Це ж ангел!

— Справді, ангел. І не будинок, а монастир. І туди навіть не ступала нога Осадчого та Ступака…

Сидір Семенович роззявив рот, наче риба, що хапає повітря, і раптом розсміявся — роблено дурнувато:

— Хе-хе-хе… І це навіть знаєте… Шерлоки Холмси, значить. — Враз посерйознішав, Устимчикові здалося — підібрався, наче до стрибка. — Ну, то що з цього?

— Так, нічого, уточнюю деякі деталі… — Устимчик підвівся. — Ми ще з вами зустрінемось.

Залишивши машину на сусідній вулиці, Сидір Семенович сторожко озирнувся й чкурнув городами до свого будинку. Двері були зачинені на засув зсередини. Довго дзвонив, наливаючись злобою, і, коли заспана й пом’ята Віта нарешті відчинила, грубо відштовхнув її плечем і попрямував до спальні. Не помітивши нічого підозрілого, трохи пом’якшав, опустився в крісло.

— Зготуй кави, — наказав. — І швидше.

Поки Віта клопоталася на кухні, ще раз перебрав у пам’яті розмову з цим молодим піжонистим лейтенантом. Підозрюють, що вбив дружину? Дурниці.

Докопалися до операції з заготівлями? Ні, там майже неможливо нічого рознюхати.

Справа з килимами, що пішли наліво? То чому ж тоді цікавляться Ступаком і Осадчим? Вони до цієї операції не мають відношення…

Від швидкої їзди та безкінечних тривожних думок розболілася голова, й Сидір Семенович із задоволенням вихилив чарку коньяку й запив ароматною міцною кавою. Ніби вперше бачачи, подивився на Віту, що куняла біля столу.

— Слухай мене уважно, дорогенька, — почав Сидір Семенович. — Скажу відверто, у мене, здається, неприємності. Сама розумієш, ми зацікавлені обоє, щоб їх не було.

— Неприємності? — Віта здригнулася.

— Дещо доведеться зробити й тобі. Мабуть, завтра з’явиться до тебе один хлюст… З міліції. Ну й треба, щоб ти сподобалась йому. — Сидір Семенович примружив одне око. — У цьому випадку я не ревнуватиму, розумієш?.. — Перехилився через стіл, очі стали колючими, мало не білими. — Коротше, не гратимемо в піжмурки: треба, щоб він переспав у тебе…

Віта підняла на Сидора Семеновича свої на диво наївні очі,

— Ти ж добре знаєш, пупсику, заради тебе я готова на все…

Сидір Семенович стиснув кулаки.

“Повія, — подумав, — дати б тобі зараз у пику! — але стримався: — Сам же штовхаю на це…” — І вів далі діловим тоном:

— Ключ витягнеш, щоб я вільно міг зайти до будинку. І врахуй, на карту поставлено багато. І цей будинок, і все інше. Якщо лейтенант буде тут, у цій кімнаті, відчиниш кватирку. Ну, я поспішаю назад. Будь розумненькою. Йому ж скажеш… — І хоча в будинку більше нікого не було, схилився до Віти й зашепотів…

…Відчинену кватирку було видна ще здалеку. Сидір Семенович постояв хвилинку під парканом сусіднього котеджу роззираючись. На вулиці — жодної душі. Скоро вже шоста ранку, а темнувато: туман, накрапає дощ. Зсунув кашкета на потилицю, зітхнув і попрямував до хвіртки.

Обережно ступаючи, піднявся на ганок. Клацнув замок. Зняв у передпокої плащ і навшпиньки зайшов у вітальню. Двері до спальні напіввідчинені. Витягнув шию, зазирнув і задоволено потер руки.

На подушці білява Вітина голівка. Золотисте волосся наполовину закриває обличчя. До круглого оголеного плеча притискається щокою той. Губи розтулені, здається, посміхається вві сні.

Сидір Семенович, намагаючись не дихати, прицілився об’єктивом фотоапарата, клацнув раз, другий… М’яко ступаючи по килиму, пройшов до кухні, перекрутив плівку, сховав касету. Для чогось поправив краватку і, більше не криючись, попрямував до спальні. Сів на стілець, поклав ногу на ногу, голосно кахикнув.

Устимчик покліпав повіками й застиг з відкритими нерухомими очима.

Віта зойкнула й сховалась під ковдру.

Не відводячи погляду від великих чорних переляканих очей Устимчика, Сидір Семенович зобразив на обличчі солодку посмішку й сказав майже ласкаво:

— Доброго ранку!

Проте Устимчик виявився не таким уже й слабким супротивником. Раптом одним рухом викинув з ліжка своє мускулясте тіло, спокійно почав одягатися. Посміхнувся Сидорові Семеновичу:

— Доброго ранку. А ви це непогано влаштували…

— Кожний творить в міру своїх здібностей!

Сидір Семенович сплів пальці, поворушив ними.

— Між іншим, ця ідилічна картина зафіксована на плівці. Так, для документальності…

— І ви думаєте, що це вас врятує?

— Аякже! Для цього й старався. — Сидір Семенович не втрачав благодушного тону. — Принаймні я нічого не програю. А ви можете втратити багато.

Намагаючись не виказати свого хвилювання Загорулькові, Устимчик повернувся до дзеркала, дістав гребінець, запитав чужим хрипким голосом:

— Чого ви хочете?

— Нарешті почув ділові слова, — видихнув Сидір Семенович. — Чого — ви, певно, знаєте. Перше: викладайте все, що вам відомо. Друге: робіть так, щоб припинити справу.

— Тільки й того? — Устимчик трохи опанував себе. — Давайте зважимо разом: за ніч у цій кімнаті мене виженуть з роботи — і все. Коли ж щось розповім, судитимуть. Другий варіант мене не влаштовує.

— Для чого ж так згущувати фарби? — втрутилась Віта. Вилізла з-під ковдри й сиділа на ліжку в самій сорочці, виставивши голі коліна. — Ми ж можемо домовитись…

— Прикрийся, — скипів раптом Сидір Семенович.

— Е-е, пупсику, — спокійно повела плечем, — тепер це вже не має значення. — Накинула халат. — То ви домовляйтесь, а я у ванну…

Устимчик сидів, втупивши погляд у підлогу.

“І треба ж було так влипнути, — думав. — А він розумніший, ніж можна було передбачати. Мабуть, слід погоджуватись. Все одно прямих доказів проти цього ділка нема. Вчора він пройшов його слідами. Чергова по готелю впізнала Загорулька по фотографії й підтвердила, що двадцятого липня він увесь день спав у номері, а ввечері його бачили в ресторані. Комбінаціями ж його нехай займаються обехеесівці”.

Загорулько тривожно спостерігав за Устимчиком. Невже не погодиться?

— Ви ризикуєте кар’єрою, лейтенанте, — порушив довгу паузу.

— Ваша взяла, — криво посміхнувся Устимчик.

У міському управлінні міліції Устимчика повідомили: ранковим літаком вилетіли й ось-ось будуть у Львові Дробаха й Хаблак. Лейтенанта ця новина вдарила як обухом по голові: виходить, виникли якісь нові обставини. При нормальному розвитку подій колеги повинні були чекати на нього в Києві.

До прибуття літака залишалося близько години. Устимчик вийшов на вулицю, з найближчого телефону-автомата подзвонив Загорулькові. Власне, він не був зобов’язаний робити це: в їхні умови не входило попередження Сидора Семеновича про нові дані у розслідуванні, але, діючи так, Федір дбав лише про себе: липкий страх стискав серце. Раптом, думав, якщо Загорулька притиснуть, викаже мене. Дурень, сто разів дурень. Влип через вродливу дівку. Так завжди можна було б відмовитись, мовляв, наклеп, помста працівникові міліції, а в Загорулька це кляте фото…

Ні, треба, щоб він зрозумів: у них чесна гра.

Зустрів товаришів біля входу до управління міліції.

— Щось нове? — запитав. — І, певно, важливе, бо інакше сам господь бог не зрушив би вас з місця.

— Поганої ти думки про нас. — Хаблак поклав свою велику засмаглу руку на плече Устимчика. — А може, нам просто захотілося допомогти тобі.

— Від вас дочекаєшся…

— Даремно, — втрутився Дробаха, — ми саме для цього й приїхали.

В одній з кімнат міського карного розшуку було проведено коротку нараду. Устимчик доповів про результати свого розслідування, наголосивши на повному алібі Загорулька. Сказав і про підозри обехеесівців, та, мовляв, це вже друга сторона медалі.

— І все ж, справа тут нечиста, — мовив Хаблак. Витягнув з портфеля папірець, подав Устимчикові. — Читай уважно. Про всяк випадок ми зробили запит до Первомайська, де народився й свого часу мешкав Загорулько. Маємо відповідь. Сидір Семенович Загорулько двадцять років тому загинув. Розбився на мотоциклі.

— Невже? — В Устимчика побіліли щоки. Це повідомлення справді схвилювало й злякало його. Виходить, Загорулько — зовсім не той птах. Тепер його вже не випустять з поля зору, а Сидір Семенович може потягнути за собою і його…

Лейтенант машинально витер хусточкою спітніле чоло.

Кінець… Кінець мріям і сподіванням, кінець всьому. Відчув, як затремтіли коліна й відлила кров від серця. Перехопивши здивований погляд Хаблака, вимушено посміхнувся, обмахнувся хустинкою.

— Спекотно тут, — сказав, — а я другу ніч майже не сплю…

Дробаха налив склянку води, Федір жадібно осушив її.

— Бачиш, яка ситуація, — мовив Хаблак. — Тому ми й прилетіли. — Він відчинив вікно, стояв на фоні голубого неба — кремезний, високий. В цей момент Хаблак видався Устимчикові уособленням сили й чоловічої могутності: спокійний, вольовий, енергійний.

Федір завжди заздрив капітанові, а зараз ненавидів. Ненавидів за те, що Хаблак не відчуває страху, який стискає його серце, за те, що прямо й сміливо дивиться йому у вічі, ненавидів і за відкриту посмішку, і за цю манеру повільно, усією п’ятірнею пригладжувати волосся.

Устимчик підвівся й почав ходити по кімнаті.

— І правильно зробили, що приїхали, — витиснув він із себе. — Справа, звичайно, ускладнюється, та я не бачу, як до неї підступитися.

Дробаха вже давно сидів у кутку, дмухаючи на кінчики пальців.

— Хвилиночку, — запитав, витягаючи олівець, — ви уточнили, коли Загорулько повернувся двадцятого вранці до готелю?

— Близько сьомої ранку.

— А коли його знову побачила чергова?

— На початку восьмої вечора.

— Це вона точно пам’ятає?

— Каже, точно. Саме в цей час до неї завітала дочка. Вона поспішала в театр і забігла на хвилинку до матері. Вистава починається о сьомій тридцять. Чергова провела дочку і, коли повернулась, побачила Загорулька, який виходив з номера.

— Чудово. А тепер, лейтенанте, запросіть, будь ласка, аеропорт: коли двадцятого липня з Львова на Київ відправлялись літаки. Ну, й, звичайно, прибували до Львова.

Устимчик знизав плечима.

— Для чого це вам?

— Для спортивного інтересу, — розсміявся Хаблак. — Тут і дитині ясно.

— А-а, — дійшло до Федора. — Не може бути…

— Все може бути. Дзвони.

За чверть години одержали повідомлення з аеропорту. Дробаха відразу обкреслив на папері дві цифри.

— О восьмій п’ятнадцять відлетів АН-24… — постукав олівцем по столу. — У готелі Загорулька бачили о сьомій. Був у нього час доїхати до аеропорту? Був, навіть з резервом. Повернувся назад о вісімнадцятій тридцять п’ять. Два денних рейси. Розумієте, туди й назад. На машині з аеропорту до готелю двадцять хвилин — виходить, саме на початку восьмої вечора міг з’явитися на очі черговій.

— Але ж, — заперечив Устимчик, — Загорулько зайшов у номер вранці дуже п’яний і не виходив до вечора.

— Такі фокуси ми бачили. Та й чергова не прикута до свого місця.

— Все це добре, — підсумував Хаблак, — та є недолік: версія залишається версією. А докази?

— Докази треба шукати, — відповів Дробаха. — На блюдечку з голубою обвідкою нам їх ніхто не піднесе.

— Отже, в аеропорт, — підвівся Хаблак. — Спробуємо відшукати докази там.

Знайомство із списками пасажирів не дало нічого.

— Дурна робота, — буркотів Дробаха, гортаючи папірці. — Що-що, а фальшивий паспорт має — так він і залишить нам візитну картку. Беріть, мовляв, мене, йолопа, голими руками… — Та за професійною звичкою уважно переглядав прізвища.

Хаблак розклав на столі десяток фотографій різних людей, серед яких був і Загорулько. Запросили бортпровідниць, які обслуговували того дня київські рейси: можливо, хтось з них упізнає Сидора Семеновича. Дівчата по черзі знайомились з фото, але жодна з них не могла сказати нічого певного.

— Виходить, тут фіаско, — Устимчик зібрав і заховав фотографії. — Що ж далі?

Хаблак зміряв його задумливим поглядом.

— Ти наче радієш з цього…

Федір спалахнув:

— Яке ти маєш право так казати! Може, і я злочинець?

Та Хаблак не слухав його.

— Почекай, почекай, — відмахнувся. — А що, коли ми зробимо таку штуку… Шансів, правда, малувато, та чим чорт не жартує…

Капітан попросив знову принести списки пасажирів.

— Розумієте, — пояснив товаришам, — літак на Івано-Франківськ відійшов зі Львова через годину після прибуття київського. В ньому могли бути пасажири, що летіли рейсом Київ — Львів. Це ми зараз легко з’ясуємо, порівнявши списки пасажирів обох рейсів. Далі — ці пасажири, якщо вони є, можливо, мешканці Івано-Франківська. Можливо, ми їх знайдемо: Івано-Франківськ не таке вже й велике місто. Можливо, вони знають Загорулька. Якщо знають, повинні запам’ятати його серед пасажирів.

— Чи не забагато “можливо”? Ми ж не фантазери, а криміналісти, — поліз на рожен Устимчик.

— А мені подобається ця думка. Ви не праві, лейтенанте, — м’яко заперечив Дробаха. — То більше, що зараз усе з’ясується. Порівняємо списки, щось знайдемо — добре, ні — значить ні…

Три пасажири пересіли з АН-24, що прибув з Києва о вісімнадцятій годині тридцять п’ять хвилин, у івано-франківський літак: Петров, Василенко й Гітіаров.

— Гітіаров… Чудове, рідкісне прізвище Гітіаров, — розсміявся нараз Хаблак. — Люблю рідкісні прізвища. Певен, коли й живе в Івано-Франківську Гітіаров, то лише один. А Петрових, Василенків як оселедців у бочці. Коли б моя воля, дав би кожній людині звучне й рідкісне прізвище, а то — Петров, Петренко, Василенко… Спробуй знайди потрібного тобі Петренка — тьху…

— І все ж шукати доведеться, — перервав цей монолог Дробаха. — Літак через півгодини, і мене вже повідомили, що місця є…

Івано-Франківськ — гарне, зелене місто. І вулиця, на якій мешкав Гітіаров, чиста, обсаджена каштанами.

Великий дев’ятиповерховий будинок. Третій поверх. На міцних дубових дверях мідна табличка: “Доцент Гітіаров І.С”.

Клацнув замок, на порозі стояла дівчина років дванадцяти.

— Іван Семенович дома?

— Тату, тебе! — покликала дівчина й привітно запросила: — Заходьте, прошу вас.

Доцент медичного інституту Іван Семенович Гітіаров, не старий, але вже майже облисілий чоловік, вийшов до вітальні. Дізнавшись, з ким має справу, запросив гостей сісти.

— Чим можу? — запитав.

Почав Дробаха:

— Двадцятого липня, коли ми не помиляємось, ви летіли з Києва в Івано-Франківськ? Через Львів?

— Був такий факт у моїй біографії.

— Можливо, ви допоможете нам в одній делікатній справі. Доводиться розшукувати людину, котра, за деякими даними, летіла разом з вами з Києва. Сергію Антоновичу, покажіть, будь ласка, фотографії.

Гітіаров з цікавістю потягнувся до знімків. Перебрав, уважно вглядаючись у кожне обличчя.

— Ні, не впізнаю нікого.

— А з торговельними працівниками міста ви знайомі? — запитав Дробаха.

— Аякже, ось у нашому будинку магазин: продавців знаю, директора.

— Ми, Іване Семеновичу, не про них. З керівних, так би мовити кадрів?

— На жаль, ні.

— Шкода, а в літаку, можливо, був один з них.

Гітіаров розвів руками. Раптом наморщив чоло, наче щось пригадуючи.

— Стривайте, стривайте… А ви в Петрова були?

— Якого Петрова?

— Івана Омеляновича. Мого колеги по інституту. Він же всіх у місті знає. Чекайте, і з кимось вітався в літаку. Зараз ми це з’ясуємо.

Гітіаров закрутив телефонний диск.

— Іване? Пам’ятаєш, коли ми повертались з Києва, ти вітався в літаку з якимсь чолов’ягою… При посадці у Жулянах… Пригадуєш? Хто це був? Директор нашої бази? Кажеш, Загорулько… Це точно? І меблі через нього діставав? Дякую.

— Адреса Петрова? — запитав Дробаха.

“Жигулі” різко загальмували біля будинку. Смеркалося. Сидір Семенович зайшов до передпокою, дістав валізу, кинув у неї новий костюм, білизну.

— Знову від’їжджаєте? — поцікавилась Люба. — Може, щось потрібно, то скажіть, я в кіно збираюсь.

— Іди, нічого не треба. Мене довго не буде, у письмовому столі візьмеш гроші. Ігор повернеться з Євпаторії, відправиш до своєї матері на село. Все.

Відіславши дівчину, взяв лопату й пішов до сарая. Розкидав купу різного мотлоху в кутку, копнув кілька разів, витяг металеву скриньку. Визирнув з сарая і, впевнившись, що навколо нікого нема, переніс скриньку до будинку.

У передпокої відкинув залізну кришку, помилувався райдужним блиском діамантів, помацав золоті кружальця монет, замкнув, двічі повернувши ключ, заховав скриньку на дно валізи. Зняв з вішалки нове пальто, прослизнув до машини. Валізу поклав поруч себе на переднє сидіння.

“Тепер шукайте мене”, — посміхнувшись, вивів “Жигулі” на вулицю. Нараз згадав про коробочку в шафі. Вилаявся: все ж останні події вплинули на нього. “Ні, цього я нікому не подарую. Ще є час…” Повернувся додому, не світячи, пройшов до спальні. Навпомацки витягнув коробочку з грішми, насунув капелюха на лоб, прислухався. Хтось їде…

Справді, якась машина завертала у провулок: фари освітили будинок навпроти. Хто ж це? Сюди, та іде так пізно, майже ніхто не їздить. Може, Ступак?

Машина зупинилась за кілька десятків метрів. Чорні тіні рушили до хвіртки.

Загорулько кинувся до передпокою, клацнув замком і через веранду спустився на подвір’я. Секунду постояв, виглядаючи з-за дерева. Так і є, хтось пройшов садом — і там відрізано шлях. Уже грюкають у двері. Обережно, тулячись до стіни, заліз по драбині на курник, перекинув обважніле тіло через паркан до сусідньої садиби. Тепер перебігти двір, а далі сад, ще паркан…

Біг, поки хтось не збив його сильним ударом. Покотився в канаву, боляче вдарившись, і ледь не втратив свідомість від жаху.

Коли Загорулька вивели після першого допиту, Хаблак дав волю своїм почуттям:

— Який фрукт! Просто нах-хаба! Отак дурити всіх мало не двадцять років! Але ж, певно, весь час жив у страсі божому.

— Що ж далі? — зітхнув Устимчик.

— Проведемо попереднє слідство й додому, — пояснив Дробаха. — Заходьте, будь ласка, — запросив лейтенанта, що зазирнув у двері.

— Капітана Хаблака просить начальник управління, — повідомив той.

— Гляньте-но, капітане, — високий молодий полковник підсунув Хаблакові дві фотографії, — як це вам подобається?

Знімки були погані, проте Хаблак одразу впізнав Устимчика в ліжку поруч з якоюсь напівоголеною дівчиною.

— Не подобається, — просто відповів Хаблак. — Мені чомусь завжди здавалось, що він дуже легко ставиться до цього. А втім, я ж не знаю, хто це з ним. І чому це фото у вас?

— В тому-то й заковика. Знімок зроблено з плівки, знайденої в машині Загорулька, а ця, — тицьнув пальцем у фото, — львівська коханка злочинця. Та, про яку ми вам казали, Віта.

— Не може бути!

— Я й сам спочатку не повірив. Та факт.

— Ну й падлюка! Невже міг?..

— Виходить, міг. Я вже подзвонив у Київ полковнику Каштанову. Він вилітає першим літаком. Наказав відсторонити лейтенанта Устимчика від роботи й нікуди не випускати до його прибуття.

— Зрозуміло.

— Якщо зрозуміло, виконуйте наказ. У деталях розберемося, коли прибуде Каштанов.

Хаблак вийшов з кабінету і, побачивши в приймальні графин, вихилив повну склянку води. Постояв кілька секунд оговтуючись.

Як глянути в очі людині, якій звик довіряти в усьому і котра зрадила? Думав, він просто легковажний, а виявилось… Підла, дрібна натура.

Хаблак повільно йшов коридором. У кабінеті зупинився біля дверей. Устимчик подивився на нього злякано. Не чуючи свого голосу, чужими, казенними словами Хаблак мовив:

— Лейтенанте Устимчик, за наказом полковника Каштанова ви відстороняєтесь від роботи. Полковник наказав також затримати вас до його прибуття.

Дробаха поворушився в кріслі, влаштовуючись зручніше.

Загорулько сидів, утупивши погляд у підлогу. Збоку столу — Хаблак.

Вже з півгодини триває допит, а єдине, в чому зізнався Загорулько, — гроші та коштовності належать йому. Після війни, твердить, мешкав у Чернівцях, знав, що справжній Загорулько перебував там півроку в будинку колишнього місцевого підприємця. Там і знайшов коштовності.

— Отже, — вів далі Дробаха, — ваша дружина почала догадуватись про темні справи, якими ви займалися. Ви знали, що не подарує вам нічого. Отже, становище у вас було загрозливе й ви вирішили діяти. Знаючи, що дружина двадцятого липня приїздить сімферопольським поїздом до Києва, напередодні виїхали у Львів, ніби у відрядження. Того ж вечора влаштували в ресторані бенкет, ночували в коханки, а ранком, удаючи із себе п’яного, повернулись до готелю. Розмовляли з черговою, навіть лізли до неї цілуватися, домагаючись, щоб вона обов’язково запам’ятала вас, тобто хотіли забезпечити собі алібі. Зайшли в номер. Коли чергова відійшла, непомітно вислизнули з готелю. Сіли на літак і зустріли дружину на вокзалі в Києві. Правда, спочатку вона була з учителем Загуменним, ви дочекалися, поки той сів у тролейбус, потім підійшли до жінки. Поїхали з нею оглядати місто. На дніпрових схилах задушили дружину, імітували згвалтування, знищили всі документи. Відправили від її імені телеграму до Івано-Франківська й пів на сьому вечора повернулись у Львів. У готелі постояли в коридорі, дочекались слушного моменту, щоб потрапити в номер. А через кілька хвилин вийшли, удаючи, що тільки-но прокинулись. Увечері — знову ресторан, а наступного ранку взяли таксі й поїхали на вокзал ніби зустрічати дружину. Все логічно, послідовно і, головне, всюди є свідки. У Івано-Франківську ви одержали телеграму, а згодом подзвонили в Черкаси. Знову все вірогідно й логічно. Самі заявили в міліцію, потім скаржились. Усе обдумано, зважено, вивірено. Проте в одному місці ви схибили: телеграма. Завдяки їй ми й вийшли на вас.

— Все це — дурниці, — відрізав Загорулько. — Фантазії. Я на вашому місці навигадував би більше… Нікуди я не літав, ви цього не доведете.

— Гадаєте? — Дробаха спідлоба зиркнув на Загорулька. — Ну-ну… А є люди, які бачили вас у літаку. Пам’ятаєте, ви ще віталися в Жулянах з одним знайомим?

— Провокація, — спокійно відрізав Загорулько, але Хаблак помітив, як сіпнулася в нього нижня губа.

— Не кидайтесь словами, Сидоре Семеновичу. Може, влаштувати ставку віч-на-віч?

— Знаю я вас, усе організуєте… — Загорулько втратив витримку. — Ви мені чужих гріхів не пришивайте. Нічого у вас не вийде.

— А скажіть, Загорулько, — обірвав його Дробаха, — давно ви стали Загорульком?

— Жартуєте?

— Для чого ж? Ось довідка про загибель Сидора Семеновича Загорулька. Паспорт у вас, правда, новий, а ось у військовому квитку фотографію переклеєно. Маємо акт експертизи. Може, назвати ваше справжнє прізвище? Ми знайшли його по відбитках ваших пальців. Іван Васильович Коцюба. Ви відбували покарання, потім повернулися до бабки в Первомайськ. Там познайомились з сусідом Сидором Семеновичем Загорульком. Ось і фото справжнього Загорулька…

— Ви мені ще портрет папи римського підсунете…

— Досить! — Очі в Дробахи стали колючими. — Досить розігрувати комедію. А втім, нам ваші зізнання й не потрібні: вас повністю викрили свідки й документи. Ваш батько, Василь Свиридович Коцюба, директор одного з одеських гастрономів, був засуджений…

— Не треба… — підняв руки, буцім захищаючись, Сидір Семенович. — Я зізнаюсь…

Обличчя в нього взялося зморшками, це сталося одразу — за кілька секунд він постарів на багато років.

Хаблак подумав: невже так спотворює людину жах? Смертельний жах, від якого стискається серце й паморочиться голова… Чомусь йому видалося, що Сидір Семенович зараз закричить чи застогне, але той лише ковтнув повітря.

Хаблак узяв графин з водою, але Коцюба заперечливо помахав рукою й потягнувся до пачки сигарет на столі.

Дробаха присунув до себе чистий аркуш паперу.

— Почнемо! — гостро зиркнув на злочинця. — Отже, ви зізнаєтесь…

Content

Самбук Ростислав Скіфська чаша

Ростислав Самбук Скіфська чаша

Частина перша СКІПУР І АГАЛ

Частина друга ХАБЛАК ТА ІНШІ

Два денних рейса