Стругацки Аркадије

Стругацки Борис

Тахмасиб

Аркадије и Борис Стругацки

Тахмасиб

ПРОЛОГ

Докотрља се огромни црвено-бели аутобус. Путнике позваше да поседају.“ Но, па, идите“, рече Дауге.

Биков прогунђа: „Имамо времена. Док сви поседају…“

Испод ока погледао је како се путници један за другим, без журбе пењу у аутобус. Било их је стотинак.

„То ће потрајати најмање петнаест минута“, достојанствено примети Гриша.

Биков га строго погледа:

„Закопчај кошуљу.“

„Али, тата, врућина је“, рече Гриша.

„Закопчај кошуљу“, понови Биков. „Не иди раздрљен.“

„Не угледај се на мене“, додаде Јурковски. „Ја могу, али ти — још не.“

Дауге га погледа и обори очи. Није хтео да посматра Јурковског — његово самоуверено, млохаво лице, са гадљиво опуштеном доњом усном, тешку ташну са монограмом и раскошно одело од порозне стереосинтетике. Боље је ипак било гледати у високо, прозрачно небо, без иједног јединог облачка, чак и без птица — над аеродромом су их растеривали ултразвучним сиренама.

Биков млађи је под будним оком Бикова старијег закопчавао оковратник. Јурковски чезнутљиво рече:

„У стратоплану ћу затражити флашу минералне воде…“ Биков старији подозриво упита:

„Јетра?“

„Зашто баш мора да буде јетра?“ одговори Јурковски. „Једноставно ми је врућина.

И време је да већ једном заувек схватиш да минерална вода при нападу јетре не помаже.“

„Да ли си барем узео своје пилуле?“ упита Биков.

„Шта си се прикачио за њега?“ рече Дауге.

Сви га погледаше. Дауге спусти поглед и рече кроз зубе:

„Молим те, Владимире, пази да не заборавиш — писмо треба предати Арнаутову чим стигнете на Сирт.“

„Ако је Арнаутов на Марсу“, рече Јурковски.

„Разуме се. Ја те само молим да не заборавиш.“

„Подсетићу га“, обећа Биков.

Заћутали су. Људи је испред аутобуса већ било мање.

„Знате шта, идите ви, време је“, рече Дауге.

„Да, време је да кренемо“, уздахну Биков. Пришао је Даугеу и загрлио га. „Не тугуј, Јоаничу“, рече тихо. „До вђења. Не тугуј.“

Чврсто је стезао Даугеа дугачким, кошчатим прстима. Дауге га лако одгурну.

„Желим вам добру плазму“, промрмља.

Стегао је руку Јурковском. Јурковски затрепта; нешто је хтео да каже, али само облизну усне. Нагао се, подигао са траве своју прекрасну ташну, почео да је врти у рукама и поново је спустио на траву. Дауге га није гледао.

Јурковски поново подиже своју ташну.

„Не клони духом, Григорије“, рече патетичним гласом.

„Потрудићу се“, суво одговори Дауге.

Са стране, Биков је давао последња упутства сину. „Док сам на путу, буди стално са мамом. И никаквих, тамо, подводних забава.“

„Добро, тата.“

„Никаквих рекорда.“

„Добро, тата, не брини.“

„Мање мисли на девојке, више на маму.“

„Добро, тата.“

Дауге тихо рече:

„Ја идем.“

Окренуо се и пошао према згради аеродрома. Јурковски га је гледао како се удаљава. Дауге је био мали, погурен, јако стар.

„До виђења, чика-Волођа“, рече Гриша.

„До виђења, мали“, рече Јурковски. Гледао је како се Дауге удаљава. „Посећуј га. Једноставно сврати код њега на чај — и ништа више. Он те воли.“

Гриша климну главом. Јурковски му подметну образ, потапша га по рамену и са Биковом крете ка аутобусу. Тешко се попео уз степенице, сео на фотељу поред Бикова и рекао:

„Било би добро кад би лет одложили. Биков га запрепашћено погледа.“

„Који лет? Наш?“

„Да, наш. Даугеу би било лакше. Или да барем и нас лекари прогласе за неспособне.“

Биков засопта, али оћута. Кад аутобус крете, Јурковски проговори:

„Чак није хтео ни да ме загрли. Добро је и урадио. Без њега немамо због чега да летимо. То није лепо. Ни поштено.“

„Престани“, рече Биков.

Дауге се пео уз гранитне степенице аеродрома и осврнуо за собом. Црвена мрља аутобуса је већ нестајала на ивици хоризонта, где су се у ружичастој измаглици виделе коничне силуете летелица за вертикално узлетање. Гриша упита:

„Куд да вас одвезем, чика-Гриша? У институт?“

„Може и у институт“, одговори Дауге.

Никуд ми се не иде, помисли он. Баш никуд. Како ми је тешко… Никада нисам могао ни да помислим да ће ми бити тако тешко. Јер, није се десило ништа ново или неочекивано. Све је одавно познато и прорачунато. На време је све преживљено, јер ко хоће да изгледа као слабић? Једном речју — све је праведно и поштено. Педесет и две године му је. Четири пута озрачен. Истрошено срце. Лоши живци. Па чак ни крв није његова. Због тога га никад не узимају, увек га проглашавају за неспособног. А Волођу Јурковског узимају. А теби, кажу, Григорије Јоаничу, довољно је и то што једеш оно што ти дају, и што спаваш тамо где те положе да спаваш. Време је кажу, Григорије Јоаничу, да учис млађе. А чему да их учим? Дауге испод ока погледа Гришу. Како је само здрав и јак! Да их учим смелости? Или можда здрављу? А ништа друго, у суштини, није ни потребно. Тако, сад остајеш сам. Са још стотинак чланака, који су већ застарели. И неколико књига, које брзо старе. Ту је и слава, која стари брже од свега.

Окренуо се и ушао у бучни, прохладни хол. Гриша Биков је корачао крај њега.

Кошуља му је била раскопчана. У холу се чуо жамор и шуштање новина. На великом екрану, који је заузимао пола зида, приказиван је некакав филм: неколико људи је, заваљено у фотеље, посматрало филм, држећи крај ушију кутијице фонодемонстратора. Дебели странац источњачког типа мувао се крај бифеа-аутомата.

Крај улаза у бар Дауге се наједном заустави.

„Да свратимо и попијемо нешто, имењаче“, рече. Гриша га погледа зачуђено и са жаљењем.

„Зашто, чика-Гриша?“ упита. „Зашто? Не треба.“

„Мислиш да не треба?“ замишљено упита Дауге.

„Разуме се да не треба. Ничему не води, часна реч.“ Дауге га погледа искрвивши главу.

„Да можда не замишљаш“, љутито рече, „да сам се опустио због тога што нисам пошао са њима? Па шта, зар не могу да живим и без тих тајанствених бездана и простора? Извини, голубићу! Баш ме брига за сва та пространства! Али, ево шта: остао сам сам… Разумеш? Сам! Први пут у животу «сам»!“

Гриша се нелагодно осврну. Дебели странац их је посматрао. Дауге је говорио тихо, али се Гриши чинило да их чује цео хол.

„Зашто сам остао сам? Због чега? Зашто су баш мене… зашто баш ја морам да будем сам? Јер, ја нисам најстарији, имењаче. Михаило је старији, а и твој отац такође…“

„Чика Миша је такође кренуо на последњи лет“, збуњено напомену Гриша.

„Да“, сложио се Дауге. „Наш Миша је остарео… Но, одемо, попићемо нешто.“

Ушли су у бар. У бару није било никога, само је за столом крај прозора седела једна лепа жена. Седела је над празном чашом наслонивши подбрадак на испреплетене прсте и кроз прозор гледала на бетонску писту аеродрома.

Дауге се одједном заустави и тешко наслони на најближи сточић. Није је видео двадесет година, али је одмах препознао. Грло му се осушило и стегло.

„Шта вам је, чика-Гриша?“ узнемирено га упита Биков млађи.

Дауге се исправи.

„Ово је моја жена“, мирно рече. „Идемо.“

Каква сад још жена, са страхом помисли Гриша.

„Можда ће бити боље да вас причекам у колима“, упита.

„Глупости, глупости“, рече Дауге. „Да јој приђемо.“

Приђоше сточићу крај прозора.

„Здраво, Маша“, рече Дауге.

Жена подиже главу. Очи јој се раширише. Лагано се завали на наслон столице.

„Ти… ниси одлетео?“ рече она.

„Нисам.“

„Поћи ћеш касније?“

„Не. Остајем овде.“

Наставила је да га посматра широко отворених очију. Трепавице су јој биле јако нашминкане. Под очима се видела мрежа борица. А кожа на њеном, некада глатком, врату била је опуштена.

„Шта то значи — остајеш?“ неповерљиво га упита. Он се ухвати за наслон столице.

„Можемо ли да седнемо?“ упита. „Ово је Гриша Биков. Син Бикова.“

Тада се она насмеши Гриши оним навикнутим, обећавајућим, заносним осмехом, који је Дауге толико мрзео.

„Драго ми је“, рече. „Седите, момци.“

Гриша и Дауге седоше.

„Ја сам Марија Сергејевна“, рече она разгледајући Гришу. „Ја сам сестра Владимлра Сергејевича Јурковског.“

Гриша спусти очи и наклони се.

„Познајем вашег оца“, наставила је. Престала је да се смешка. „Ја сам му обавезна за много шта, Григорије… Алексејевичу…“

Гриша је ћутао. Осећао се нелагодно. Ништа није схватао. Дауге рече напрегнутим гласом:

„Шта ћеш да пијеш, Маша?“

„Џејм“, одговори она, осмехујући се својим заносним осмејком.

„То је сигурно јако?“ упита Дауге. „Уосталом, свеједно. Гриша, молим те, донеси два џејма.“

Посматрао је. Гледао је њене глатке, поцрнеле руке, разголићена, такође поцрнела рамена, лаку, светлу хаљину са једва нешто дубљим изрезом него што је волео. Она се одлично сачувала за своје године, а коса јој је била иста као и некада — бронзане боје, без иједне седе длаке; тешка, дуга, била је уплетена у кику и завијена у пунђу какву више нико не носи. Насмешио се, лагано откопчао мантил и скинуо топли шлем са главе.

Њено лице се тргло кад је угледала његову голу главу са ретком седом косом крај ушију. Он се на то поново насмешио.

„Но, као што видиш, сусрели смо се“, рекао је. „А шта ћеш ти овде? Чекаш некога?“

„Не“, одговори она. „Никога не чекам.“ Погледала је кроз прозор, и он је наједном схватио. „Испраћала си“, тихо је рекао.

Климнула је главом.

„Кога? Није могуће — нас?“

„Да.“

Срце престаде да му куца.

„Мене?“ упитао је тихо. Уто је пришао Гриша и ставио на сто две замагљене ледене чаше.

„Не“, одговори она.

„Волођу?“ упитао је са горчином.

„Да.“

Гриша се тихо удаљи.

„Какав мио дечак“, рече она. „Колико му је година?“

„Осамнаест.“

„Зар осамнаест? Интересантно! Знаш, он уопште не личи на Бикова. Чак није ни риђ.“

„Да, време пролази“, рече Дауге. „Чак ни ја више не летим.“

„Зашто?“ равнодушно га упита.

„Здравље.“

Брзо је бацила поглед на њега.

„Да, не изгледаш баш најбоље. Реци…“ она је поћутала. „И Биков ће сигурно ускоро престати да лети?“

„Шта?“ упита је он зачуђено.

„Не волим кад Волођа одлази на лет без Бикова“, рекла је она гледајући кроз прозор. Поново је поћутала. „Много се бојим за њега. Ти га бар добро познајеш.“

„А какве везе са тим има Биков?“ упита је Дауге злобно.

„Са Биковом је сигурно“, одговори она једноставно. „Но, а како стоје твоје ствари, Григорије? Некако ми је то чудно — да ти више не летиш.“

„Радићу у институту“, одговори Дауге.

„Радити“, одмахнула је главом. „Радити… Погледај на шта личиш.“

Дауге се осмехну.

„Зато се ти уопште ниси променила. Удата?“

„Одакле ти таква идеја?“ побуни се она.

„Ја сам такође остао нежења.“

„Не чуди ме.“

„Зашто?“

„Ти ниси за брак.“

Дауге се некако неприродно насмеја.

„Не нападај ме“, рече он. „Ја сам хтео само да поразговарамо.“

„Раније си умео да будеш интересантнији.“

„Зар сам ти већ досадио? Разговарамо тек пет минута.“

„Не, зашто?“ учтиво је рекла. „Ја те слушам са великим задовољством.“

Заћутали су. Дауге је сламком мешао течност у чаши.

„А Волођу пратим увек“, рече она. „Имам другове у управи и увек знам када ћете полетети. И одакле. И увек вас пратим.“ Извукла је сламку из чаше, измрвила је прстима и бацила у пепељару. „Он је једини човек који ми је близак у вашем суманутом свету. Он ме не трпи, али ипак — он је једини човек који ми је близак.“ Подигла је чашу и попила неколико гутљаја. „Суманути, луди свет. Глупо доба“, рече уморно. „Људи су потпуно заборавили како се живи. Рад, рад, рад…

Сав смисао живота је у раду. Сви стално нешто траже, нешто граде. Зашто? Ја схватам, то је све било потребно раније, кад ничега није било довољно. Кад је то била економска борба. Кад је још требало доказивати да ми можемо да радимо не само исто већ и боље од њих. Доказали смо. А борба се наставила. Некаква потајна, невидљива. Ја је не схватам. Можда ти то схваташ, Григорије?“

„Схватам“, рече Дауге.

„Ти си увек све схватао. Ти си увек схватао свет у коме живиш. И ти, и Волођа, и тај досадни Биков. Понекад мислим да сте сви ви јако ограничени људи. Ви једноставно нисте у стању да поставите питање «зашто»?“ Поново је попила неколико гутљаја. „Знаш, недавно сам се упознала с једним учитељем из школе.

Он учи децу страшним стварима. Он их учи да је много интересантније радити него забављати се. И — деца му верују. Да ли схваташ? Па то је страшно! Ја сам разговарала са његовим ученицима. Учинило ми се да ме они презиру. Зашто? Због тога што хоћу да проживим свој једини живот онако како ја то хоћу? Због тога што желим да уживам у стварима које волим?“

Дауге је одлично замислио тај разговор Марије Јурковске с петнаестогодишњим дечацима и девојчицама из рејонске школе. Како да то схватиш, помислио је. Како можеш да схватиш, мислио је он, како недељама и месецима удараш главом о зид, исписујеш гомиле папира и десетине километара прелазиш по кабинету или пустињи и стално ти се при томе чини да решења нема, и да си ти обичан глупи црв, и ти чак више не верујеш да то мора тако, а онда наступа онај диван тренутак кад на крају откриваш капијицу у зиду, и још један зид остаје за тобом, и ти си поново бог, и васиона ти је поново на длану. Уосталом, то чак не мора ни да се схвати.

То треба осетити. Рекао је:

„Они такође хоће да проживе свој живот онако како то желе. А ви хоћете две различите ствари.“

Реско му се успротивила:

„А шта ако сам у праву ја?“

„Не“, рече Дауге. „У праву су они. Они не поставијају питање «зашто»?“

„А можда они једноставно нису у стању да широко мисле?“

Дауге се осмехну. Шта ти знаш о ширини мисии, помисли он.

„Ти пијеш хладну воду кад је врућина“, рече он стрпљиво, „и не питаш «зашто».

Једноставно пијеш, и осећаш се добро…“

Прекинула га је:

„Да, мени је добро. И дајте ми да пијем моју хладну воду, а они нека пију своју!“

„Нека“, мирно се сложи Дауге. Он са чуђењем и радошћу осети да његова неподношљива туга лагано нестаје. „Ми и нисмо говорили о томе. Тебе интересује ко је у праву. Добро. Човек — он више није животиња. Природа му је дала разум.

А разум неизбежно мора да се развија. А ти гасиш, уништаваш у себи разум.

Намерно га уништаваш. Ти си томе посветиила цео свој живот. А постоји још много људи на Планети који уништавају свој разум. Они се зову малограђани.“

„Хвала.“

„Нисам хтео да те увредим“, рече Дауге. „Али, мени се учинило да ти хоћеш да вређаш нас. Ширина погледа… Какву ви можете имати ширину погледа?“

Испила је до краја своју чашу.

„Ти данас лепо говориш“, приметила је злобно се смешкајући. „Све тако дивно објашњаваш. Буди онда добар, па ми, молим те, објасни још једну ствар. Цео живот си радио. Цео живот си развијао свој разум, прелетао си преко обичних земаљских задовољстава.“

„Никад нисам прескакао преко обичних овоземаљских задовољстава“, рече Дауге.

„Ја сам чак био и дангуба.“

„Нећемо се свађати“, рече она. „По моме мишљењу, прелетао си. А ја сам целог живота уништавала свој разум. Ја сам се целог живота бавила тиме што сам гајила своје инстинкте. А ко је од нас сада срећнији?“

„Разуме се, ја“, рече Дауге. Она га весело погледа и насмеја се.

„Не“, рече. „Ја. У најгорем случају — обоје смо несрећни. Неталентована кукавица — тако ме, уколико се не варам, зове Волођа? — или трудољубиви мрав — крај је исти: старост, усамљеност, празнина. Ја ништа нисам добила, а ти си све изгубио. У чему је разлика?“

„Питај Гришу Бикова“, мирно рече Дауге.

„О, они!“ она са ниподаштавањем одмахну руком. „Знам шта ће они рећи. Не, мене интересује шта ћеш рећи ти! И не сада, када су напољу сунце и људи, већ ноћу, кад дође несаница и кад су око тебе само твоји вражји талмуди, и непотребно камење с непотребних планета, и телефон који ћути, и више ништа: напред нема ништа…“

„Да, дешава се“, рече Дауге. „То се свима дешава.“

Наједном је све то замислио — и телефон који ћути, и оно ништа испред себе — али не и талмуде и камење већ флашице са водицама за козметику, мртав бљесак златног накита и неумољиво огледало. Ја сам свиња, помисли оптужујући самога себе.

Самоуверена и равнодушна свиња. А њој је потребна помоћ!

„Да ли ћеш ми дозволити да данас дођем к теби?“ упита је.

„Не.“ Устала је. „Данас имам госте.“

Дауге одгурну чашу, коју није ни дотакао, и такође устаде. Узела га је под руку и изишли су у хол. Он се трудио да не храмље.

„Куда ћеш сад?“ упита је.

Зауставила се пред огледалом и поправила фризуру, на којој уопште није имало шта да се поправља.

„Куда?“ поновила је питање. „Некуда. Јер ја још немам педесет и за сада мој свет још увек припада мени.“

Спустили су се низ степенице на трг обасјан сунцем.

„Могао бих да те одвезем…“ рече Дауге.

„Хвала, имам своја кола.“

Без журбе је ставио шлем на главу, проверио да му случајно однекуд не дува у уши, и закопчао мантил.

„До виђења, стари“, рекла је она.

„До виђења“, рекао је он, нежно се смешкајући. „Извини ако сам био суров… Ти си ми данас много помогла…“

Она га погледа ништа не схватајући, слеже раменима и пође ка својим колима.

Дауге је посматрао како корача њишући се у куковима, задивљујуће витка, горда и јадна. Имала је диван ход, и још је била згодна, чак јако згодна. За њом су се освртали. Дауге помисли са сетном злобом: Ето. То је цео њен живот. Завити тело у скупе и лепе хаљине и привлачити погледе. Много има таквих, и жилави су.

Гриша Биков је седео у колима, налакћен на волан, и читао дебелу књигу. Радио је био укључен и дугме је било окренуто до краја. Гриша је волео јаке звуке.

Дауге је ушао у кола, искључио радио и извесно време седео ћутке. Гриша је оставио књигу и упалио мотор. Дауге је рекао гледајући испред себе:

„Живот даје човеку, имењаче, три радости. Пријатеља, љубав и рад. Свака од тих радости одвојено — не вреди много. Али, како се оне ретко налазе заједно!“

„Без љубави се, разуме се, може“, замишљено је рекао Гриша.

Дауге га брзо погледа.

„Да, може се“, сложио се. „Али то само значи да ће човек имати једну радост мање, а њих је свега три.“

Гриша оћута. Чинило му се да је непоштено да ступа у спор који је безнадежан за противника.

„У институт“, рекао је Дауге. „И потруди се да стигнемо до један. Да не закаснимо.“

„Не, брзо ћу.“

Кола су изашла на пут.

„Чика-Гриша, да вам не дува?“ упита Гриша Биков. Дауге шмркну и рече:

„Да, брате. Да затворимо прозоре…“

МИРЗА-ЧАРЛЕ: РУСКИ МОМАК

Дежурна за превоз путника је сажаљевала Јуру Бородина. Ничим није могла да му помогне. Редовна путничка линија са системом Сатурна није постојала. Није постојала чак ни редовна теретна линија. Теретњаци-аутомати су летели свега два три пута годишње, а бродови са посадом — још ређе. Дежурна је два пута постављала питање електронском диспечеру, прелистала је неки дебели приручник, неколико пута телефонирала некоме, али све је било узалуд.

Јура је вероватно изгледао веома несрећно, јер му она на крају сажаљиво рече:

„Не треба очајавати, голубићу. То је веома далека планета. И шта ћете уопште тако далеко?“

„Заостао сам од своје групе“, изгубљено одговори Јура. „Најлепше вам хвала.

Идем. Можда још негде…“

Окренуо се и пошао ка излазу опустивши главу, посматрајући излизани пластични под под својим ногама.

„Станите, голубићу“, викну му дежурна. Јура се, одмах окрете и пође натраг.

„Знате, голубићу“, рече дежурна неодлучно, „понекад постоје и специјални летови.“

„Одиста?“ с надом упита Јура.

„Да, али о њима се у управи не зна.“

„А да ли могу да ме поведу на тај специјални лет?“

„Не знам, голубићу. Ја чак не знам ни где можете да сазнате за такав специјални лет. Можда код начелника ракетодрома?“ Упитно га је погледала.

„Код начелника ме сигурно неће пустити“, тужно је рекао Јура.

„А ви покушајте.“

„Хвала“, рече Јура. „До виђења. Покушаћу.“

Изишао је из управе транспорта и осврнуо се око себе.

Са десне стране, над зеленим крошњама дрвећа, у беличасто, врело небо дизала се зграда хотела. Са леве стране на сунцу је блештала огромна стаклена купола. Ту куполу Јура је видео још са аеродрома. Са аеродрома се видела само та купола и златна игла хотела. Јура је, наравно, упитао шта је то, и кратко су му одговорили: „СЕУК.“ А шта је то СЕУК, није знао.

Тачно поред зграде управе пролазио је широки пут посут крупним црвенкастим песком. На песку су се видели трагови многих ногу и аутомобилских гума. Са обе стране пута су се налазили бетонски јаркови, крај којих су цветали багреми. На двадесетак корачаја од улаза у управу, у сенци багрема, налазио се мали, квадратни бели атомокар. Над блиставим стаклом ветробрана видели су се плави шлемови са белим натписом: INTERNATIONAL POLICE. MIRZA-CHARLE.[1]

Минут-два Јура је стајао неодлучно. Испрва на путу није било никога. А онда се однекуд са десне стране широко корачајући појавио неки препланули човек у белом оделу. Кад је дошао до Јуре, зауставио се, скинуо са главе огромну беретку и почео да маше њом испред лица. Јура га је знатижељно погледао.

„Фруће!“ рече човек у белом оделу. „А како ти?“ Говорио је са јаким страним акцентом.

„Баш врућина“, сложи се Јура.

Човек у белом оделу навуче беретку на косу избледелу од сунца и извуче из џепа пљоснату стаклену чутурицу.

„Гуц-немо?“ рече раширивши уста од увета до увета.

Јура одмахну главом.

„Не пијем“, рече.

„Такоће ја не пијам“, објави човек у белом оделу и врати чутурицу у џеп. „Али увек има уиски, ако хоће пити.“

Јура поче да се смеје. Човек му се допадао.

„Фрућина“, још једном рече човек у белом оделу. „То наша несрећа. Мећунаротни ракетотром на Гренланту — и ја тамо смрзавам. Мећунаротни ракетотром у Мисра— Шарле — ја мокар од зној. А?“

„Ужасна врућина“, рече Јура.

„А где летимо?“ упита човек у белом оделу.

„Треба да стигнем на Сатурн.“

„Охо!“ рече човек. „Тако млат, а фећ на Сатурн! Значи — ми ћемо сретати и сретати!“

Лупи Јуру по рамену, и тада примети полицијска кола. „Мећунаротна полисија“, рече свечано. „Они мора, имају све почасти.“

Важно климну Јури главом и крете даље. Кад је стигао до полицијских кола, он се пренуо, заузео свечани став и принео десни кажипрст глави. Плави шлемови су се тргли иза сна и поново заузели непокретан положај.

Јура уздахну и лагано крете ка хотелу. Требало је негде пронаћи начелника ракетодрома. Успут никога није срео, и није имао кога да пита. Разуме се, могао је да пита и полицајце, али Јура није хтео да им се обраћа. Није му се допадало што седе тако непокретно. Јура је узгред зажалио што није упитао човека у белом оделу, али се онда сетио да је љубазна дежурна сигурно морала све да зна о Мирза-Чарлеу. Он се чак зауставио за један тренутак, али је онда ипак кренуо даље. На крају крајева, нема смисла одузимати људима толико времена. Ништа, сазнаћу већ некако, помислио је и кренуо даље.

Ишао је по ивици јарка, трудећи се да не иде по сунцу, поред јарко обојених аутомата са сода-водом и соковима, поред празних клупа и столица за лежање, крај белих кућица које су се криле у сенци багрема, крај великих бетонских плоча на којима су били смештени празни атомокари. На једној од тих плоча није било сунцобрана и од блештавих, исполираних кровова машина дизала се јара. Било је жалосно посматрати та кола, која су ту, на сунцу, стајала, сигурно, неколико часова. Прошао је крај огромних реклама које су на три језика обећавале здравље Херкулеса онима који пију витаминизовано козје млеко Голден Хорих, крај неких чудноватих, измучених људи који су спавали у трави ставивши под главу завежљаје, руксаке и коферчиће, крај кола-чистачица која су стајала на ивици пута, крај поцрнеле деце, која су се пљускала водом из јарка. Неколико пута су га престизали празни аутобуси. Прошао је испод плаката који се раширио преко целог пута: МИРЗА-ЧАРЛЕ ПОЗДРАВЉА ДИСЦИПЛИНОВАНЕ ВОЗАЧЕ. То је било написано на енглеском.

Прошао је поред кућице саобраћајца на углу, скренуо надесно и изишао на Булевар пријатељства — главну улицу Мирза-Чарлеа.

Булевар је већ био пуст. Радње, биоскопи, барови, кафеи — све је било затворено. Сијеста — помислио је Јура. На булевару је била ужасна, неиздржљива врућина. Јура се зауставио крај аутомата и испио чашу топлог сока од поморанџе.

Подигавши обрве, пришао је другом аутомату и попио чашу одвратно топле сода-воде. Да, помисли. Сијеста. Било би најбоље кад би човек могао да се завуче у фрижидер…

Сунце је пржило — бело, као обавијено маглом. Сенки није било. На крају булевара, у измаглици, видела се громада хотела. Јура крете ка њему, осећајући кроз ђонове ципела усијани асфалт. Испрва је корачао брзо, али тај темпо није могао да издржи — од врућине је изгубио дах, зној му је липтао по лицу.

Дугачка, широка лимузина се заустави крај тротоара. Шофер са огромним, тамним наочарима отвори врата и обрати се Јури:

„Слушај, пријатељу, где се овде налази хотел?“

„Тамо, напред, на крају булевара“, рече Јура. Шофер га погледа, задовољно климну главом и упита:

„Да нећеш и ти тамо?“

„Тамо“, с уздахом одговори Јура.

„Седи“, рече шофер.

Јура радосно уђе у кола.

„Одмах се види да си овде странац, као и ја“, рече шофер. Кола је возио јако споро. „Сви месни становници седе у хладовини. Упозоравали су ме да овде треба стићи предвече, али такав сам ти човек — не волим да чекам. А није требало да журим. Ово је неко заспало царство.“

У колима је ваздух био чист, прохладан.

„А по моме мишљењу“, рече Јура, „ово је интересантан градић. Никад раније нисам био у међународним градовима. Овде је све интересантно испреплетано и измешано. Кара-Куми и међународна полиција. Да ли сте их видели са плавим шлемовима на глави?“

„Видео сам“, намргођено је рекао шофер. „Тамо их, на путу, има колико хоћеш…“

показао је главом некуд иза себе, „најмање тридесетак. Камиони су се сударили.“

„Како то «сударили»?“ зачуди се Јура. „Какви камиони? Аутомати?“

„Ма не, какви аутомати“, прогунђа шофер. „Они… Варјашки гости. Добили су своје… Битанге пијане.“ Зауставио је кола испред хотела и рекао:

„Стигли смо. Ја ћу скренути првом улицом десно. Јура изиђе из кола.“

„Велико хвала.“

„Нема на чему“, рече шофер. „До виђења.“

Јура уђе у хол и приђе рецепцији. Службеница на рецепцијл је управо разговарала телефоном и Јура, пошто седе у фотељу, поче да разгледа слике по зидовима. И овде је све било измешано. Поред традиционалних медведа Шишкина налазила се велика слика покривена флуоресцентним бојама која баш ништа није приказивала.

Извесно време Јура је са тихом радошћу упоређивао те слике. То је било одиста забавно.

„Изволите, м»сје“, рече службеница стављајући руке на сто.

Јура се насмеја.

„Ја, видите, нисам м’сје“, рече он. „Ја сам обичан совјетски друг.“

Жена се такође насмеја.

„Да будем отворена, тако сам и мислииа. Али, нисам хтела да ризикујем. Често нам долазе странци, који се вређају кад их ословљавамо са «друже».“

„Чудаци“, рече Јура.

„Одиста“, сложи се службеница. „Чиме могу да вам помогнем, друже?“

„Знате“, рече Јура, „ја морам да дођем до начелника ракетодрома. Да ли можете нешто да ми посаветујете?“

„А шта да вам саветујем?“ зачуди се службеница. Дигла је слушалицу телефона и окренула број. „Ваља?“ упита она. „Ах, Зоја? Слушај, Зојечка, овде Круглова.

Када твој данас прима? Аха… Схватам… Не једноставно један младић… Да…

Но, добро, извини, хвала…“

Екран видеофона је све време остао слеп и Јура то схвати као лош знак. „Лоша ствар“, помисли.

„Но, ствар стоји овако“, рече службеница. „Начелник је јако заузет и моћи ће да вас прими тек после шест.“

„Написаћу вам адресу и број телефона“, брзо је писала на папиру са заглављем хотела. „Ево. У шест сати се или јавите телефоном или сами отиђите. То је ту, одмах поред нас.“

Јура је устао, узео лист папира и захвалио се.

„А где сте одсели?“ упита службеница.

„Знате“, рече Јура, „за сада још нигде. А и нећу. Морам да одлетим још данас.“

„А“, рече жена. „Но, онда, срећан пут. Срећна плазма, како кажу наши међупланетарци.“

Јура се још једном захвали и изиђе на улицу.

У тихој, засенченој улици у близини хотела он пронађе кафе у коме је сијеста била или већ завршена или још није ни отпочела. Под широким, шареним сунцобраном, на трави су били размештени столови, мирисало је на печену свињетину. Изнад сунцобрана висила је фирма: FYOUR OLD MICKEY MOUSE, Ваш стари Мики Маус; прим. прев. са сликом познатог мишића Волта Дизнија. Јура неодлучно крочи под надстрешницу.

Разуме се, такви кафеи постоје само у међународном граду. Иза дугачког, металног шанка, испред дугог низа флаша са шареним етикетама, седео је ћелави барман руменог лица у белој блузи са засуканим рукавима. Његове велике, длакаве песнице су лежале међу сребрним чашама и звонима, која су покривала чиније са бесплатним закускама. С леве стране бармана налазила се сребрна машина, чију намену Јура није знао, из које се дизала струја миришљаве паре. Са десне његове стране под стакленим звоном на картонским послужавницима видели су се сви могући сендвичи. Над главом бармана су се налазила два плаката. Један, на енглеском језику, обавештавао је посетиоце да је «прво пиће бесплатно, друго двадесет и четири цента, а свако следеће осамнаест центи». Други плакат, на руском језику, гласио је: ВАШ СТАРИ МИКИ МАУС БОРИ СЕ ЗА ЗВАЊЕ КАФЕА ОДЛИЧНЕ УСЛУГЕ.

У кафеу су била само два посетиоца. Један од њих је спавао за сточићем у углу, наслонивши неочешљану главу на руке. Поред њега у трави лежао је умашћени руксак.

Други посетилац, крупан човек у карираној кошуљи, лагано је и с уживањем јео свињски рагу и разговарао преко два сточића са барманом. Разговор се водио руски. Кад је Јура ушао, барман је говорио:“Мене се не тичу фотонске ракете и атомски реактори. Ја хоћу да говорим о кафеима и баровима. У то се ипак нешто и разумем. Узмите овде, у Мирза-Чарлеу, ваше, совјетске, и наше, западне кафее. Ја знам обрт сваког угоститељског предузећа у граду. Ко иде у ваше, совјетске, кафее? И, што је најважније — зашто? У ваше, совјетске, кафее иду углавном жене да једу сладолед и играју с пилотима који не пију.“

У том тренутку барман угледа Јуру и застаде.

„Ево момка“, рече. „То је руски момак. Он је дошао у Мики Маус дању. Значи, он је управо стигао овамо. Он хоће да једе.“

Човек у карираној кошуљи с интересовањем погледа у Јуру.

„Добар дан“, рече Јура барману. „Ја одиста хоћу да једем. Како се то ради код вас?“

Барман поче громко да се смеје.

„Код нас се то ради исто онако као и код вас“, рече он. „Брзо, укусно и љубазно. Шта бисте хтели да једете, младићу?“

Човек у карираној кошуљи рече:

„Направите му руску чорбу од кваса са ледом и свињску шницлу, Џојсе. А ви, друже, седите код мене. Пре свега, овде због нечега дува промаја, а, друго, тако ћемо моћи удобније да водимо идеолошку борбу са старим Џојсом.“

Барман се опет насмеја и нестаде иза шанка. Јура, збуњено се смешкајући, седе поред кариране кошуље. „Ја водим са Џојсом идеолошку борбу“, објасни човек у карираној кошуљи. „Већ пет година се трудим да му докажем да у Сунчевом систему постоји још нешто осим објеката у којима се пије.“

Барман се појави иза шанка носећи на послужавнику дубоки картонски тањир са чорбом и хлебом.

„Чак вас и не нудим да пијете“, рече и вешто стави послужавник на сто. „Одмах сам схватио да сте ви руски момак. Сви ви, Руси, имате некакав посебан израз лица. Не могу да кажем, Иване, да ми се тај израз не допада, али кад га видим — одмах изгубим осећај жеђи. И хтео бих да се борим за неко звање, па макар и на штету своје сопствене радње.“

„У слободном пословном човеку је проговорила савест“, рече Иван. „Пре годину дана ми је пошло за руком да га убедим да је неморално терати људе, који нису никоме ништа скривили, да пију.“

„Нарочито ако се то ради бесплатно“, рече барман и поново поче да се смеје. Он је при томе очигледно мислио на прво, бесплатно пиће.

Јура је слушао, са задовољством посматрајући ледену, веома укусну чорбу. По ивици тањира се видео натпис на енглеском језику, који је Јура превео овако: КАД ПОЈЕДЕШ ДО ДНА, НА ДНУ ТЕ ЧЕКА ИЗНЕНАЂЕЊЕ.

„Ствар чак није ни у томе, Џојсе, што због ваше клијентеле морамо да држимо у Мирза-Чарлеу међународну полицију“, лењо рече Иван. „Ја ћу за сада оставити по страни питање о томе зашто баш захваљујући преимућствима западних кафеа пред совјетским човек има изванредно лаку могућност да изгуби свој природни људски лик. Тужно је гледати вас таквог, Џојсе. Не као бармана, већ као човека.

Енергичан човек, златне, маљаве руке, далеко од тога да буде глуп. А чиме се он бави? Он стоји за шанком, као неки стари аутомат-продавац, и свако вече, овлаживши прсте, броји прљаве папириће.“

„Ви то никада нећете схватити, Иване“, величанствено изговори барман. „Такав појам као што су част и обрт локала за вас је туђ. Ко не зна Мики Мауса и старог Џојса? У свим угловима васионе знају мој бар! Куд иду ваши пилоти кад се врате с неког, тамо, Јупитера? К Мики Маусу! Где наше врбоване скитнице проводе свој последњи дан на земљи? Код Мики Мауса! Овде! Крај овог овде шанка! Куд иду да залију несрећу или да прославе неку радосну вест? Овамо, к мени! А куд идете да ручате ви, Иване?“ Поче да се смеје. „И ви идете старом Џојсу! Разуме се, ви никада нећете свратити к мени увече. Једино можда у саставу патроле реда и поретка. И ја знам да у дубини душе ви дајете предност вашим, совјетским кафеима. Али, због нечега ипак долазите овамо! Код Мики Мауса или код старог Џојса — нешто вам се овде допада, зар не? Због тога се ја и поносим својим локалом.“

Барман одахну и испружи кажипрст:

„И још нешто. Они прљави папирићи, о којима ви говорите. У вашој полуделој земљи сви знају да је новац прљав. Али, у мојој земљи сви знају да прљавштина нажалост, није новац. Новац треба зарадити! Због тога лете наши пилоти, због тога се врбују наши радници. Ја сам стар човек и сигурно никад нећу моћи да схватим чиме се код вас мере успех и срећа. Код вас све дуби на глави. А код нас је све јасно и разумљиво. Где се сада налази освајач Ганимеда капетан Хептон? Он је директор компаније Минералс Лимитед. Шта је сада познати навигатор Сајрус Кембел? Власник два највећа ресторана у Њујорку. Разуме се, некад их је знао цео свет, а сад су они у сенци, али — зато су они пре били слуге и ишли су тамо куд су их други слали, а сад они сами имају слуге и шаљу их тамо куд они хоће. Ја такође нећу да будем слуга. И ја хоћу да будем господин.“

Иван замишљено рече:

„Нешто сте ипак схватили, Џојсе. Ви нећете да будете слуга. Сад вам остаје још само ситница — да престанете да желите да будете господин.“

Јура је појео чорбу и угледао изненађење. На дну тањира је био натпис: ОВО ЈЕЛО ЈЕ ПРИПРЕМИЛА ЕЛЕКТРОНСКА КУХИЊСКА МАШИНА ОРФЕЈ ФИРМЕ КИБЕРНЕТИКС ЛИМИТЕД.

Јура одмаче тањир од себе и изјави:

„А по моме мишљењу, ужасно је досадно цео живот провестл за шанком.“

Барман поправи на зиду рам с натписом на енглеском језику: НОШЕЊЕ ВАТРЕНОГ ОРУЖЈА У МИРЗА-ЧАРЛЕУ СЕ КАЖЊАВА СМРЋУ, и рече:

„Шта то значи «досадно»? Шта је то весео, а шта досадан посао? Посао је посао, рад је рад.“

„Рад мора да буде интересантан“, рече Јура.

Барман слеже раменима.

„Зашто?“

„Како зашто?“ рече Јура зачуђено. „Ако рад није интересантан, онда треба… треба… Па коме је потребно да посао буде неитересантан? Каква корист од тебе ако те не интересује посао који радиш?“

„Тако му, старцу, и треба“, рече Иван.

Барман тешко устаде са свог места и изјави:

„То није поштено. Ти врбујеш себи савезнике, Иване, а ја сам сам.“

„И ви сте такође двојица“, рече Иван. Прстом је показивао на човека који је спавао у углу.

Барман га погледа, одмахну главом и скупивши прљаво посуђе, оде за шанк.

„Какав орах, а?“ рече Иван полугласно. „Како се бори за част локала, а? Требало би с њим да започнеш расправу. Ни у чему ви један другога не бисте разумели. Ја се стално трудим да нађем са њим заједнички језик. Све у свему — диван је то чика.“

Јура затресе главом.

„Не“, рече он. „Није он никакав диван чика. Самозадовољан је и глуп. И жао ми га је. Па, зашто живи човек? Да целог живота црнчи само зато да би зарадио извесну суму новца? Зарадиће и вратиће се кући. А онда?“

„Џојсе!“ узвикну Иван. „Имамо једно питање за вас!“

„Идем!“ повика барман.

Појавио се иза шанка и поставио пред Јуру тањир са шницлом и флашицу сока од грожђа.

„На рачун локала“, рече показујући на флашицу и седе.

Јура рече:

„Хвала, а зашто?“

„Слушајте, Џојсе“, рече Иван. „Ево, овај руски момчић пита шта ћете радити кад се обогатите?“

Извесно време Џојс је запрепашћено гледао Јуру. „Добро“, рече. „Ја знам какав одговор чека момак. Због тога ћу поставити питање ја. Момак ће одрасти и постаће мушкарац. Целог живота ће да ради… како оно рекосте… на свом интересантном послу. Но, на крају ће остарети и више неће моћи да ради. Шта ће онда да ради, чиме ће да се бави овај момчић овде?“

Иван се завали на наслон столице и са задовољством погледа бармана. На његовом лицу као да је било написано: „Какав орах, а?“ Јура осети да су му уши поцрвенеле. Спусти виљушку и изгубљено рече:

„Ја… не знам, некако о томе нисам мислио…“

Он заћута.

Барман га је озбиљно и некако тужно посматрао. Лагано су пролазиле дуге секунде. Јура на крају очајно проговори: „Потрудићу се да умрем пре него што више не будем могао да радим…“ Обрве бармана се извише, подигоше се на чело, и он преплашено погледа у Ивана. Потпуно збуњен, Јура изјави: „И уопште, ја сматрам да је најважније у животу за човека — да лепо умре!“

Барман ћутке устаде, лупи дланом Јуру по рамену и оде за шанк. Иван рече:

„Но, братац, хвала ти. Хвала на таквој помоћи. Овако ћеш ми уништити сав мој идеолошки рад.“

„Зашто?“ промрмља Јура. „Старост… Не радити… човек мора целог живота да се бори! Зар није тако?“

„Све је то тако“, рече барман. „Ето, на пример, ја, целог живота морам да се борим са порезом.“

„Ах, не мислим ја на то“, рече Јура одмахнувши руком и забоде нос у тањир.

Иван попи онај сок од грожђа на рачун локала и лагано рече:

„Узгред буди речено, Џојсе: један интересантан детаљ. Иако мој савезник због своје младости није рекао ништа паметно, обратите пажњу, он више воли да умре него да живи вашом старошћу. Њему, једноставно, никад није долазила у главу мисао шта ће да ради кад остари. А ви, Џојсе, о томе мислите целог живота. И цео живот се припремате за старост. Тако је то, стари мој Џојсе.“

Барман замишљено почеша своју ћелу.

„Да…“ рече.

„У томе и јесте разлика, „рече Иван. „И, уколико се не варам, разлика није у вашу корист. Зар не знате да онај ко чува беле паре за црне дане никад не доживи беле.“

Барман се замислио, поново се почешао по ћели и, не рекавши ни једне речи, нестао кроз врата која су се видела иза шанка.

„Но“, рекао је Иван с уживањем. „Данас сам га ујео. Узгред буди речено, одакле си ти, дивно дете?“

„Из Вјазме“, тужно одговори Јура. Он је тешко преживљавао своју животну незгоду.

„А шта ћеш овде?“

„Морам на Реју.“ Погледа у Ивана и објасни. „Реја, то је један од сапутника Сатурна.“

„Ах, тако“, рече Иван. „Интересантно. И шта ћеш на тој Реји?“

„Тамо се дижу неки објекти. А ја сам — вакуум-варилац. Било нас је једанаесторо, и ја сам заостао од групе, јер… Једном речју, због породичних ствари. Сад не знам како тамо да стигнем. У шест ћу отићи начелнику ракетодрома.“

„Мајкову?“

„Не“, рече Јура. „То јест, не знам како се зове. Углавном, начелнику ракетодрома.“

Иван га је с интересовањем посматрао.

„Како се зовеш?“

„Јура… Јурије Бородин.“

„Знаш шта, Бородине“, рече Иван и тужно заклима главом. „Бојим се да ћеш умрети од чекања. Ствар је у томе што је начелник ракетодрома друг Мајков, а то знам сасвим тачно, одлетео у Москву…“ погледао је на сат, „тачно пре дванаест минута.“

То је био страшан ударац. Јура поникну.

„Како то…“ промрмља. „А мени су рекли…“

„Но-но“, рече Иван. „Не треба очајавати. Старост још није стигла. Сваки начелник, кад одлази у Москву, оставља свог заменика.“

„Истина!“ рече Јура и одмах живну. „Ви ме извините: ја морам одмах да идем да телефонирам.“

„Иди, телефонирај!“ рече Иван. „Телефон се налази иза угла.“

Јура скочи и потрча ка телефону.

Кад се Јура вратио, Иван је стајао на стази пред улазом у кафе.

„Но?“ упита га.

„Немам среће“, огорчено рече Јура. „Начелник је одиста отпутовао, а његов заменик може да ме прими тек сутра увече.“

„Увече?“ понови Иван.

„Да, и то после седам сати.“

Иван се замишљено загледа некуд изнад крошања дрвећа.

„Увече“, понови још једном. „Да, то је касно.“

„Ипак ћу морати да одседнем у хотелу“, рече Јура уздахнувши. „Идем да видим имају ли собу за мене.“

Стазом се приближавао, брзо пребирајући дебелим, кратким ногама, дебељко у оделу сашивеном по последњој моди. На глави је имао тропски шлем од плуте. Лице му је било натекло, с отеклим капцима. Под левим оком му се видела велика модрица. На десетак метара од Ивана, човек је смакао са главе свој шлем и, јако се сагнувши, готово се преклопивши, буквално ускочио у кафе. Иван му се љубазно поклони.

„Шта је са њим?“ зачуђено упита Јура.

„Идемо, идемо“, рече Иван. „Идемо у истом правцу.“

„Тренутак“, рече Јура. „Само да платим.“

„Већ сам платио ја“, рече Иван. „Идемо.“

„Али, зашто?“ рече Јура достојанствено. „Ја новац имам… Свима су нам дали…“

Иван се осврте према кафеу.

„А ова улизица“, рече он „мој је стари, добри познаник. Понос међународне луке Мирза-Чарле.“ Јура се такође осврте. «Понос Мирза-Чарлеа» је већ седео на високој столици испред шанка. „Краљ смрдљиваца. Илегално врбује људе. Најгори човек у граду. Пре два дана се напио и почео да напаствује девојку на улици, па сам га мало дотерао. Сад је са мном врло љубазан.“

Не журећи се ишли су по сеновитој зеленој уличици. Постајало је прохладно. Са Булевара пријатељства допирала је једнолична бука мотора.

„А кога он врбује?“ упита Јура.

„Раднике,“, одговори Иван. „Узгред буди речено, ко те је препоручио за рад на Реји?“

„Препоручила нас је наша фабрика“, одговори Јура. „А какви су то радници? Зар врбују и наше?“

Иван се зачуди.

„Зашто наше? Момке са Запада. Све оне јаднике који од детињства мисле о старости и маштају да постану господа. Таквих тамо има и даље много. Слушај, Јура“, рече он, „а ако не стигнеш до Реје? Шта ће бити онда?“

„Шта вам је“, рече Јура. „Ја свакако морам да стигнем до Реје. Биће одиста ужасно, пред мојим друговима, ако не стигнем тамо. Било нас је сто педесет добровољаца, а изабрали су нас само једанаест. Како онда да не стигнем? Свакако морам да стигнем.“

Извесно време ишли су ћутке.

„Но, њих врбују“, рекао је Јура. „А онда?“

„После их трпају у бродове и шаљу на астероиде. Они који врбују добијају одређени проценат за сваку главу коју посаде у брод. Због тога се они, као трговачки агенти, окупљају у Мирза-Чарлеу. И на другим међународним ракетодромима.“

Изишли су на Булевар пријатељства и скренули ка хотелу. Крај велике беле зграде Иван се заустави.

„Ја ћу овамо“, рече он. „До виђења, Јура Бородине.“

„До виђења“, рече Јура. „Велико хвала. И извините што сам налупетао толико глупости, тамо, у кафеу.“

„Ништа“, рече Иван. „Најважније је то што си оно што си рекао, рекао искрено.“

Стегли су један другоме руку.

„Слушај, Јура“, рече Иван и заћута.

„Да?“ рече Јура.

„О Реји“, рече Иван. И поново заћута гледајући некуда у страну. Јура је ћутао.

„Да, о Реји. Сврати ти, брате, вечерас, негде око девет, у хотел, у собу број триста шест.“

„И онда?“ упита Јура.

„Шта ће од тога бити, не знам“, рече Иван. „У тој соби ћеш угледати човека на први поглед суровог изгледа. Покушај да га убедиш да мораш да стигнеш на Реју.“

„А ко је он?“ упита Јура.

„До виђења“, рече Иван. „Не заборави: соба триста шест, после девет.“

Окренуо се и нестао у белој згради. Крај улаза се налазила плоча од пластике на којој је писало: ШТАБ РЕДАРСКЕ ПАТРОЛЕ. МИРЗА-ЧАРЛЕ.

„Соба триста шест“, понови Јура. „После девет…“

МИРЗА-ЧАРЛЕ: ХОТЕЛ, СОБА ТРИСТА ШЕСТ

Јура је покушавао да некако утуца време. За неколико сати је обишао скоро цео град. Волео је да обилази непознате градове и види шта има у њима. У Мирза— Чарлеу се налазио СЕУК. Под гигантску, прозрачну куполу нису никога пуштали, али сада је Јура већ знао да СЕУК значи Систем електронског управљања и контроле, електронски мозак ракетодрома. Ако се пође на север од СЕУК-а, стиже се у огроман парк, са биоскопом под отвореним небом, са два стрелишта, огромним стадионом, атракцијом «Човек у ракети», музичким кабинама, љуљашкама, рингишпилима, местима за игранке и огромним, прозрачним језером, око кога расту араукарије и тополе, и у коме се Јура са великим уживањем окупао. У јужном делу града Јура је пронашао ниску, црвену зграду, иза које је отпочињала пустиња.

Око зграде се налазило неколико квадратних атомокара, а испред ње се шетао полицајац са пиштољем. Полицајац је објаснио Јури да је црвена зграда затвор и да руски момак ту нема шта да ради. На западу од СЕУК-а су се налазили блокови стамбених зграда. Тамо је било много великих и малих, лепих и ружних зграда.

Улице су биле уске и нису биле асфалтиране. Према свему, тамо је било лепо живети — било је свеже, куће су се налазиле у сенци, а ипак у близини центра.

Јури се допала зграда градске библиотеке, али тамо није свратио. На западној периферији града су се налазиле административне зграде, а иза њих је отпочињао простор на коме су се налазила складишта.

Складишта су била ужасно дуга, сива, од пластичне масе, са огромним белим цифрама на зидовима. Ту је Јура угледао толико камиона и теретних хеликоптера колико их још никада у животу није видео. Од сталног и непрекидног шума мотора бубњало му је у ушима. Јура није успео да направи ни неколико корачаја кад је иза њега почела да завија сирена, и он је одскочио у страну према неком зиду.

Али, изненада се и тај зид отворио, и кроз као тријумфална капија широка врата право на Јуру је кренуло црвено чудовиште са точковима високим као два човека.

Са висине другог спрата из кабине је на Јуру почео да урла шофер са азербејџанском капицом на глави. Чудовишни камион се окренуо у уском пролазу између зграда складишта, а иза њега је кренуо други, а за другим трећи. Јура се лагано и опезно кретао поред зидова, који су одисали јаром, заглушен лармом, буком и звекетом невидљивих механизама.

После тога је угледао ниску платформу, на коју су товарили познате цилиндричне балоне са смесом за вакуумско заваривање. Пришао је ближе, и радосно се смешкајући, стао поред човека који је управљао утоваром, уз помоћ преносног апарата за управљање који му је висио на врату. Извесно време је стајао и гледао како кранови лагано стављају запаковане балоне један на други. После тога је озбиљно рекао:

„Не, ово не може.“

„Шта то?“ с интересовањем га упита човек и зачуђено га погледа.

„Овај балон.“

„Зашто?“

„Видите и сами. Оштећена му је славина.“

Неколико секунди човек се колебао.

„Ништа“, рече он. „Тамо ће се већ снаћи.“

„Не“, успротиви се Јура. „Нећемо тамо да гледамо. Уклоните тај балон.“

Човек склони руке са пулта за управљање и загледа се у Јуру. Кран се заустави.

„То је ситница“, рече човек.

„То је овде ситница“, поново се успротиви Јура.

Човек слеже раменима и поново стави руке на пулт за управљање. Јура је пажљиво пратио истовар неупотребљивог балона са смесом за заваривање, љубазно се захвалио и пошао даље. Ускоро је констатовао да је залутао.

Територија на којој су се налазила складишта представљала је у ствари читав мали градић, чије су улице и уличице ужасно личиле једна на другу. Неколико пута је доспевао у улице које су излазиле право у пустињу. На крају таквих улица налазиле су се табле са натписима: НАЗАД! ЗОНА ОПАСНОГ ЗРАЧЕЊА! Брзо се смркавало, над складиштима су се упалиле светлости рефлектора. Јура је кренуо за колоном некаквих камиона са широким, еластичним гусеницама и изненада се нашао на неком широком путу.

Јура је знао да град треба да се налази са десне стране, али са леве стране, у ком правцу је отишла колона, виделе су се разнобојне светлости, и он крете у том правцу. С обе стране пута се простирала пустиња. Овде није било ни дрвећа ни жбуња — само раван, црни хоризонт. Сунце је одавно зашло, али је ваздух и даље био врео и сув.

Разнобојне светлости су светлуцале над рампом. По страни од рампе налазила се кућица која је личила на печурку. Крај кућице је на клупи под фењером седео полицајац, који је држао на коленима свој плави шлем. Други полицајац је корачао поред рампе. Кад је угледао Јуру, зауставио се и пошао му у сусрет. Јури се срце следи. Полицајац му приђе и пружи руку:

„Паперс!“ Документа; прим. прев. рече као да залаја.

Изгледа да сам ухваћен, помисли Јура. Ако ме овде задрже… Па док разјасне ствари… И шта сам овде тражио! Брзо је завукао руку у џеп. Полицајац је чекао са испруженом руком. Други полицајац је ставио шлем на главу и устао.

„Wаит а минуте“, Причекајте; прим. прев. промрмља Јура. „Одмах. . Само неколико тренутака… Фуј, ђаво те однео, куд си се завукао…“

Полицајац спусти руку.

„Рус?“ упита.

„Да“, рече Јура. „Одмах… Видите, ја имам само препоруку од предузећа…

Фабрика металоконструкција у Вјазми…“ На крају је пронашао препоруку.

„Не треба“, изненада доброћудно рече полицајац. Приђе и други полицајац и упита:

„Wхат»с тхе маттер? Тхе цхап хасн»т гот хис паперс?“ Шта се дешава. Момак нема документа; прим. прев.

„Не“, рече први. „То је Рус…“

„А“, равнодушно рече други, одмахну руком, окрете се и крете натраг ка својој клупи.

„Једноставно сам хтео да видим шта је овде“, рече Јура.

„Овде је ракетодром“, одговори полицајац, који је очигледно био расположен за разговор. „Ено, тамо“, показао је руком према рампи. „Тамо се не може.“

„Не, не“, брзо рече Јура. „Хтео сам само да погледам.“

„Погледати се може“, рече полицајац. Пришао је рампи. Јура је кренуо за њим.

„То је ракетодром“, понови полицајац.

Под јарким средњоазијским звездама светлуцала се равнина, која као да је била покривена стаклом. Далеко, тамо где је нестајао пут, севало је нешто налик на неке бледе муње, светлости рефлектора кретале су се и извлачиле из помрачине гигантске магловите силуете. С времена на време чуло се и некакво тутњање.

Космички бродови — са задовољством помисли Јура. Он је, разуме се, знао да Мирза-Чарле, као и остали ракетодроми на Земљи, служи само за летове у близини Земље, да су праве ракете за међупланетарне летове фотонске ракете типа Хиус, Џон Браун, Јанчи сувише огромне и незграпне да би стартовале право са Земље, али и те силуете које су се виделе над хоризонтом изгледале су огромне.

„Ракете, ракете“, лагано промрмља полицајац. „Колико људи само одлеће тамо“, подигао је према небу палицу која се светлуцала. „Сваки са својим надама. И колико их се само враћа у затвореним оловним ковчезима! Овде, крај ове рампе, ми постројавамо почасну чету. Дах стаје од њихове упорности. А ипак“, поново је подигао палицу, „тамо сигурно постоји неко коме се не допада та упорност…“

Хоризонт се одједном осветлио заслепљујућом светлошћу. Огњена струја је полетела према небу и почела да се распада у милијарде искрица. Бетон под ногама је почео да се тресе. Полицајац погледа у ручни сат:

„Двадесет часова и дванаест минута“, рече он. Вечерњи луњик.

Негде над њиховим главама је нешто почело да грокће. Ускоро су звуци ослабили, и на крају нестали.

„Време је да кренем“, рече Јура. „Како да стигнем што пре до града?“

„Идите пешице“, одговори полицајац. „На раскрсници код складишта сигурно ћете ухватити нека успутна кола…“

Кад је у пола десет Јура коначно стигао у хотел, био је изморен и измућен, што се видело и по њему. Вечерњи Мирза-Чарле уопште није личио на Мирза-Чарле дању. По улицама, које су биле испресецане црним сенкама, јурили су аутомобили.

Светлости реклама су осветљавале шетаче на тротоарима. Врата свих кафеа и барова била су широм отворена. Унутра је свирала музика и све је било плавичасто од дуванског дима. Пијани странци су корачали по тротоару загрљени, по троје или четворо, певајући непознате песме. На сваких тридесет-четрдесет корачаји стајали су полицајци са каменим лицима под ниско спуштеним шлемовима. Кроз гомилу су мирно и лагано ишле тројке младића са црвеним тракама на рукавима. То су биле редарске патроле. Јура је видео како је једна таква патрола ушла у бар, и тамо је одмах завладала тишина, па је чак и музика престала да свира. Чланови патроле су имали изразе лица људи који се досађују. Из другог бара, у близини хотела, два човека са брчићима су избацила на тротоар неког несрећника и почела да га ударају ногама. Несрећник је гласно викао француски: „У помоћ! Патрола!

Убијају!“ Јура се већ спремао да удари у уво једног од младића са брковима, али га је неко уклонио у страну, и дугачка, жилава рука са црвеном траком је ухватила једног од оних са брчићима за врат. Други је одскочио и нестао у бару.

Патрола је немарно добацила свој «улов» у загрљај полицајца, и они су, заврнувши свом ухапшенику руке за леђа, скоро трком појурили у најближу уличицу.

Јура је успео да примети како је један од полицајаца, лоповски се осврћући око себе, из све снаге ударио младића са брковима по глави својом палицом која је светлуцала. Штета што нисам успео ја, помислио је Јура. За један тренутак је чак пожелео да и не одлети на Реју. Хтео је да навуче црвену траку на рукав и придружи се тим јаким, одлучним младићима, да заједно са њима заведе неки ред у овом брлогу пијаних странаца.

„Но, и реда има код вас!“ вративши се у хотел, узбуђено рече Јура службеници рецепције. „Некакво гнездо стеница…“

„О чему ви то?“ уплашено упита службеница.

Јура дође себи. „Па на улицама, знате“, рече он, „такво је блато!“

„Међународна лука, за сада морамо да трпимо“, рекла је службеница с осмехом.

„Но, како стоје ваше ствари?“

„Још не знам“, рече Јура. „Реците, молим вас, како да дођем до собе три стотине шест?“

„Лифтом, трећи спрат, ходником десно.“

„Хвала“, рече Јура и крете према лифту.

Стигао је на трећи спрат и одмах нашао врата собе три стотине шест. Пред вратима се зауставио и први пут замислио како ће се, којим речима и, што је најважније, коме ће се обратити с молбом. Сетио се речи Ивана о човеку на изглед суровом.

Пажљиво се очешљао и погледао у огледалу. А онда је закуцао.

„Уђите“, зачуо се са друге стране врата дубок, помало промукао глас. Јура уђе.

За округлим столом, који је био покривен белим чаршавом, у соби су седела два старија човека. Јура се скамени: препознао је обојицу, и то је било толико неочекивано да му се за тренутак учинило да је погрешио врата. Лицем према њему, уперивши у њега ситне, зле очи, седео је познати Биков, капетан прослављеног Тахмасиба, туробан и риђ — онакав каквог га је Јура видео на стереофотографији над столом свог старијег брата. Лице другог човека, који се немарно завалио у плетеној фотељи, дуго, са гадљивом гримасом око пуних усана, такође му је било чудно познато. Јура никако није могао да се сети имена тог човека, али је био убеђен да га је негде видео, и то можда и неколико пута.

Нервирао се што није могао да се сети. На столу је стајала дугачка тамна флаша и једна часа.

„Шта хоћете?“ натмурено упита Биков.

„Је ли ово соба три стотине шест?“ упита Јура колебљиво.

„Да“, баршунастим, снажним гласом одговори човек с дугим лицем. „Ко вам је потребан, младићу?“

Па то је Јурковски, сети се Јура. Планетолог са Венере. О њима је снимљен филм…“Ја… ја не знам…“ проговори он. „Знате, ја морам да стигнем на Реју… Данас ми је један друг…“

„Презиме?“ упита Биков.

„Чије?“ није схватио Јура.

„Ваше презиме!“

„Бородин… Јурије Михајлович Бородин.“

„Специјалност?“

„Вакуум-варилац.“

„Исправе.“

Други пут за последња два часа (и уопште у животу) Јура је завукао руку у џеп да извуче исправе. Биков га је посматрао, процењујући га. Јурковски је лењо узео флашу и напунио чашу вином.

„Ево, изволите“, рече Јура. Ставио је на сто препоруку и повукао се за неколико корачаји уназад.

Биков извади из џепа сакоа огромне, старомодне наочаре и, ставивши их на нос, пажљиво прочита документ. Затим га предаде Јурковском.

„Како се десило да сте заостали од своје групе?“ реско га упита.

„Ја… Знате, због породичних прилика…“

„Детаљније, младићу“, забруја Јурковски. Он је читао препоруку држећи је у испруженој руци и пијући вино из чаше.

„Знате, изненада ми се разболела мама“, рекао је Јура. „Напад слепог црева.

Знате, никако нисам могао да отпутујем. Брат ми је у експедицији… Отац је на полу… Ја нисам могао…“

„Да ли ваша мама зна да сте добровољац за космос?“ упита Биков.

„Да, разуме се.“

„Је ли пристала?“

„Да…“

„Имате ли вереницу?“

Јура одмахну главом. Јурковски пажљиво сави препоруку и стави је на ивицу стола.

„Реците, младићу“, упита он „а зашто вас… нису заменили?“

Јура поцрвене.

„Ја сам молио“, одговорио је тихо. „И сви су мислили да ћу успети да стигнем.

Закаснио сам само за један дан.“

Завладала је тишина и зачуло се како на Булевару пријатељства урлају «варјашки гости». Или нека несрећа или нека радост. Можда код старог Џојса.

„Да ли имате… хм… познанике у Мирза-Чарлеу?“ опрезно упита Јурковски.

„Не“, одговори Јура. „Тек сам данас стигао. Само што сам се упознао у кафеу с једним другом. Иван се зове, и он…“

„А коме сте се обраћали?“

„Дежурном за путничке летове и службеници на рецепцији хотела.“

Биков и Јурковски се згледаше. Јури се учини да је Јурковски одречно одмахнуо главом.

„Но, то још није страшно“, прогунђа Биков.

Јурковски неочекивано реско рече:

„Уопште не схватам зашто нам је потребан путник.“ Биков је размишљао.

„Часна реч, никоме нећу сметати“, убедљиво рече Јура. „И спреман сам на све.“

„Спреман чак и да лепо умре“, прогунђа Биков.

Јура се уједе за усну. Лоше ствоје ствари, мислио је. Ох, лоше, и те како лоше…

„Ја морам да стигнем на Реја“, рече он. Наједном је потпуно јасно схватио да је то његова последња шанса и да уопште не треба да рачуна на сутрашњи разговор са замеником начелника ракетодрома.

„Хм? „учини Биков и погледа Јурковског. Јурковски слеже раменима и подигавши чашу, поче кроз њу да посматра сијалицу. Тада Биков устаде од стола. Јура се чак повуче за неколико корачаја, толико му се Биков учини огромним — и вукући по поду домаће папуче, крете према углу, где је, пребачена преко столице, висила његова кожна виндјакна. Затим из џепа извуче блиставу кутију радиофона. Јура га је, преставши да дише, гледао у леђа.

„Шарл?“ упита Биков. Притискао је на уво еластичну жицу с металном куглицом на крају. „Овде Биков. Да ли се регистар Тахмасиба још увек налази код тебе? Упиши у састав посаде специјалног лета број 17… Да, узимамо са собом стажисту… Да, начелник експедиције нема ништа против.“ (Јурковски се при томе намршти, али ништа не рече.) „Шта? Сада.“ Биков се окрете према Јури, пружи руку и поче нестрпљиво да пуцкета прстима. Јура се баци према столу, дохвати препоруку и стрпа му је у руку. „Сада… Да… Од колектива Фабрике металоконструкција у Вјазми. Боже мој, Шарл, то већ нису твоје ствари! На крају крајева, то је специјални лет!… Да, дајем податке: Бородин, Јурије Михајлович… Осамнаест година. Да, тачно осамнаест. Вакуум-варилац… Стажиста… Уписан у списак посаде мојим наређењем од јучерашњег дана. Молим те, Шарл, одмах за њега припреми документа. Не, неће он, сам ћу доћи по њих… Сутра изјутра.

Довиђења, Шарл, хвала ти.“

Биков замота гајтан и врати радиофон у џеп.

„То је незаконито, Алексеј“, тихо рече Јурковски. Биков се врати столу и седе.

„Кад би ти знао, Владимире“, рече он, „без колико закона ја морам да се сналазим у космосу. И без колико закона ћемо морати да се сналазимо на овом лету.“

„Стажисто, можете да седнете“, рече Јури. Јура брзо и неудобно седе на столицу.

Биков подиже телефонску слушалицу. „Жилине, дођи до мене.“ Спусти слушалицу.

„Узмите ваше исправе, стажисто. Потчињени сте лично мени. Ваше обавезе ће вам објаснити инжењер Жилин, који ће сада доћи.“

„Алексеј“, величанствено рече Јурковски „наш… хм… кадет још не зна са ким има посла.“

„Не, знам“, рече Јура. „Одмах сам вас препознао.“

„О!“ зачуди се Јурковски. „Нас је још могуће и препознати?“

Јура не успе да одговори. Врата се отворише и на прагу се појави Иван у својој карираној кошуљи.

„Стигао сам, Алексеј Петровичу“, весело је рекао. „Примај своје кумче“, прогунђа Биков. „То је наш стажиста. Ти си ми одговоран за њега. Запиши у дневник. Узми га к себи, и до самог старта га држи на оку.“

„Разумем“, рече Жилин, подиже Јуру са столице и изведе га у ходник. Јура је лагано почео да схвата оно што се десило.

„Ви сте, значи, Жилин?“ упита он. „Инжењер космичког брода?“

Жилин не одговори. Постави Јуру пред себе, повуче се један корак уназад и страшним гласом упита:

„Пијеш вотку?“

„Не“, уплашено одговори Јура.

„Верујеш у бога?“

„Не.“

„Права међупланетарна душица!“ задовољно рече Жилин. „Кад стигнемо на Тахмасиб, даћу ти да пољубиш кључ од стартера…“

МАРС: АСТРОНОМИ

Мати је, заклонивши очи од сунца које је заслепљивало, посматрао дине. Краулер се није видео. Над динама се видео огроман црвенкасти облак прашине, који је слаб ветар лагано терао у страну. Била је тишина, само што је, на пет метара изнад земље, шуштала вртешка анемометра. Затим је Мати зачуо пуцње, пок, пок, пок, пок, — четири пуцња један за другим.

„Промашај, разуме се“, рече он.

Опсерваторија се налазила на високом, заравњеном брегу. Лети је ваздух увек био прозрачан и са врха брега су се одлично виделе беле куполе и паралелопипеди Топлог Сирта на пет километара према југу и развалине Старе Базе на исто тако високом, заравњеном брегу на три километра према западу. Али, сада је Стара База била обавијена облаком прашине. Пок, пок, пок, поново су оданде одјекнули пуцњи.

„Стрелци“, презриво рече Мати. Погледао је на територију опсерваторије. „Подлог ли створа!“ рече.

Широка угаона камера је била оборена на земљу. Метеоролошка кућица је била искривљена. Зид павиљона телескопа је био измазан неком жутом, одвратном масом. Над вратима павиљона се видела свежа рупа од разорног метка. Лампица над улазом у павиљон је била разбијена.

„Стрелци“, понови Мати.

Пришао је павиљону и прстима у крзненој рукавици опипао ивице рупе од метка.

Помислио је о томе шта све може да начини разорни метак у павиљону, и одмах му се од свега смучило. У павиљону се налазио одличан телескоп са прецизно избалансираним објективом, регистратор светлуцања, блинк-аутомати — апаратура ретка, својеглава и компликована. Блинк-аутомати се боје чак и прашине и морају се држати под херметичним поклопцем. А шта може такав поклопац од пластике против разорног метка?

Мати није ушао у павиљон. Нека сами све погледају, помисли. Сами су пуцали, нека сада сами и гледају. Отворено говорећи, он тог дана једноставно није могао да уђе у павиљон. Спустио је карабин на песак и напрегавши се, подигао камеру.

Једна нога троношца је била савијена, и камера је стајала накриво.

„Свиња!“ рече Мати с мржњом у гласу. Он се бавио снимањем метеорита и камера је била његов једини инструмент. Прешао је преко целе територије опсерваторије ка метеоролошкој кућици. Прашина на целој површини била је изривена и Мати је бесно газио карактеристичне јаме — трагове «летеће пијавице». Зашто она све време долази овамо, на ово место? — мислио је. Но, нека се мува око куће. Па, у крајњем случају, нека уђе и у гаражу. Али не, она долази баш овамо, на ово место где се налазе инструменти. Зар овде мирише на људе, шта ли?

Врата метеоролошке станице су била искривљена и нису могла да се отворе. Мати безнадежно одмахну руком и врати се камери. Једва је некако скинуо камеру са троношца и стењући, спусти је на раширено шаторско платно. После тога је подигао троножац и понео га у кућу. Оставио га је у радионици и свратио у трпезарију. Наташа је седела крај радио-станице.

„Јеси ли известила?“ упита је Мати.

„Знаш, руке ме једноставно више не слушају“, љутито рече она. „Часна реч, једноставније је да отрчим тамо.“

„Шта је?“ упита је Мати.

Наташа је нагло окренула регулатор јачине. Низак, уморан глас се зачуо у соби:

„Седма, седма, говори Сирт. Зашто нема извештаја? Чујте, седма! Дајте извештај!“

Седма поче да бубња цифрама.

„Сирт!“ рекла је Наташа. „Сирт! Говори прва!“

„Прва, не сметајте“, рекао је уморан глас. „Имајте мало стрпљења.“

„Па онда изволи“, рече Наташа и окрену регулатор јачине у обрнутом правцу.

„А шта ти, заправо, хоћеш да их известиш?“ упита Мати.

„Хоћу да их известим о свему што се овде десило“, одговори Наташа. „Па то је несрећан случај!“

„Сад већ и несрећан случај“, побуни се Мати. „Сваке ноћи се дешава такав несрећан случај код нас.“ Наташа се замишљено налакти на сто.

„А знаш, Мати“, рече она, „данас је пијавица први пут дошла дању.“

Мати се целом шаком замишљено ухвати за лице. То је била истина. Раније су пијавице долазиле или само ноћу или пред само свануће.

„Да“, рече. „Да. Ја то схватам овако: осилиле су се.“

„И ја то схватам исто тако“, рече Наташа. „Шта се види тамо, напољу?“

„Иди, па види сама, то ће бити најбоље“, рече Мати. „Моју камеру су унаказили.

Данас нећу моћи да осматрам.“

„Да ли су наши тамо?“ упита Наташа. Мати се збуни.

„Да, тамо су“, рече и неодређено махну руком. Наједнам се замислио о томе шта ће рећи Наташа кад буде видела рупу од метка на вратима павиљона.

Наташа се поново окрену ка радио-станици, а Мати тихо затвори за собом врата.

Изишао је из куће и угледао краулер. Краулер је летео великом брзином, скакућући са брежуљка на брежуљак. За њим се до самих звезда дизао густ зид прашине и на том црвено-жутом фону се јасно видела јака фигура Пењкова, који је стајао са карабином наслоњеним на бок. Краулером је, разуме се, управљао Сергеј. Он је кренуо краулером право према Матију и укочио тек на пет корачаји пред њим. Густ облак прашине је обавио територију опсерваторије.

„Кентаури“, рече Мати бришући наочаре. „Коњска глава на људском телу.“

„Па шта?“ рече Сергеј скочивши на земљу. За њим је лагано сишао Пењков.

„Отишла је“, рече он.

„А ја бих рекао да је ниси ни погодио“, рече Сергеј. Пењков важно климну главом.

„И ја бих рекао то исто“, рече он.

Мати му је пришао и повукао га за рукав крзненог капута.

„Хајдемо“, рече.

„Куда?“ упита Пењков бранећи се.

„Хајдемо, хајдемо, стрелче“, рече Мати. „Показаћу ти шта си сигурно и прецизно погодио.“

Пришли су павиљону и зауставили се испред врата. „Ух, бога му“, рече Пењков.

Сергеј без иједне речи полете унутра.

„Да ли је Наташа видела?“ брзо упита Пењков.

„Није још“, одговори Мати.

Пењков је замишљено пипао ивице рупе.

„То не може тек онако да се поправи“, рече.

„Да, резервни павиљон на Сирту не постоји“, иронично додаде Мати.

Пре месец дана Пењков је, пуцајући ноћу у пијавице, пробио метеоролошку кућицу.

Тада је отишао на Сирт и негде пронашао резерву. А пробушену кућицу је сакрио у гаражи.

Сергеј добаци из павиљона:

„Чини ми се да је све у реду!“

„А да ли постоји излазна рупа?“ упита Пењков. „Постоји…“

Зачуло се неко зујање, и кров павиљона се отворио и поново затворио.

„Чини ми се да смо имали среће“, објавио је Сергеј и изишао из павиљона.

„А мени је сломила троножац“, рече Мати. „И метеоролошка кућица је тако унакажена да ћемо поново морати да узмемо нову.“

Пењков је бацио поглед на кућицу и поново почео да разгледа рупу од метка.

Сергеј је стајао поред њега и такође гледао рупу.

„Кућицу ћу поправити“, мрачно је говорио Пењков. „А шта с овим да радимо?“

„Иде Наташа“, тихо их упозори Мати.

Пењков је направио покрет као да се спремао да некуд оде, али је само увукао главу у рамена. Сергеј поче брзо да говори:

„Ова рупа није велика, Наташа, али то је ситница, ми ћемо то још данас брзо поправити, а унутра је све читаво…“

Наташа им приђе и баци поглед на рупу.

„Свиње сте ви, момци“, тихо рече она.

Сад су сви имали жељу да се негде сакрију, чак и Мати, који уопште није био крив, и који је последњи истрчао напоље, кад је већ све било завршено. Наташа је ушла у павиљон и упалила светлост. Кроз отворена врата се видело како скида футроле са блинк-аутомата. Пењков дубоко уздахну. Сергеј тихо рече:

„Идем да сместим краулер у гаражу.“

Нико му ништа не одговори. Ушао је у кола и упалио мотор. Мати се ћутке врати својој камери и сагавши се, поче да је вуче у зграду. Пред павиљоном је остала само тужна, гломазна фигура Пењкова.

Мати је увукао камеру у радионицу, скинуо маску за кисеоник и дуго се мучио откопчавајући огромну бунду. После тога је, не скидајући ципеле, сео на сто поред камере. Кроз прозор је видео како је краулер необично лагано, као на прстима, промилио кроз улаз у гаражу.

Наташа је изашла из павиљона и чврсто за собом затворила врата. После тога је прешла преко дворишта, заустављајући се пред појединим приборима. Пењков се вукао за њом и, према свему, тешко је уздисао. Облаци прашине су се већ били слегли, и ситно, црвенкасто сунце је висило над црним, као оглоданим руинама Старе Базе, која је била зарасла у бодљикави марсовски саксаул. Мати је бацио поглед на ниско сунце, на небо које је постајало све мрачније и мрачније, а онда се сетио да је тог дана он дежуран и отишао у кухињу.

За време јела Сергеј рече:

„Наша Наташа је данас јако озбиљна“, и испитујући погледа Наташу.

„Идите до ђавола“, рече Наташа. Јела је никога не гледајући, љутита и натмурена.

„Наша Наташа је љута“, рече Сергеј.

Пењков дуго и тужно уздахну. Мати заклима главом са саучешћем.

„Наша Наташа нас данас не воли“, додаде Сергеј.

„Па, шта је ово“, проговори Наташа. „Договорили смо се да се овде не пуца. Јер, ово ипак није стрелиште. Тамо се налазе прибори… Да сте данас разбили и уништили блинке, шта бисмо онда радили? Где бисмо их нашли?“

Пењков је гледао оданим очима.

„Шта ти је, Наташа“, рече Сергеј. „Како да погодимо блинке?“

„Ми пуцамо само у лампе“, прогунђа Мати.

„А сада сте пробушили павиљон“, рече Наташа.

„Наташа!“ повика Серјожа. „Донећемо други павиљон! Пењков ће тркнути на Сирт и донеће. Он је јуначина!“

„Идите до ђавола“, рече Наташа. Више се није љутила. Пењков живну.

„А кадд а пуцам у њу, ако не овде, напољу?…“ поче он, али му Мати под столом стаде на ногу и он заћута.

„Ти си, Волођа, одиста ужасно неспретан“, рече Наташа. „Огромно чудовиште велико као орман, а ти га читавих месец дана не можеш да погодиш.“

„И ја се чудим“, поштено признаде Пењков, почешавши се по затиљку. „Можда нишан није у реду?“

„Искривљене цеви“, иронично ће Мати.

„Свеједно, момци, тим забавама је дошао крај“, рече Наташа. Сви је погледаше.

„Разговарала сам са Сиртом. Данас су пијавице напале групу Азизбекова, геологе, нас и део новог градилишта. И све усред бела дана.“

„И све западно и северно од Сирта“, рече Сергеј.

„Да, то је тачно“, рече Наташа, „тога се нисам ни сетила. Но, било како било, одлучено је да се изврши хајка на њих.“

„То је добро“, рече Пењков. „Најзад.“

„Сутра ујутру ће се одржати саветовање, позивају начелнике свих група. Ја ћу поћи, а ти ћеш остати као мој заменик, Серјожа. Да, још нешто. Данас нећемо осматрати, момци. Стигло је наређење да се обустављају сви ноћни радови.“

Пењков престаде да жваће и тужно погледа Наташу. Мати рече:

„А мени је свеједно. Камера ми је ионако отишла до ђавола. А Пењкову ће цео план отићи до ђавола ако пропусти барем и једну ноћ.“

„Знам“, одговори Наташа. „Код свих ће програм радова отићи до ђавола.“

„А можда бих ипак могао тихо“, рече Пењков. „Да нико не примети.“

Наташа одмахну главом.

„Нећу ни да чујем“, рече. „А можда…“ поче Пењков, а Мати му поново испод стола стаде на ногу.

Пењков помисли: И тачно је, зашто бадава речи да трошим. Свеједно ћемо сви на осматрање.

„Који је данас дан?“ упита Сергеј. Он је мислио на дан у декади.

„Осми“, рече Мати. Наташа поцрвене и поче свима редом да гледа у очи.

„Нешто Рипкина одавно нема“, рече Сергеј сипајући себи кафу.

„Да, стварно“, значајно рече Пењков.

„А већ је касно“, додаде Мати. „Већ је скоро поноћ, а њега још увек нема.“

„О!“ рече Сергеј и подиже прст. У ходнику се зачуло шкљоцање улазног отвора.

„То је он!“ свечаним шапатом објави Сергеј.

„Прави сте чудаци, одиста чудаци!“ рече Наташа и збуњено се осмехну.

„Не дирајте нам Наташу“, нареди Серјожа. „Не смете да јој се подсмевате.“

„Сада ће нам доћи он и почеће да нам се подсмева“, рече Пењков.

Неко закуца на врата трпезарије. Сергеј, Мати и Пењков истовремено ставише прст на уста и значајно погледаше Наташу.

„Но, шта вам је?“ шапатом рече Наташа. „Нека одговори неко…“

Мати, Сергеј и Пењков истовремено почеше да одмахују главом.

„Уђите!“ очајним гласом рече Наташа.

Уђе Рипкин, као и увек уредан и весео, у чистом комбинезону и снежно белој кошуљи са раскопчаном крагном, пажљиво избријан. Његово лице, као и лица свих трагача, остављало је чудан утисак: поцрнели образи и чело, а бели кругови око очију и бео доњи део лица, тамо где кожу покривају наочари и маска за кисеоник.

„Примате ли ме?“ тихо упита он. Он је увек говорио јако тихо.

„Седите, Феликсе“, позва га Наташа.

„Хоћеш ли да вечераш?“ упита Мати.

„Хвала“, одговори Рипкин. „Боље шољу кафе.“

„Нешто си данас закаснио“, рече отворени Пењков сипајући му кафу. Сергеј на то направи ужасан израз лица, а Мати под столом лупи Пењкова ногом у цеваницу.

Рипкин мирно узе кафу.

„Дошао сам пре пола сата“, рече он, „и обишао сам око зграде. Видим, и код вас је данас била пијавица.“

„Данас је ту било право бојиште“, рече Наташа.

„Да“, рече Рипкин. „Видео сам рупу у павиљону.“

„Наши карабини су неисправни, свима су им цеви искривљене“, објасни Мати.

Рипкин поче да се смеје. Имао је ситне, равне, беле зубе.

„А да ли си ти имао прилике да погодиш бар једну пијавицу?“ упита Сергеј.

„Највероватније не“, рече Феликс. „Њих је веома тешко погодити.“

„То и сам знам“, прогунђа Пењков.

Наташа је, спустивши поглед, прстима дробила хлеб.

„Данас су код Азизбекова убили једну“, рече Рипкин.

„Одиста?“ забезекну се Пењков. „Ко?“

Рипкин се поново насмеја.

„У ствари нико“, рече. Бацио је поглед на Наташу. „Интересантна ствар — откачио се кран екскаватора и пригњечио је. Сигурно је неко погодио из пушке у сајлу.“

„То је био пуцањ“, рече Сергеј.

„То умемо и ми“, рече Мати. „У трку, са тридесет корачаја, право у лампу над вратима.“

„Знате ли момци“, рече Сергеј, „имам утисак да сви карабини на Марсу имају искривљене цеви.“

„Не“, рече Феликс. „После тога су констатовали да је пијавицу код Азизбекова погодило најмање шест метака.“

„Ех, ускоро ће бити хајка“, рече Пењков, „тада ћемо им већ показати у ком грму лежи зец.“

„А ја се тој рациј и уопште не радујем“, рече Мати. „Одувек је код нас тако: трас, бум, трас, поубијају се све животиње, а онда почињу да се стварају национални паркови.“

„Шта ти је?“ рече Сергеј. „Па оне само сметају.“

„Нама одиста све смета“, рече Мати. „Кисеоника је мало — смета нам, кисеоника много — смета нам, шуме много — смета нам, сеци шуму… Ко смо ми на крају крајева кад нам све смета? Да ти салата није била лоша?“ замишљено упита Пењков. „Ако је то, сам си је правио…“

„Не жури, не жури, Пењкове“, рече Сергеј. „Он једноставно хоће да отпочне заједнички разговор. Да се Наташа искаже.“

Феликс пажљиво погледа Сергеја. Имао је огромне, светле очи и ретко их је када затварао. Мати се осмехну.

„А можда оне нама уопште не сметају“, рече он, „већ ми једноставно сметамо њима…“

„А?“ прогунђа Пењков.

„Предлажем радну хипотезу“, рече Мати. „Летеће пијавице су разумни староседеоци Марса, иако се за сада налазе на ниском стадијуму развитка. Ми смо заузели рејон у коме се налази вода и оне имају намеру да нас одатле отерају.“

Пењков га запрепашћено погледа.

„Па шта“, рече. „Могуће је и то.“

„Дискутуј са њим, почни да се противиш“, рече Сергеј. „Иначе неће моћи да ужива у својој хипотези.“

„Све говори у прилог мојој хипотези“, настави Мати. „Оне, пијавице, живе у подземним градовима. Нападају увек са десне стране, јер им је такав табу. И…

хм, хм… увек односе са собом своје рањенике…“

„Феликсе“, рече Сергеј, „молим те, сравни га са земљом, заједно с том његовом хипотезом.“

Феликс рече:

„Таква хипотеза је већ постојала.“ Мати запрепашћено подиже обрве. „Давно. Пре него што је била убијена прва пијавица. Сад се постављају много интересантније хипотезе.“

„Но?“ упита Пењков.

„Досад још нико није објаснио зашто пијавице нападају људе. Није искључена могућност да је то њихова стара навика. Поставља се питање: да на Марсу можда ипак не постоји раса двоногих усправних бића?“

„Постоји“, рече Сергеј. „Већ пуних тридесет година.“

Феликс се осмехну.

„Можемо да се надамо да ће нас пијавице одвести до те расе.“

Извесно време су сви ћутали. Мати је са завишћу посматрао Феликса. Он је увек завидео људима пред којима су стајали такви задаци. Пратити и проналазити летеће пијавице — то је одиста интересантан посао, а ако се уз то поставља и овакав задатак…

…Мати је у мислима претресао све интересантне задатке које је морао да решава током последњих пет година. Најинтересантније од свега је било конструисање дискретног трагача-ловца на хемостазерима. Патролна камера се претварала у огромно знатижељно око, које је пратило појаву и кретање «страних» светлосних тачака на ноћном небу. Серјожа је јурио по ноћним динама, палећи с времена на време батеријску лампицу, а камера је бешумно пратила сваки његов покрет… Па шта, помисли Мати, и то је такође било интересантно.

Сергеј наједном љутито рече:

„Ми одиста ништа, ништа не знамо!“ Пењков престаде да срче кафу и погледа га.

„И како у ствари и не желимо ништа да сазнамо! Дан за даном, декаду за декадом, ми лутамо, загњурени до ушију, у разне свакодневне проблеме… Загњурили смо се преко главе у електронику, кваримо суматоре, поправљамо суматоре, цртамо графиконе, пишемо чланчиће, извештајчиће. Одвратно!“ Ухвати се за образе и снажно протрља лице. „Одмах иза ограде, на хиљаде километара пружио се потпуно непознат, туђ свет. Како бих само желео да пљунем на све и одем куд ме очи воде кроз пустињу, да потражим прави посао… Срамота, момци. То је смешно и срамно: седети на Марсу и двадесет и четири часа дневно ништа не видети, осим блинк-регистрограма и туробне физиономије Пењкова…“

Пењков меко рече:

„А ти пљуни, Серјожа. И иди куд те очи воде. Затражи да те пребаце градитељима. Или, рецимо, Феликсу.“ Окрете се према Феликсу. „Да ли ћете га узети?“

Феликс слеже раменима.

„Ма не, Пењкове, стари пријатељу, то неће помоћи.“

Сергеј, стегавши усне, заврте светлом главом. „Треба нешто умети. А шта ја умем?

Да поправљам блинке… Бројим до два и интегрирам на малој машини. Краулером умем да управљам, али и то не професионаино… Шта још умем?“

„Умеш да кукаш професионално“, рече Мати. Због Серјоже, и сам се пред Феликсом осећао незгодно.

„Ја не кукам. Ја сам бесан! Како смо само самозадовољни и ограничени! И одакле то наједном? Зашто се сматра да је важније пронаћи место за опсерваторију него прећи планетом по меридијану, од једног пола до другог? Зашто је важније тражити нафту него откривати тајне? Шта, зар нафте немамо довољно?“

„А ти, немаш довољно тајни?“ упита Мати. „Седи, онда, и реши ограничени те-задатак…“

„Али ја нећу да га решавам! Дојадило ми је да га решавам, мој драги Мати!

Дојадило! Ја сам здрав, јак момак, ја ексере могу да савијам прстима… Зашто ја морам да седим над тим проклетим папирићима?“

Заћутао је. Ћутање је било тешко и Мати помисли да не би било лоше да промени тему, али — није знао како то да учини.

Наташа рече:

„Ја се са Серјожом уопште не слажем, али то је тачно — ми смо се заглибили у свакодневницу. И понекад је човеку тако криво… Но, нека то не будемо ми, али нека се неко одиста почне да бави Марсом, као новом Земљом. Јер, Марс ипак није острво, па чак ни континент, терра инцогнита, то је планета! А ми тридесет година седимо ту тихо и плашљиво, шћућурени уз воду и ракетодроме. И смешно је колико нас је мало овде. То је одиста штета. Седи тамо неко у управи, неки побелели старац са борбеном прошлошћу и мрмља: «Рано је још, рано».“

Кад је чуо реч «рано», Пењков се тргао и погледао на сат.

„Ох, мајчице моја рођена“, промрмља устајући од стола. „Ја сам већ две звезде пропустио седећи са вама овде.“ У том тренутку погледао је Наташу, отворио уста и брзо опет сео. Имао је такав израз лица да су се сви, па чак и Сергеј, почели да смеју.

Мати је скочио и пришао прозору.

„А каква само ноћ!“ рече. „Јасноћа слике би ме данас, сигурно, запрепастила.“

Погледао је Наташу.

Феликс живну.

„Наташа“, рече он, „ако је потребно, ја могу да будем на стражи док ви будете радили.“

„А како ћете ви… Јер, вама је време да идете…“ Наташа поцрвене. „Хтела сам да кажем да ви обично у ово доба одлазите…“

„А зашто да нас чувате?“ рече Мати. „Ја и сам могу да се чувам. Моја камера је ионако отпевала своје.“

„Онда ћу поћи да се обучем“, рече Пењков.

„Но, добро“, рече на крају Наташа. „Повлачим своје наређење од седам сати увече…“

Пењкова више није било. Сергеј је такође устао и не гледајући никога изишао.

Мати је поцео да распрема сто.

„Дајте да вам помогнем“, предложи Феликс и пажљиво засуче рукаве.

„А шта ту имате да помажете“, успротиви се Мати, „пет шоља, пет тањира.“

Погледао је руке Феликса и тргао се:

„А шта је ово?“ упита са чуђењем. На левој и десној Феликсовој руци била су по два сата. Феликс озбиљно одговори:

„То је такође једна хипотеза. Значи, сами ћете опрати судове?“

„Сам“, рече Мати. „Чудан је ипак тај момак, овај Феликс“, помисли.

„Онда ћу да пођем“, рече Феликс и изиђе.

Радио-станица у углу је изненада почела да шишти. У њој је нешто шкљоцнуло и дубок, уморан глас рече:

„Прва, говори Сирт. Сирт позива прву.“

Мати узвикну:

„Наташа, зове Сирт!“

Пришао је микрофону и рекао:

„Прва слуша!“

„Позовите начелника“, рече глас из звучника.

„Један тренутак.“

Утрчала је Наташа у раздрљеној бунди и са маском за кисеоник на грудима.

„Начелник слуша“, рекла је.

„Још једаред потврђујем наређење“, рекао је глас. „Ноћни радови се забрањују.

Топли Сирт је опкољен пијавицама. Понављам…“

Мати је слушао и брисао тањире. Ушли су Пењков и Сергеј. Мати је с интересовањем посматрао како им се издужују лица.

„…Топли Сирт је опкољен пијавицама. Како сте ме разумели?“

„Разумела сам вас добро“, изгубљено рече Наташа. „Сирт је опкољен пијавицама, ноћни радови се забрањују.“

„Лаку ноћ“, рече глас. Затим је опет нешто шкљоцнуло и гласноговорник је престао да шишти.

„Лаку ноћ, Пењкове“, рече Сергеј и поче да раскопчава бунду.

Пењков ништа не одговори. Љутито поче да сопће и оде у своју собу.

„Онда, да кренем“, рече Феликс.

Сви се окренуше. Он је стајао у вратима, мали, јак, с огромним карабином крај десне ноге.

„Како ћеш отићи?“ упита Мати.

Феликс прстима показа како ће отићи.

„Ти си полудео“, рече Мати.

Феликс се зачуђено осмехну.

„Шта ти је?“

„Да ли сте чули радио?“ брзо упита Наташа.

„Да, чуо сам“, рече Феликс. „Али, ја нисам потчињен команди Сирта. Ја сам трагач.“

Навукао је маску на лице, спустио наочаре, махнуо руком у рукавици и изишао. Сви су скамењено гледали према вратима.

„Како то“, изгубљено проговори Наташа. „Па њега ће појести…“

Сергеј наједном појури ка вратима, успут закопчавајући бунду.

„Куда ћеш!“ повика Наташа.

„Повешћу га!“ успут одговори Сергеј и залупи врата за собом.

Наташа потрча за њим. Мати је ухвати за руку.

„Куда ћеш? И, што је још важније, зашто?“ мирно је рекао. „Серјожа је правилно одлучио.“

„А ко му је дозволио?“ бесно упита Наташа. Зашто не слуша наређења?

„Треба помоћи човеку“, логично одговорр Мати.

„Може му се нешто десити.“

Осетили су како је под почео да се тресе. Сергеј је палио мотор краулера. Наташа се спусти на столицу и стеже руке.

„Не бој се“, рече Мати. „Кроз петнаестак-двадесет минута он ће се вратити.“

„А ако оне нападну Серјожу кад се буде враћао?“

„Још се није десило да пијавица нападне кола“, рече Мати. „И уопште, Серјожа би се томе само радовао…“

Седели су и чекали. Мати је наједном помислио да је Феликс Рипкин већ десетак пута долазио к њима на опсерваторију увече и да је одлазио исто тако касно ноћу. А пијавице се сваке ноћи мувају око Сирта. Смео је момак тај Феликс, помисли Мати. Чудноват момак. Уосталом, и није баш тако чудноват. Мати је погледао Наташу. Начин удварања је одиста можда мало чудноват: бојажљива опсада…

Мати баци поглед кроз прозор. У црној празнини су се виделе јасне звезде, које нису трептале. Уђе Пењков, носећи у руци хрпу папира, и рече не гледајући никога:

„Но, ко ће ми помоћи да исцртам графиконе?“

„Могу ја“, рече Мати.

Пењков бучно поче да се смешта за сто. Наташа је седела усправно, опрезно ослушкујући. Пошто је разместио папире, Пењков живо поче да говори:

„То је одиста зачуђујуће интересантна ствар, момци! Да ли се сећате закона Дега?“

„Сећамо“, рече Мати. „Секанс у две трећине, степена…“

„Немаш ти на Марсу секанс две трећине!“ ликујући рече Пењков. „Наташа, погледај… Наташа!“

„Остави је на миру“, рече Мати.

„Зашто?“ шапатом упита Пењков.

Наташа скочи.

„Иде!“ рече она.

„Ко?“ упита је Пењков.

Под под ногама се поново затресе, а онда је завладала тишина, па су звекнула врата. Ушао је Сергеј вукући с лица маску, на којој се нахватало иње.

„Ух, ала је страшан мраз!“ рече весело.

„Где си био?“ запрепашћено упита Пењков.

„Рипкина сам одвезао на Сирт“, рече Сергеј.

„Баш си јуначина“, рече Наташа. „Права си јуначина, Серјожа! Сад могу мирно да спавам.“

„Лаку ноћ, Наташењка“, рекоше бучно момци. Наташа оде.

„Зашто и мене ниси повезао?“ увређено рече Пењков.

Са Сергејевог лица нестаде осмејка. Пришао је столу, сео и одмакао папире.

„Слушајте, момци“, рекао је у по гласа. „Ја Рипкина нисам нашао. До самог Сирта сам стигао, давао сам сигнале, рефлекторе сам палио — нигде га нема. Као да је у земљу пропао.“

Сви заћуташе. Мати поново приђе прозору. Учини му се да се негде у рејону Старе Базе лагано креће слаба светлост, као да неко иде са фењером у руци.

МАРС: СТАРА БАЗА

У седам изјутра начелници група и сектора система Топли Сирт скупили су се у кабинету директора система Александра Филиповича Љамина. Све у свему, састанку је присуствовало двадесет и пет људи и сви су седели око издуженог ниског стола за саветовања. Вентилатори и озонатори су радили пуном снагом. Наташа је била једина жена у кабинету. Њу су ретко позивали на општа саветовања и многи од људи који су се сада скупили видели су је први пут. Многи су је са знатижељом посматрали. Наташа је чула како је неко рекао сипљивим шапатом:

„Да сам знао, обријао бих се.“

Љамин не устајући рече:

„Прво питање је, другови, ван дневног реда. Да ли сте ви доручковали? Боље би било да састанак не почнемо празна стомака. Могу да затражим да донесу конзерве и какао.“

„Нема ничега укуснијег, Александре Филиповичу?“ заинтересова се дебељко са рукама завијеним у завоје и руменим образима.

У кабинету зажаморише.

„Укуснијег нема ничега“, одговори Љамин и скрушено заклима главом. „Једино можда конзервиране кокошке…“

Зачуше се гласови:

„Правилно, Александре Филиповичу! Нека донесу! Нисмо успели да доручкујемо!“

Љамин некоме махну руком.

„Сада ће донети“, рече и устаде. „Да ли су сви, ту?“ Бацио је поглед на присутне. „Азизбеков… Горин… Барабанов… Накамура… Малумјан… Ван…

Џеферсона не видим… Ах, да, извини… А где је Опанасенко?… Да ли има неког од трагача?“

„Опанасенко је на путу“, рекао је тихи глас и Наташа угледа Рипкина. Први пут га је видела необријаног.

„На путу?“ рекао је Љамин.

„Но добро, почећемо без њега. Другови, као што знате, последњих недеља летеће пијавице су постале активније. Од прекјучерашњег дана су почеле да праве свињарије. Почеле су да нападају и дању. На срећу, жртава није било, али многи начелници група и секција захтевају предузимање одлучнијих мера. Ја хоћу да истакнем да је проблем пијавица у ствари стари проблем. Ми о њима дискутујемо ненормално много и дуго, понекад се чак и свађамо. Спољним групама те животиње сигурно ужасно сметају и, све у свему, време је да се на крају донесе о њима, то јест о пијавицама, неко коначно решење. Укратко речено, постоје два мишљења о томе како се може решити то питање. Прво је — хајка, односно рација и уништавање пијавица. Друго је — настављање политике пасивне одбране као модус вивенди, све дотле док колонија не ојача. Другови“, при томе је руке принео грудима, „ја вас молим да се изјасните, шта ко мисли. Али, потрудите се, без испада. То нема никакве сврхе. Ја знам, сви смо ми преморени, раздражени и свако је нечим незадовољан. Али ја вас најлепше молим да сада заборавите све, осим интереса нашег рада.“ Очи почеше да му сузе. „Оне који буду нарочито ватрени ја ћу немилосрдно удаљити са саветовања, без обзира на ранг.“

Сео је. Одмах устаде висок, врло мршав човек, са пегавим лицем, необријан, запаљених очију. То је био Виктор Кирилович Гајдадимов, заменик директора, задужен за изградњу.

„Ја не знам“, поче он, „колико времена може да траје рација — декаду, месец или можда пола године. Ја не знам колико ћете људи узети за ту рацију — људе сигурно најбоље, а можда чак и све. Ја не знам, на крају, да ли ће та рација дати некакве резултате. Али ја одлично знам, а сматрам да и ви то треба да знате пре свега, због рације ће морати да се обустави изградња стамбених блокова. А, између осталог, кроз два месеца треба да стигне допуна и стамбени блокови ће бити преко потребни. На Топлом Сирту немамо могућности да дамо собе чак ни ожењенима. Узгред буди речено, не иде на част нашим иностраним друговима што се због тога питања толика узнемиравају. Али, то само онако, узгред речено. Друго, због рације ће се зауставити изградња фабрике грађевинских материјала. Шта је то фабрика грађевинских материјала у нашим условима, то треба и сами да знате. О оранжеријама и топлим лејама, које због рације нећемо добити ни овог лета, нећу чак ни да говорим. И, треће, и најважније, рација ће потпуно прекинути изградњу регенерационе фабрике. Кроз месец дана ће почети јесење буре и на изградњу регенерационе фабрике можемо да ставимо крст.“ Стегао је зубе, затворио и поново отворио очи. „Ви знате, другови, да ми сви овде висимо о длаци. Можда овим откривам неке тајне администрације, али нека ђаво носи тајне: ми смо овде одрасли и искусни људи! Залихе воде под Топлим Сиртом се ближе крају. Њих већ више фактички нема. Већ сада ми довозимо воду пешчаним тенковима са удаљености од двадесет и шест километара.“ (За столом сви почеше да жаморе и да се покрећу, а неко чак узвикну: „А што на то нису раније мислили?“) „Ако регенерациону фабрику не завршимо до краја месеца, целе јесени ћемо умирати од жеђи, а на зиму ћемо Топли Сирт морати да преселимо на две стотине километара одавде. Завршио сам.“

Сео је и искапио шољу охлађеног какаа. После кратке паузе, Љамин рече:

„Ко је следећи?“

„Ја“ рече неко. Устао је омањи брадоња са тамним наочарима „начелник радионице за поправку Захар Јосифович Пучко. Ја се придружујем мишљењу Виктора Кириловича“, скинуо је наочаре и кратковидо погледао на сто. „Некако се код нас све организује као код деце: рација — трас, бум-бум, ај, еј… И молим вас: чиме се спремате да јурите те пијавице? Можда ћете сести на метлу, а? Сад вам је Виктор Кирилович одлично објаснио да код нас пешчани тенкови доносе воду. А какви су то тенкови? Беда, а не тенкови! Четвртина нашег возног парка се налази у радионицама, а радника једноставно — нема. Они који умеју да поправљају — ти не кваре, а они који умеју да кваре не умеју да поправљају. Људи се опходе са тенковима као да су то налив-пера — бациш га и купиш ново. Ја сам, Наташа, погледао ваш краулер. Довести машину до таквог стања! Још би човек могао да помисли да са њим идете кроз зидове…“

„Захаре, Захаре, ближе суштини ствари“, рече Љамин.

„Хоћу да кажем само ово. Ја знам те рације. Половина кола ће остати у пустињи, друга половина ће можда и стићи до мене, и ви ћете ми рећи: поправљај. А чиме треба да поправљам? Ногама? Руку немам довољно. А тад ће почети: Пучко је овакав, Пучко је онакав. Пучко мисли да радионице не постоје за Топли Сирт већ Топли Сирт за радионице. Почећу да молим друга Азизбекова да ми да људе, а он ми их неће дати. Почећу да тражим људе од друга Накамуре — извините, од господина Накамуре — а он ће ми рећи да он ионако не може да изврши план…“

„Ближе ствари, Захаре“, нестрпљиво рече Љамин.

„Бићете близе ствари кад не будете имали ниједна кола. Тада ћемо почети да носимо храну и воду на својој грбачи са удаљености од сто километара и ви ћете ме упитати: «Пучко, где си био кад смо правили рацију?»„

Пучко стави наочаре на нос и седе.

„Лоше стоје ствари“, рече неко.

Наташа је седела као да је неко ударио маљем по глави. Но, какав сам ја начелник, мислила је она. Па ја ништа од свега тога нисам знала, па чак нисам могла ни да претпоставим, и још сам псовала те старце, за њихов бирократизам…

„Дозволите мени“, зачу се нечији меки глас.

„Старији ареолог Стручњак за геологију Марса; прим. прев. система Ливанов“, рече Љамин. Лице Ливанова је било покривено флекама од сунца, а на лицу су се видела два црна ока која су била необично близу једно другоме.

„Разлози против рације, који су овде изнети“, проговорио је он, „мени изгледају веома важни и значајни.“ (Наташа је погледала Гајдадлмова. Гајдадимов је спавао спустивши главу на сто.) „А ипак је неопходно спровести је. Ево неких статистичких података. За тридесет година боравка човека на Марсу, летеће пијавице су извршиле преко хиљаду и по регистрованих напада на човека. Три човека су била убијена, дванаесторица су остала инвалиди. Становништво система Топли Сирт има хиљаду две стотине људи, од којих осам стотина стално ради на слободном простору, што значи да им стално прети напад. Четвртина научних радника мора да чува стражу на штету државних и личних научних планова. Али, ни то није све. Осим моралне, пијавице наносе и велику материјалну штету. За последњих неколико недеља, оне су само код ареолога уништиле пет скупоцених, уникатних прибора и поквариле око двадесет и осам драгоцених инструмената.

Постаје очигледно да то даље више не може да се трпи. Пијавице представљају озбиљну опасност за рад целог система Топли Сирт. Ја немам намеру да на било који начин омаловажавам мишљења која су исказали другови Гајдадимов и Пучко.

Ја сам те околности узео у обзир приликом прављења плана рације, који имам част да предложим саветовању у име арехолога и трагача.“

Сви зажаморише и онда опет заћуташе. Гајдадимов се тргао и отворио очи. Ливанов настави одмереним гласом:

„Посматрања су показала да апекс Центар; прим. прев. ширења пијавица у рејону Топлог Сирта представља део такозване Старе Базе — на карти ознака 211.

Операција почиње један сат пре изласка сунца. Група од четрдесет добро обучених стрелаца на четири пешчана тенка са залихом хране за три дана заузима Стару Базу. Две групе гонилаца — оријентационо, око две стотине — људи у свакој групи — на тенковима и краулерима развијају се у стрељачке ланце из рејона: прва група — сто километара западно од Сирта, друга група — сто километара северно од Сирта. Тачно у нула-нула часова обе групе почињу да се крећу према североистоку, односно према југу, правећи успут што је могуће већу буку и уништавајући пијавице које покушавају да се пробију кроз ланац. Крећући се лагано и методично, обе групе ће се сусрести крилима, одбацујући пијавице у рејон Старе Базе. На тај начин ће главнина пијавица, која се нађе у зони опкољавања, бити концентрисана у рејону Старе Базе и уништена. То је први део плана. Хтео бих да чујем евентуална питања и приговоре.“

„Лагано и методично, то је добро“, рече Пучко. „Али, колико ће бити потребно кола?“

„И људи“, рече Гајдадимов. „И дана?“

„Педесет кола, четири стотине педесет људи и највише три дана.“

„Како имате намеру да уништите пијавице?“ упита Џеферсон.

„Ми о пијавицама знамо веома мало“, рече Ливанов. „За сада можемо да се ослонимо само на два средства: на отровне метке и бацаче пламена.“

„А где да их нађемо?“

„Муницију је лако отровати, а што се тиче бацача пламена, лако ћемо их направити од пулпомонитора.“

„Већ их преправљате?“

„Да.“

„План је добар“, рече Љамин. „Шта ви мислите, другови?“

Гајдадимов је устао.

„Против таквог плана немам ништа“, рече он. „Само, потрудите се да ми не узимате градитеље. И дозволите ми да се одмах удаљим са саветовања.“

За столом опет почеше да жаморе.

„Одличан план, нема шта!“

„А где ћете узети стрелце?“

„Наћи ћемо их! То градитеља нема, а стрелаца има колико хоћете!“

„Ох, ала ћемо их побити!“

„Ја још нисам завршио, другови“, рече Ливанов. „Постоји и други део плана. Према свему, територија Старе Базе је изривена пукотинама и подземним пећинама, кроз које пијавице излазе на површину. И, тамо, сигурно има пуно тих подземних просторија. Кад се круг затвори и пијавице побијемо, моћи ћемо или да зацементирамо улазе у те подземне пећине, пукотине и тунеле или да наставимо потеру под земљом. У оба случаја је неопходно потребно имати план Старе Базе.“

„Не, о потери под земљом не може бити ни речи“, рече неко. „То је сувише опасно.“

„А било би интересантно“, промрмља румени дебељко са завијеним рукама.

„Другови, то питање ћемо решити после завршетка рације“, рече Ливанов. „Сад нам је потребан план Старе Базе. Ми смо се обраћали архиви, али тамо, не знам зашто, плана нема. Можда га има неко од староседелаца?“

За столом људи почеше да се збуњено згледају.

„Ја не схватам“, рече кошчати, стари ареодезист. „О каквом је плану у ствари реч?“

„О плану Старе Базе.“

„Стара База је била саграђена пре петнаест година и ја сам све то гледао својим очима. То је била бетонирана купола, али тамо није било никаквих подземних пећина ни тунела. Истина, ја сам био у међувремену и на Земљи и можда је све то изграђено док нисам био овде.“

Други ареодезист рече:

„Узгред буди речено, Стара База се не налази на коти 211 већ на коти 205.“

„Зашто 205?“ рече Наташа. „На коти 211. То је западно од опсерваторије.“

„Какве везе с тим има опсерваторија?“ Кошчати ареодезист се озбиљно наљутио.

„Стара База се налази једанаест километара јужно од Топлог Сирта.“

„Причекајте, причекајте!“ повика Ливанов. „Ми мислимо на Стару Базу која се налази на коти 211, три километра западно од опсерваторије.“

„А!“ рече кошчати ареодезист. „Онда ви мислите на Сиве Развалине, остатке прве насеобине. Чини ми се да је тамо хтео да се настани Нортон.“

„Нортон се искрцао три стотине километара јужно одавде!“ повика неко.

Подиже се ужасна галама.

„Тише, тише!“ рече Љамин и поче да лупа дланом по столу. „Прекините ту дискусију. Морамо да разјаснимо да ли неко нешто зна о Старој Бази или о Сивим Развалинама, како год хоћете, једном речју — о узвишењу на коти 211.“

Сви заћуташе. Нико није волео да иде на развалине старих насеобина, а није било ни времена за такве излете. „Једном речју, нико ништа не зна“, рече Љамин. „А план такође немамо.“

„Могу да дам објашњење“, рече секретар директора, који је истовремено био и заменик директора за научни рад и архиваријус. „С том Старом Базом уопште се дешавају некакве чудне ствари, глупости. На цртежима Нортона та база није обележена, а онда се она наједном појављује на коти 211. Међутим, две године касније, у извештају Вељаминова, који је тражио дозволу да испита развалине Старе Базе, тадашњи начелник експедиције Јурковски је својом руком изволео написати“, секретар подиже изнад главе пожутели лист папира, „Нико ништа није схватио. Учите се да правилно читате карту. Кота није 211 већ 205. Дозвољавам.

Јурковски.“

Сви се зачуђено насмејаше.

„Дозволите ми да дам један предлог“, тихо рече Рипкин. Сви се окренуше према њему. „Можемо сада отићи на коту 211 и нацртати кроки Старе Базе.“

„И то је правилно“, рече Љамин. „Ко има времена, нека оде. Као шефа постављам друга Ливанова. Саветовање ћемо наставити у једанаест часова.“

Од Топлог Сирта до Старе Базе у правој линији је било око шест километара. Они су тамо отишли на два пешчана тенка. Оних који су желели да крену било је много више него учесника саветовања — и Наташа одлучи да крене својим краулером.

Тенкови су почели да се крећу ка периферији Сирта. Да не би доспела у облак прашине, Наташа својим краулером крете наоколо. Када стиже до Централне метеоролошке куле, она наједном угледа Рипкина. Мали трагач је ишао својим уобичајеним брзим кораком, ставивши руке на свој дуги карабин, који му је висио о врату. Наташа се зачуди.

„Феликсе!“ повика. „Куда ћете?“

Зауставио се и пришао краулеру.

„Одлучио сам да пођем пешице“, рече он мирно је посматрајући одоздо. „Није било места за мене.“

„Седите“, рече Наташа. Неочекивано је почела да се понаша према Феликсу слободно, не онако снебивљиво како се свако вече понашала према њему у опсерваторији. Феликс лако ускочи у краулер и седе на седиште поред ње, скиде карабин са врата и стави га међу колена. Кретоше.

„Преплашила сам се синоћ када сте отишли сами“, признаде Наташа. „Је ли вас Сергеј брзо достигао?“

„Сергеј?“ Погледа је. „Да, доста брзо. То је била паметна мисао.“

Заћуташе. Пола километра од њих, с леве стране, ишли су тенкови остављајући за собом густ облак прашине.

„Интересантно саветовање“, рече Наташа.

„Веома интересантно“, рече Рипкин. „И одиста, нешто се чудно дешава с том Старом Базом.“

„Ја сам тамо била са својим момцима“, рече Наташа. „Кад су градили нашу опсерваторију. Ништа нарочито. Бетонске плоче, све испуцало, зарасло саксаулом.

Да ли и ви мислите да пијавице излазе оданде?“

„Убеђен сам“, рече Рипкин. „Тамо је огромно гнездо пијавица, Наташа. А под брежуљком се налази огромна подземна пећина, која је, сигурно, подземним ходницима и пролазима повезана са другим шупљинама под површином. И ако ја те ходнике нисам пронашао.“

Наташа га са страхом погледа. Краулер поче да врда. Са десне стране се показа опсерваторија. На осматрачници је стајао као мотка високи Мати и махао руком.

Феликс му одмахну. Купола и зграде Топлог Сирта нестадоше са хоризонта.

„Зар их се ви не бојите?“ упита Наташа.

„…Бојим се“, рече Феликс. „Понекад се ужасно бојим, Наташа, толико да ми је мука од тога. Кад бисте само видели какве имају чељусти. Само, оне су ужасно плашљиве.“

„Знате шта, Феликсе“, рече Наташа гледајући испред себе. „Мати говори да сте ви чудан човек. Ја такође мислим да сте ви веома чудан човек.“

Феликс поче да се смеје.

„Ви ми ласкате“, рече. „Вама сигурно изгледа чудно што ја увек долазим к вама на опсерваторију касно увече, само ради тога да бих попио кафу. Али, ја не могу да долазим дању. Дању сам заузет. Па и увече сам скоро увек заузет, и немам времена. А кад имам слободног времена, ја увек долазим к вама.“

Наташа осети да је почела да црвени. Али краулер се већ налазио крај подножја брежуљка, оног истог који је на ареографским картама био означен искривљеном линијом као кота 211. На врху брежуљка су се већ видели људи.

Наташа заустави краулер по страни од пешчаних тенкова и искључи мотор. Феликс је стајао доле озбиљно је гледајући. Пружао јој је руку.

„Не треба, хвала“, промрмља Наташа, али се ипак ослони на њу.

Кренули су између развалина Старе Базе. Чудновате су то биле развалине: по њима човек никако није могао да схвати како је Стара База првобитно изгледала или какав је био план њене градње. Проломљене куполе на шестоугаоним основама, галерије које су се порушиле, гомиле поломљених бетонских блокова. Све је то било зарасло у коров и било покривено гомилама прашине и песка. Понегде, испод сивих сводова виделе су се тамне провалије. Неке од њих су водиле у непрозирну помрачину.

Над развалинама су одјекивали гласови.

„Још једна подземна пећина! Овде никакав цемент не може да помогне!“

„Ко ли је то тако идиотски планирао?“

„А шта бисте ви хтели од Старе Базе?“

„А колико само има корова! Као на некој пустари…“

„Вили, не завлачите се тамо!“

„Тамо је празно, никога нема…“

„Другови, па начините снимак, најзад.“

„Добро јутро, Волођа! Давно смо већ отпочели…“

„Пазите, овде су трагови ципела!“

„Да, неко овамо долази… И још један траг…“

„Трагачи, вероватно…“

Наташа погледа Феликса. Феликс климну главом.

„То сам био ја“, рече.

Наједном се заустави, чучну и поче нешто пажљиво да разгледа.

„Ево“, рече. „Погледајте, Наташа.“

Наташа се саже. Из пукотине у бетону вирило је дебело стабло боце са сићушним цветићем на крају.

„Каква лепота!“ рече она. „А ја нисам ни знала да боца цвета. Како је лепа — црвено са плавим…“

„Боца цвета врло ретко“, тихо рече Феликс. „Познато је да она цвета једном у пет марсовских година.“

„Имали смо среће“, рече Наташа.

„Сваки пут кад цветић опадне, на његовом месту се појављује нова гранчица, а на самом месту где је био цветић, остаје блистави кружић. Видите, овакав.“

„Интересантно“, рече Наташа. „Значи, можемо да израчунамо колико је боца стара… Један… Два… Три… Четири…“

Зауставила се и погледала Феликса.

„Овде има осам кружића“, рече неубедљиво.

„Да“, рече Феликс. „Осам. Цветић је — девети. Ова пукотина у бетону је стара осамдесет земаљских година.“

„Не схватам“, рече Наташа и наједном ипак схвати. „Значи, ово није наша база?

Ову базу нису правили људи?“ упита шапатом.

„Није наша“, рече Феликс и исправи се.

„Ви сте то знали!“ рече Наташа.

„Да, ми то знамо“, рече Феликс. „Ову зграду нису градили људи. Ово није бетон.

То није обичан брежуљак. И пијавице не нападају двонога усправна бића тек онако.“

Наташа га је неколико секунди посматрала, а онда се окрете и на сав глас повика:

„Другови! Овамо! Брже! Сви овамо! Гледајте! Гледајте шта се овде налази! Овамо!“

Кабинет директора система Топли Сирт био је препун људи. Директор је брисао ћелу марамицом и збуњено одмахивао главом. Ареолог Ливанов, који је изгубио своју уздржаност и коректност, урлао је трудећи се да надјача жамор:

„То је просто несхватљиво! Топли Сирт постоји шест година. За шест година нису успели да се снађу и разјасне шта је овде наше а шта није! Никоме није пало на памет да се заинтересује за Стару Базу!…“

„А зашто да се заинтересујемо?“ викао је Азизбеков. „Двадесет пута сам пролазио поред ње. Развалине као развалине. Зар су мало развалина оставили за собом први насељеници?“

„А ја сам тамо био пре две године! Гледам, ваља се тамо зарђала гусеница краулера. Погледао сам и отишао даље.“

„А да ли се и сада тамо налази?“

„Чему празни разговори? На средини Базе се одвајкада налази тригонометријски знак. Значи, можда су и њега оставили Марсовци?“

„Трагачи су се осрамотили, просто је човеку срамота да их погледа!“

„Зашто? Они су то и открили.“

Начелник групе трагача Опанасенко, који је стигао једва пре неколико тренутака, огроман, широких рамена, вечито насмејан, хладио се сложеном мапом и нешто је говорио директору. Директор је одмахивао главом.

Ка столу је почео да се пробија, газећи свима ноге, Пучко. Брада му је била накострешена, наочаре је држао високо над главом.

„Због тога се у систему и дешавају такве ствари“, фалсетом поче да виче. „Ускоро ће к мени почети да долазе Марсовци да моле да им поправим тенк или краулер, а ја ћу им их и поправљати! Код мене је било случајева када су долазили потпуно непознати људи и тражили да им поправим возила! И видим, по граду се крећу потпуно непознати људи. Ја не знам одакле су они дошли, и ја не знам куд они одлазе! А можда, они долазе са Старе Базе и одлазе на Стару Базу!“

Жамор у кабинету се стиша.

„Можда хоћете пример? Изволите! Један грађанин седи овде са вама од јутра! Ја говорим о вама, грађанине!“

Пучко наочарима показа Феликса Рипкина. У кабинету одјекну смех. Опанасенко проговори дубоким басом: „Но, Захаре, то је мој Рипкин!“

Феликс одмахну главом, почеша се по потиљку и испод ока погледа Наташу.

„Но, па шта с тим што је он Рипкин?“ заурла Пучко.

„А одакле ја знам да је он Рипкин? Због тога и говорим да је потребно да све познајемо…“ Одмахнуо је руком и вратио се на своје место.

Директор устаде и јако залупа оловком по столу.

„Доста, доста, другови“, строго је рекао. „Повеселили смо се и доста. Откриће трагача је од огромне важности, али ми се нисмо сакупили због тога. Схему Старе Базе сада имамо. Рацију ћемо отпочети кроз три дана. Наредба о рацији ће бити издата вечерас. Унапред вам саопштавам да се за начелника групе поставља Опанасенко, а за његовог заменика Ливанов. А сада молим све, осим мојих заменика, да напусте кабинет и да оду на своја радна места.“

У кабинету су се налазила само једна врата, која су водила у ходник, и кабинет се празнио јако споро.

„Радиограм, директору!“ повика неко у вратима.

„Предајте преко везе!“

Сложен листић папира је почео да се преноси из руке у руку изнад глава.

Директор, који је нешто причао са Опанасенком, прими радиограм, отвори га и прочита. Наташа је видела како је побледео, а онда поцрвенео.

„Шта се десило?“ упита басом Опанасенко.

„Ово је да човек полуди“, рече директор очајно. „Сутра ће овамо стићи Јурковски.“

„Волођа?“ рече Опанасенко. „То је одлично.“

„Некоме је Волођа“, са тихим очајањем рече директор, „а за некога је генерални инспектор Међународне управе космичког саобраћаја.“

Директор још једном прочита радиограм и тешко уздахну.

ТАХМАСИБ: ГЕНЕРАЛНИ ИНСПЕКТОР И ОСТАЛИ

Мекани звиждук будилника пробуди Јуру тачно у осам изјутра по времену космичког брода. Јура се налакти и љутито погледа будилник. Будилник мало причека и поново поче да звижди. Јура застења и седе на кревет. Не, више увече неће читати, помисли. Због чега се човеку увече никад не спава, а ујутру мора да преживљава такве муке?

У кабини је било свеже, чак хладно. Јура рукама обухвати гола рамена и поче да цвокоће зубима. Затим спусти ноге на под, провуче се између кревета и зида и изиђе у ходник. У ходнику је било хладније, али зато је тамо стајао Жилин, огроман, мишићав, само у спортским гаћицама. Жилин је радио јутарњу гимнастику.

Извесно време је Јура, обгрливши рукама рамена, стајао и гледао како Жилин вежба. У свакој његовој руци се налазио по десетокилограмски тег. Жилин се борио са својом сенком. Њој се није добро писало. Од страшних удараца по ходнику се осећао поветарац.

„Добро јутро, Вања“, рече Јура.

Жилин се одмах и без и једног шума окрете и клизећим корацима крете ка Јури, ритмично се клатећи целим телом. Лице му је било озбиљно и усредсређено. Јура заузе став за борбу. Тада Жилин спусти тегове на земљу и баци се на њега. Јура му се баци у сусрет и кроз неколико тренутака осети да се загрејао. Жилин га је бучно и јако ударао полустегнутим песницама. Јура га је три пута ударио песницом у чело, и сваки пут се на лицу Жилина појавио израз задовољства. Када се Јура презнојио, Жилин рече: „Брек!“ и они прекидоше.

„Добро јутро, стажисто“, рече Жилин. „Како си спавао?“

„Хвала“, рече Јура. „Одлично…“

„Под туш!“ нареди Жилин.

Купатило је било мало, само за једног човека, а испред њега је већ, са презривим изразом лица, стајао Јурковски, у раскошном црвеном мантилу за купање, с огромним фротирским пешкиром преко рамена. Он је говорио кроз врата:

„У сваком случају… хм-хм… одлично се сећам да је Крајухин тада одбио да потврди тај пројекат… Шта?“

Кроз врата се чуо шум воде из туша, пљесак и неразумљиви танки тенорчић.

„Ништа не чујем“, с недоговањем рече Јурковски. Повисио је глас. „Говорим да је Крајухин одбацио тај пројекат, и ако ти напишеш да је то била историјска грешка, ти ћеш бити у праву… Шта?“

Врата од туш-купатила се отворише и из њега се извуче, још увек се бришући, Михаило Антонович Крутиков, навигатор Тахмасиба.

„Ти си нешто говорио, Волођа“, весело рече он. „Али ја ништа нисам чуо. Вода ужасно галами.“ Јурковски га погледа сажаљиво, уђе у купатило и затвори врата за собом.

„Момци, да се није наљутио?“ упита узнемирени Михаило Антонович. „Мени се због нечег учинило да се он ипак наљутио.“

Жилин слеже раменима, а Јура рече неубедљиво: „Уколико се не варам, није.“

Михаило Антонович изненада повика:

„Ах, ах! Каша ће се раскувати!“ и брзо отрча ходником у кухињу.

„Прича се да ћемо данас стићи на Марс?“ озбиљно упита Јура.

„Говоркало се тако нешто“, рече Жилин. „Истина, у тридесет-тридесет је на курсу откривен брод са развијеном гусарском заставом, али ја се надам да ћемо успети да се провучемо.“ Наједном се заустави и поче да ослушкује. Јура такође поче да ослушкује. У туш-кабини је обилно лила вода. Жилин поче да мрда носом. „Осећам“, рече.

Јура такође поче да мирише.

„Каша, шта ли?“ упита неуверено.

„Не“, рекао је Жилин. „Почео је да завитлава недублирани фазоциклер. Ужасан шаљивџија, тај недублирани фазоциклер. Осећам да ћу данас морати да га регулишем. Јура га сумњичаво погледа. То је могла да буде и шала, али је могла да буде и истина. Жилин је поседовао зачуђујући осећај свих неисправности рада инструмената.“

Из туш-купатила изађе Јурковски. Он с висине погледа Жилина, а с још веће Јуру.

„Хм-хм…“ рече он. „Кадет и поручник. А ко је данас дежурни у кухињи?“

„Михаило Антонович“, рече Јура снебивљиво.

„Значи, поново овсена каша“, величанствено констатова Јурковски и отплови у своју кабину.

Јура га испрати погледом пуним одушевљења. Јурковски је у потпуности опчинио његову уобразиљу.

„А?“ рече Жилин. „Громовник! Зевс! А? Марш на купање.“

„Не“, рече Јура. „Прво ви, Вања.“

„Онда ћемо заједно. Шта, зар ћеш овде сам да стојиш и да чекаш? Некако ћемо се увући…“

После туширања су се обукли и отишли у кајут-компанију. Сви су већ седели за столом и Михаило Антонович је сипао у тањире овсену кашу. Кад угледа Јуру, Биков погледа на сат. То је радио свако јутро. Данас није уследио никакав приговор.

„Седите“, рече Биков.

Јура седе на своје место — поред Жилина, преко пута капетана — и Михаило Антонович му, нежно га погледајући, сипа у тањир кашу. Јурковски је кашу јео с очигледном одвратношћу и при том је читао некакав дебели извештај откуцан писаћом машином наслонивши га испред себе на корпицу са хлебом.

„Иване“, рече Биков, „недублирани фазоциклер губи оријентацију. Позабави се мало њиме.“

„Ја ћу се, Алексеј Петровичу, одмах позабавити њиме“, рече Иван. „Последњих неколико летова једино што и радим то је да поправљам тај фазоциклер. Или треба мењати схему или поставити дублер.“

„Схему треба мењати, Аљоша“, рече Михаило Антонович. „Застарело је све — и фазоциклер, и вертикално управљање, и телетактори… Ето, сећам се, летели смо на Уран на Хијусу-8… Две хиљаде прве…“

„Не две хиљаде прве већ деведесет девете“, рече Јурковски не одвајајући се од свог извештаја. „А још се бавиш писањем мемоара…“

„А по моме…“ започе Михаило Антонович и замисли се.

„Не слушај га, Михаило“, рече Биков. „Шта се то њега тиче кад је то било?

Најважније је — ко је летео. На чему је летео. Како је летео.“

Јура се узврпољи на столици. Отпочињао је традиционални јутарњи разговор.

Стари борци су се сећали минулих дана. Михаило Антонович је, спремајући се да оде у пензију, писао мемоаре.

„То јест, како то?“ рече Јурковски дижући поглед од рукописа. „А приоритет?“

„Какав сад приоритет?“ упита Биков.

„Мој приоритет.“

„Зашто ти је толико стало до тог твог приоритета?“

„По моме, пријатно је бити… хм-хм… први…“

„А шта ће ти то да будеш први?“ зачуди се Биков.

Јурковски се замисли.

„Поштено говорећи, не знам“, рече. „Једноставно ми је пријатно.“

„Мени је то лично сасвим свеједно“, рече Биков. Снисходљиво се смешкајући, Јурковски поче да врти прстом по ваздуху.

„Да ли је то тачно, Алексеј?“

„Можда и није лоше бити први“, рече Биков, „али чинити натчовечанске напоре да би човек био први, то је нескромно. Бар за научника.“

Жилин намигну Јури. Јура је то схватио овако: „Пази и памти.“

„Не знам, не знам“, рече Јурковски демонстративно се враћајући свом извештају.

„У сваком случају Михаило мора да се придржава историјске истине. Деведесет девете године је експедициона група Даугеа и Јурковског први пут у историји науке открила и истражила бомбо-сондама такозвано аморфно поље на северном полу Урана. Следеће истраживање пега је вршено годину дана касније.“

„Ко је то радио?“ с интересовањем упита Жилин.

„Не сећам се“, расејано одговори Јурковски. „Чини ми се Лекроа. Михаило, да ли би могао да се… хм-хм… ослободи сто. Требало би да радим.“

Наступали су свети часови рада Јурковског. Јурковски је увек радио у кајут-компанији. Био се навикао на то. Михаило Антонович и Жилин су отишли у салу за управљање. Јура је хтео да крене за њима — било је интересантно погледати како се дотерује недублирани фазоциклер — али га Јурковски заустави.

„Хм, хм… кадете“, рече он, „не буди вам заповеђено, донесите ми, молим вас, моју торбу из кабине. На кревету је.“

Јура оде по торбу. Кад се вратио, Јурковски је нешто куцао на ручној електричној писаћој машини прстима леве руке. Биков је седео на свом обичном месту, у великој личној фотељи; поред њега се на столу налазила гомила новина и часописа. На његовом носу су се налазиле огромне старомодне наочаре. У прво време Јура се запрепашћивао кад год би видео Бикова. На броду су сви радили.

Жилин је свакодневно проверавао моторе и контролни систем, Михаило Антонович је прорачунавао и прерачунавао курс, уносио допунске команде за кибернетско управљање, завршавао огроман уџбеник и још некако проналазио и време за писање мемоара. Јурковски је до у дубоко у ноћ читао некакве дебеле извештаје, добијао и слао бесконачне радиограме, нешто дешифровао и шифровао електромашином. А капетан брода Алексеј Петрович Биков је мирно читао новине и часописе. Једном дневно је, истина, био дежуран. Али све остало време је проводио или у својој кабини или у кајут-компанији. Јуру је то запрепашћивало.

Трећег дана боравка на Тахмасибу, он није издржао и упита Жилина шта ће на броду капетан.

„Због одговорности“, одговори Жилин. „Ако се нешто, рецимо, изгуби.“

Јура опусти доњу вилицу. Жилин се насмеја и рече:

„Капетан одговара за организацију лета. Пред почетак лета он нема ни један слободни тренутак. Да ли си приметио шта он чита? То су новине и часописи за последња два месеца.“

„А за време лета“, упита Јура.

Стајали су у ходнику и нису ни приметили како им је пришао Јурковски.

„За време лета капетан је потребан само када дође до катастрофе“, рече Јурковски смешкајући се.

Ходајући на прстима, Јура стави поред Јурковског ташну. Ташна је била раскошна, као и све што је Јурковски имао. У углу ташне се налазила златна плочица са натписом: IV СВЕТСКИ КОНГРЕС ПЛАНЕТОЛОГА. 20. XII 02. КОНАКРИ.

„Хвала, кадете“, рече Јурковски и завали се у столицу замишљено гледајући Јуру.

„Седните, поразговарајте мало са старцем“, рече тихо, „јер кроз десет минута ће ми опет донети радиограме и поново ће почети лудница, која ће трајати цели дан.“

Јура седе. Био је пресрећан. „Ето, малопре сам говорио о приоритету и чини ми се да сам мало пао у ватру. Одиста, шта значи једно име у океану људских напора, у бурама људске мисли, у грандиозним осекама и плимама људског разума?

Размислите, Јура, стотине људи су у разним крајевима васионе сакупљали за нас потребне податке, дежурни на Спу-пет је уморан, са црвеним од несанице очима примао и кодирао их, други дежурни су програмирали транслационе уређаје, а затим неко само притисне дугме, гигантска огледала почну да се окрећу тражећи у пространству наш брод и огроман квант, пун информација, полети са врха антене у празнину према нама…“

Јура га је слушао гледајући му право у уста. Јурковски настави:

„Капетан Биков је свакако у праву. Сопствено име на картама не треба много да значи за правог човека. Треба се скромно радовати сопственим успесима. То човек мора да ради кад је сам. А са пријатељима треба делити само радост трагања, радост проналажења и борбе. Да ли знате, Јура, колико људи живи на Земљи?

Четири милијарде! И сваки човек ради. Или јури. Или тражи. Или се бори на живот и смрт. Понекад покушавам да замислим те четири милијарде људи заједно. Капетан Фред Дулитл води путнички брод, а на сто мегаметара од циља квари му се реактор; за пет минута Фреду Дулитлу глава постаје сасвим седа, али он ставља на главу црну беретку, иде у кајут-компанију и тамо се смеје са путницима, с оним истим путницима који ништа неће никада ни сазнати и који ће кроз један дан отићи са ракетодрома и заувек заборавити и име Фреда Дулитла. Професор Канајама жртвује свој живот стварању стереосинтетике, а једног врелог јутра га налазе мртвог поред лабораторијског сточића, и ко ће се, од стотине милиона људи који носе одела од стереосинтетике, касније сећати његовог имена? А Јурије Бородин ће у необично тешким условима градити куполе за становање на каменитој малој Реји и могу да се кладим у то да ниједан од будућих становника тих купола никада неће ни сазнати за његово име. И знате ли, Јура, то је праведно. Јер и Фред Дулитл је такође заборавио имена својих путника, а они су кренули да јуришају на туђу планету. И професор Канајама никада није видео оне који носе одела од његовог материјала, а ти људи су га хранили и одевали док је радио. И ти, Јура, према свему, никад нећеш сазнати за хероизам научника који ће се настанити у кућама које ћеш ти изградити. Такав је свет у коме живимо. Одличан је тај свет.“

Јурковски престаде да говори и погледа Јуру с таквим изразом лица као да је очекивао да ће се Јура одмах променити набоље. Јура је ћутао. То се звало «разговарати са старцем». Обојица су волела такве разговоре. Ничег новог за Јуру у тим разговорима, разуме се, није било, али он је увек имао утисак нечег огромног и блиставог. Вероватно је ствар била у самом изгледу планетолога — он је сав био некако црвен, сав златаст…

У кајут-компанију уђе Жилин и стави пред Јурковског калемове са радиограмима.

„Јутарња пошта“, рече.

„Хвала, Вања“, слабим гласом рече Јурковски. Узе један калем, стави га у машину и укључи дешифратор. Машина поче бесна да куца.

„Е па, ето вам сада“, исто тако слабим гласом рече Јурковски извлачећи из машине лист папира. „Поново на Церени није извршен програм.“

Жилин чврсто стеже руку Јури и повуче га у салу за управљање. Јура иза себе зачу глас Јурковског:

„Послати га до сто ђавола и вратити на Земљу да радл као надзорник музеја…“

Јура је стајао за леђима Жилина и гледао га како дотерује фазоциклер. Ништа не схватам, мислио је тужно. И никад нећу ни схватити. Фазоциклер је био део комбајна одраживача и служио је за мерење густине протока радијације у радном простору одраживача. Рад фазоциклера се пратио на два екрана. На екранима су се палиле и лагано гасиле плавичасте искрице и вијугаве линије. Понекад су се спајале у један светлећи облак, и тада би Јура помислио да је све пропало и да ће дотеривање фазоциклера морати да отпочне из почетка, а Жилин би у том тренутку рекао: „Одлично. А сад још за пола степена.“ И — све је одиста отпочињало од почетка.

На узвишењу је, на два корака иза Јуре, за пултом рачунске машине седео Михаило Антонович и писао своје мемоаре. Зној је лио низ његово лице. Јура је знао да је Михаила Антоновича да пише мемоаре натерало архивско одељење Међународне управе космичког саобраћаја. Михаило Антонович је писао и шкрипао пером, дизао очи ка таваници, нешто бројао на прсте и с времена на време отпочињао да пева веселе песмице. Он је био добричина каквих је било мало на свету. Још првог дана поклонио је Јури таблу чоколаде и замолио га да прочита први део мемоара који је већ написао. Критику отворене младости је примио сувише к срцу, али од тада је почео да сматра Јуру за неприкосновени ауторитет у области мемоарске литературе.

„Слусај, Јура,“, узвикну он. „Слушај и ти, Вања!“

„Слушамо, Михаило Антоновичу“, спремно рече Јура.

Михаило Антонович се накашља и поче да чита:

„Са капетаном Степаном Афанасјевичем Варшавским први пут сам се срео на сунчаним и азурним обалама Тахитија. Јарке звезде су сијале над бесконачним Великим, или Тихим океаном. Пришао ми је и замолио ме да припали цигарету. Нажалост, ја нисам пушио, али нам то није сметало да почнемо да разговарамо и сазнамо доста један о другоме. Степан Афанасјевич је на мене оставио најповољнији утисак. То је био одиста диван човек. Он је био добар, паметан, са широким видицима. Чудио сам се ширини његових знања. Нежност којом се односио према људима понекад ми је изгледала необична…“

„Може“, рече Жилин кад је Михаило Антонович заћутао и снебивљиво их погледао.

„Ја сам овде само покушао да дам портрет тог дивног човека“, рече Михаило Антонович с изразом човека који се због нечега правдао.

„Да, може“, понови Жилин пажљиво пратећи рад екрана. „Како сте оно рекли: «Над сунчаним и азурним обалама сијале су јарке звезде?» Веома свеже.“

„Где? Где?“ трже се Михаило Антонович. „Но, то је једноставно опис, Вања. Не треба се тако шалити…“

Јура је напрегнуто мислио за шта би могао да се закачи. Хтео је да одржи свој реноме ауторитета за мемоарску литературу.

„Ја сам и раније читао ваш рукопис, Михаило Антоновичу“, рече на крају. „Сада се нећу дотицати литерарне стране. Али зашто су код вас сви људи увек дивни? Не, они су одиста, сигурно и били дивни, добри људи, али код вас их је потпуно немогуће разликовати једног од другог.“

„Што је тачно, тачно је“, рече Жилин. „Ако никог другог не бих могао, капетана Варшавског бих могао да распознам међу хиљаду људи. Како се он оно изражавао?

«Џабалебароши, диносауруси, битанге једне обичне.“

„Не, извини, Вања“, достојанствено рече Михаило Антонович. „Преда мном није говорио ништа што би личило на то. То је био љубазан и културан човек.“

„Реците, Михаило Антоновичу“, рече Жилин“, а шта ће бити написано о мени?“

Михаило Антонович се збуни. Жилин се окрете према њему и поче с интересовањем да га посматра.

„Ја се, Вања, нисам ни спремао“, Михаило Антонович живну. „А то је дивна мисао, момци! Написаћу поглавље и о овом лету. То ће бити завршна глава. Тако ћу је и назвати: Мој последњи лет. Не «мој» — то је некако нескромно. Једноставно: Последњи лет. И описаћу то како ми сада летимо заједно, и Аљоша, и Волођа и ви, момци. Да, то је одлична идеја — Последњи лет.“

И Михаило Антонович се поново врати својим мемоарима.

Пошто је успешно завршио дотеривање недублираног фазоциклера, Жилин је позвао Јуру да сиђе у машинско одељење брода, у базу фотореактора.

У бази фотореактора је било хладно и неудобно. Жилин одмах отпоче свој цхецк-уп Провера; прим. прев. Јура је лагано ишао за њим, гурнувши руке дубоко у џепове, трудећи се да не дотиче површине, које су биле покривене ињем.

„Ипак је све то одлично“, рече завидљиво.

„Шта то?“ упита Жилин.

Он је са буком подизао и поново спуштао некакве поклопце, померао полупрозрачне покриваче, иза којих се видела права гужва штампаних схема, укључивао мале екране, на којима су се одмах појављивале светле тачке импулса, које су скакале по координатном систему, спуштао веште прсте у нешто компликовано, вишебојно, и све је то радио тако лако, не размишљајући, да је Јура добио жељу да одмах промени струку да би исто тако командовао гигантским организмом фотонског чуда, које је задивљавало чак и најмаштовитију уобразиљу.

„Почињем да вам завидим“, рече Јура.

Жилин се насмеја.

„Одиста“, рече Јура. „Не знам, за вас је то већ вероватно свакодневно, обично, вероватно вам је већ и дојадило, али је све то заједно ипак дивно. Ја волим кад је крај великог и компликованог механизма — само један једини човек… наредбодавац. То је дивно, кад је човек — наредбодавац.“

Жилин нечим шкљоцну и на неравном, сивом зиду се истовремено осветли шест екрана.

„Човек је већ одавно такав наредбодавац“, рече он пажљиво разгледајући екране.

„Ви се сигурно поносите, што сте такав…“

Жилин искључи екране.

„Рецимо“, рече он. „Радујем се, поносим се, и тако даље.“ Кренуо је даље крај пултова покривених ињем. „Ја сам, Јурочка, већ пуних десет година овакав наредбодавац“, рече с неком чудноватом интонацијом.

„Вама…“ Јура је хтео да каже да је њему све то вероватно већ досадило, али ништа не изрече бојећи се да не каже нешто неумесно.

Жилин је замишљено одвртао тежак поклопац.

„Главно!“ наједном рече. „У сваком животу, као и у сваком послу, најглавније је — одредити шта је главно.“ Погледа у Јуру. „Нећемо данас да говоримо о томе, важи?“

Јура ћутке климну главом. „Јој, јој, јој“, помисли. „Зар је Ивану и то досадило?

То је сигурно јако лоше кад се пуних десет година бавиш послом који волиш, а онда наједном престанеш да га волиш. То је сигурно ужасно! Али некако не личи на то да би Ивану било досадно…“

Осврнуо се и рекао, да би променио тему разговора: „Овде мора да постоје привиђења…“

„Пст!“ рече Жилин преплашено и исто тако се осврте. „Овде их има више него што можеш и да замислиш! Ево овде“, показао је на мрачан пролаз између две разводне табле, „ја сам нашао… само не говори никоме… дечју капицу!“

Јура се насмеја.

„Треба да знаш“, настави Жилин, „да је наш Тахмасиб веома стари брод. Он је био на многим планетама и на свакој планети су се у њега укрцавала тамошња привиђења. И то не по једно или два, већ читаве дивизије. Она, та привиђења, мувају се по броду, стењу, завијају, увлаче се у приборе, нарушавају рад фазоциклера… Њима, видиш ли, много сметају авети бактерија, које су убијене за време дезинфекције… И никако не можемо да их се ослободимо…“

„Треба их полити светом водицом.“

„Пробао сам.“ Жилин одмахну руком, отвори велики поклопац и спусти се у њега горњим делом свог огромног тела. „Све сам пробао“, рече из дубине. „И обичном светом водицом, и деутеријевом и тритијумовом. Никаквог успеха. Али, смислио сам на крају како да их се решим.“ Извукао се из отвора, залупио поклопац и погледао Јуру озбиљним очима. „Са Тахмасибом треба пројурити кроз Сунце. Да ли ме схваташ? Још није било случајева да би привиђење издржало температуру термонуклеарне реакције. Осим шала, ти си сигурно чуо за мој пројект брода који би пролетео кроз Сунце.“

Јура одмахну главом. Он још никако није успевао да одреди тренутак кад је Жилин престајао да се шали, а кад је почињао да говори озбиљно.

„Идемо“, рече Жилин узевши га под руку. „Идемо горе, и ја ћу ти све детаљно објаснити.“

Али кад су изишли, Јуру је ухватио Биков.

„Стажисто Бородине“, рече он, „пођите са мном.“

Јура тешко уздахну и баци поглед на Жилина. Жилин само рашири руке.

Биков одведе Јуру у кајут-компанију и посади га за сто преко пута Јурковског.

Предстојало је оно најнепријатније: два сата мучног учења физике метала. Биков је закључио да стажиста мора рационално да искористи време лета и већ први дан је Јуру посадио за сто да решава теоријске задатке из варилачког посла. Поштено говорећи, то и није било тако неинтересантно, али Јуру је тиштала помисао на то да њега, искусног радника, терају да учи као да је неки обичан почетник. Није смео да се супротставља, али је учио равнодушно, без неког елана.

Много је интересантније било гледати и слушати како ради Јурковски.

Биков се вратио у своју фотељу, неколико минута је посматрао како Јура прелистава странице књига, а онда је раширио нове новине. Јурковски наједном престаде да галами својом електромашином и обрте се Бикову.

„Да ли си нешто чуо за статистику свињарија?“ изненада упита.

„Каквих свињарија?“ упита Биков, сакривен иза новина.

„Мислим на свињарије… овај… у космосу. Број неблагодарних поступака и противзаконитих акција брзо расте с удаљењем од Земље, достиже максимум у појасу астероида и поново опада што се брод више приближава границама… овај…

Сунчевог система.“

„У том нема ничег чудног“, прогунђа Биков не испуштајући новине из руку. „Ви сте сами дозволили разним никоговићима, као што је, на пример, Спаце Пеарл, да копају по астероидима, и шта сада хоћете?“

„Ми смо дозволили!“ Јурковски се разбесне. „Не ми већ оне будале у Лондону. А сад и сами не знају шта да раде…“

„Ти си генерални инспектор и имаш све карте у својим рукама“, рече Биков.

Јурковски је извесно време ћутке гледао у папире пред собом.

„Душу ћу ишчупати из тих свиња!“ наједном рече и поново поче да галами својом машином.

Јура је већ знао шта је то специјални лет број 17. Негде у огромној мрежи космичких насеобина, које су обухватиле цео Сунчев систем, дешавале су се разне незгоде, и Међународна управа космичког саобраћаја одлучила је да једном заувек раскрсти с тим. Јурковски је био генерални инспектор МУКС-а и имао је, према свему, неограничена овлашћења. Он је имао право да смењује, деградира, даје укоре, разрешава дужности, кажњава, па чак, изгледа, и примењује силу. Чак и више од тога, Јурковски је имао намеру да изненађује кривце и због тога је специјални лет 17 држан у највећој тајности. Из одломака разговора и из онога што је Јурковски наглас читао видело се да ће фотонски космоплан Тахмасиб проћи кроз појас астероида и да ће се задржати у систему Сатурна, а да ће после тога заобилазним путем доћи до Јупитера и поново се кроз појас астероида вратити на Земљу.

Јурковски поново престаде да лупа својом машином. „Узнемиравају ме научници на Сатурну“, забринуто рече.

„Аха“, зачу се иза новина.

„Замисли само, они све до сада не могу да се разраде и да почну да извршавају програм рада.“

„Аха…“

Јурковски љутито рече:

„Не уображавај, молим те, да се узнемиравам због тог програма зато што је он мој…“

„Ја то и не уображавам.“

„Мислим да ћу морати да их раздрмам“, рече Јурковски.

„Но, у добар час“, рече Биков и преврте страницу новина.

Јура је осетио да цео тај разговор — и чудновата нервоза Јурковског и равнодушност Бикова — има некакав други смисао. Личило је на то да су несхватљива овлашћења генералног инспектора ипак имала своје границе. И да су и Биков и Јурковски одлично знали те границе. Јурковски рече:

„Али зар већ није време за ручак? Кадете, да ли бисте могли да нам у вакууму скувате ручак?“

Биков устаде и спусти новине.

„Не сметај му да ради.“

„Али, ја хоћу да једем!“ рече Јурковски.

„Стрпи се мало“, рече Биков.

МАРС: РАЦИЈА

У четири изјутра Феликс Рипкин рече: „Време је, и сви почеше да се спремају.“

Напољу је било минус осамдесет и три степена Целзијусова. Јура је навукао на ноге два пара чарапа од паперја, које му је дала Наташа, тешке крзнене панталоне, које му је дао Мати, преко панталона је навукао акумулаторски појас и онда се увукао у бунду. Феликсови трагачи, неиспавани и намргођени, брзо су пили врелу кафу. Наташа је трчала у кухињу, доносила сендвиче, кафу и термосе. Неко је затражио буљон. Наташа је отрчала у кухињу и донела буљон. Рипкин и Жилин су чучали у углу собе над отвореним пљоснатим сандуком, из кога су вирили блештави крајеви ракетних граната. Ракетне пушке је на Топли Сирт донео Јурковски. Мати је последњи пут проверавао електрогрејач виндјакне која је била предвиђена за Јуру.

Трагачи попише кафу и ћутке пођоше ка излазу, где скоро већ аутоматским покретима навукоше на лица маске за кисеоник. Феликс и Жилин подигоше сандук са гранатама и такође пођоше ка излазу.

„Јура, јеси ли спреман?“ упита Жилин.

„Одмах, одмах“, одговори Јура.

Мати му поможе да навуче виндјакну.

„А сад, јури на улицу“, рече. „Иначе ћеш се презнојити.“

Јура навуче рукавице и потрча за Жилином.

Напољу је било сасвим мрачно. Јура је прешао преко територије опсерваторије и спустио се ка тенку. Овде се у помрчини чуо тих разговор, чуло се лупкање метала о метал. Јура налете на некога. Из помрчине му неко посаветова да навуче наочаре. Јура, пак, том некоме посаветова да не стоји насред пута.

„Види чудака“, рекоше из помрчине. „Навуци топлотне наочаре.“

Јура се сети инфрацрвених наочара и намаче их на очи. Много боље није видео, али је зато почео да назире силуете људи и широк задњи део тенка, који је био загрејан атомским реактором. У тенк су товарени сандуци с муницијом. Најпре, Јура поче да додаје, али онда се сети да се може десити да у тенку не буде места за њега и да би га у том случају оставили на опсерваторији. Тихо приђе тенку и попе се на њега. Тамо су два човека у капуљачама навученим до самог носа прихватали сандуке.

„Кога то носи враг?“ доброћудно упита један од њих.

„Ја сам“, одговори Јура.

„А, престоничка зверка“, рече други. „Увлачи се у тенк, гурај сандуке под седишта.“

«Престоничком зверком» су Јуру назвали месни вариоци, којима је он дан пре тога помогао да опреме тенкове држачима за ракетно оружје, при чему им је приказао најновије методе заваривања у разређеној атмосфери.

У унутрашњости тенка је било исто тако осамдесет и три степена испод нуле и због тога топлотне наочари нису много помагале. Јура је с ентузијазмом вукао сандуке по металном дну тенка и пипајући гурао их под седиште, стално се ударајући о некакве углове и избочине. Затим више није имао шта да вуче. Преко високих ивица тенка су се пребацивали ћутљиви трагачи и почели да седају на седишта лупајући својим карабинима. Јури су неколико пута нагазили на ноге, а неко му је набацио и капуљачу на очи. У предњем делу тенка зачула се одвратна шкрипа — према свему, то је Феликс пробао држач за оружје. После тога неко је рекао:

„Иду.“

Јура опрезно издиже главу изнад ивице тенка. Угледао је сиви зид опсерваторије и светлости рефлектора, које су клизиле по осматрачници. То су била три тенка централне групе. Феликсов глас је полугласно рекао:

„Малињин?“

„Ја“, јавио се трагач који је седео поред Јуре.

„Петровски?“

„Овде!“

„Хомерики?“

Кад је завршио прозивку (имена Јуре и Жилина због нечега нису била прозвана), Феликс рече:

„Идемо.“

Пешчани тенк Мимикродон поче да урла својим моторима, трже се и крете узбрдо.

Јура погледа изнад себе. Звезде се нису виделе — подигао се облак прашине. Није имао шта да гледа. Тенк се ужасно труцкао. Јура је сваки час падао са свог седишта ударајући се о оштре углове. Најзад га трагач који је седео крај њега упита: „Зашто стално скачеш?“

„Одакле знам“, љутито рече Јура.

Ухвати се рукама за неку полугу и одмах му постаде лакше. С времена на време, у облацима дима, који су се наднели над тенк, појављивале су се светлости рефлектора и тада је на светлом фону прашине видео црни круг држаца за оружје и дугу цев ракетне пушке окренуту према небу.

Трагачи су тихо разговарали о Старој Бази и њеном пореклу.

„Јуче сам ишао да видим те развалине.“

„Но, и?“

„Разочарао сам се, да будем поштен.“

„Да, архитектура само на први поглед изгледа чудновата, а после почињеш да осећаш да си то већ негде видео.“

„Купола, паралелопипеди…“

„Тачно. Баш као Топли Сирт.“

„Због тога никоме никад није ни пало на памет да то није наше.“

„Разуме се… После чудеса Фобоса и Дејмоса…“

„А мени је баш та сличност чудновата.“

„Да ли је материјал анализиран?“

Јури је било неудобно и осећао се некако усамљен. На њега нико није обраћао пажњу. Људи су изгледали некако туђи, равнодушни. Лице му је ужасна хладноћа просто пекла. О дно тенка су ударале праве фонтане песка, које су летеле испод гусеница. Ту негде, у близини, налазио се Жилин, али он га није ни чуо ни видео.

Јура се чак осетио помало увређен због тога. Хтео је да што пре изиђе сунце, да би било топлије и да би се коначно и нешто видело. И желео је да већ једном престану да се толико труцкају.

Биков је Јуру пустио на Марс очигледно преко воље, и на личну одговорност Жилина. Он је с Михаилом Антоновичем остао на броду и сад се заједно са Фобосом окретао на раздаљини од девет хиљада километара од Марса. Где се у том тренутку налазио Јурковски, Јура није знао. Сигурно је и он учествовао у рацији.

«Када би ми барем дали карабин», нерасположено помисли. «Ја сам им, ипак, заваривао држаче за оружје.»

Око њега су сви седели са карабинима и због тога су се вероватно и осећали тако сигурно и мирно.

Ипак је човек по својој природи незахвалан и равнодушан, горко је мислио Јура. И што је старији, тим више. Кад би овде били наши момци, све би било супротно. Ја бих имао карабин, и знао бих зашто и куда идемо. И знао бих шта треба да радим.

Тенк се наједном заустави. Од светлости рефлектора, чији је сноп расецао облаке прашине, постало је светлије. У тенку су сви заћутали и Јура зачу непознат глас:

„Рипкине, изиђите на западни део. Кузмине, на источни. Џеферсоне, останите на јужном.“

Тенк поново крете. Светлост рефлектора паде у унутрашњост тенка и Јура угледа Феликса, који је стајао крај држача за оружје са радиофоном у руци.

„Окрени се боком према западу“, рече Рипкин возачу.

Тенк се искрену, а Јура рашири лактове да не би пао на дно.

„Тако, добро“, рече Феликс. „Пођи још мало напред. Тамо је равније.“

Тенк се поново заустави. Рипкин поче да говори преко радиофона:

„Рипкин је на месту, друже Ливанов.“

„Добро“, рече Ливанов.

Сви трагачи су стајали гледајући преко ивице тенка. Јура је такође гледао. Ништа се није видело, осим облака прашине, која се лагано слегала у светлости рефлектора.

„Кузмин на месту. Крај мене је некаква кула.“

„Спустите се ниже.“

„Разумем.“

„Пажња!“ рече Ливанов. Овај пут говорио је помоћу мегафона и глас му је одјекивао над пустињом.

„Рација ће отпочети кроз неколико минута. До изласка сунца је преостао још један сат. Гоничи ће стићи за пола сата. Кроз пола сата укључити сирене. Можете да пуцате. То је све.“

Трагачи су почели да се крећу. Поново се зачула одвратна шкрипа држача. Преко ивица тенка су вириле цеви карабина. Прашина се слегала и силуете људи су се лагано губиле, сливајући се с помрчином. Поново су се виделе само звезде.

„Јура!“ тихо позва Жилин.

„Шта је“, љутито одговори Јура.

„Где си?“

„Овде.“

„Дођи овамо“, строго нареди Жилин.

„Куда?“ упита Јура и крете према гласу.

„Овамо, ка држачу.“

Тенк је био пун сандука. «Одакле их је само толико?» помисли Јура. Јака Жилинова рука га ухвати за раме и повуче под држач.

„Седи овде“, строго рече Жилин. „Помагаћеш Феликсу.“

„А како?“ упита Јура. И даље је био увређен, али се већ смиривао.

Феликс Рипкин тихо рече:

„Овде се налазе сандуци са гранатама.“ Осветлио их је батеријском лампом.

„Извлачите гранате, једну по једну, скидајте поклопац са задњег дела и додавајте ми их.“

Трагачи су међусобно разговарали.

„Ништа не видим.“

„Данас је веома хладно, све се смрзло.“

„Да, ускоро ће јесен. Предстоји хладни период…“

„Ето, ја, на пример, на фону звезда видим некакву куполу и нишаним у њу.“

„Зашто?“

„То је једино што видим.“

„А да ли може да се спава?“

Феликс над Јурином главом тихо рече:

„Момци, источну страну држим под оком ја. Не пуцајте за сада, хоћу само да испробам пушку.“

Јура одмах узе гранату и скиде капак са ње. За неколико тренутака је завладала мртва тишина.

„А Наташа је дивна девојка, зар не?“ упита неко шапатом. Феликс се помери. Држач зашкрипа.

„Само не треба онако кратко да се шиша“, зачу се глас са западног дела тенка.

„Много ти разумеш…“

„Личи на моју жену. Само што јој је коса краћа и светлија.“

„Зашто само тај Серјожа пропушта прилику? Таква момчина — то не личи на њега…“

„Који Серјожа?“

„Серјожа Бјели, астроном.“

„Сигурно је ожењен.“

„Није.“

„Они је сви много воле. Као другови. Она је одиста ретко диван човек. И паметна је. Ја је познајем још са Земље.“

„А ти си је још терао да ти донесе буљон?“

„А зашто да не?“

„Па није лепо. Она је радила целу ноћ, после тога нам је доручак припремила. А теби се наједном пријео некакав буљон.“

„Пст!“

У тишини која је завладала Феликс тихо рече:

„Јура, хоћете да видите пијавицу? Гледајте!“

Јура се пропе. У првом тренутку је видео само црне силуете развалина. Затим је тамо нешто почело нечујно да се покреће. Дугачка, еластична сенка се појавила изнад кула и почела да се креће лево-десно заклањајући звезде. Зашкрипа држач и сенка се заустави. Јура престаде да дише. Сад, помисли. Сад. Сенка се искриви, као да је почела да се савија, и тог тренутка груну ракетна пушка.

Зачу се дуго шуштање, појавише се искре, огњена путања суну према врху брежуљка, нешто тамо сину, и онда опет завлада тишина. Са врха брежуљка поче да се осипа камење.

„Ко је пуцао?“ зачу се кроз мегафон.

„Рипкин“, одговори Феликс.

„Погодак?“

„Да.“

„Но, нека је са срећом“, проурла мегафон.

„Гранату“, тихо рече Феликс. Јура му је брзо стрпа у руку.

„Одлично“, са завишћу рече неко од трагача. Тачно на два дела.

„Да, није то карабин.“

„Феликсе, а зашто ми нисмо добили такве? Феликсе, одговори?“

„Јурковски је донео само двадесет пет комада.“

„Штета. То је одлично оружје.“

Из источног тенка су такође отворили паљбу. Јура са интересовањем окрете главу у том правцу, али ништа не виде. Поче да шишти и упали се над развалинама ракета која је била бачена из неког другог тенка. Феликс опали још једном.

„Гранату“, рече гласно.

Паљба је с кратким интервалима трајала двадесетак минута. Јура није ништа видео. Додавао је гранату за гранатом и ознојио се. Пуцали су с обе стране тенка. Феликс је са страшном шкрипом окретао држач и пушку. Затим су укључили и сирене. Монотони урлик је одјекивао над пустињом. Јури су почели да трну зуби и засврбеле га пете. Пуцњава је престала, али је разговарати било немогуче.

Брзо је свитало. Јура је сада видео трагаче. Скоро су сви седели, приљубљени леђима уз зидове тенка, навукавши капуљаче на главу. На дну су стајали отворени сандуци од пластичне масе с комадима целофана у боји, који су вирили из њих. На поду су се ваљале празне чауре и шаржери. Пред Јуром је на сандуку седео Жилин држећи карабин међу ногама. На његовим откривеним образима се нахватало иње.

Јура устаде и баци поглед на Стару Базу. Сиви, испуцани зидови, жбуње, боце, камење. Јура беше разочаран. Он је очекивао да ће угледати гомиле лешева који се диме. Тек кад се боље загледао, он примети жућкасто, длакаво тело које се ваљало у бодљикавом растињу, док је на једној куполи блистало нешто одвратно, мокро.

Јура се окрете и погледа у пустињу. Пустиња је била сива под тамнољубичастим небом, покривена сивом пеленом пешчаних дина, мртва и досадна: Али, високо над хоризонтом, он угледа јарку, жуту траку, исцепкану, која је покривала скоро цео западни део неба. Трака се брзо ширила, расла је и постајала све светлија.“Гоничи иду!“ повика неко, а то се кроз урлање сирена једва чуло. Јура се досети да је жута, јарка трака над хоризонтом облак прашине који су подигли гоничи. Сунце се дизало у сусрет њима, на пустињу су пале црвенкасте мрље светлости и наједном се осветли огроман жути облак који је покривао хоризонт.

„Гоничи, гоничи!“ повика Јура.

Цео хоризонт, с леве и десне стране, био је покривен црним тачкама. Тачке су се појављивале и нестајале и поново се појављивале на узвишицама удаљених пешчаних дина. Већ се сада видело да се тенкови и краулери крећу максималном брзином и да сваки вуче за собом дугачки, прашњави траг. Дуж целог хоризонта се видело светлуцање и било је немогуће схватити шта је то — да ли су то били пуцњи или експлозије граната, а можда и само светлуцање сунца, чији су се зраци одбијали од стакла браника.

Јуру су гурнули у бок и он је сео спотакавши се о сандуке. Феликс Рипкин је на држачу вешто и брзо окретао свој дугачки бацач граната. Неколико трагача се бацило на леви бок тенка. Гоничи су се приближавали фантастичном брзином. Сад су били удаљени пет до седам километара, не више. Хоризонт је био сасвим прекривен прашином и видело се како се испред гонича котрљају димови експлозија. Мегафон заурла надјачавајући јаук сирена:

„Отвори ватру на пустињу! Ватру на пустињу!“

Из тенка отворише паљбу. Јура је видео како се широка рамена Жилина тресу од пуцања, видео је беле пламичке над тенком, и никако није могао да схвати у кога и камо пуцају. Феликс га удари руком по капуљачи. Јура брзо додаде гранату и скину капак са следеће. Сирене су и даље урлале, одјекивали су пуцњи, сви су били и сувише заузети, и он није имао кога да упита шта се то у ствари дешава.

Затим је видео како се од једног тенка који се приближавао подигла дугачка струја пламена, која је личила на испљувак, и нестала у појасу дима и прашине испред ланца гонича. Тада схвати. Сви су пуцали у тај појас прашине: тамо су се налазиле пијавице. Тај појас дима се приближавао.

Иза брежуљка, задњим делом окренутим напред, лагано се појавио тенк Кузмина.

Тенк се још није зауставио кад се његова кабина отвори и из ње се појави црна цев. Цев поче да се диже према небу огромна и кад се зауставила под углом од четрдесет и пет степени, трагачи Кузмина излетеше из тенка и полегаше под гусенице. Из самог тенка је почео да се диже густ, црн дим; цев је са шкрипом избацила огроман језик пламена, после чега се тенк обавио облацима дима. За тренутак се пуцњава смири. На гребену брежуљка, који је био удаљен око три стотине метара, појави се печурка дима и прашине.

Феликс поново лупи Јуру по капуљачи. Јура му одмах додаде једну за другом две гранате и осврте се према тенку Кузмина. У прашини се видело како трагачи с муком извлаче цев из тенка. Јури се чак учини да кроз урлик сирена и пуцњаву чује неразумљиве псовке.

Појас дима и прашине, у коме су се појављивали пламичци експлозија, приближавао се све више и више. И, на крају, Јура их је угледао. Пијавице су личиле на огромне сиво-жуте пуноглавце. Еластичне, веома покретљиве, без обзира на своју величину и очигледно велику тежину, оне су искакале из облака дима, летеле по ваздуху неколико десетина метара и поново нестајале у прашини. А за њима, буквално за њиховим петама, јурили су скакучући по динама и брежуљцима широки, четвртасти пешчани тенкови и мали краулери и светлуцали пламичцима пуцњева.

Јура се сагао да дохвати гранату, а кад се усправио, пијавице су биле већ сасвим близу, пламичци пуцњева већ су били нестали, тенкови су почели да успоравају и на њихове кровове су почели да искачу људи и машу рукама. Однекуд с леве стране, заобилазећи тенк Кузмина, фантастичном брзином пролете један пешчани тенк и појури поред саме пешчане завесе, кроз центар пијавица. Кабина тенка је била празна. За њим је искочио други, исто тако празан тенк, за њим трећи и више ништа није могло да се види у густој, жутој прашини.

„Прекини паљбу!“ заурла мегафон.

„Гази! Дави!“ заурла мегафон код гонича.

Прашина је покрила све, а пошто је почело да се смркава, видљивост је била врло слаба.

„Чувај се!“ повика Феликс и саже се.

Дугачко, тамно тело прелете изнад тенка. Феликс се исправи и поче да окреће ракетну пушку према Старој Бази. Изненада сирене престадоше да урлају и одмах се зачу лупњава мотора десетак тенкова, шкрипа гусеница и узвици. Феликс више није пуцао. Он је лагано окретао пушку час улево час удесно и та шкрипа, која је парала уши, изгледала је Јури као рајска музика у поређењу с урлањем сирена.

Из облака прашине се појави неколико људи наоружаних карабинима. Они притрчаше тенку и почеше да ускачу у њега.

„Шта се десило?“ упита Жилин.

„Краулер се претурио“, брзо одговори неко. Други, нервозно се насмејавши, рече:

„Лагано и методично кретање.“

„Попара, права попара“, рече трећи. „Не умемо ми да ратујемо.“

Грохот мотора се приближи и поред њих лагано и некако несигурно прођоше два тенка. Последњи је за собом вукао нешто без облика, покривено прашином.

Зачуђени глас изненада рече:

„Момци! Па сирене више не урлају!“

Сви почеше да се смеју и да истовремено говоре.

„Ух, ала је ово прашинчина!“

„Као да су почеле јесење буре.“

„Шта сад да радимо, Феликсе? Еј, команданте!“

„Чекаћемо“, тихо рече Феликс. „Прашина ће се ускоро слећи.“

„Зар смо их се отарасили?“

„Еј, гоничи, да ли сте их много побили?“

„Доста ће бити за вечеру“, одговори неко од гонича.

„Оне су, подле, све отишле у подземне пећине.“

„Овуда је прошла само једна. Боје се сирена.“

Прашина је лагано почела да се слеже. Појави се кружић сунца, појави се ружичасто небо. Јура угледа мртву пијавицу — вероватно ону која је прескочила преко тенка. Лежала је на литици брежуљка, права као мотка, дугачка, покривена жутом оштром чекињом. Од репа према глави се ширила и Јура добро осмотри њене чељусти осећајући како му жмарци иду низ леђа. Чељуст јој је била сасвим округла, имала је у пречнику пола метра и била пуна пљоснатих, троугластих зуба. Човеку је било одвратно да је гледа. Јура се осврте и виде да се прашина скоро сасвим слегла и да се око њих налази више тенкова и краулера. Људи су скакали преко ивица тенкова и лагано се пели уз литицу према развалинама Старе Базе. Мотори су утихли. Над брегом су се чули само гласови, а под ногама је пуцкетало угљенисано жбуње.

„Идемо“, рече Феликс.

Скину са држача пушку и пребаци се преко ивице тенка. Јура крете за њим, али га Жилин ухвати за рукав.

„Полако, полако“, рече. „Поћи ћеш са мном голубићу.“

Изишли су из тенка и почели да се пењу уз литицу за Феликсом. Феликс је кренуо према већој групи људи, који су стајали на око пет метара испод развалина.

Људи су се окупили око дубоке црне пећине, која се стрмо спуштала под развалине. Пред самим улазом, подбочивши се, стајао је човек с карабином пребаченим преко врата.

„И да ли их је тамо много отишло?“ питао је.

„Две пијавице сигурно“, одговорише из гомиле. А можда и више.

„Јурковски!“ рече Жилин.

„Како их нисте… хм-хм… задржали?“ упита Јурковски са прекором у гласу.

„А оне… хм-хм… нису хтеле да се зауставе, објасни неко из гомиле.“

Јурковски рече прекорно:

„Требало их је… хм-хм… задржати!“ Скиде карабин. „Идем да видим“, рече.

Нико није успео да каже ниједну реч, а он се већ сагао и с неочекиваном лакоћом скочио у помрчину. За њим је, као његова сенка, скочио Феликс. Јура више није размишљао.

„Дозволите, друже“, рече и узе карабин од суседа. Запрепашћени човек се није ни противио.

„Куда ћеш?“ запрепасти се Жилин осврћући се са улаза у пећину. Јура одлучно коракну ка пећини. „Не“, брзо рече Жилин. „Тамо не смеш.“ Јура сагавши главу крете ка њему. „Не смеш, ја сам ти већ рекао!“ заурла Жилин и гурну га у груди.

Јура седе подигавши облак прашине. Гомила поче да се смеје. Поред њих протрчаше трагачи, један за другим нестајући у пећини.

Јура скочи; био је бесан.

„Пустите ме“, заурла. Бацио се напред, али налете на Жилина, који је стајао као зид. Жилин рече молећиво:

„Јура, извини, али теби тамо одиста никако није место.“ Јура се ћутке отимао.

„Па, зашто се отимаш? Видиш и сам да сам и ја остао. У пећини су почели да одјекују пуцњи.“

„Као што видиш, одлично су се снашли и без нас двојице.“

Јура стеже зубе и удаљи се. Ћутке гурну карабин у руке гоничу од кога га је био узео и остаде у гомили. Чинило му се да га сви посматрају. Срамота, мислио је, каква срамота! Умало му и уши нису извукли. Па да су сами, само он и Жилин, још и некако. Али у присуству свих… Сетио се како се пре десет година завукао у собу старијег брата и обојио бојицама цртеже… Хтео је да буде што боље. И како га је старији брат за уво извео напоље, на улицу; како га је тада било срамота…

„Не љути се, Јурка“, рече Жилин. „Нехотице сам. Сасвим сам заборавио да је овде тежа слабија него на Земљи.“

Јура је и даље упорно ћутао.

„Не узнемиравај се“, нежно рече Жилин поправљајући му капуљачу на глави.

„Ништа се неће десити с њим. Тамо је Феликс крај њега, трагачи… И ја сам такође у први мах помислио да ће старац настрадати, и појурио сам за њим, али сам се захваљујући теби освестио…“

Жилин је говорио још нешто, али га Јура више није чуо. «Боље би било да су ме извукли за уши, мислио је очајно. Боље би било да су ме јавно, пред свима ишамарали. Дечак, балавац, егоиста обични! Правилно је Иван урадио што ме је лупио. Требало је још јаче да ме удари. Јура поче да шишти кроз зубе, до те мере га је било срамота. лван се бринуо за мене и Јурковског и он не сумња да сам се и ја бринуо за Јурковског и њега… А ја?… Кад је Јурковски скочио у пећину, ја сам то схватио као дозволу за херојске поступке, подвиге. Ни за тренутак нисам мислио на то да Јурковском прети опасност. Желео сам да се сукобим са пијавицама, желео сам да се прославим… Добро је што Иван све то не зна…»

„Чувај се!“ заурлаше отпозади.

Јура махинално одскочи у страну. Кроз гомилу се према пећини пробијао краулер, који је за собом вукао приколицу с огромним сребрнастим резервоаром. Од резервоара се пружало огромно црево са чудноватим металним продужетком. Метални део је под мишком држао човек који се налазио на предњем седишту краулера.

„Овде?“ упита човек и не сачекавши одговор упери продуживач према пећини. „Приђи ближе“, рече возачу. „А ви, момци, ви се уклоните“, рече гомили. „Даље даље.

Па уклоните се одатле“, довикну Јури.

Нанишанио је продуживачем у црни отвор пећине, али се на улазу у пећину појавио један од трагача.

„Шта је то сада?“ упита он.

Човек са цревом седе на своје место.

„До врага“, рече он. „Шта ви тамо радите?“

„Па то је бацач пламена, момци!“ досети се неко у гомили.

Човек који је управљао бацачем пламена почеша се испод капуљаче.

„То тако не може“, рече он. „Ипак треба упозорити.“

Под земљом су до те мере учестали пуцњи да се Јури учини да је из пећине почело да лети перје.

„Шта сте то овде започели?“ упита човек на краулеру.

„То је Јурковски“, одговорише из гомиле.

„Који Јурковски?“ упита човек који је руководио бацачем пламена. „Син, ваљда?“

„Не, отац.“

Из пећине су један за другим изишла три трагача. Када је угледао бацач пламена, један од њих рече:

„Одлично. Сада ће сви изићи и показаћемо им где ракови зимују.“

Из пећине су почели да излазе људи. Последњи су изишли Јурковски и Феликс.

„Значи, ова кула над нама треба да буде нешто као… хм-хм… пумпна станица.

Лако је… хм-хм… могуће. Ви сте јуначина, Феликсе.“ Угледа бацач пламена и стаде. „А, бацач пламена! Но па… хм-хм… шта, можете да радите.“ Благонаклоно климну главом човеку који је под мишком држао металну цев бацача.

Човек живну; скочи са свог седишта и приђе пећини вукући за собом дуго црево.

Гомила се помери уназад. Само Јурковски остаде поред човека, подбочивши се.

„Громовник, а?“ рече Жилин над самим уветом Јури. Човек нанишани. Јурковски га изненада узе за руку. „Станите. А зашто… хм-хм… зашто је то у ствари потребно? Живе пијавице су давно… хм-хм… мртве, а мртве ће… хм-хм… бити потребне биолозима. Зар није тако?“

„Зевс“, рече Жилин. Јура само слеже раменима. Било га је срамота.

Пењков искапи шољу и замишљено проговори:

„Да попијемо још по шољу кафе, а?“

„Дај да ти сипам“, рече Мати.

„А ја хоћу да то уради Наташа“, рече Пењков.

Наташа му сипа кафу. Кроз прозор се видела црна, кристално јасна ноћ, какве често бивају крајем лета, уочи јесењих бура. У углу су се ваљале бунде са батеријским грејалицама, карабини, виндјакне. Пријатно је куцкао електрични сат над вратима која су водила у радионицу. Мати рече:

„Ипак не схватам — да ли смо уништили те пијавице или нисмо?“

Серјожа се одвоји од књиге коју је читао:

„Коминике главног штаба“, рече он. „На бојном пољу је остало шеснаест пијавица, један тенк и три краулера. Према непровереним подацима, још један тенк је остао на пешчаним динама на почетку рације и за сада још није извучен одатле.“

„То знам“, објави Мати. „Мене сада интересује — да ли сада могу ноћу да идем у Топли Сирт?“

„Можеш“, рече Пењков дувајући. „Али ипак собом треба да узмеш карабин“, додаде после краћег размишљања.

„Разумем“, рече Мати саркастично.

„А шта ћеш ти, у ствари, ноћу на Топлом Сирту?“ упита Сергеј.

Мати га погледа.

„Ево зашто“, рече поверљиво. „На пример, долази време другу Бјелом, Сергеју Александровичу, да осматра. Три сата је ноћу, а друга Бјелог, као што и сами схватате, нема на опсерваторији. Тада ја идем у Топли Сирт у Централну метеоролошку станицу…“

„Лабораторија осам“, додаде Пењков.

„Све сам схватио“, рече Сергеј.

„А зашто ја ништа не знам?“ упита Наташа увређено. „Зашто мени никада ништа не говоре?“

„Нешто Рипкина дуго нема“, замишљено рече Сергеј.

„Да, одиста“, рече Пењков значајно.

„Већ је скоро поноћ“, изјави Мати. „А Рипкина још нема.“

Наташа уздахну.

„Дојадили сте ми, да знате само колико“, уздахну она.

У ходнику зашкрипаше врата улазног отвора.

„Он ће сада доћи и почеће да нам се подсмева“, рече Пењков.

Неко закуца на врата.

„Уђите“, рече Наташа и љутито погледа момке. Ушао је Рипкин, уредан и дотеран, у чистом комбинезону, у снежнобелој кошуљи, свеже избријан.

„Примате ли ме?“ тихо упита.

„Уђи, Феликсе“, рече Мати и поче да сипа кафу у припремљену шољу.

„Данас сам мало закаснио“, рече Феликс. „Било је саветовање код директора.“

Сви га упитно погледаше.

„Највише смо говорили о регенерационој фабрици. Јурковски је наредио да се за два месеца прекину сви научни радови. Сви научници се мобилишу у радионице и на градњу.“

„Сви?“ упита Сергеј.

„Сви. Чак и трагачи. Сутра ће бити издата наредба.“

„Мој програм оде до ђавола“, тужно рече Пењков. „И зашто наша администрација никако не може да среди стање?“

Наташа рече:

„Ћути, Волођа! Ти у ствари ништа не знаш…“

„Да“, рече Сергеј замишљено. „Чуо сам да са водом лоше стојимо. А шта је још било на саветовању?“

„Јурковски је одржао велики говор. Рекао је да смо се заглибиии у свакодневици.

Да сувише волимо да живимо по распореду, да обожавамо места на којима седимо и да смо за тридесет година успели да створимо… како је оно рекао… «досадне и компликоване традиције». Да су нам се исправиле вијуге које руководе знатижељом, да једино тако и може да се објасни анегдота са Старом Базом. Све у свему, говорио је отприлике исто што и ти, Сергеј, сећаш се, прошле декаде. О

томе да се око нас налазе тајне, а да мирујемо… То је био говор с осећањем.

После нас је похвалио за рацију, рекао је да је дошао да нас погурне и да му је драго што смо се сами одлучили на рацију… А после је иступио Пучко и затражио је главу Ливанова. Урлао је да ће му показати «лагано и методично»…“

„А зашто то?“ упита Пењков.

„Упропастили су тенкове. А кроз два месеца нашу групу пребацују на Стару Базу, тако да ћемо бити суседи…“

„А Јурковски одлази?“ упита Мати.

„Да, ноћас.“

„Интересантно“, замишљено рече Пењков. „Зашто он води са собом оног вариоца?“

„Да заварује држаче за ракетне пушке“, рече Мати.

„Прича се да се спрема на још неколико рација — на астероидима.“

„Са Јурковским сам имао сукоб“, рече Сергеј. „Још у институту. Полагао сам испит из теоријске планетологије и он ме истера из кабинета, на оригиналан начин.

«Дајте ми», каже он, «друже Бјели, ваш индекс и отворите, молим вас, врата». Ја му с највећим задовољством пружим индекс и одлазим и отварам врата. У том тренутку он баца мој индекс кроз отворена врата и говори: «Идите, и вратите се кроз месец дана».“

„И?“ упита Пењков. „Па, отишао сам.“

„А зашто тако грубо?“ упита Пењков.

„Млад сам тада био“, рече Сергеј. „Експлозиван…“

„И сад си добар“, примети Наташа.

„Но, да ли смо побили пијавице или нисмо?“ упита Мати.

Сви погледаше Феликса.

„Тешко је рећи“, рече Феликс. „Убијено је шеснаест пијавица, а ми нисмо очекивали да их има више од десет. Практично смо их све побили.“

„А ти си ипак дошао са карабином?“ упита Мати. Феликс климну главом.

„Разумем“, рече Мати.

„А је ли тачно да Јурковског умало нису спалили бацачем пламена?“ упита Наташа.

„И мене заједно с њим“, рече Феликс. „Спустили смо се у подземну пећину, а људи са бацачем пламена нису знали да се ми тамо налазимо. У тој пећини ћемо и почети да радимо кроз два месеца. По моме мишљењу, тамо се налазе остаци водовода. Водовод је чудан — нису округле већ пљоснате цеви.“

„Да ли још верујеш у двонога усправна бића?“ упита Сергеј.

Феликс одмахну главом.

„Не, овде их сигурно нећемо пронаћи.“

„Где то, овде?“

„Крај воде.“

„Не схватам“, рече Пењков. „Напротив! Ако их нема крај воде, то значи да их уопште нема.“

„Не, не, не“, рече Наташа. „Чини ми се да вас схватам. Код нас на Земљи Марсовци би почели да траже људе у пустињи. То је природно. Што даље од отровног зеленила, што даље од области које покривају облаци. Тражили би нас негде у пустињи Гоби. Зар не, Феликсе? Хоћу да кажем да ја тако барем мислим.“

„Значи, ми треба да тражимо Марсовце у пустињама?“ рече Пењков. „Дивна ствар!

А шта ће им онда водовод?“

„Можда то и није водовод“, рече Феликс, „већ одводник воде. Као наши дренажни канали.“

„Па, то би већ било, по моме мишљењу, и сувиш“, рече Сергеј. „Највероватније ће бити да они живе у шупљинама под површином. Уосталом, ја и сам не знам зашто, али ми се чини да је оно што говориш сувише смело… Ненормално смело…“

„А другачије се и не може“, рече Феликс тихо и слеже раменима.

„Мајко моја!“ рече Пењков и устаде од стола. „Време је.“

Прошао је кроз собу према гомили бунди.

„И мени је такође време“, рече Наташа.

„И мени“, рече Сергеј.

Мати поче да распрема сто. Феликс уредно заврну рукаве кошуље и поче да му помаже.

„Добро, шта ће ти толико сатова на рукама?“ упита Мати бацивши поглед на Феликсове руке.

„Заборавио сам да их скинем“, промрмља Феликс. „Сад ми то, сигурно, више није потребно.“

Вешто поче да пере тањире.

„А кад су ти били потребни?“

„Проверавао сам једну хипотезу“, тихо рече Феликс. „Зашто пијавице нападају увек са десне стране. Био је само један случај кад је пијавица напала са леве стране — на Крајцера, који је био левак и носио сат на десној руци.“

Мати запрепашћено погледа Феликса.

„Ето, то сам хтео да проверим и разјасним. Мене лично нису ниједном напале, а ја сам се кретао по веома опасним местима.“

„Чудноват си ти човек, Феликсе“, рече Мати и поново поче да пере тањире.

У трпезарију уђе Наташа и весело упита:

„Феликсе, идете ли? Да пођемо заједно?“

„Идем“, рече Феликс и пође у предсобље спуштајући засукане рукаве кошуље.

ТАХМАСИБ: КОРИСНОСТ УПУТСТВА

Жилин је читао седећи за столом. Његове очи су брзо клизиле по страницама књиге с времена на време сијајући у плавичастој светлости стоне лампе. Извесно време Јура је посматрао Жилина и наједном ухвати самога себе како му се диви.

Иван је имао бронзано лице, са правилним цртама као гравира. То је одиста било лице правог човека.

Добар је човек Вања Жилин. Човек може да дође код њега у било које доба, да седи и брбља шта хоће, и никад да му не смета. Он се увек радује људима.

Постоје такви људи на свету и дивно је што постоје такви људи. Жења Сегал, рецимо. Са њим човек може да пође куд хоће, може да ризикује колико хоће, и тачно се зна да неће моратл да га тера, он ће сам, кога год хоће, да потера.

Јура је замислио Жењку на Реји, како заједно са осталим момцима вари тешке конструкције у црној празнини. Бела ватра окситана игра на силикатним скелама, а он пева песме на сав глас, придржавајући лактовима цилиндар апарата за прављене смеше, који му увек виси на грудима, а не на леђима, како то захтевају упутства.

Тако му је згодније, и нико не може да га убеди да то не ради, све док га неко са цилиндром на леђима не престигне на неком инерционом шаву или на обичном споју. Тада ће га он погледати и можда ће пребацити цилиндар на леђа, али и то није сасвим сигурно. А упутства га се не тичу. Упутства — то је за оне који још не знају. Али, слуха уопште нема. Пева одиста страшно. А то је и добро, јер какав је то човек коме човек не може ништа ни да замери? Пристојан човек увек мора да има некакав недостатак, боље је чак да их има неколико, тад је он одиста пријатан. Тада си сигуран да то није никакав узор. Ето, Жењка — чим запева, одмах се види да он није узор већ одличан момак…

„Вања“, упита Јура. „Имате ли слуха?“

„Шта ти је, брате“, рече Жилин не одвајајући се од књиге. „За кога ме ти сматраш?“

„Тако сам и мислио“, рече Јура задовољно. „А каква вам је то књижица?“

Жилин подиже главу. Извесно време га је посматрао, а онда лагано рече:

„Правила санитарне дисциплине за гардисте Њеног императорског величанства.“

Јура прасну у смех. Било је јасно да Иван не жели да каже каква је то књига. Па шта, у томе нема ничег…

„Данас сам на крају савладао Физику метала“, рече Јура. „Досадна ствар. Зар могу тако да се пишу књиге? Алексеј Петрович ме је испитао“, последњу реч је Јура изговорио са посебном одвратношћу, „и стално је налазио неке зачкољице. Зашто стално тражи код мене за шта би се закачио, да ли то знате, Вања?“

Жилин затвори књижицу и стрпа је у сто.

„То ти се само чини“, рече. „Капетан Биков се никада не качи ни за кога. Он само захтева оно што мора да се захтева. Он је јако праведан човек, наш капетан.“

Неколико тренутака Јура је размишљао о томе да ли је згодно и поштено да каже оно што би хтео да каже. У очи Бикову то нећеш смети да кажеш. А иза леђа није лепо говорити. А хтео би, колико би хтео да каже.

„Вања, а какве људе највише на свету мрзите?“

Жилин одмах одговори:

„Људе који не постављају питања. Постоје такви — самоуверени…“

Зажмурио је, бацио поглед на Јуру, дохватио оловку и брзо нацртао његов портрет. Стажиста Бородин, веома сличан, са прћастим носом, седео је искосивши лице и читао књигу Физика метала.

„А ја никако не могу да поднесем досадне“, изјави Јура гледајући цртеж. „Могу ли да га узмем? Хвала… Ја, тако, Вања, никако не могу да трпим досадне. Њихов живот је некако досадан. На послу пишу којекакве папириће или рачунају на машинама које нису ни измислили сами, а исто тако и не покушавају да нешто измисле. Они све раде «као људи». Ето, почну они да расуђују: ове ципеле су лепе и јаке, а ове нису, и не умеју код нас у Вјазми да праве леп намештај, мораћемо да га поручимо из Москве, а о овој књизи говоре да је треба прочитати, а како би било да сутра пођемо по печурке, како људи говоре, ове године печурке су добре… Врага! Мене никаквим батинама нећеш отерати по печурке!“

Жилин је замишљено слушао, пажљиво цртајући на папиру огромни интеграл од нуле до бесконачности.

„Они увек имају гомилу слободног времена“, настави Јура, „и никад не знају шта да раде с тим временом. Возе се колима у огромном великом друштву и човеку се гади да гледа како то идиотски раде. Прво по печурке, после иду у кафе и једу — тек онако, од беспослице — затим почињу да јуре по путовима, само по оним најбољим и најуреднијим, где је све сигурно и безбедно, где су аутомати за поправку и мотели, и где се све што хоћеш налази под руком. Најзад се сакупе у некој вили и тамо опет ништа не раде, чак и не разговарају. Рецимо пребирају своје одвратне печурке и свађају се око тога која је печурка које врсте. А ако случајно почну да говоре о нечем озбиљном — тада најбоље одмах бежи! Зашто их, видите ли, до сада још никако не пуштају у космос. А кад би их човек запитао шта ће им то — ништа не би умели да одговоре паметно, само би почели да нешто мрмљају о својим правима. Ужас божји колико воле да говоре о својим правима.

Али најодвратније код њих јесте то што они увек имају масу слободног времена и што га уништавају. Ја овде на Тахмасибу не знам шта да радим од беспослице, једва чекам да почнем да радим. Они би се овде осећали као риба у води…“

Јура изгуби нит и заћута. Жилин је и даље цртао свој интеграл, а лице му је због нечега постало тужно. Онда рече:

„А какве везе има с тим капетан Биков?“

„Јура се сети од чега је почео.“

„Алексеј Петрович“, неодлучно поче, „он је некако досадан…“

Жилин климну главом.

„Тако сам и мислио“, рече. „Али ти грешиш, драги мој, ако све трпаш на једну гомилу — и Бикова и оне који обожавају безбедне јурњаве по друмовима…“

„Ја уопште нисам ни мислио на то… Схватам те. Пази. Биков воли свој посао — то је број један. Не може себе да замисли на неком другом месту — то је број два. А осим тога, Алексеј Петрович ради чак и онда када чита новине и часописе у својој фотељи. Никад ниси размишљао о томе?“

„Не, нисам…“

„А требало би. Знаш ли у чему се састоји рад Бикова? Увек бити спреман. То је тежак посао. Посао који изнурује. Треба бити Биков да би човек могао све то да издржи. Треба се навићи на сталну напрегнутост, на стање сталне спремности. Да ли ме схваташ?“

„Не знам… Ако је одиста тако…“

„У томе и јесте ствар што је то одиста тако! Он је војник космоса. Њему човек може само да завиди, Јура, јер је он нашао главно у себи и у свету. Он је потребан, неопходан и незаменљив. Да ли ме сада схваташ?“

Јура ћутке неодлучно климну главом. Пред њим се појављивала слика која му је дојадила — прослављени капетан у патикама и пругастим чарапама у пози малограђанина у својој омиљеној фотељи.

„Ја знам, тебе је освојио Владимир Сергејевич. Но, па шта, то је сасвим разумљиво. С једне стране Јурковски, који сматра да је живот — непотребно мување и који сматра да треба користити погодан случај да би се испразнио у вулканској експлозији. Са друге стране Биков, који сматра да је прави живот у сталној напетости; он не признаје никакве случајеве, зато што је унапред припремљен за све могућности, и за њега не постоји изненађење… Али постоји и трећа страна ствари. Замисли, Јура“, Жилин стави дланове на сто и завали се у фотељи, „огромну зграду људске културе: све што је човек створио, што је одузео природи и што је створио онако како то природа није могла. Величанствену зграду! Граде је људи који одлично познају свој посао и који га много воле. На пример, Јурковски, Биков… Таквих људи је за сада мање него осталих. А други — то су они на којима стоји зграда. Такозвани мали људи. Просто поштени људи, који можда и не знају шта воле а шта не. Не знају, нису имали случај да сазнају шта могу, шта не могу. Они једноставно поштено раде тамо где их је поставио живот. То су углавном они који држе на својим раменима дворац Мисли и Духа. Од девет до петнаест држе на својим леђима, а онда иду по печурке.“ Жилин заћута.

„Разуме се, хтео би свако да гради. Хтео би, и те како би хтео, брате. То ће обавезно једном и бити. Али за то је потребно време. И снага. Треба се тек борити за то…“

Јура је мислио. Нешто је било у Ивановим речима. Нешто на шта није био навикнут.

То је требало тек схватити.

Жилин забаци руке под главу.

„Сећам се једне ствари“, проговори. Гледао је право у лампу, а зенице су му изгледале као тачке. „Имао сам друга који се звао Тоља. Заједно смо учили у школи. Он је увек био неприметан и стално радио некакве ситнице. Правио је некакве свеске, лепио кутије. Волео је да повезује старе, много пута прочитане књиге. Добричина је био велика, таква добричина, да чак ни увредљиве шале није схватао. Прихватао их је некако чудновато и, по нашем мишљењу, дивље. Бациш му, рецимо, у кревет тритона, а он га извуче и почне дуго да га гледа. Ми се око њега смејемо, а он га разгледа и на крају каже: «Јадниче» — и однесе га у рибњак. После је одрастао и постао статистичар. Сви знамо да је то посао тих и неприметан и сви смо сматрали да наш Тоља за друго и није способан. Радио је поштено, без неког ентузијазма, али савесно. Ми смо летели на Јупитер, проучавали вечити лед, градили нове фабрике, а он је седео у својој установи и рачунао на машинама које сам није измислио ни конструисао. Образац малог човека; могао би да га обложиш ватом и трпаш у музеј под стаклено звоно, с натписом: ТИПИЧНИ САМОЗАДОВОЉИНИ ЧОВЕК С КРАЈА ДВАДЕСЕТОГ ВЕКА.

Касније је умро. Запустио је неку најобичнију болест, јер се бојао операције, и због тога је и умро. То се дешава с малим људима, иако о томе никада ништа не пише у новинама.“

Жилин заћута, као да ослушкује. Јура је чекао.

„То је било у Карелији, на обали шумског језера. Његов кревет се налазио на застакљеној веранди, а ја сам седео поред њега и гледао његово необријано тамно лице… мртво лице и огроман таман облак над шумом са друге стране језера.

Лекар је рекао: «Умро је». И тог тренутка је одјекнуо гром такве снаге и отпочела таква непогода какве се ретко дешавају чак и на јужним морима. Ветар је ломио дрвеће и бацао га на мокро, црвено стење, тако да се кидало у иверје, али чак ни то се од урлања ветра није чуло. Језеро је као зидом ишло према обали, и у тај зид су ударале муње, онако како се то на северу никад не дешава. Са кућа је непогода збацивала кровове. Свуда су се зауставили сатови — нико није знао због чега. Животиње су умирале с исцепаним плућима. То је била права зверска бура, као да је цео свет стао наглавце. А он је лежао, тих, обичан, и као увек — то га се није тицало.“ Жилин поново поче да ослушкује. „Ја, Јура, нисам плашљив, миран сам, али тада сам осетио ужасан страх. Наједном сам помислио: Ето, ко си ти био, наш мирни, досадни Тољик. Ти си, тихо и неприметно, а да ни сам ниси подозревао, држао на својим раменима равнотежу Света. Умро си — умрла је и равнотежа и Свет је стао наглавце. Да су ми тада повикали крај увета да је Земља скренула са своје орбите и да је кренула ка Сунцу, ја бих само климнуо главом. И још сам тада помислио… „Жилин поново за тренутак заћута. „Помислио сам: зашто је он био тако досадан и тако мали? Јер он је био досадан човек, Јура. Веома досадан. Да се та бура десила пред његовим очима, он би сигурно повикао: «Ах! Папуче! Моје папуче се суше напољу!» И потрчао би да спасава папуче.“ „Али, зашто је, како је постао такав, досадан?“

Жилин заћута и строго погледа у Јуру.

„Али, он је сам био крив за то“, опрезно рече Јура.

„Није истина. Нико никада није ни за шта сам крив. Онакви какви смо — постајемо захваљујући људима. А ми… Како често не плаћамо тај дуг… Скоро никада. А не постоји ништа важније од тога. То је најважније. Сад је то најважније. Раније је било најважније дати човеку слободу да постане оно што он хоће да постане. А сад је најважније — показати човеку какав треба да постане да би био људски срећан. Ето, то је сада најважније.“ Жилин погледа Јуру и наједном га упита:

„Зар не?“

„Сигурно“, одговори Јура. Све је то било добро, али њему некако туђе. Некако га није интересовало. Та ствар му је изгледала досадна.

Жилин је седео напрегнуто ослушкујући.

„Шта се десило?“ упита Јура.

„Тихо!“ Жилин се придиже са кревета. „Чудновато“, рече. И настави да ослушкује.

Јура наједном осети како се под под његовим ногама поче да тресе и тог тренутка поче да урла сирена. Скочио је и бацио се према вратима. Жилин га ухвати за раме.

„Мирно“, рече. „Знаш ли где се по распореду налази твоје место у случају несреће?“

„Да!“ рече Јура и загрцну се.

„Обавезе такође?“ Жилин га пусти. „Марш!“

Јура потрча у ходник.

Трчао је по ходнику у вакуум-одсек, где се налазило његово место по распореду у случају несреће, трчао је брзо, али се ипак уздржавао да не јури из петних жила.

Стажиста мора да буде «миран, уздржан и увек спреман», али кад по броду поче да одјекује продоран урлик сирена, кад брод поче да поскакује као рањеник у чијој рани неко копа невештим прстима, када не разумеш шта треба да радиш и уопште не схваташ шта се дешава… На крају ходника се упалише црвене сијалице. Јура не издржа и потрча ка њима што је брже могао.

Наваливши се, он отвори тешка врата и улете у сиву просторију, у којој су се крај зидова налазили стаклени боксови са вакуум-скафандерима. Требало је подићи све ролое, проверити стање стафандера, притисак у балонима, пуњење акумулатора, окренути прекидач сваког скафандера у положај «опасност» и урадити још доста тога… После тога је требало да навуче свој скафандер.

Јура то уради доста брзо и, како му се учинило, спретно, иако су му прсти дрхтали; осећао је напрегнутост у целом телу, јаку и непријатну, која је личила на грч. Сирена заћута и наступи злослутна тишина. Јура заврши последњи скафандер и осврте се око себе. У боксовима је под стакленим звонима светлела плавичаста светлост, сијали су се огромни скафандери с раширеним рукавима, који су личили на наказне статуе без главе. Јура извуче свој скафандер и увуче се у њега. Скафандер му је био нешто већи него што је требало, био је груб и неудобан, не као скафандер вариоца, који је еластичан, удобан, пријатан. А у овоме је било врућина. Јура укључи апарат за уклањање зноја, а онда, ширећи ногама, лупајући металом о метал, приђе вратима.

Брод се тресао, била је тишина, целом дужином ходника су под таваницом гореле црвене сигналне сијалице за опасност. Јура се ослони леђима о рагастов врата упревши се ногама о супротну страну. На тај начин преградио је врата; сад је у одсек могло да се уђе само ако би га неко оборио с ногу. Било је необично читати то место у инструкцији, где је наређивано како се за време узбуне мора чувати вакуум-одсек. Од кога га чувати? Зашто? За време узбуне у вакуум-одсек је имао право да уђе само онај човек — члан посаде или путник — за кога је капетан лично издавао наређење: «Пропустити». Због тога је у рагастов врата био инсталиран радиофон, који је стално радио на таласној дужини капетанског радиофона. Јура баци поглед на радиофон и сети се да то још није урадио. Брзо притисну дугме.

„Слушам“, зачу се глас Бикова. Глас је, као и увек, био шкрипав и равнодушан.

„Стажиста Бородин је заузео своје место по распореду“, извести Јура.

„Добро“, рече Биков и искључи радиофон.

Јура љутито погледа радиофон и рече шкрипавим гласом: «Добро». Дрво — помисли и исплази језик. Брод се уто трже и он се умало не уједе за језик. Постиђено се осврте, а затим му у главу дође мисао: а шта ако је свезнајући Биков намерно тргао брод да би стажиста угризао језик? Лако је могао да замисли како то Биков ради. Сигурно му живот није био лак, помисли Јура. Сигурно га је живот мучио и ломио, све док са њега није смакао опну свих емоција, које у ствари и нису потребне, али без којих човек није човек већ дрво. Жилин је једном приликом рекао да се са годинама човек мења само у једној јединој ствари — постаје стрпљивији. На Бикова се то, према свему, не односи…

Брод се поново трже и Јура покуша да заузме стабилнији положај. Никако није могао да схвати шта се дешава. На напад метеорита све ово није много личило, а још мање на неки судар. Мишка Ушаков је рекао да је опасност у космосу исто што и ударац мача — од њега се или одмах умире или се уопште не умире… То је изјавио Мишка Ушаков, који је у космосу био само на варилачкој пракси и који о космосу говори терминима детективских романа…

Јури је већ била утрнула нога, и он је промени. На таваници ходника су још гореле црвене сијалице. Јура се стално трудио да се присети на шта га оне подсећају и никако није успевао. Али био је више него сигуран да је са црвеним светлима била повезана нека непријатна успомена. Кад би барем неко дошао, помисли. Кад би могао да упита шта се десило, шта може да очекује… Погледа на дугме позива. Да га притисне и обрати се Бикову:» Друже капетане, молим да ми објасните задатак…» Затим је замислио колико је стажиста, мокрих од узбуђења, стајало ту наслонивши се ногама на рагастов; страшне ствари су преживљавали, трудили се да схвате шта се дешава и стално мислили: «Да ли ћу успети да навучем шлем или нећу?» То су били дивни момци, с којима би одлично могао да одигра бок-ап-штаг или комотно да поприча о смислу живота. Сад су сви они искусни људи, мудри, сад су сви они у командним одељењима космичких летелица које јуре кроз пространство… и такође се понекад тресу… Од тих мисли наједном пређе на нешто друго. Замисли обливено знојем и крвљу лице Бикова, који са чистим људским очајањем укоченим погледом прати нешто што се приближава…

У Јуриним очима све заплива и он изгуби равнотежу и нађе се на поду. Под ниском таваницом све поче да звони и лупа. Вукући ногама по металном поду, Јура успе да се преврне на стомак. Затим се подигао и бацио на врата. Заузе ранији положај и из све снаге се упре о рагастов врата.

Сад је Тахмасиб стално вибрирао, као да се и он од нечега ужасно бојао. Јура се напреже, трудећи се да савлада тело, које му се тресло. Кад би барем неко дошао, када би му барем дали на знање шта се дешава, када би барем Биков наредио нешто… Мама ће се ужасно бринути. Како ће јој рећи? Ко ће уопште то да јој каже? Ко ће моћи? Она може да умре, она је недавно оперисана, срце јој је слабо, њој то не сме да се говори… Јура се уједе за усну и чврсто стеже уста. Почело је да га боли, али се више није тресао. Но па шта, у ствари… Не, треба одмах отићи и погледати. Промолити главу кроз врата командног одељења, немарно упитати: „Но, хоће ли још дуго?“ и отићи… А шта ако су сви мртви? Јура с ужасом погледа у ходник очекујући да ће се иза заокрета појавити Жилин, да ће га погледати угашеним очима и да ће опустити главу на слеђене руке… Јура опусти ногу, одгурну се од рагастова и начини неколико неубедљивих корачаја по ходнику. По поду који се тресао, поред црвених светлости, ка лифту, у сусрет ономе ко пузи… Заустави се и врати ка вратима. „Мирније“, рече и накашља се да му не би шкрипало у грудима. Уобразиља воли да се нашали, и то зло и непоштено. Уобразиља никад није пријатељ. Поново заузе своје место у рагастову. Ето, тако је то, помисли изненада. Ето, тако је то — чекати и увек бити спреман у патикама и пругастим чарапама, са прошлогодишњим новинама, да нико не би запазио и да не би помислио… никад не знати ништа сигурно, а увек бити спреман…

Вибрације су постајале све јаче и јаче, а онда слабије, да би поново постале још.

јаче. Јура замисли Тахмасиб, километарску цигару од титанских једињења, која је личила на огромну чашу. Сада, дуж целог тела брода, од врха па до крме, као таласи пролазе вибрације. Час су јаче, час слабије… Ту човек не мора да буде не знам како осетљив да би видео шта је шта… Кад би тако почео да вибрира, рецимо, окситански прибор — све би било јасно — треба регулисати компресор или барем променити пламеник. Јура је јасно осетио да се брод окренуо на страну — то се осећало по притиску на стопало. Тахмасиб се окренуо испрва лагано, а затим су почели и трзаји; од сваког трзаја човеку се тресла глава и све што се налазило у њој… Шта је то, мисли Јура, ослањајући се на рагастов. Шта је то код њих, тамо, а?… И тог тренутка, у страшној тишини, зачуше се кораци. Лагани, уверени, непознати кораци; а можда их Јура једноставно није препознао. Он погледа дуж ходника — а кораци се стално приближаваху — и наједном се иза заокрета појави Жилин у радном комбинезону, с апаратом за пробе на грудима. Лице му је било озбиљно и као да је било нечим незадовољно, а на очи му је падао прамен светле косе. Он приђе Јури и лупивши га руком по коленима, рече: „И?“

Хтео је да уђе у вакуум-одсек. Јура отвори и затвори уста, али ногу не склони.

То је био Жилин, драги и дуго очекивани Жилин, али Јура ногу не склони већ га уместо тога упита:

„Шта је то?“

Хтео је то да каже немарно, али му глас задрхта и утисак је био покварен.

„А шта може да буде“, процеди Жилин. „Пусти ме“, рече. „Морам да узмем нешто…“

У Јуриној глави је била каша и у тој каши је од свих Јуриних принципа остало читаво само упутство.

„Причекај, Вања“, промрмља он и притисну дугме позива.

Капетан није одговарао.

„Јура“, рече Жилин. „Шта је то с тобом, брате? Пусти ме, оставио сам у скафандеру…“

„Не могу“, рече Јура и облизну усне. „Како, могу?… Сад ће се јавити капетан…“

„А ако се не јави?“

„Зашто се не би јавио?“ Јура погледа Жилина округлим очима и наједном га ухвати за рукав. „Шта се десило?“

„Ништа се није десило.“ Жилин се наједном осмехну. „Значи, нећеш ме пустити?“

Јура одречно одмахну главом.

„Па не може тако, Вања… Ти мораш да ме схватиш!“ Прешао је на ти од сувишка осећања; плакало му се, а истовремено се осећао и добро и мирно, мада је знао да ни у ком случају неће пустити Жилина. „Па ти си и сам био стажиста…“

„Да“, неодређено отеже Жилин разгледајући га. Придржавамо се слова и духа упутства?

„Не знам…“ промрмља Јура. Било га је срамота, а знао је да ногу неће спустити. Ако одиста мораш да уђеш, онда не треба да стојиш тако — у мислима се обраћао Жилину. Удри ме у зубе и узми оно што ти је потребно.

„Капетан Биков слуша“, одјекну из радиофона. Јура још никако није могао да се сабере.

„Алексеј Петровичу“, рече Жилин у радиофон. „Ја хоћу да прођем у вакуум-одсек, а стажиста ме не пушта.“

„Шта ти је потребно у вакуум-одсеку?“ заинтересова се Биков.

„Оставио сам тамо сиријус прошли пут… У скафандеру сам га заборавио…“

„Тако“, рече Биков. „Стажисто Бородине, пустите инжењера Жилина.“

Биков се искључи. Јура с олакшањем склони ногу. Он тек тада примети да брод више не вибрира. Жилин га нежно погледа и лупи по рамену.

„Вања, не љутите се, молим вас…“ промрмља Јура.

„Напротив!“ рече Жилин. „Било је тако интересантно посматрати те.“

„У мојој глави је права каша…“

„Тако, тако…“ Жилин се заустави пред својим скафандером. „За такве случајеве се и праве упутства. Добра ствар, зар не?“

„Не знам. Престао сам да схватам некако. Никако не могу да повежем ствари. Шта се десило?“

„Шта је могло да се деси?“ упита кроз зубе. „Вештачка исхрана. Таблете уместо котлета. Школска узбуна, стажисто Бородине, само то и ништа друго. Рутинска, не ређа од један до два пута за време сваког лета. Ради проверавања познавања упутстава. Велика је то ствар — упутство!“ Извукао је из свог скафандера бели цилиндар дебљине прста и бесно спустио роло. „Морам да побегнем одавде, Јура.

Да побегнем док ми све није дојадило.“

Јура дубоко уздахну и баци поглед у ходник. Црвене сијалице више нису светлеле.

Под више није вибрирао. Јура је видео како је из кајуте изишао Јурковски, погледао према њему, величанствено климнуо главом и лагано корачајући нестао иза заокрета.

Жилин прогунђа:

„Риба тражи дубину, а човек иде тамо где је горе… Да ли си ме схватио, Јура?

Школске узбуне, намерни несрећни случајеви. А негде је још и горе. Тамо и треба ићи, а не чекати док те поведу… Хоћеш да ме послушаш, стажисто? По упутствима, ти мораш да ме слушаш.“

„Причекајте, Вања“, рече Јура намрштивши се. „Чини ми се да се још нисам освестио…“

ЕЈНОМЕЈА: СМРТ-ПЛАНЕТОЛОЗИ

„Стажисто Бородине“, рече Биков савијајући новине.

„Време је за спавање, стажисто.“

Јура устаде, затвори књигу и после краћег колебања стави је у орман. Нећу данас да читам, помисли. Треба се на крају и испавати.

„Лаку ноћ“, рече.

„Лаку ноћ“, одговори Биков и отвори новине.

Не одвајајући се од својих папира, Јурковски махну руком. Када Јура изађе, Јурковски упита:

„Шта мислиш, Алексеј, шта он још воли?“

„Ко?“

„Наш кадет. Ја знам да он воли и уме вакуумно да заварује. Видео сам га на Марсу. А шта још воли?“

„Девојке“, рече Биков.

„Не девојке већ девојку. Он има фотографију девојке.“

„Нисам знао.“

„Могао си да се досетиш. Кад неко има двадесет година и полази на далеки лет, он фотографије собом узима, а после не зна шта да ради с њима. У књигама пише да те фотографије треба кришом гледати и при томе очи морају да буду пуне суза, а у сваком случају барем замагљене. Само, у пракси за то нико нема времена. Или још нешто, што је много важније. Али, вратимо се нашем стажисти.“

Биков остави новине, скиде наочаре и погледа Јурковског.

„Да ли си већ завршио своје данашње послове? „упита.

„Нисам“, рече Јурковски љутито. „Нисам завршио и не желим ни да говорим о пословима. Од ове идиотске бирократије глава ми је као мерица. Желим да се одморим. Можеш ли да ми одговориш на моје питање?“

„На то питање би најбоље могао да ти одговори Иван“, рече Биков. „Он је стално са њим. Али, пошто Ивана нема овде, ја постављам питање теби. Чини ми се да је то јасно. Не узбуђуј се, Волођа, јетра ће почети да те боли. Наш стажиста је једноставно још увек дечак. Веште руке, а што се тиче љубави — он ништа нарочито не воли, због тога што ништа не зна. Алексеја Толстоја воли. И Велса. А Голсворти му је досадан, и Пут путева му је досадан. Сем тога, он још много воли Жилина и не воли једног бармана у Мирза-Чарлеу. Дете је још. Јетра.“

„У његовим годинама“,рече Јурковски, „ја сам волео да пишем стлхове. Маштао сам да постанем писац. А после сам негде прочитао да писци нечим личе на покојнике: они воле да се о њима или говори добро или да се уопште не говори… Да, шта сам оно хтео да кажем?“

„Не знам“, рече Биков. „Према свему, ти једноставно нећеш да радиш.“

„Не, дозволи!… Да! Мене интересује унутрашњи свет нашег стажисте.“

„Стажиста је стажиста“, рече Биков.

„Постоје стажисти и стажисти“, успротиви се Јурковски. „Ти си такође стажиста, а и ја. Ми смо сви стажисти у служби будућности. Стари стажисти и млади стажисти.

Ми стажирамо цео живот, сваки на свој начин. А кад умремо, потомци оцењују наш рад и издају нам диплому за вечито битисање.“

„Или је не издају“, замишљено рече Биков гледајући у таваницу. „По правилу је — не дају.“

„Но па шта, то је наша кривица, а не наша несрећа. Узгред буди речено, да ли знаш ко увек добија диплому за вечито битисање?“

„Да?“

„Они који васпитавају смену. Такви као што је Крајухин.“

„Да“, рече Биков. „И још нешто је интересантно: ти људи за разлику од других уопште се не брину за дипломе.“

„А требало би. Мене је увек, на пример, интересовало питање: да ли постајемо бољи из поколења у поколење? Због тога сам и почео да разговарам о нашем кадету. Старци увек говоре: «Ех, ова данашња омладина није ни за шта. А какви смо ми били!»„

„То говоре глупи старци, Владимире. Крајухин тако није говорио.“

„Крајухин једноставно није волео теорију. Он је узимао младе, трпао их у пећ и чекао да види шта ће од њих испасти. Ако нису горели, он је у њима признавао себи равне.“

„А ако су горели?“

„По правилу, ми нисмо горели.“

„Но, као што видиш, сад си и одговорио на своје питање“, рече Биков и поново узе новине у руке. „Стажиста Бородин је сада на путу у пећ и у пећи, према свему, неће изгорети. Кад га сретнеш кроз десет година, он ће те назвати старом гњидом, и ти ћеш се, као поштен човек, сложити са њим.“

„Дозволи, дозволи“, побуни се Јурковски. „Али, ми ипак и одговарамо. Дечака треба нечему и научити? Живот ће га научити“, кратко рече Биков.

У кајут-компанију уђе Михаило Антонович у пиџами, с папучама навученим на босе ноге и огромним термосом у руци.

„Добро вече, момци“, рече. „Ужасно ми се пије чај.“

„Чај, то није лоше“, живну Биков.

„Ако је чај, нека буде чај“, рече Јурковски и поче да сређује своје папире.

Капетан и навигатор поставише сто, Михаило Антонович стави слатко у чинијице, а Биков свима нали чај.

„А где је Јурик?“ упита Михаило Антонович.

„Спава“, одговори Биков.

„А Вањуша?“

„Дежура“, одговори Биков.

„Но, добро“, рече Михаило Антонович. Отпи мало чаја, зажмири и рече: „Никада, момци, не пристаните да пишете мемоаре. То је досадан посао, и те како досадан!“

„А ти више измишљај“, посаветова Биков.

„Како то?“

„Као у романима. Млада Марсовка је затворила очи и нагнула се према мени с полуотвореним устима. Ја сам је страшно загрлио.“

„Целу“, додаде Јурковски. Михаило Антонович поцрвене.

„Пази, поцрвенела је стара гњида“, рече Јурковски.

„Значи, нешто је и било, а, Миша?“ Биков се зацени од смеха и загрцну чајем.

„Фуј!“ рече Михаило Антонович. „Срам вас било!“ Замисли се и наједном изјави:

„А знате шта, децо? Пљунућу на те мемоаре. Но, шта могу да ми ураде због тога?“

„Ти нам објасни нешто друго“, рече Биков. „Како да утичемо на Јуру?“

Михаило Антонович се преплаши.

„А шта се десило? Да није урадио нешто?“

„За сада још није. Али Владимир сматра да на њега треба утицати.“

„Ми на њега, уколико се не варам, ионако утичемо. Од Вање се не одваја, а у тебе је, Волођењка, просто заљубљен. Најмање је већ двадесет пута причао о томе како си за пијавицама ушао у пећину.“

Биков диже главу.

„За каквим то пијавицама?“ упита.

Михаило Антонович поче да се као кривац врпољи.

„Ах, то су бајке“, рече Јурковски не трепнувши. „То је било још… хм-хм… давно. Поставља се питање: како утицати на Јуру? Дечку се пружа јединствена шанса да види свет бољих људи. Са наше стране би било једноставно… хм-хм.“

„Видиш ли, Волођа“, рече Михаило Антонович, „Јура је диван дечко. Њега су добра васпитали у школи. Он има све… како да кажем… основе доброг човека. Схвати, Волођа, Јура више никада неће заменити добро за зло.“

„Прави човек“, реско рече Јурковски, „поседује и широке хоризонте.“

„Правилно, Волођа“, рече Михаило Антонович. „Ето, и Јура…“

„Правог човека формирају само прави људи, радници, и само прави живот, пунокрван и тежак.“

„Али, и наш Јурик…“

„Ми морамо да искористимо случај и покажемо Јури праве људе у правом, тешком животу…“

„Правилно, Волођа, и ја сам уверен да ће Јурик…“

„Извини, Михаило, али ја још нисам завршио. Сутра ћемо бити веома близу Ејномеје. Да ли знате шта је то Ејномеја.“

„Како да не?“ рече Михаило Антонович. „Астероид, велика полуоса — два и шездесет и четири дела астрономске јединице, ексцентрицитет…“

„Не мислим на то“, нестрпљиво га прекиде Јурковски. „Да ли знате да на Ејномеји већ три године ради јединствена на свету физичка станица за истраживање гравитације?“

„Како да не“, рече Михаило Антонович. „Па тамо је…“

„Људи тамо раде у изузетно тешким условима“, настави Јурковски с одушевљењем.

Биков га пажљиво погледа. „Двадесет пет људи, чврсти као дијаманти, паметни, храбри, ја бих чак рекао — безумно храбри! Цвет човечанства! Ето, то је дивна прилика да упознамо дечака са правим животом!“

Биков је ћутао. Михаило Антонович рече забринуто: „Дивна мисао, Волођа, али то је…“

„И баш сада, они се спремају да изврше интересантан експеримент. Они проучавају ширење гравитационих таласа. Да ли знате шта је то смрт-планета? Комад стене, који се у потребном тренутку у целости претвара у зрачење! Необично поучан призор!“

Биков је ћутао. Ћутао је и Михаило Антонович.

„Видети праве људе у процесу правог рада — зар то није дивно?“

Биков је ћутао.

„Ја мислим да ће то бити веома корисно нашем стажисти“, рече Јурковски и додаде блажим тоном: „Чак ни ја не бих имао ништа против тога да бацим поглед на то.

Одавно ме интересују услови рада смрт-планетолога.“

Биков најзад проговори.

„Па шта“, рекао је. „Одиста, није неинтересантно.“

„Уверавам те, Алексеј!“ узвикну Јурковски. „Ја мислим да ћемо тамо сигурно свратити, зар не?“

„М-да“, неодређено промрмља Биков, и загледа се у Јурковског.

„Но, дивно“, рече Јурковски. Баци поглед на Бикова и упита: „Тебе нешто збуњује, Алексеј?“

„Ево шта мене збуњује“, рече Биков. „У мојој маршрути се налази Марс. У маршрути имам Бамбергу са тим прљавим коповима. Имам и неколико сапутника Сатурна. Постоји и систем Јупитера. И још којешта. Али једне ствари тамо нема.

Ејномеје нема.“

„Па, како да кажем…“ рече Јурковски спустивши поглед и лупкајући прстима по столу. „Да сматрамо да је то пропуст управе, Аљоша.“

„Моћи ћеш, Владимире, да посетиш Ејномеју следећи пут.“

„Дозволи, дозволи, Аљоша. Хм-хм… ја сам ипак генерални инспектор и могу да издам наређење… хм-хм… да се маршрута измени…“

„То си могао одмах да кажеш. Што ми пуниш главу којекаквим васпитним задацима?“

„Хм, васпитни задаци, разуме се, такође… да… Навигаторе“, рече Биков.

„Генерални инспектор наређује да се промени курс. Прорачунајте курс за Ејномеју.“

„Разумем“, рече Михаило Антонович и забринуто погледа Јурковског. „Знаш, Волођа, ми имамо мало горива. Ејномеја — то је добар комад пута… Мораћемо два пута да кочимо. И једанпут да узимамо залет. Требало је да то кажеш барем пре недељу дана.“

Јурковски се гордо испрси.

„Хм-хм… знаш шта Михаило? Да ли ту у близини постоје резервоари са горивом?“

„Како да не“, рече Михаило Антонович. „Има их…“

„Биће и горива“, рече Јурковски.

„Ако буде горива, биће и Ејномеја“, рече Биков, устаде и приђе својој фотељи.

„Но, Миша и ја смо сто постављали, а ти, генерални инспекторе, сада све распреми.“

„Волтеријанци“, рече Јурковски и поче да распрема сто. Он је био задовољан својом малом победом. Биков је могао и да му се не потчини. Капетан брода, који је возио генералног инспектора, такође је имао своја овлашћења.

Физичка опсерваторија Ејномеја окретала се око Сунца приближно у тачки где се некада раније налазио астероид Ејномеја. Гигантска стена пречника од две стотине километара је за последњих неколико година била у процесу експеримената скоро потпуно уништена. Од астероида је остао само редак рој релативно ситних комада и облак космичке прашине широк седам стотина километара — огромна сребрна лопта.

Сама физичка опсерваторија се мало по чему разликовала од тешких вештачких Земљиних сателита. То је био систем цилиндара и лопти, повезан цевима, који се окретао око осовине. У лабораторији је радило двадесет и седам физичара и астрофизичара, чврстих као дијамант, паметних, храбрих, а често и «безумно храбрих». Најмлађи од њих имао је двадесет и пет година, најстарији — тридесет и четири.

Посада Ејномеје се бавила истраживањем и испитивањем космичких зрачења, експерименталних провера теорија поља, вакуумом, суперниским температурама, експерименталном космогонијом. Сви омањи астероиди у радијусу од двадесет мегаметара од Ејномеје проглашени су за смрт-планете: они су већ били уништени или их је тек требало уништити. Тиме су се углавном бавили космогонисти и Фрелативисти. Физичари који разрађују теорију ралативности; прим. прев. Мале планете су уништаване на разне начине. Њих су претварали у рој каменчића, у облак прашине или гаса, а понекад и у светлосну експлозију. Уништавали су их у природним условима и у јаком магнетном пољу, моментално или постепено, развлачећи процес на декаде и месеце. То је био једини у Сунчевом систему космогонични полигон, и ако су сада опсерваторије у близини Земље пронашле нову звезду са чудноватим линијама у спектру, пре свега се постављало питање: где се у том тренутку налазила Ејномеја и да ли се та звезда не налази случајно у рејону Ејномеје? Међународна управа космичког саобраћаја је објавила да је зона Ејномеје забрањена за све путничке космоплане.

Тахмасиб је закочио крај Ејномеје на два сата пре почетка новог експеримента.

Релативисти су се спремали да претворе у зрачење стену величине Евереста и масе чије су величине биле одређене с тачношћу од неколико грама. Та смрт-планета се кретала на периферији полигона. Тамо је било упућено и десетак космоскафа с посматрачима и приборима и на опсерваторији су остала само два човека — начелник и дежурни диспечер.

Дежурни диспечер дочека Јурковског и Јуру крај кесона. То је био висок, веома блед, пегав човек. Очи су му биле равнодушне и плаве.

„Хм-хм… Добар дан“, рече Јурковски. „Ја сам Јурковски, генерални инспектор МУКС-а.“ Према свему, плавооки човек није први пут сретао генералне инспекторе.

Он мирно, не журећи се, погледа Јурковског и рече:

„Па шта ћемо, улазите.“

Правооки се мирно окрете леђима Јурковском и лупкајући магнетним блокејима крете ходником.

„Станите!“ повика Јурковски. „А где је овде… хм-хм… начелник?“

„Ја вас водим к њему.“

Јурковски и Јура пожурише за њим. Јурковски је полугласно гунђао:

„Чудноват ипак… хм-хм… ред. Чудан…“

На крају ходника плавооки отвори округли отвор и увуче се кроз њега. Јурковски и Јура зачуше:

„Костја, к теби су дошли…“

Чуло се како неко виче звонким, веселим гласом:

„Шести! Сашка! Куд јуриш, безумниче? Сажали се на своју децу!“ Повуци се за сто километара, тамо је опасно! Трећи! Трећи! Руским језиком сам ти рекао! Одржавај везу са мном! Шести, не гунђај на претпостављене! Претпостављени се брину о њему, а он бесан. Види ти њега, незахвалника једног.

Јурковски и Јура се увукоше у омању просторију препуну разних прибора. Пред испупченим екраном је седео мршави, црнопути момак тридесетих година, у плавим, испегланим панталонама и белој кошуљи са црном краватом.

„Костја“, позва га плавооки и заћута.

Костја окрену према гостима весело, лепо лице с орловским носем, неколико секунди их је посматрао, љубазно се поздравио, а онда се поново окрену према екрану. На екрану су се лагано кретале по линијама координатног система разнобојне тачке.

„Девети, зашто си се зауставио? Шта, нестао ти је ентузијазам? Хајде, прошетај се још мало напред… Шести, ти правиш успехе. Већ сам се разболео од тебе. Шта, да ниси кренуо кући, на Земљу?“

Јурковски се закашља. Весели Костја је извукао из једног увета куглицу и окренувши се према Јурковском упита:

„Ко сте ви, гости?“

„Ја сам Јурковски“, оштро рече Јурковски.

„Који Јурковски?“ весело и нестрпљиво упита Костја. „Ја сам знао једнога, он је био Владимир Сергејевич.“

„То сам ја“, рече Јурковски.

Костја се обрадова.

„Одлично!“ узвикну он. „Онда станите уз онај пулт. Окретаћете четврто дугме — на њему је написано арапско четири — да она звездица тамо не излази из кружића…“

„Али, дозволите, ипак…“ поче Јурковски.

„Само ми не говорите да нисте схватили!“ повика Костја. „Иначе ћу се разочарати у вас.“

Плавооки му приђе и нешто поче да му шапуће у уво. Костја га саслуша и стави у уво куглицу.

„Нека му од тога буде боље“, рече и повика:

„Посматрачи, слушајте ме, преузимам команду! Сви сада стоје одлично, као Запорошци на слици Рјепина! Само, више не дотичите команде! Искључујем се на два минута!“ Поново је из увета извукао куглице. „Значи, ви сте постали генерални инспектор, Владимире Сергејевичу?“ упита.

„Да, постао сам“, рече Јурковски. „И ја…“

„А ко је овај младић? И он је такође генерални инспектор? Езра“, окрену се он плавооком, „нека Владимир Сергејевич држи осовину, а дечку дај да се нечим корисно поигра. Најбоље ће бити да га поставимо уз твој екран и нека гледа…“

„Можда ће ми се ипак дозволити да овде кажем две?“ упита Јурковски не обраћајући се никоме одређено.

„Разуме се, говорите, „рече Костја. „Имате читавих деведесет секунди.“

„Ја сам хтео… хм-хм… да доспем на један, било који, космоскаф“, рече Јурковски.

„Охо!“ рече Костја. „Боље би било да сте ми затражили точак од тролејбуса. А било би ипак најбоље кад бисте хтели да окрећете дугме број четири. На космоскафе не могу чак ни ја. Тамо је све пуно, као на Блумберговом концерту. А пажљиво окрећући дугме ви повећавате прецизност експеримента за један и по проценат.“

Јурковски величанствено слеже раменима.

„Но, добро“, рече он. „Видим да ћу морати… А зашто… хм-хм… то код вас није аутоматизовано?“ Костја је већ стављао у уво своју куглицу. Дугајлија Езра рече као из бурета:

„Опрема. Ђубре. Застарела.“

Укључио је велики екран и позвао Јуру прстом да му приђе. Јура приђе екрану и баци поглед на Јурковског. Јурковски је, тужно извивши обрве, држао дугме и посматрао екран пред којим је стајао Јура. Јура се такође загледа у екран. На екрану се видело неколико округлих светиих мрља, које су личиле или на крмаче или на репу. Кошчатим прстом Езра показа на једну мрљу:

„Космоскаф“, рече.

Костја поново поче да командује:

„Посматрачи, још не спавате? Шта вам се то вуче? Ах, време! Срам те било, Саша, па остало је још само три минута. Корито? Ах, фотонско корито? Стигао нам је генерални инспектор. Пажња, ово је сад озбиљно. Остало је тридесет… двадесет девет…“

Езра прстом показа центар екрана:

„Овде“, рече.

Јура погледа у центар. Тамо није било ништа.

„Петнаест… четрнаест… Владимире Сергејевичу, држите осовину… десет… девет…“

Јура је гледао. Езра је такође окретао дугме, према свему и он је држао неку осовину.

„Три… два… један… нула!“

У центру екрана се појави бела тачка. Затим екран побеле, па постаде заслепљујуће бео и на крају поцрне. Негде испод таванице продорно и кратко зазвонише некаква звонца. Упалише се и угасише црвене лампице на пулту крај екрана. И поново се на екрану појавише округле мрље које су личиле на крмаче.

„Готово“, рече Езра и искључи екран.

Костја се вешто спусти на под.

„Осовина више не мора да се држи“, рече. „Свлачите се, почиње пријем.“

„Шта је то?“ упита Јурковски.

Костја однекуд иза пулта извуче кутију с пилулама. „Послужите се“, рече он. „То, разуме се, није чоколада, али је зато корисно.“

Езра приђе и ћутке узе две пилуле. Једну пружи Јури. Јура неодлучно погледа Јурковског.

„Питам, шта је то?“ упита Јурковски.

„Гама-радиофаг“, објасни Костја. Бацио је поглед на Јуру. „Једите, једите младићу“, рече. „Сада сте добили четири рендгена, а то није шала.“

„Да“, рече Јурковски. „То је тачно.“

Пружи руку према кутији. Јура стави пилулу у уста. Била је веома горка.

„Чиме можемо да будемо корисни генералном инспектору?“ упита Костја стављајући кутију назад на пулт.

„Ја сам у ствари… хм-хм… хтео да присуствујем експерименту“, рече Јурковски, „а истовремено… хм-хм… да видим каква је ситуација на станици… потребе радника… жалбе најзад… Шта? Ево, видим да је лабораторија лоше заштићена од зрачења… Тесно. Лоша аутоматизација, застарела опрема… Шта?“

Костја уздахнувши рече:

„Да, то је истина, горка истина као гама-радиофаг. Али, ако ме упитате на шта се жалим, ја ћу морати да вам одговорим да се не жалим ни на шта. Разуме се, жалби има. Како би у овом свету могло без жалби? Али то нису наше жалбе, то су жалбе на нас. И, морате се сложити са мном да би било смешно када би вама, генералном инспектору, почео да причам о томе због чега се жале на нас. Узгред, да вам се можда не једе? Добро је што нећете. Покушајте да пронађете било шта за јело у нашем подруму… Најближи танкер са храном ће стићи или вечерас или сутра, и то је, верујте ми, веома тужно, јер су физичари навикли да једу сваки дан и никакве грешке у снабдевању не могу да их одуче од тога. Но, а ако хоћете озбиљно да чујете моје мишљење о жалбама, онда ћу вам рећи кратко и јасно, као девојци коју волим: ти дипломирани којекаквовићи из нашег драгог МУКС-а се увек жале на нешто. Ако радимо брзо, они се жале да радимо брзо и да брзо уништавамо драгоцену уникатну опрему, да нам стално све пропада и да они ништа не могу да стигну да ураде. А ако радимо споро… Уосталом, шта говорим? Још се није нашао неко ко би се жалио на то да радимо споро. Узгред буди речено, Владимире Сергејевичу, ви сте били одличан планетолог, ми смо сви учили по вашим књигама и разним тамо извештајима! Зашто сте дошли у МУКС, и то још као генерални инспектор?“

Јурковски запрепашћено погледа Костју. Јура се скупи, очекујући експлозију, гром. Езра је стајао и потпуно равнодушно трептао својим крављим трепавицама.

„Хм-хм-хм…“ намрштивши се отезао је Јурковски. „А зашто да не?“

„Ја ћу вам објаснити зашто не“, рече Костја ударајући га прстом у груди. „Ви сте добар научник, ви сте стваралац савремене планетологије! Из вас је од самог детињства избијао гејзир идеја! Да гигантске планете морају да имају прстенове, да планете могу да се кондензују без централне светлости, да су Прстенови Сатурна вештачког порекла, упитајте Езру ко је све то измислио? Езра ће вам рећи: «Јурковски!» И ви сте се одрекли свега тога, предали сте то у руке разним тамо неспретњаковићима, а сами сте постали «којекаквовић»!“

„Но, шта вам је!“ рече Јурковски доброћудно. „Ја сам само… хм-хм… обичан научник…“

„Били сте обичан научник. А сада сте, извините за израз, обичан генерални инспектор! Но, реците ми озбиљно: зашто сте дошли овамо? Нити можете нешто да ме упитате нити да ме посаветујете, а да и не говоримо о помоћи. Но, рецимо, ја ћу вас, реда ради, повести из лабораторије у лабораторију и ми ћемо корачати као два месечара и уступаћемо пут један другом пред сваким вратима. И учтиво ћемо ћутати, јер ви не знате како да питате, а ја не знам како да одговорим. Потребно је сакупити свих двадесет и седам људи да би се сазнало шта се ради на станици, а двадесет и седморо овамо не може да се стисне чак ни из поштовања према генералном инспектору, јер је овде тесно, један чак живи у лифту…“

„Ви погрешно мислите… хм-хм… да мене то радује“, званичним гласом га прекиде Јурковски. „Притом мислим на такву пренасељеност… хм-хм… станице. Уколико се не варам, станица је прорачуната на посаду од пет гравиметриста. И када бисте се ви, као руководилац станице, придржавали постојећих упутстава МУКС-а…“

„Па, Владимире Сергејевичу!“ весело узвикну Костја. „Друже генерални инспекторе!

Људи хоће да раде! Да ли гравиметристи хоће да раде? Хоће. Релативисти? Такође хоће. И не говорим о космогонистима, који су се овамо угурали преко мог леша. А на Земљи се налази још једно сто педесет људи који горе од нестрпљења.

Помисли, спавати у лифту! Шта, чекати док МУКС заврши изградњу нове станице?

Не, планетолог Јурковски би закључио сасвим другачије. Он не би почео да ме прекорева због пренасељености. И не би ни захтевао од мене да му све објасним.

Тим пре што он није Гејзенберг и што не би схватио више од половине. Не, планетолог Јурковски би рекао: „Костја! Мени је потребно да експериментално докажем моју нову идеју. Дајте да радимо, Костја!“ Тада бих вам уступио свој кревет, а сам бих се сместио у сигурноснл лифт и ми бисмо заједно радили све донде док нам све не би било јасно као пролећно јутро! А ви долазите да сакупљате жалбе. Какве жалбе може да има човек који се бави интересантним послом?“

Јура с олакшањем уздахну. До експлозије грома није дошло. Лице Јурковског је постајало све замишљеније.

„Да“, рече он. „Ви сте, знате ли, у праву… хм-хм… Костја. Одиста, није требало да овамо дођем… хм-хм… тако. И ја вам… хм-хм… завидим, Костја. С вама бих радио с највећим задовољством. Али… хм-хм… постоје станице и… хм-хм… станице. Ви не можете ни да замислите, Костја, колико се безобразлука дешава у нашем систему. И због тога је планетолог Јурковски морао да постане… хм-хм… генерални инспектор Јурковски.“

„Безобразлуци“, брзо рече Костја, „то је ствар космичке полиције…“

„Не увек“, рече Јурковски, „нажалост, не баш увек…“

У ходнику нешто поче да лупа. Зачу се лупкање магнетних потковица. Неко повика:

„Костјааа! Закашњење! За три милисекунде!…“

„О!“ рече Костја. „То иду моји радници, сад ће затражити да једу. Езра“, рече, „како да им саопштимо да ће танкер стићи тек сутра?“

„Костја“, рече Јурковски, „даћу вам сандук конзерви.“

„Ви сте бог. Шалите се!“ обрадова се Костја. „Дупло даје онај који даје на време. Сматрајте да сам вам дужан два сандука конзерви!“

Кроз отвор су један за другим ушла четворица и у просторији одједном човек није имао где да се окрене. Јуру одгурнуше у угао и оградише га широким леђима. Он је добро могао да види само коврџави Езрин потиљак, нечију обријану главу и још један мишићави потиљак. Осим тога, видео је и ноге — оне су се налазиле над главама, а гигантске ципеле с излизаним потковицама су се налазиле само на два центиметра од обријане главе. У простору између леђа и потиљка Јура је с времена на време видео орловски Костјин нос и брадато лице четвртог радника.

Јурковски се није видео, вероватно су и њега сатерали у неки угао. Говорили су сви одједном.

„Разбацивање тачака је веома мало. Бројао сам на брзу руку, али ми се чини да су неоспорне три милисекунде…“

„Ипак, дакле, три, а не шест!“

„Није ствар у томе! Важно је да је испод границе дозвољених одступања!“

„Када бисмо Марс дигли у ваздух, то би била прецизност!“

„Да, драговићу, тада бисмо могли половину гравископа да уклонимо!“

„Најомрзнутији прибор — гравископ! И ко га је само измислио?“

„Реци хвала што постоји барем такав какав је. Знаш како смо то раније радили?“

„Пази, већ му се не допадају ни гравископи!“

„А да ли ће нам дати да нешто једемо?“

„Уз реч о јелу, Костја: појели смо сав радиофаг.“

„Да, добро је што си се сетио. Костја, дај нам таблете.“

„Момци, чини ми се да сам слагао. Не три већ четири милисекунде.“

„Не брбљај. Дај Езри. Езра ће израчунати како треба.“

„Правилно… Езра, узми, голубићу, ти си од свих нас најхладнокрвнији, руке ми се тресу од узбуђења.“

„Експлозија је била изузетно лепа. Умало нисам ослепео. Волим анихилационе експлозије! Осећаш се као творац, човек будућности…“

„Слушај, Костја, шта то Пагава говори, да ће сада бити само жариште експлозије?

А ми?“

„Имаш ли савести? Или можда уображаваш да је ово гравитациона опсерваторија? А шта су ти космогонисти, пасторчад, а?“

„Ој, Фанас, не улећи у тај спор. Ипак је овде Костја главни. А зашто уопште постоје претпостављени? Да би све било у реду.“

„Каквог онда има смисла постављати свог човека за претпостављеног?“

„Охо! Више не одговарам ни за начелника? Шта је то, буна? Где су моји мачеви, манжетне и пиштољи?“

„Узгред буди речено, ја бих нешто и појео.“

„Прорачунао сам“, рече Езра.

„Но?“

„Не журите га, он не може тако брзо.“

„Три и осам.“

„Езра! Свака твоја реч је чисто злато!“

„Грешка плус-минус два кома два.“

„Како је данас брбљив наш Езра!“

Јура не издржа већ прошапта Езри на уво:

„Шта се десило? Зашто се сви толико радују?“

Езра промрмља једва окренувши главу:

„Добили су шта су хтели. Доказали су. Гравитација се шири. Брже од светлости.

Први су доказали.“

„Три и осам, момци“, објави обријана глава, „то значи да смо обрисали нос оном којекаквовићу из Лењинграда. Како се оно…“

„Одличан почетак. Сада само нешто да поједемо, побијемо космогонисте и изистински се прихватимо посла.“

„Слушајте научници, а зашто није дошао Крамер?“

„Он каже да има још две конзерве. Сада их тражи код себе у старим папирима.

Приредићемо пир изгладнелих — конзерва на четрнаест људи.“

„Пир изгладнелих телом и сиромашних духом.“

„Тихо, научници, и ја ћу вас обрадовати.“

„А за какве је конзерве лагао Валерије?“

„По непотврђеним гласовима, он има конзерву компота од бресака и конзерву ракова…“

„Кад би била кобасица… Да ли ће овде неко да ме слуша или неће? Мирно, ви, научници! Тако. Могу да вас известим да се међу нама налази један генерални инспектор — Јурковски, Владимир Сергејевич. Он нам поклања сандук конзерви са свога стола!“

„Озбиљно?“ упита неко.

„Не, то чак није ни оштроумно. Ко се још тако шали?“

Однекуд из угла се зачу:

„Хм-хм… Добар дан.“

„А? Владимир Сергејевич? Како вас то нисмо запазили?“

„Избезобразили смо се овде, другови смрт-планетолози.“

„Владимире Сергејевичу! Да ли је истина оно за конзерве?“

„Најистинитија истина“, рече Јурковски.

„Ура!“

„И још једном…“

„Ура!“

„И још једном…“

„У р-р-р-а-а!“

„Месне конзерве“, објасни Јурковски. Кроз просторију одјекну уздах.

„Ах, зашто овде влада бестежинско стање? Требало би бацати увис таквог човека.

На рукама би га требало носити.“

Кроз отворени отвор се појави још једна брада.

„Шта урлате?“ мрачно упита та глава. „Добили сте резултат који сте хтели, а да ли знате да немамо шта да једемо? Танкер ће тек сутра да се довуче.“

Извесно време сви су браду гледали. На крају човек са мишићавим потиљком замишљено рече:

„Препознајем космогонисту по речнику.“

„Момци, па он је гладан!“

„Како да не! Космогонисти су увек гладни!“

„Како би било да њега пошаљемо по конзерве?“

„Павле, пријатељу“, рече Костја, „сад ћеш отићи по конзерве. Иди, навуци вакуум-скафандер.“

Брадати момак га сумњичаво погледа.

„Јура“, рече Јурковски, „одведи друга на Тахмасиб. Уосталом, то ћу ја учинити…“

„Добар дан, Владимире Сергејевичу“, рече брадоња ширећи лице у осмејак. „Како сте стигли до нас?“

Из просторије су изишли прво Јурковски, а за њим брадоња.

„Добар је човек Јурковски. Добар човек.“

„А зашто је дошао у инспекцију?“

„Он није ни дошао овамо у инспекцију. Ја сам га схватио тако да га је једноставно интересовало како је код нас.“

„Онда, нека га.“

„А не би могао да каже неку реч за проширење програма?“

„Проширење програма — може. Само се бојим да нам не смањи број радника. Идем да уклоним свој кревет из лифта.“

„Да, инспектори не воле кад се живи у лифту.“

„Научници, не плашите се. Ја сам му већ све испричао. Он није такав. Па то је Јурковски!“

„Момци, пођимо да нађемо трпезарију. Да је сместимо у библиотеку, а?“

„Библиотеку су заузели космогонисти.“

Сви су, један по један, почели да излазе из просторије. Тада је човек с мишићавим потиљком пришао Костји и тихо рекао:

„Дај ми још једну пилулу, Костја. Нешто ми је мука…“

Ејномеја је одавно остала иза њих. Тахмасиб је летео према Бамберги — у царство тајанствене Спаце Пеарл Лимитед. Јура се пробудио касно ноћу — болела га је и сврбела рука од инјекције и ужасно је био жедан. Зачуо је тешке кораке у ходнику. Учинило му се чак да је чуо пригушено стењање. «Привиђења», помисли, «само је још то недостајало». Не силазећи с кревета, отвори врата и баци поглед у ходник. У ходнику је, чудно се искрививши, стајао Јурковски у свом дивном халату. Лице му је било отекло, очи су му биле затворене. Учестало је и тешко дисао полуотвореним устима.

„Владимире Сергејевичу!“ преплашено га позва Јура. „Шта вам је?“

Јурковски брзо отвори очи и покуша да се исправи, али му то не пође за руком.

„Ти-хо!“ рече претећи, брзо, искрививши се још више. Пође ка Јури. Јура се помери и пропусти га да уђе у његову кабину. Јурковски затвори врата за собом и опрезно седе поред Јуре.

„Зашто не спаваш?“ упита га тихо.

„Шта вам је, Владимире Сергејевичу?“ промрмља Јура. „Лоше вам је?“

„Глупости, јетра.“ Јура је ужаснуто посматрао његове руке које су притискале желудац. „Увек ме тако мучи, подла, после озрачивања… А ипак, нисмо бадава били на Ејномеји. Ето, то су људи, Јура! Прави људи! Радници. Чисти. И никакви којекаквовићи их неће омести у њиховом раду.“ Опрезно се ослони леђима о зид и Јура му брзо подметну под леђа јастук. „Смешна реч «којекаквовићи» зар не, Јура?

А ускоро ћемо угледати друге људе… Сасвим друге… Труле, прљаве… Горе од марсовских пијавица… Ти их, разуме се, нећеш видети, а ја ћу морати…“

Затворио је очи. „Јура… Извини, али можда ћу овде заспати… Узео сам. .

лек… Ако заспим… иди… код мене да спаваш…“

БАМБЕРГА: НИШЧИ ДУХОМ

Бела Барабас је прекорачио преко комингса и затворио врата за собом. На вратима се налазила таблица од пластике: Тхе цхиеф манагер оф Бамберга минес. Спаце Пеарл Лимитед. Главни директор рудника Бамберге. Бисер Свемира СОЈ; прим. прев.

Таблица је била располовљена. Још јуче је била читава. Метак је погодио у доњи леви угао и пукотина је пролазила кроз велико слово «Б». Подли никоговић, помисли Бела. Уверавам вас да у рудницима нико нема оружја. Само ви, мистер Барабас, и полицајци, имате га. Немам га чак ни ја. Свиња.

Ходник је био пуст. Испред врата је висио плакат: НЕ ЗАБОРАВИ ДА СИ И ТИ ДЕОНИЧАР. ИНТЕРЕСИ КОМПАНИИЈЕ — ТВОЈИ СУ ИНТЕРЕСИ.

Бела се ухвати за главу, затвори очи и извесно време је стајао тако, не мичући се. Боже мој, помисли. Кад ће се све то завршити? Кад ће ме опозвати одавде? Но, какав сам ја комесар? Ја у ствари ништа не могу. Више немам снаге. Да ли ме схватате? Немам више снаге.

Опозовите ме одавде, молим вас. Да, ја се стидим, и тако даље. Али, ја више не могу…

Негде су се залупила врата. Бела опусти руке и пође ходником. Поред рекламних проспеката на зиду, који су му већ одавно дојадили. Поред затворених кабина инжењера. Поред високих уских врата полицијског одељења. Интересантно, у кога су то могли да пуцају на спрату администрације? Разуме се, мени неће рећи ко је пуцао. Али можда ће ми поћи за руком да сазнам у кога су пуцали? Бела уђе у полицију. За столом је, подупревши се руком о образ, дремао наредник Хигинс, начелник полиције, један од три полицајца рудника Бамберге. На столу пред Хигинсом налазио се микрофон, са десне стране радио-станица, са леве стране часопис.

„Добар дан, Хигинсе“, рече Бела.

Хигинс отвори очи.

„Добар дан, мистер Барабаш.“

Глас му је био дубок али помало сипљив.

„Има ли шта ново, Хигинсе?“

„Стигла је Геја“, рече Хигинс. „Донели су пошту. Жена пише да се досађује. Као да мени овде није досадно. И ви имате четири пошиљке. Рекао сам да вам их однесу. Мислио сам да сте у вашем кабинету.“

„Хвала, Хигинсе. Да ли знате ко је данас пуцао на овом спрату?“

Хигинс се замисли.

„Нешто се не сећам да су данас пуцали на овом спрату“, рече.

„А синоћ? Или ноћас?“

Хигинс преко воље одговори:

„Ноћас је неко пуцао у инжењера Мајера.“

„То вам је рекао сам Мајер?“ упита Барабаш.

„Ја нисам био овде. Дежурао сам у сауни.“

„Видите ли, Хигинсе“, рече Барабаш. „Ја сам сада био код управника. Управник ме је по десети пут уверавао да овде оружје имате само ви, полицајци.“

„То је вероватно.“

„Значи, онда је у Мајера пуцао неко од ваших потчињених?“

„Не бих рекао“, рече Хигинс. „Том је био са мном у сауни, а Конрад… Зашто би Конрад пуцао у инжењера?“

„Значи, оружје има још неко?“

„Ја га нисам видео, мистер Барабаш, то друго оружје. Кад бих га видео, одузео бих га. Због тога што је оружје забрањено. Али ја га нисам видео.“

Бели је наједном све постало свеједно.

„Добро“, рече равнодушно. „На крају крајева, пазити да се сви придржавају постојећих закона — та ствар је ваша, а не моја. Моја је ствар да информишем МУКС о томе како ви излазите на крај са вашим обавезама.“

Окренуо се и изишао.

Спустио се лифтом на други спрат и прошао кроз салон. У салону није било никога.

Крај зидова су жућкастим сијалицама светлуцали аутомати. Да се напијем, помисли Бела. Напити се као свиња, лећи у кревет и одспавати два дана. А после устати и поново се напити. Прође кроз салон и пође дугим, широким ходником. Ходник се називао Бродвеј и пружао се од салона до купатила. Ту су се такође налазили плакати који су напомињали да су «интереси компаније — твоји интереси», висили су програми биоскопа за следећу декаду, билтени берзе, таблице лутрије, висиле су таблице за утакмице у безболу и баскетболу које су се одржавале на Земљи и за такмичења у боксу и слободном рвању која су се одржавала овде, на Бамберги.

На Бродвеј су излазила врата оба биоскопа и библиотеке. Спортска сала и црква су биле спрат ниже. Увече је по Бродвеју било немогуће пробити се и све је било осветљено разнобојним светлостима бесмислених реклама. Уосталом, и не баш тако бесмисленим — оне су сваке вечери напомињале раднику шта га чека на Земији кад се врати кући с пуним џеповима пара.

Сад је Бродвеј био празан и полумрачан. Бела скрете у један од ходника. С леве и десне стране су се налазила истоветна врата. То су биле кабине за становање.

Све је мирисало на дуван и колоњску воду. У једној соби Бела угледа човека који је лежао на кревету и уђе. Лице човеково било је покривено фластером. Једино око које се видело тужно је посматрало ниску таваницу.

„Шта је с тобом, Џошуа?“ упита Бела прилазећи. Тужно Џошуино око окрете се к њему.

„Лежим“, рече Џошуа. „Требало би да будем, у руднику, а ја лежим. И сваког тренутка губим гомилу новца. Бојим се и да израчунам колико губим.“

„Ко те је тукао?“

„Одакле да знам?“ одговори Џошуа. „Напио сам се јуче, тако да се ничега не сећам. Ђаво ме навео… Читавих месец дана сам издржао. А сад сам пропио дневну зараду, лежим и лежаћу овако.“ Поново се тужно загледа у таваницу.

„Да“, рече Бела.

Но, шта да урадиш с њим, помисли. Убеђивати га да је штетно пити — то зна и он сам. Кад устане, остајаће у руднику и по петнаест часова дневно да би надокнадио оно што је изгубио. А после ће се вратити на Земљу и имаће прогресивну парализу и никад неће имати децу или ће му жена рађати само кретене.

„Да ли знаш да је опасно радити више од шест часова дневно у окну?“ упита Бела.

„Идите, знате куд“, тихо рече Џошуа. „То вас се не тиче. Нећете ви да радите.“

Бела уздахну и рече:

„Но па шта, опорављај се.“

„Хвала, мистер комесару“, прогунђа Џошуа. „Не брините се ви о томе. Боље би било да се побринете да затворе салон. Да пронађу и покажњавају оне који пеку ракију.“

„Добро“, рече Бела. „Покушаћу.“

Ето, мислио је, полазећи у своје просторије. А покушај да затвориш салон и — он ће сам урлати на митингу да се комунисти опет трпају у ствари које их се не тичу. Нема излаза из тог круга. Никаквог излаза.

Уђе у своју собу и виде да у њој седи инжењер Семјуел Ливингтон. Инжењер је читао старе новине и јео сендвиче. На столу испред њега се налазила шаховска табла с постављеним фигурама. Бела се поздрави и уморно седе за сто.

„Да одиграмо?“ предложи инжењер.

„Сад, само да погледам шта су ми послали.“

Бела отвори пошиљке. У три су се налазиле књиге, а у четвртој писма од мајке и неколико разгледница с панорамом Нове Пеште. На столу је лежао још један коверат роза боје. Бела је знао шта се у њему налази, али га ипак отвори: „Мистер комесару! Губи се у вражју матер. Не мути воду док си читав. Добронамерни људи.“ Бела уздахну и остави цедуљу.

„Почни“, рече.

„Инжењер помери пешака.“

„Поново непријатности?“ упита.

„Да.“

Ћутке је одиграо одбрану Каро-Кан. Инжењер је добио извесно позиционо преимућство. Бела узе сендвич и поче замишљено да жваће гледајући на плочу.

„Знате ли, Бела“, рече инжењер, „кад вас први пут будем видео веселог, ја ћу рећи да сам изгубио идеолошки рат.“

„Видећете још“, рече Бела, без неке наде у гласу. „Не“, рече инжењер. „Ви сте пропали. Погледајте око себе и видећете да сте пропали.“

„Ја?“ упита Бела. „Или ми?“

„Сви ви са вашим комунизмом. У нашем свету људи не могу да буду идеалисти.“

„Но, то су нам за последњих сто година говорили најмање двадесетак пута.“

„Шах“, рече инжењер. „Правилно су вам говорили. Нешто су, разуме се, и потценили и због тога су често говорили глупости. Смешно је било говорити да ћете поклекнути пред војном силом или да ћете изгубити у привредном такмичењу.

Свака јака влада и свака довољно богата држава у наше доба је непобедива у војном и привредном погледу. Да, да, комунизам је као привредни систем победио, то је јасно. Где су сада прослављене империје Моргана, Рокфелера, Крупа и осталих тамо Мицуија и Мицубисија? Све су нестале и већ заборављене. Остали су јадни остаци, као што је наша Спаце Пеарл, солидна предузећа за производњу луксузних мадраца уског профила… па и она су принуђена да се прикривају паролама општег благостања. Још једном шах. И неколико милиона упорних власника хотела, агената за продају некретнина, тужних занатлија. Све је то осуђено на пропаст. Све се то држи само благодарећи томе што у обе Америке још постоји новац. Али ви сте стигли у ћорсокак. Постоји сила коју чак ни ви нисте у стању да победите. То је малограђанштина. Мали, ситан човек. Малограђани не могу да се победе силом, јер би због тога морали физички да се униште. Они не могу да буду побеђени идејом, јер малограђанштина органски не подноси никакве идеје.“

„Да ли сте некад били у некој комунистичкој држави, Сем?“

„Био сам. И видео сам и тамо малограђане.“

„У праву сте, Сем. Они још увек постоје и код нас. За сада постоје, и ви сте то запазили. Али ви нисте запазили да их код нас има много мање него код вас и да су они веома тихи. Код нас не постоје ратоборни малограђани. Проћи ће поколење, за њим још једно и они ће сасвим нестати.“

„Узимам коња“, рече инжењер.

„Покушајте“, рече Бела.

Једно време инжењер је размишљао, а онда узе коња. „Кроз два поколења, кажете? А можда кроз две стотине хиљада поколења? Скините најзад своје роза наочаре, Бела. Ето, они су око вас, ти мали, ситни људи. Не рачунам на авантуристе и кукавице који се играју авантуризма. Узмите такве као што су Џошуа, Смит, Блеквотер. Такве које ви сами називате «свеснима», или «тихима», у зависности од вашег расположења. Они имају тако мало жеља да ви ништа не можете да им понудите. А оно што они желе, они ће постићи и без комунизма. Они ће постати власници кафана, ожениће се, имаће децу и тихо ће живети на своје највеће задовољство. Комунизам, капитализам — шта их се све то тиче?

Капитализам је чак и бољи, јер благосиља такав живот. Човек је по својој природи — животињка. Дајте му да се наједе, не горе него његов сусед, дајте му да напуни стомак и да се једном дневно нечему подсмева. Ви ћете ми рећи: ми можемо да му предложимо много више. А шта ће му више? Он ће вам одговорити: не трпајте свој нос у оно што вас се не тиче. Мала, ситна, равнодушна животињка.“

„Ви клевећете људе, Сем. Џошуа и компанија вам изгледају као животиње само зато што сте се ви потрудили да их направите таквима. Ко им је од пелена туцао у главу да је у животу најважнији новац? Ко их је учио да завиде милионерима, власницима кућа, бакалину у суседству? Ви сте им пунили главе глупавим филмовима и глупавим књигама и говорили сте им да више од бога не могу да скоче. И ви сте им туцали у главу да постоји бог, да постоји кућа и бизнис и да осим тога више ништа на белом свету не постоји. Тако и правите од људи животиње. А човек није животиња, Сем. Почните да му утувљујете у главу од пелена да је најважније у животу пријатељство и знање, да осим његове колевке постоји огроман свет који ће он и његови другови морати да освоје — тада ћете добити правог човека. Ух, сада сам превидео ловца.“

„Можете да пређете“, рече инжењер. „Нећу да се спорим с вама. Можда је улога васпитања одиста тако велика као што је ви представљате. Иако и код вас, уза све ваше васпитање, уза сву државну нетрпељивост према малограђанштини, ипак израста… како се то руски каже… коров. А код нас, и уз наше васпитање, некако успевају да одрасту они које ви називате правим људима. Разуме се, ви малограђана имате мање од нас… Шах… Ипак, ја не знам где имате намеру да стрпате две милијарде малограђана капиталистичког света. Код нас нема нико намеру да их преваспитава. Да, капитализам је — леш. Али то је опасан леш. А ви сте уза све то отворили и границе. И док су границе отворене, малограђанштина ће у свим облицима прелазити преко границе. Само да се не задавите у њој… Још

један шах…“

„Не саветујем“, рече Бела.

„У чему је ствар?“

„Ја ћу се разбарикадирати на ге-осам, а вашој краљици прети опасност.“

Инжењер је извесно време размишљао.

„Да“, рече он. „Шаха неће бити.“

„Глупо би било одрицати опасност од малограђанштине“, рече Бела. „Неко од ваших политичара је правилно рекао да идеологија ситног поседника представља за комунизам већу опасност од сада већ заборављене водоничне бомбе. Само, он је ту опасност неправилно адресовао. Не за комунизам, већ је за човечанство опасна малограђанштина. Због тога што у вашим разматрањима, Сем, постоји једна грешка.

Малограђанин је — ипак човек, и он увек жели да постигне нешто веће. Али пошто је он истовремено и животињка, то стремљење ка већем добија најчудовишније облике. На пример, то је жеља за влашћу. Жеља за дивљењем. Жеља за популарношћу. Кад се два таква човека сударе, они нападају један другога као пси. И кад се два таква човека удруже, они уништавају све око себе. И отпочињу веселе стварчице као што је био фашизам, сегрегација, геноцид. Пре свега због тога ми водимо борбу против малограђанштине. Ви ћете бити принуђени такође да је отпочнете да се не бисте задавили у сопственом ђубрету. Да ли се сећате похода учитеља на Вашингтон претпрошле године?“

„Сећам се“, рече Ливингтон. „Само, по моме мишљењу, борити се против малограђанштине, то је исто што и резати воду ножем.“

„Инжењеру“, подсмешљиво реше Бела, „то тврђење је исто тако познато и старо као Апокалипса. Ви сте једноставно песимиста. Како се оно тамо каже? Преступници ће победити хероје, мудраци ће ћутати, а глупаци ће говорити; ништа од онога што људи мисле неће се остварити.“

„Но, па шта“, рече Ливингтон. „Била су и таква времена. Ја, разуме се, јесам песимиста. Зашто бих био оптимиста? Па и ви такође.“

„Ја нисам песимиста“, рече Бела. „Ја сам једноставно лош радник. Али време нишчих духом је прошло, Сем. Оно је давно прошло, како је то речено у тој истој Апокалипси.“

Врата се отворише и на прагу се појави висок човек са залисцима на глави и бледим, мало отеклим лицем. Бела поче да га разгледа. За секунду га препознаде.

То је био крај. Човек баци поглед на инжењера и уђе у собу. Сад је гледао само у Белу.

„Ја сам генерални инспектор МУКС-а“, рече он. „Моје презиме је Јурковски.“

Бела устаде. Инжењер такође с поштовањем устаде. За Јурковским у просторију уђе огромни, препланули човек у плавом комбинезону. Он само баци поглед на Белу и поче с пажњом да разгледа инжењера.

„Извините ме, молим вас“, рече инжењер и изађе. Врата за њим се затворише.

После неколико корачаја по ходнику, инжењер се заустави и замишљено звизну.

Затим извади цигарету и запали. Тако, помисли. Идеолошка борба на Бамберги улази у нову фазу. Треба хитно предузети одговарајуће мере.

Размишљајући тако корачао је ходником стално убрзавајући корак. У лифт је скоро утрчао. Кад је стигао на последњи спрат, оде у радио-станицу. Дежурни радиста га зачуђено погледа.

„Шта се десило, мистер Ливингтоне?“ упита.

Ливингтон превуче дланом преко мокрог чела.

„Добио сам лоше вести од куће“, рече. „Кад ће бити прва следећа радио-веза са Земљом?“

„Кроз пола сата“, рече радиста.

Ливингтон седе за сточић, истрже из нотеса лист папира и брзо написа радиограм.

„Пошаљите хитно, Мајкл“, рече он пружајући му лист. „То је веома важно.“

Радиста баци поглед на лист папира и зачуђено звизну. „Шта ће вам то сада?“

упита он. „Ко продаје Спаце Пеарл на крају године?“

„Хитно ми је потребан готов новац“, рече инжењер и изиђе.

Радиста стави лист папира испред себе и замисли се.

Јурковски је седео и лактом одмицао шаховску таблу. Жилин је седео по страни.

„Осрамотили сте се, друже Барабаш“, рече Јурковски тихо.

„Да“, рече Бела и прогута пљувачку.

„Да ли сте сазнали на који начин на Бамбергу стиже алкохол?“

„Нисам. Највероватније је да га производе овде, на Бамберги.“

„За последњих годину дана компанија је на Бамбергу послала четири транспорта пресоване целулозе. За какве је радове на Бамберги потребно толико целулозе?“

„Не знам“, рече Бела. „Не знам, одиста.“

„Ја такође не знам. Од целулозе дестилишу алкохол, друже Барабаш. То је јасно чак и јежу.“

Бела је ћутао.

„Ко на Бамберги има оружје?“ упита Јурковски.

„Не знам“, рече Бела. „Нисам успео да сазнам. Али оружје ипак постоји?“

„Да.“

„Ко одобрава прековремени рад?“

„Нико га не забрањује.“

„Да ли сте се обраћали директору?“

Бела згрчи руке.

„Том ништавилу сам се обраћао двадесет пута. Он не жели да чује ни за шта. Он ништа не види, ништа не чује и ништа не разуме. Њему је криво што имамо лоше изворе информација. Знате шта, Владимире Сергејевичу, или ме пошаљите одавде до сто ђавола или ми дајте овлашћење да стрељам гадове. Ја ништа не могу да урадим. Убеђивао сам. Молио сам. Претио сам. То је камен. За све раднике је комесар МУКС-а црвено страшило. Нико не жели да разговара са мном. I don’t know nothing and it’s no damn business of yours.[2] Њих се не тиче међународно радно законодавство. Ја више овако не могу. Да ли сте видели плакате на зидовима?“

Јурковски га замишљено погледа вртећи у прстима белог коња.

„Овде немам на кога да се ослоним“, настави Бела. „Или су то бандити или ђубре које машта само о томе да напуни џепове, и не тиче их се ништа да ли ће после тога црћи или не. Јер код њих прави људи овамо неће доћи. Иду отпаци, несрећници. Лумп. Свако вече ми се руке тресу од тога. Ја не могу да спавам.

Прекјуче су ме позвали да потпишем записник о несрећном случају. Одбио сам: било је јасно да су човеку аутогеним апаратом исекли скафандер. Тада је тај подлац, секретар синдиката, рекао да ће се жалити на мене. Пре месец дана су се на Бамберги појавиле и одмах изјутра без трага нестале три девојке. Идем директору, а тај подлац ми се смеје у лице: «Ви имате халуцинације, мистер комесару, време је да се вратите својој жени, ви већ сањате девојке». На крају крајева, на мене су три пута и пуцали. Да, да, знам да се ни једна будала није решавала да ме погоди. Али од тога ми није лакше. И помислите само да су ме овамо посадили да чувам живот и здравље тих будала! Нека иду сви они у…“

Бела заћута и поче да ломи прсте.

„Но, но, мирно, Бела“, строго рече Јурковски.

„Дозволите ми да одем“, рече Бела. „Ево друга“, он показа на Жилина, „то је вероватно нови комесар…“

„То није нови комесар“, рече Јурковски. „Упознајте се, инжењер Тахмасиба Жилин.“

Жилин се лако наклони.

„Ког Тахмасиба?“ упита Бела.

„То је мој брод“, рече Јурковски. „А сада ево шта ћемо урадити. Отићићемо директору и ја ћу му рећи неколико речи. А после ћемо поразговарати с радницима.“ Устао је. „Ништа, Бела, не падајте духом. Нисте ви први. Мени је та Бамберга дозлогрдила.“

Бела забринуто рече:

„Само, треба да поведемо неколико наших. Може да дође до туче. Директор овде има читаву банду својих гангстера.“

„Каквих наших?“ упита Јурковски. „Ви сте говорили да овде не можете ни на кога да се ослоните.“

„Па нисте ваљда овамо стигли сами?“ ужаснуто упита Бела.

Јурковски слеже раменима.

„Природно“, рече он. „Ја нисам директор.“

„Добро“, рече Бела.

Отвори сеф и узе револвер. Лице му је било бледо и одлучно. Први метак ће забити у тог гмизавца, радосно је мислио. Нека у мене пуца ко хоће, али први метак ће добити мистер Ричардсон. У масну, глатку, подлу њушку.

Јурковски га пажљиво погледа.

„Знате шта, Бела“, рече. „Да сам на вашем месту, ја бих пиштољ оставио. Или га дајте другу Жилину. Бојим се да нећете умети да се уздржите.“

„А ви мислите да ће он моћи?“

„Хоћу, хоћу“, рече Жилин смешкајући се.

Бела му са жаљењем предаде пиштољ.

Јурковски отвори врата и заустави се. Пред њим се појави младолики наредник Хигинс у парадној униформи и са плавим шлемом на глави.

„Сер“, рече, „наредник полиције рудника Бамберге, наредник Хигинс је стигао под вашу команду.“

„Драго ми је, наредниче Хигинсе, идите за нама“, рече Јурковски.

Прошли су кратким ходником и изишли на Бродвеј. Још није било шест сати, али Бродвеј је већ био обливен јарком светлошћу и пун радника. Бродвеј је одјекивао узнемиреним гласовима.

Јурковски је ишао лагано, љубазно се смешкајући и пажљиво разгледајући лица радника око себе. У светлости дневних лампи он је добро видео та лица — опуштена, с нездравом земљаном бојом коже, с огромним подочњацима, равнодушна, љутита, знатижељна, злобна. Радници су се раздвајали пред њим правећи му пут, а за леђима Хигинса су се поново скупљали и ишли за њим. Наредник Хигинс је подвикивао.

„Пут генералном инспектору! Не гурајте се, момци! Дајте пут генералном инспектору!“

Тако су дошли до лифта и попели се на спрат администрације. Ту је гомила била још гушћа. Овде им пут више нико није правио. Међу уморним лицима радника су се појављивале дрске, веселе њушке. Сада је наредник Хигинс пошао испред свих правећи пут својом плавом палицом.

„Склони се“, говорио је тихо, „направи пут… Уклони се…“

Његов потиљак између ивице шлема и оковратника блузе је поцрвенео и почео да се сија од зноја. На крају процесије је корачао Жилин. Дрска лица су се пробијала у прве редове. Довикивали су се:

„Еј, момци, а ко је од њих инспектор?“

„Не можеш да се снађеш, сви су они црвени, као сок од парадајза…“

„Они су скроз црвени — и споља и изнутра…“

„Не верујем, хоћу да видим…“

„Погледај, нећу ти сметати…“

„Еј, наредниче! Хигинсе! Ала си изабрао друштво!“

Жилину неко подметну ногу. Није се окренуо, али је почео да гледа под ноге. Када је пред собом угледао ципелу од меког антилопа, пажљиво, свом тежином настаде на њу. Неко је заурлао. Жилин погледа искривљено, побелело лице с брчићима и рече:

„Извините, молим вас! Ала сам неспретан!“

На ногама је имао јаке, веома тешке чизме са магнетним потковицама.

Бука око њих је расла. Сад су викали већ скоро сви. „Ко их је звао овамо?“

„Еј, ви! Не трпајте свој нос у ствари које вас се не тичу!“

„Дајте нам да радимо онако како ми хоћемо! Ми се не петљамо у ваше ствари!“

„Губите се кући и тамо наређујте!“

Наредник Хигинс, мокар као миш, на крају стиже до врата с напуклом таблицом и отвори их пред Јурковским.

„Овамо, сер“, рече тешко дишући.

Јурковски и Бела уђоше. Жилин прекорачи преко комингса и осврте се. Угледа мноштво дрских лица и тек иза њих, у дуванском диму, скамењена лица радника.

Хигинс такође прекорачи преко комингса и за собом затвори врата.

Кабинет директора рудника мистер Ричардсона био је огроман. Крај зидова су се налазиле мекане фотеље и стаклене витрине са примерцима руда и имитацијама највећих «космицких бисера» који су нађени на Бамберги. Иза стола у сусрет Јурковском је пошао пријатан човек у тамном оделу.

„О, мистер Јурковски“, поче он заобишавши сто и пружајући руку према Јурковском.

„Мило ми је.“

„Не узнемиравајте се“, рече Јурковски заобилазећи сто са друге стране. „Руку вам ионако нећу пружити.“

Директор се заустави пријатно се смешкајући. Јурковски седе за сто и окрете се према Бели.

„То је директор?“ упита он.

„Да!“ с уживањем рече Бела. „То је директор рудника мистер Ричардсон.“

Директор заклима главом.

„О, мистер Барабаш“, рече он прекорно, „зар вама треба да будем захвалан за овакав непријатељски став мистер инспектора?“

„Ко је направио патент за управљање рудником?“ упита Јурковски.

„Као што је то уобичајено у западном свету, мистер Јурковски, савет директора компаније.“

„Покажите.“

„Изволите“, љубазно рече директор. Он лаганим кораком прође кроз кабинет, отвори огроман сеф у зиду, узе велику ташну од мрке коже и извуче из ње лист чврстог папира са златном ивицом. „Изволите“, понови он и стави лист пред Јурковског.

„Затворите сеф“, рече Јурковски, „и предајте кључеве нареднику.“

Наредник Хигинс с окамењеним изразом лица прими кључеве. Јурковски баци поглед на патент, пресави га на четири дела и стрпа у џеп. Мистер Ричардсон и даље настави да се пријатно смешка. Жилин помисли да никад у животу није видео човека с тако очаравајућом спољашношћу. Јурковски стави лактове на сто и замишљено погледа Ричардсона. Ричардсон рече:

„Мени би било пријатније да ми објасните, мистер Јурковски, шта значе сви ти ваши поступци.“

„Ви сте оптужени за читав низ преступа против међународног радног законодавства“, немарно рече Јурковски. Мистер Ричардсон зачуђено рашири руке.

„Ви сте оптужени за нарушавање правних норми космичког простора.“ Чуђењу мистер Ричардсона није било краја. „Ви сте оптужени за убиство — за сада без предумишљаја — шеснаест радника и три жене.“

„Ја?“ увређено повика мистер Ричардсон. „Ја сам оптужен за убиство?“

„Да, између осталог, и за убиство“, рече Јурковски. „Ја вас одстрањујем са дужности. У најскорије време ћете бити ухапшени и упућени на Земљу, где ћете се појавити пред међународним судом. Више вас не задржавам.“

„Покоравам се грубој сили“, достојанствено рече мистер Ричардсон.

„И правилно радите“, рече Јурковски. „Доћи ћете овамо кроз један час и предаћете послове свом заменику.“

Ричардсон се наједном окрете, приђе вратима и отвори их.

„Пријатељи моји!“ гласно рече. „Ови људи су ме ухапсили! Њима се не допадају ваше велике зараде! Они хоће да радите по шест сати дневно и да останете сиромаси!“

Јурковски га заинтересовано погледа. Хигинс се, откопчавајући кубуру, повуче ка столу. Ричардсона маса одгурну у страну. Кроз врата навалише младићи дрских лица, али њих убрзо одгурнуше у страну радници, који убрзо напунише кабинет.

Чврсти зид сивих радничких комбинезона и злобних, намргођених лица се заустави испред стола. Јурковски се осврте и виде да Жилин стоји с његове десне стране, с рукама у џеповима, а да Бела, сагавши се, стегавши рукама наслон столице, нетремице гледа у мистер Ричардсона. Лице му је било свирепије него лице и у најогорченијег радника. Лоше ће директор проћи, помисли Јурковски. Наредник Хигинс је с пиштољем у руци гурао једног радника палицом у груди и гунђао:

„Никаквих незаконитих поступака, момци, мирније, момци, мирније…“

Кроз гомилу се облепљен фластерима проби Џошуа.

„Ми не желимо ни с ким да се свађамо, мистер инспекторе“, промрмља он гледајући Јурковског злобним погледом јединог слободног ока. „Али те ваше шале овде неће проћи.“

„Какве шале?“ упита Јурковски заинтересовано. „Ми смо овамо дошли да бисмо зарадили…“

„А ми смо долетели овамо да вам не бисмо дозволили да живи иструлите.“

„А ја вам кажем да вас се то не тиче!“ заурла Џошуа. Окренуо се гомили и упитао: „Зар не, момци?“

„Уо-о-о!“ заурла гомила. У том тренутку неко опали из пиштоља.

Иза леђа Јурковског прсну стакло витрине. Бела поче да стење, једва некако подиже столицу и сручи је на главу мистер Ричардсона, који је стајао у првом реду, подигавши очи и сложивши руке. Жилин је био извукао руке из џепова и припремио се да скочи на некога. Џошуа преплашено одскочи. Јурковски устаде и љутито рече:

„Која то будала тамо пуца? Умало ме није погодила. Наредниче, што стојите као дрво? Одузмите тој будали оружје!“

Хигинс послушно поче да се пробија кроз гомилу. Жилин поново стрпа руке у џепове и седе на ивицу стола. Погледа у Белу и насмеја се. Белино лице било је блажено. Он је с уживањем посматрао Ричардсона, кога су два младића подизала.

Његове очи биле су затворене, на високом челу видела му се огромна модра чворуга.

„Узгред буди речено“, рече Јурковски, „одмах предајте све оружје које овде имате при себи. То вама говорим, бадаваџије! Од овог тренутка ће свако код кога буде пронађено оружје бити на месту стрељан. Дајем комесару Барабашу одговарајућа овлашћења за то.“

Жилин лагано обиђе сто, извуче из џепа пиштољ и пружи га Барабашу. Барабаш, загледавши се у најближег гангстера, убаци метак у цев. У тишини која је владала јасно се чуло како је шкљоцнуо затварач пиштоља. Око гангстера се створи празнина. Он побледе, извуче из задњег џепа панталона пиштољ и баци га на под. Бела ногом одбаци пиштољ у угао и окрену се младићу који је придржавао Ричардсона.

„Ти!“

Овај спусти Ричардсона и, смешкајући се, одмахну главом.

„Немам“, рече.

„Но, добро“, рече Јурковски. „Наредниче, помозите тим типовима да се разоружају.

Вратимо се нашем разговору. Прекинули су нас“, рече Џошуи. „Ви сте, чини ми се, говорили да се не мешам у ваше ствари, зар не?“

„Тако је“, рече Џошуа. „Ми смо слободни људи и сами смо пошли овамо, да бисмо зарадили. И не сметајте нам. Ми вама не сметамо, не сметајте ни ви нама.“

„Питање о томе ко коме смета за сада ћемо оставити по страни“, рече Јурковски.

„А сада хоћу нешто да вам испричам.“ Извукао је из џепа и бацио на сто неколико разнобојних каменчића који су се светлуцали. „Ово је таквозвани космички бисер“, рече он. „Ви га добро знате. То је обично драго и полудраго камење, које се овде, на Бамберги, током дужег времена подвргавало деловању космичког зрачења и ниских температура. Никаквих специјалних особина, ако не рачунамо леп сјај.

Богате даме га плаћају скупим парама и на томе се обогатила ваша компанија.

Користећи се потражњом тог камена, компанија зарађује.“

„И ми такође“, повикаше из гомиле.

„И ви такође“, сложи се Јурковски. „Али, ево у чему је ствар. За осам година постојања компаније на Бамберги је боравило по трогодишњем уговору око две хиљаде људи. А да ли знате колико их је од оних који су се вратили још увек живих? Мање од пет стотина. Просечна дужина живота радника после повратка није дужа од две године. Ви се три године овде на Бамберги килавите само ради тога да бисте после две године живи трунули на Земљи. То се дешава пре свега због тога што се на Бамберги нико не придржава наредбе Међународне комисије, која забрањује да се у вашем руднику ради више од шест сати дневно. На Земљи се само лечите, патите због тога што немате децу или рађате кретене. То је злочин компаније. Али сада не говоримо о компаниј и…“

„Причекајте“, реше Џошуа и подиже руку. „Дајте да и ја кажем неку реч. Све смо то ми већ чули. Нама је о томе пробио уши мистер комесар. Не знам како други, али мене се не тичу они који су умрли. Ја сам човек здрав и немам намеру да умрем.“

„Тачно“, зачу се из гомиле. „Нека слабићи умиру.“

„Деца или не, то је моја лична ствар. Излечићу се ја, а не ви. Хвала богу, ја сам пунолетан и ја одговарам за своје поступке. Нећу да слушам никакве говоре.

Ви сте одузели оружје гангстерима и ја говорим: правилно. Нађите оне који пеку ракију, затворите салон. Тачно?“ Он се окрете гомили. У гомили неодређено почеше да брундају. „Шта тамо мрмљате? Ја правилно говорим. Где то има — за чашицу два долара? Оне који примају мито уклоните. То ће такође бити правилно. А у мој посао се не мешајте. Ја сам овамо дошао да бих зарадио и ја зарађујем. Одлучио сам да отпочнем свој посао — и отпочећу га. И ваши говори ме се не тичу. За речи кућу не можеш да купиш…“

„Правилно, Џо!“ повикаше из гомиле.

„А, није правилно“, рече Јурковски. Наједном му лице поцрвене и он заурла: „Ви мислите да ћемо вам дати да цркнете? Ваше ствари, ваше ствари“, поново проговори својим нормалним гласом. „Вас овде, будале, има највише четири стотине. А нас је — четири милијарде. И ми нећемо да ви умрете. И ви нећете ни умрети. Добро, нећу говорити са вама о вашем духовном сиромаштву. Ви то, као што видим, не можете да схватите. То ће схватати тек ваша деца, ако их будете имали. Говорићу са вама језиком који вам је јасан и разумљив. Језиком закона. Човечанство је донело закон по коме се забрањује да човек самог себе тера у гроб. Закон, схватате ли?

Закон! По том закону ће и одговарати компанија, а ви запамтите ово: човечанству ваши рудници нису потребни. Рудници на Бамберги могу бити затворени сваког тренутка и кад се то деси, сви ће само одахнути. И имајте на уму: ако ме комесар МУКС-а извести о било каквом прекршају, свеједно каквом — прековремени рад, мито, алкохол, пуцњава — рудник ће бити затворен, а Бамберга ће бити помешана са космичком прашином. То је закон и ја вам то говорим у име човечанства.“

Јурковски седе.

„Плакаће наш новац“, неко гласно рече.

Гомила поче да гунђа. Неко повика:

„Затворити рудник, а нас на улицу?“

Јурковски устаде.

„Не говорите глупости“, рече. „Какве су вам то глупаве представе о животу?

Колико рада има у космосу и на Земљи! Правог рада, који је свима потребан, да ли то схватате? Не шачици богатих дама већ свима! А ја, узгред буди речено, имам за вас предлог од МУКС-а — они који желе могу током ових месец дана да раскину уговор с компанијом и пређу на грађевинске и техничке радове на другим астероидима и спутњицима великих планета. Ех, кад би сви овде једногласно гласали за то да се затворе ови смрдљиви рудници, ја бих то урадио још данас. А рада ћете имати преко главе.“

„А колико плаћају?“ повика неко.

„Плаћа се, разуме се, пет пута мање“, одговори Јурковски. „Али зато ћете рада имати за цео живот, и добри другови, прави људи, од вас ће направити праве људе! Остаћете здрави и учествоваћете у најграндиознијем послу на свету.“

„Какав је интерес радити у туђем бизнису?“ рече Џошуа.

„Да, то нам не одговара“, почеше да говоре у гомили.

„Зар је то бизнис?“

„Свако ће да те учи како треба, а како не може…“

„Тако ћеш целог живота остати радник…“

„Бизнисмени!“ с отвореним презиром рече Јурковски. „Но, време је да завршимо.

Имајте на уму да сам овог господина“, показао је на мистер Ричардсона, „овог господина ухапсио, и њему ће се судити. Изаберите сами привременог директора и саопштите ми његово име. Ја ћу бити код комесара Барабаша.“

Џошуа мрачно рече Јурковском:

„Неправедан је то закон, мистер инспекторе. Зар може да се радницима забрани да зарађују? А ви, комунисти, још се хвалите да сте за раднике.“

„Пријатељу мој“, меко рече Јурковски, „комунисти су за друге раднике. За раднике, а не за газде.“

У Барабашовој соби Јурковски се изненада лупи по челу.

„Будала“, рече. „Заборавио сам камење на директоровом столу.“

Бела се насмеја.

„Но, више га нећете видети“, рече. „Неко ће сада постати газда.“

„Ђаво нека их носи“, рече Јурковски. „А нерви су вам… хм-хм… Бела… одиста лоши…“

Жилин поче да се смеје.

„Ала га је удесио столицом!…“

„А шта кажете, одвратна њушка?“ упита Бела.

„Не, зашто“, рече Жилин. „Веома културан и пријатан човек.“

Јурковски гадљиво примети:

„Љубазна свиња. А какве су овде просторије, другови, а? Какав су дворац направили, а смрт-планетолози живе у лифту! Не, тиме ћу се позабавити, то нећу оставити тек тако!“

„Хоћете да ручате?“ упита Бела.

„Не, ручаћемо на Тахмасибу. Сада ће се завршити цела ова гужва…“

„Боже мој“, поче да машта Бела. „Поседети за столом са добрим људима, нормалним људима, не слушати ништа о доларима, о акцијама, ни о томе да су сви људи животиње… Владимире Сергејевичу“, поче да моли, „пошаљите ми овамо барем некога.“

„Стрпите се још мало, Бела“, рече Јурковски. „Ова радња ће се ускоро затворити.“

„Узгред, о акцијама“, рече Жилин. „Сад је у радио-станици сигурно лудница…“

„Сигурно“, рече Бела. „Продају и купују место у реду. Очи на челу, њушке знојаве… Ој, када ћу се извући одавде!“

„Добро, добро“, рече Јурковски. „Дајте, да погледам све записнике.“ Бела пође сефу. „Узгред буди речено, Бела, да ли овде може да се пронађе неки мање или више пристојан директор?“

Бела је претурао по сефу.

„Зашто да не“, рече. „Моћи ће, разуме се. Инжењери су овде људи углавном добри. Домаћини.“

Неко закуца на врата. Ушао је, натмурен, облепљен фластерима, Џошуа.

„Идемо, мистер инспекторе“, рече љутито.

Јурковски стењући устаде.

„Идемо“, рече.

Џошуа му пружи раширени длан.

„Ви сте тамо камење заборавили“, натмурено рече. „Сакупио сам. Јер људи су код нас разни…“

ТАХМАСИБ: ГИГАНТСКА ФЛУКТУАЦИЈА

Сви су, као и обично, пред ручак били запослени. Јура се досађивао над Курсом теорије метала. Љутит, неиспаван, Јурковски је немарно прелиставао некакав извештај. С времена на време је зевао прикривајући уста дланом. Биков је седео у својој фотељи и читао последње часописе. То је био двадесет и четврти дан пута, негде између орбите Јупитера и Сатурна.

„Промена кристалне решетке кадмијумског типа у зависности од температуре у области ниских температура се одређује, као што смо видели, односом…“ читао је Јура. Помисли: Интересантно, шта ли ће се десити кад Алексеј Петрович прочита и последњи часопис? Сетио се приче Колдвела како је неки момак једног врелог поднева сецкао ножем палицу и како су сви чекали шта ће се десити када одсече и последњи комадић. Праснуо је у смех, и тог тренутка се Јурковски нагло окрену према Бикову.

„Кад би знао, Алексеј“, рече он, „до које ми је мере све то дојадило, како бих желео да се раздрмам…“

„Узми од Жилина тегове“, посаветова му Биков. „Ти одлично знаш о чему говорим“, рече Јурковски.

„Нагађам“, прогунђа Биков. „Одавно већ нагађам.“

„И шта о свему томе… хм-хм… мислиш?“

„Неуморан старац“, рече Биков и затвори часопис. „Ти више немаш двадесет и пет година. Зашто стално летиш као жребе пред руду?“

Јура са задовољством поче да слуша.

„Зашто… хм-хм… пред руду?“ зачуди се Јурковски. „То ће бити потпуно безопасно проучавање…“

„А можда је доста?“ рече Биков. „Испрва потпуно безопасно улажење у пећину код пијавица, после безопасно свраћање смрт-планетолозима — узгред, како твоја јетра? — и на крају овај пиратски напад на Бамбергу.“

„Дозволи, али то је био мој дуг“, рече Јурковски.

„Твој дуг је био да позовеш директора на Тахмасиб, ми бисмо му овде заједничким снагама натрљали нос, припретили бисмо му да ћемо спалити рудник реактором, замолили бисмо раднике да нам предају гангстере и оне који пеку ракију — и све би се завршило без глупаве пуцњаве. Каква ти је то навика да увек идеш најопасниим путем?“

„Шта то значи «најопаснијим путем»?“ рече Јурковски. „Опасност је појам субјективан. Теби то изгледа опасно, а мени — не.“

„Одлично“, рече Биков. „Јурцање по Прстену Сатурна ми изгледа опасно. Зато га не дозвољавам.“

„Добро, добро“, рече Јурковски. „О томе ћемо још поразговарати.“ Љутито је наставио да прелистава извештај и поново се окренуо Бикову. „Понекад ме просто чудиш, Алексеј!“ изјави. „Кад бих наишао на човека који би те назвао кукавицом, ја бих га залепио за зид, али понекад бацим поглед на тебе, и…“ Поново је затресао главом и преврнуо још неколико страница извештаја који је стајао пред њим.

„Постоји будаласта храброст“, поучно рече Биков.

„А постоји и разумна храброст.“

„Разумна храброст — то је катахреза! Спајање неспојивих појмова; прим. прев.

«Мирноћа планинског потока, хладноћа летњег сунца», како говори Киплинг.

Безумљу храбрих ми певамо песму!…“

„Отпевали смо и — баста“, рече Биков. „У наше доба треба радити, а не певати. Ја не знам шта је то катахреза, али разумна храброст — то је једини вид храбрости који је прихватљив у наше доба. Без разних тамо… покојника. Коме је потребан покојник Јурковски?“

„Какав утилитаризам!“ узвикну Јурковски. „Нећу да кажем да сам у праву само ја!

Али не заборави да постоје људи различитих темперамената. Ето, мени, рецимо, опасне ситуације просто причињавају задовољство. Мени је досадно да живим тек овако! И, хвала богу, нисам само ја такав…“

„Знаш шта, Волођа“, рече Биков. „Следећи пут поведи са собом као капетана Баграта — ако дотле још буде жив — и лети с њим ако хоћеш и на само Сунце. А ја немам намеру да благосиљам таква твоја задовољства.“

Обојица љутито заћуташе. Јура настави да чита: «Промена кристалне решетке кадмијумског типа у зависности од температуре…» Зар је Биков у праву, помисли.

То је неправедно, ако је у праву. Тачно говоре они који кажу да је најпаметније — истовремено и најдосадније. .

Из командног одељења изиђе Жилин с листићем папира у руци. Приђе Бикову и рече полугласно:

„Ево, Алексеј Петровичу, ово Михаило Антонович предаје…“

„Шта је то?“ упита Биков.

„Програм кибернавигатора за лет од Јапета.“

„Добро, остави, погледаћу, „рече Биков.

Но, већ програм лета од Јапета, помисли Јура. Они ће одлетети још некуд, а мене више овде неће бити. Тужно погледа Жилина. Жилин је био у истој оној карираној кошуљи са заврнутим рукавима.

Јурковски изненада рече:

„Схвати ово, Алексеј. Ја сам већ стар. Кроз годину или најкасније две, ја ћу заувек остати на Земљи, као Дауге, као Миша… И можда је овај лет — моја последња шанса. Зашто нећеш да ме пустиш?…“

Жилин на врховима прстију прође кроз кајут-компанију и седе на диван.

„Нећу да те пустим не само због тога што је то опасно“, лагано рече Биков, „већ и због тога што је то бесмислено опасно. Но, Владимире, каква је то суманута идеја — вештачко порекло Прстенова Сатурна? То је старачки маразам, часна реч…“

„Ти си одувек био без маште, Алексеј“, суво рече Јурковски. „Космогонија Прстенова Сатурна није јасна и ја сматрам да моја хипотеза има исто такво право на постојање као и било која друга, да тако кажем, рационална. Ја не говорим о томе да свака хипотеза има своју научну вредност. Хипотеза мора да има и морално значење. Она мора да буди уобразиљу и тера људе да мисле…“

„Какве везе с тим има уобразиља?“ рече Биков.

„То је чист прорачун. Вероватноћа доласка бића баш у Сунчев систем је мала.

Вероватноћа тога да би им пало на памет да уништавају сателите и од њих праве Прстен, ја мислим да је још мања…“

„Шта ми знамо о вероватном?“ упита Јурковски. „Рецимо да си у праву“, рече Биков. „Рецимо да су одиста некада давно у Сунчев систем стигла бића из неког другог система и да су направила вештачки прстен око Сатурна. Обележили су се, да тако кажемо. Али, зар ти рачунаш на то да ћеш наћи потврду своје хипотезе у том првом и једином истраживању у Прстену?“

„Шта ми знамо о вероватном?“ понови своје питање Јурковски.

„Ја знам једно“, љутито рече Биков, „да немаш апсолутно никаквих шанси да сазнаш и да је цела та идеја сулуда.“

Поново су заћутали и Јурковски је поново почео да чита свој извештај. Имао је тужно и веома старо лице. Јури га је наједном било ужасно жао, али он није знао како да му помогне.

Јура погледа у Жилина. Жилин је несто размишљао. Биков се правио као да чита часопис. По свему се видело да је и њему било жао Јурковског.

Жилин наједном рече:

„Алексеј Петровичу, а зашто ви сматрате да су шансе мале и да због тога треба одбацити све наде?“

Биков спусти часопис.

„Ти си другог мишљења?“

„Свет је велики“, рече Жилин. „Мени су се допале речи Владимира Сергејевича: «шта ми уопште знамо о вероватном?»„

„Но, а шта не знамо о вероватном?“ упита Биков. Јурковски се трже, али не одвоји главу од извештаја.

„Сетио сам се једног човека“, рече Жилин. „Имао је интересантну судбину…“

Жилин се неодлучно заустави. „Можда вам сметам, Владимире Сергејевичу?“

„Причај“, нареди Јурковски и одлучно залупи извештај.

„То ће потрајати“, упозори га Жилин.

„Тим боље“, рече Јурковски. „Причај!“

И Жилин поче да прича.

Прича о гигантској флуктуацији

Ја сам тада још био дечак, многе ствари нисам могао да схватим и много шта сам заборавио, можда чак и оно најинтересантније. Била је ноћ, лице тог човека нисам ни видео. А глас му је био најобичнији — мало тужан и сипљив, и понекад је кашљуцао, као да је био збуњен. Једном речју, ако бих га срео још који пут на улици, сигурно га не бих препознао.

Сусрели смо се на плажи. Ја сам се управо био окупао и седео сам на стени. Онда сам зачуо како се иза мене почела да руши земља — то се он спуштао низ насип, замирисао је дувански дим и он је стао поред мене. Као што сам већ рекао, све се то дешавало ноћу. Небо је било покривено облацима, почињала је бура. По плажи је дувао јак, топао ветар. Незнанац је пушио. Ветар је избацивао из његове цигарете дугачке наранџасте искре, које су летеле и нестајале над пустом плажом. То је било јако лепо и ја се тога одлично сећам. Имао сам шеснаест година и нисам ни помишљао на то да ће почети да разговара са мном. Али он је почео да говори. И почео је јако чудно.

„Свет је пун чудноватих ствари“, рекао је.

Ја сам закључио да он једноставно размишља наглас и оћутао сам. Окренуо сам се и погледао га, али нисам ништа видео, било је сувише мрачно. А он понови:

„Свет је пун чудноватих ствари.“ Онда поново повуче дим из своје цигарете засувши ме читавом кишом искрица.

Ја сам поново оћутао: био сам стидљив. Попушио је цигарету до краја, запалио нову и сео на стену поред мене. С времена на време почињао је нешто да мрмља, али шум воде је заглушивао његове речи и ја сам чуо само неразумљиво брундање. На крају гласно рече:

„Не, то је већ сувише. Ја то морам некоме да испричам.“

И обрати се мени, први пут од тренутка свог доласка на плажу:

„Не одбијајте да ме саслушате, молим вас.“

Ја, разуме се, нисам одбио. Он рече:

„Само, бићу принуђен да почнем издалека, јер ако вам одмах испричам све, ви једноставно ништа нећете схватити и нећете ми веровати. А мени је веома важно да ми верујете. Мени нико не верује, а већ је то отишло јако далеко… То је почело још у детињству. Почео сам да свирам виолину и разбио сам четири чаше и тацну.“

„Како то?“ упитах га. И одмах се сетих неког вица у коме једна дама говори другој: „Можете да замислите, јуче је домар бацао дрва у наш подрум и разбио нам лустер.“ Постоји такав стари виц.

Незнанац се тужно насмеја и рече:

„Ево, замислите, то се десило. Током првог месеца учења. Већ тада је мој наставник рекао да он у животу није видео ништа слично.“

Ја сам оћутао, али сам такође помислио да је то морало да изгледа веома чудновато. Замислио сам га како размахује гудалом и како с времена на време њиме удара у витрину. То је одиста могло далеко да га одведе.

„То је природни физички закон“, објасни он изненада. „Појава резонанције.“ И он ми, једним дахом, исприча анегдоту из школске физике о томе како је преко моста маршовала чета војника и како се мост због тога срушио. После ми је објаснио да чаше и тацне такође могу да се разбију резонанцијом, ако се пронађу звучна треперења одговарајуће учесталости. Морам да кажем да сам од тог тренутка јасно схватио да је звук — вибрација.

Незнанац ми је објаснио да је резонанција у свакодневном животу (у домаћинству, како се он изражавао) ствар веома ретка и одушевљавао се тиме што је неки стари законик узимао у обзир и такву ситницу и предвиђао кажњавање власника оног петла који својим кукурекањем разбије суседу бокал.

Ја сам се сложио с тим да то одиста мора бити врло ретка појава. До тог тренутка нисам о томе ништа био чуо.

„Веома, веома ретка“, рече он. „А ја сам само за месее дана својом виолином разбио четири чаше и једну тацну. Али, то је био само почетак.“

Запалио је нову цигарету.

„Ускоро су моји родитељл и пријатељи запазили да ја нарушавам закон сендвича.“

Одлучих да се не обрукам и рекох:

„Чудно презиме.“

„Какво презиме?“ упита он. „Ах, закон? Не, то није презиме. То је… како да вам кажем… нешто шаљиво. Знате, постоји читава група узречица: дошао као кец на једанаест… Сендвич увек пада бутером на земљу… У том смислу да се лоше чешће дешава од доброг. Или у научној формулацији: вероватноћа жељеног догађаја је увек мања од половине.“

„Половине чега?“ упитах, али одмах схватих да сам извалио глупост. Он се зачуди.

„Зар ви не знате теорију вероватноће?“ упита ме. Одговорио сам му да то још нисмо учили у школи.

„Онда ништа нећете моћи да схватите“, рече разочарано.

„А ви објасните“, рекох љутито и он поче да ми објашњава. Објаснио ми је да је вероватноћа — квантитативна карактеристика могућности дешавања овог или оног догађаја.

„А какве везе с тим имају сендвичи?“ упитах.

„Сендвич може да падне или бутером према земљи или бутером окренутим нагоре“, рече. „Ето, ако говоримо уопштено, ако будете бацали сендвич на срећу, он ће падати час овако час онако. У половини случајева он ће пасти бутером нагоре, а у половини — бутером према земљи. Да ли вам је јасно?“

„Јесте“, рекох. И због нечег се сетих да још нисам вечерао.

„У таквим случајевима се говори да је вероватноћа жељеног резултата једнака половини.“

Даље ми је испричао да ако би се сендвич бацао сто пута, он може да падне бутером окренутим нагоре не педесет, већ педесет и пет или двадесет пута, и да само у случају ако се експеримент понавља много пута, може да се добије резултат приближан половини. Ја замислих тај несрећни сендвич са бутером (можда чак и с кавијаром) како изгледа пошто је хиљаду пута падао на под и упитах да ли одиста постоје људи који се тиме баве. Он поче да ми објашњава да се у ту сврху користи не сендвич већ новчић, као у игри «круна-писмо», све више залазећи у детаље, тако да сам ускоро сасвим престао да га слушам и седео гледајући натмурено небо, мислећи о томе да ће према свему падати киша. Из те прве лекције из теорије вероватноће ја сам запамтио о један термин — математичко ишчекивање.

Незнанац је тај термин често употребљавао, а ја сам сваки пут замишљао огромну просторију, као чекаоницу, са подом у плочицама, у којој седе људи са ташнама и бацају с времена на време у ваздух новчиће и сендвиче и нешто ишчекују. И сада то често видим у сну. Али тада ме незнанац ошамути звонким изразом гранична теорема Муавра-Лапласа и рече да све то нема никакве везе са ствари о којој је хтео да ми прича.

„Ја, знате, уопште нисам хтео да вам причам о томе“, рече гласом који више није био онако жив као малочас.

„Извините, ви сте сигурно математичар?“ упитах га. „Не“, одговори он натмурено.

„Какав сам ја математичар? Ја сам флуктуација.“

Из учтивости оћутах.

„Да, ја вам, чини ми се, још нисам испричао свој доживљај“, сети се он.

„Ви сте говорили о сендвичима“, рекох.

„Знате, то је први приметио мој стриц“, настави он. „Ја сам, знате, био веома расејан и често сам испуштао из руку сендвиче. И сендвичи су ми увек падали на земљу окренути бутером нагоре.“

„Па, то је добро“, рекох.

Он тужно уздахну.

„То је добро кад се то дешава понекад… А кад се то дешава стално! Да ли ме схватате — стално!“

Ништа нисам схватао, и то сам му и рекао.

„Мој стриц је нешто знао математику и бавио се теоријом вероватноће. Он ми посаветова да бацим новчић. Бацали смо га заједно. Ја чак одмах нисам ни схватио да сам пропао човек, али мој стриц то одмах схвати. Тако ми је тада и рекао: «Ти си пропао човек!»„

Ја и даље нисам ништа схватао.

„Први пут сам бацио новчић сто пута; стриц исто тако сто пута. Код њега је грб испао педесет и три пута, а код мене — деведесет и осам. Стрицу су се, знате ли, очи попеле на чело. Мени такође. После сам бацио новчић још две стотине пута и, замислите само, круна ми се појавила сто деведесет и шест пута. Већ тада је требало да схватим чиме се такве ствари завршавају. Морао сам већ тада да схватим да ће једном наступити и данашње вече!“ При том дубоко уздахну.“ Али тада сам, знате, био сувише млад, млађи од вас. Мени је изгледало забавно што знам да сам епицентар свих чуда света. Не могу да нађем други израз.“

Мало се смирио и почео да ми прича све по реду, стално пушећи и кашљуцајући.

Испричао ми је све, описујући детаље и научно их образлажући. Запрепастио ме је, ако не дубином, онда разностраношћу својих знања. Употребљавао је термине из физике, математике, термодинамике, кинетичке теорије гасова, тако да сам се касније, кад сам одрастао, чудио одакле ми је овај или онај термин познат. Често се упуштао у филозофска размишљања, а понекад ми се чинило да уопште није самокритичан. На пример, често је себе називао «феноменом», «чудом природе» или «гигантском флуктуацијом». Тада сам схватио да то није професија. Он ми је рекао да чуда нема већ да се дешавају само мало вероватни догађаји.

У природи, поучно ми је објашњавао, највероватнији догађаји се дешавају најшешће, а најневероватнији — много ређе.

При томе је мислио на закон нестајања ентропије, али је то мени тада звучало сасвим другачије. Затим је покушао да ми објасни појмове највероватнијег стања и флуктуације. Моју уобразиљу је потресао познати пример са ваздухом који се сакупио у половини једне собе.

«У том случају», говорио је он, «сви који би седели у другој половини собе угушили би се, а остали би то сматрали за право чудо. А то није никакво чудо већ потпуно реална, али необично мало вероватна чињеница. То би била гигантска флуктуација — ништавно могуће одступање од највероватнијег стања ствари.»

По његовим речима, и он је био такво одступање од највероватнијег стања.

Њега су окруживала чуда. Видети, на пример, двадесетоструку дугу после кише за њега је била ситница — он је видео шест или седам пута.

«Потући ћу било ког синоптичара-аматера», хвалисао се. Видео сам, тако, поларну светлост у Алма-Ати, брокенске визије на Кавказу, а двадесет пута сам посматрао познати зелени зрак, такозвани «мач глади», како га, иначе, називају. Ја сам допутовао у Батуми, а почињала је суша. Међутим, кад сам пошао по пустињи Гоби, три пута ме је ухватила права тропска киша.

За време школовања у школи и институту он је положио мноштво испита и увек је извлачио цедуљу са питањем број пет. Једном је полагао неки специјални испит, и тачно се знало да ће бити само четири листића, према броју оних који су полагали, а он је ипак извукао цедуљу број пет, јер је један сат пре почетка испита испитивач одлучио да дода још један листић. Сендвичи су настављали да му падају бутером окренутим нагоре. («На то сам, према свему, осуђен до краја живота», рекао је. «То ће ме увек подсећати на то да нисам обичан човек већ гигантска флуктуација.») Два пута је присуствовао стварању великих ваздушних сочива («то су макроскопске флуктуације густине ваздуха» — неразумљиво ми је објаснио) и оба пута су та сочива палила шибицу у његовим рукама.

Сва чуда с којима се сукобљавао делио је на три групе: на пријатна, непријатна и неутрална. Сендвиче са бутером окренутим нагоре је сврставао у прву групу.

Сталну кијавицу, која је редовно и независно од времена отпочињала и завршавала се сваког првог у месецу сврставао је у другу групу. У трећу групу је сврставао разне природне појаве које су се дешавале у његовом присуству. Једном се у његовом присуству десило нарушавање другог закона термодмамике: вода у посуди са цвећем је изненада почела да прима топлоту од околног ваздуха и почела да кипи, а у соби је нападало иње. («После тога, знате ли, увек, као суманут, пре него што ћу да пијем воду, ја је обавезно пипнем прстом.») У његов шатор (он је често путовао) често су улетале лоптасте муње и сатима су остајале у њему. На крају се на то навикао и користио је лоптасте муње као лампе: читао је при њиховој светлости.

„Да ли знате шта је то метеорит?“ упитао ме изненада. Младост је склона да прави глупе шале и ја сам одговорио да су метеорити звезде које падају и које немају ништа заједничко са звездама које не падају.

„Метеорити понекад падају и у куће“, рекао је замишљено. „Али то се дешава веома ретко. И регистрован је само један, знате, само један случај, кад је метеорит погодио човека. Једини, знате ли, такав случај…“

„Но, па шта онда?“ упитао сам га.

Нагао се према мени и прошаптао: „Тај човек сам — ја!“

„Ви се шалите!“ рекао сам задрхтавши.

„Не“, тужно је рекао. Испоставило се да се то десило на Уралу. Ишао је пешице, кроз планине, и зауставио се за тренутак да би завезао пертлу на гојзерици.

Зачуо се звиждук и осетио је ударац у задњи део тела и бол од опекотине.

„На панталонама се налазила оваква рупа“, причао је. „Крв је текла, знате ли, али не баш јако. Штета што је сада мрак, показао бих вам ожиљак.“

На том месту сакупио је неколико сумњивих каменчића и чувао их у свом столу — можда је један од њих и био метеорит.

Са њим су се дешавале и ствари које никако нису могле да се објасне с научне тачке гледишта. Барем не са тадашњег нивоа науке. Тако је једном неочекивано и за самога себе постао извор јаког магнетног поља. То се изражавало у томе што су сви предмети од феромагнетита који су се налазили у соби наједном полетели к њему. Челично перо му се забило у образ, нешто га је болно ударило по глави и леђима. Почео је да се штити рукама, дрхтећи од ужаса, од ногу до главе облепљен виљушкама, кашикама, маказама, и наједнам се све завршило. Појава није трајала више од десет секунди и он уопште није знао како да је објасни.

Други пут, кад је добио писмо од пријатеља, већ после првог реда, на своје највеће запрепашћење, констатовао је да је исто такво писмо добио већ једном пре неколико година. Сетио се чак да је на супротној страни поред потписа стајала огромна крмача. Кад је писмо обрнуо, одиста је угледао огромну крмачу.

„Све се то више није понављало“, тужно је рекао. „Ја сам те примере сматрао за најлепше у својој колекцији. Али, знате, тако сам сматрао само до данашње вечери.“

Често је сецкао свој говор, да би изјавио: „Све је то, знате, било јако лепо, али данас… То је већ сувише, уверавам вас.“

„А зар вам се не чини“, упитао сам га, „да сте ви интересантан случај за науку?“

„Мислио сам о томе“, рекао је. „Писао сам. Предлагао сам. Нико ми не верује. Чак ми ни рођаци не верују. Само је мој стриц веровао, али он је сада мртав. Сви ме сматрају за оригиналног човека и неуморног шаљивџију. Ја просто не могу ни да замислим шта ће мислити после данашњег догађаја.“ Уздахнуо је и бацио опушак.

„Да, то је можда и најбоље, што ми не верују. Претпоставимо да ми неко поверује. Створили би комисију, која би свуда путовала за мном и чекала чуда. А ја сам човек природно недруштвен, а уза све то од свега овога карактер ми се сасвим покварио. Понекад не спавам ноћу — бојим се…“

Што се тиче комисије, ту сам се у потпуности слагао с њим. Јер, одиста, он и није могао да изазива чуда по својој жељи. Он је био само жариште, епицентар чуда, тачка пространства, како је говорио, на којој су се дешавали мало вероватни догађаји. Без комисије и посматрања ништа не би могло да се утврди.

„Писао сам једном познатом научнику“, наставио је. „Углавном о метеориту и о води у вази. Али он је све то примио као шалу. Одговорио ми је да је метеорит пао на јапанског шофера, а не на мене. И саветовао ми да се обратим лекару.

Заинтересовао ме је тај шофер. Помислио сам да је можда и он гигантска флуктуација — ви и сами схватате — то је могуће. Али испоставило се да је он умро пре више година. Да, знате…“Замислио се. „А лекару сам ипак отишао.

Испоставило се да са тачке гледишта медицине ништа посебно не представљам. Али лекар је код мене констатовао извесно растројство нервног система и послао ме овамо на опоравак. И ја сам допутовао. Одакле сам могао да знам шта ће се овде десити?“

Наједном ме је ухватио за раме и прошаптао:

„Пре један сат одлетела је моја познаница.“

Нисам га схватио.

„Ми смо шетали тамо, горе, у парку. На крају крајева ја сам ипак човек и имао сам најозбиљније намере. Упознали смо се у ресторану, отишли смо да се прошетамо у парку, и она је одлетела.“

„Куда?“ повиках.

„Не знам. Ишли смо, а она наједном викну, јаукну, одвоји се од земље и полете у ваздух. Нисам могао ни да се освестим, само сам је ухватио за ногу. И ево…“

Гурнуо ми је у руку неки тврди предмет. То је била сандала, обична светла женска сандала.“Ви схватате, то није баш сасвим немогуће“, мрмљао је феномен.

„Хаотично кретање молекула тела, брауновско кретање делића живог колоида је постало усмерено, нешто је одвојило од земље и однело некуд, ни ја незнам куд.

Веома, веома мало вероватна ствар… Реците ми сада, да ли треба да сматрам себе и за убицу?“

Био сам потресен и ћутах. Први пут помислих да је он све то измислио. А он тужно рече:

„А ствар, знате ли, није чак ни у томе. На крају крајева, она се можда само закачила негде за дрво. Јер ја нисам ни пошао да је тражим, био сам убеђен да је нећу пронаћи. Али, знате… Раније су та чуда имала везе само са мном лично. Ја флуктуације нисам много волео, али оне су, флуктуације, знате ли, волеле мене. А сад? Ако такве ствари почну да се дешавају и са мојим познаницима?… Данас је одлетела девојка, сутра нестаје кроз земљу сарадник, прекосутра… Па рецимо — ви. Јер ни ви сада нисте осигурани ни од чега.“

То сам већ схватао и ја, и то ми је у исто време било и интересантно и страшно.

То је нешто! Што пре! Наједном ми се учинило да узлећем и ухватио сам се обема рукама за камен на коме сам седео.

Незнанац наједном устаде.

„Знате шта, биће боље да пођем“, рече тужним гласом. „Никако не волим бесмислене жртве. Ви седите, а ја идем. Како ми то раније није пало на памет!“

Брзо је пошао поред обале, ступајући с камена на камен. Онда ми из даљине довикну:

„Ви ме извините ако се нешто деси са вама! То не зависи од мене!“

Одлазио је све даље и ускоро се претвори у сићушну црну фигуру на фону светлуцавих таласа. Мени се тада учини да је замахнуо руком и нешто бело бацио у таласе. Вероватно је то била она сандала. Тако смо се и растали.

Нажалост, не бих могао да га препознам у гомили људи. Једино ако би се десило неко чудо. Никад више нисам чуо о њему и, по моме мишљењу, ништа нарочито се тог лета на мору није десило. Вероватно се та девојка ипак закачила за неку грану и они су се после узели. Јер он је имао најозбиљније намере. Ја знам само једно. Ако било када, стежући руку новом познанику, наједном осетим да постајем извор јаког магнетног поља, а уз то приметим да мој нови познаник много пуши, кашљуца — то значи да је он феномен, епицентар чуда, гигантска флуктуација.

Жилин заврши своју причу и победоносно погледа своје слушаоце. Јури се прича допала, али он, као и увек, није био сигуран у то да ли је Жилин причао истину или не.

За сваки случај за све време приче скептички се смешкао.

„Дивно“, рече Јурковски. „Али највише од свега ми се допада наравоученије.“

„Какво наравоученије?“ рече Биков.

„Наравоученије је овакво“ објасни Јурковски, „не постоји ништа немогуће, постоје само мало вероватне ствари.“

„А осим тога“, рече Жилин, „свет је пун чудноватих ствари — то је број један. И број два: шта знамо о вероватном?“

„Ви ме ту заговарате“, рече Биков и устаде. „Теби, Иване, видим не дају мира списатељске ловорике Михаила Антоновича. Ту причу можеш да убациш у своје мемоаре.“

„Свакако ћу је и ставити“, рече Жилин. „Зар није дивна?“

„Хвала, Вања“, рече Јурковски. „Одлично си ми помогао. Интересантно, како је то код њега могло да се јави електромагнетно поље?“

„Магнетно“, поправи га Жилин. „Он је говорио само о магнетном.“

„Да…“ рече Јурковски и замисли се.

После вечере су утроје остали у кајут-компанији. Михаило Антонович, који је завршио своје дежурство, са великим задовољством се завалио у фотељу Бикова, почео да чита Причу о принцу Генџи, а Јура и Жилин су се сместили испред екрана магнетовизора да гледају некакав лаки филм. Светлост у кајут-компанији је била слаба, само што се на екрану у мрачним бојама смењивала страшна џунгла, по којој су корачали истраживачи, а у углу је под лампицом светлуцала ћела навигатора. Била је тишина.

Жилин је истраживаче већ гледао, било му је интересантније да посматра Јуру и навигатора. Јура је гледао екран не одвајајући очи од њега и само би понекад на глави поправио танак прстен фонодемонстратора. Истраживачи су му се много допали. А Жилин се смејао у себи и мислио како је наиван и примитиван тај филм, нарочито сада, кад га човек не гледа први пут и кад је већ превалио тридесету.

Ти подвизи, који личе на распевано самомучење, наивни су од почетка до краја, а тог команданта Сандерса требало би одмах сменити, натрљати му нос и послати натраг на Земљу као архивара, да не луди и не уништава невине људе, који чак немају права ни да му противурече. А пре свега би требало завршити са том хистеричарком Прасковином — послати је саму у џунгле, кад је ноге толико сврбе.

И то ми је нека посада! Саме самоубице с инфантилним интелектом. Доктор није био лош, али аутор га је убио на самом почетку, према свему да не смета идиотској замисли полуделог команданта.

Најинтересантније је то што Јура све то, разуме се, не може да види, али покушај да га одвојиш од екрана и натераш га да чита, рецимо, Принца Генџија… Одувек је тако било, а вероватно ће и бити, да сваки нормални младић до одређеног узраста више воли драму јурњаве, трагања, самоистребљења, од драме људске душе… О, он ће, разуме се, потврдити да је Лав Толстој велики писац, као споменик људске душе, да је Голсворти огроман и диван као социолог, а да Димитрије Строгов нема премца у истраживању унутрашњег света новог човека. Али све ће то бити само речи. Настаће, разуме се, време када ће бити потресен кад угледа кнеза Андреју од крви и меса међу живима, када ће задрхтати од ужаса и жалости схвативши Сомса, када ће осетити понос разгледајући ослепљујуће сунце које гори у неописиво сложеној души Строговског Токмакова… Али све ће то доћи касније кад буде сазрео, кад буде стекао искуство сопствених душевних кретања.

Друга је ствар — Михаило Антонович. Подигао је главу и загледао се ситним очима у помрачину просторије, и одмах се пред њим, разуме се, нашао далеки лепотан у чудноватој одежди, чудновато очешљан и са непотребним мачем за појасом, лукав и подсмешљив грешник, јапански Дон Жуан — тачно онакав какав је својевремено искочио испод пера генијалне Јапанке у раскошном и прљавом хејанском дворцу и отишао да лута по свету, све док се и за њега нису пронашли генијални преводиоци. И Михаило Антонович га сада види тако, као да се између њих не налази девет столећа и милијарду и по километара, и види га само он, а Јури то још није дато и биће му то дато тек кроз једно пет година, кад у Јурин живот уђу и Токмаков, и Форсајти, и Каћа и Даша и многи, многи други…

Последњи истраживач умре под заставом и екран се угаси. Јура смаче са главе фонодемонстратор и замишљено рече:

„Да, одличан филм.“

„Дивота“, озбиљно рече Жилин.

„Какви људи, а?“ Јура се ухвати за чуперак косе. „Као челик… Хероји последњег корака. Само, Прасковина је некако неприродна.“

„Да, могио би се рећи.“

„Али зато Сандерс! Колико он личи на Владимира Сергејевича!“

„Мени сви они личе на Владимира Сергејевича.“

„Шта вам је!“ Јура се окрете, угледа Михаила Антоновича и поче да шапуће:

„Разуме се, сви су они прави, чисти, али…“

„Идемо боље к мени“, предложи Жилин.

Изишли су из кајут-компаније и пошли Жилину. Јура је говорио:

„Сви су они добри, не спорим, али Владимир Сергејевич — то је, разуме се, нешто сасвим друго, он је јачи од свих њих, значајнији…“

Ушли су у собу. Жилин седе и поче да посматра Јуру. Јура је говорио:

„А какво блато! Како је све то одлично урађено — мрка мочвара с огромним белим цветовима и нечија кожа која се сија у блату… И урлици џунгле…“

Он заћута.

„Вања“, рече затим опрезно, „а вама се, видим, филм не допада баш много?…“

„Шта ти је!“ рече Жилин. „Једноставно сам га већ гледао, а уз то сам стар, и све те мочваре сам видео и сам. Лутао сам по њима и знам како је тамо у ствари…“

Јура слеже раменима. Био је незадовољан.

„И одиста, драги мој, није суштина у блату.“ Жилин се завали у фотељи и заузе своју омиљену позу: забацио је главу, укрстио руке под потиљком и раширио лактове. „И не мисли, молим те, да при томе мислим на разлику у нашим годинама.

Не. Није истина да постоје деца и одрасли. Ето, на пример, ти, Михаило Антонович и ја. Да ли би ти сада при чистој свести почео да читаш Причу о Гендзију? Видим одговор на то питање на твоме лицу. А Михаило Антонович сад чита Гендзија, чини ми се, већ пети пут, а ја сам први пут осетио ту лепоту тек ове године…“ Жилин заћута и објасни: „Лепоту те књиге, разуме се. А лепоту Михаила Антоновича сам осетио много раније.“

Јура га сумњичаво погледа.

„Ја, разуме се, знам шта је то класика и остало“, рече. „Али читати Гендзија пет пута — то не бих радио. Тамо је све замршено, компликовано… А живот у суштини је једноставан, много једноставнији него што се представља у таквим књигама…“

„Живот је у својој суштини компликован“, рече Жилин. „Много компликованији него што га описују такви филмови као што су Истраживачи. Ако хоћеш, покушаћемо да све разјаснимо. Узмимо команданта Сандерса. Он има жену и сина. Има пријатеље.

А ипак, он се лако одлучује да умре. Он има савести. А како лако води у сигурну смрт своје људе…“

„Он је заборавио на све то, јер је…“

„На то се, Јура, никад не заборавља. И најважније у филму треба да буде не то што је Сандерс херојски погинуо, већ то што је успео, и како је успео, да натера себе да заборави на смрт. Јер његова погибија је, драговићу мој, била више него сигурна. Тога у филму нема и због тога све то изгледа тако просто и једноставно.

А кад би то било, онда би ти филм био досадан…“

Јура је ћутао.

„Но?“ упита Жилин.

„Можда“, преко воље проговори Јура. „Али мени се ипак чини да на живот треба гледати једноставније.“

„То ће проћи“, обећа му Жилин. Заћутали су. Жилин је посматрао лампу.

Јура рече: „Постоји кукавичлук, постоји подвиг, постоји рад интересантан и неинтересантан. Да ли све то треба мешати, представљати кукавичлук као подвиг и обрнуто?“

„А ко све то преплиће, ко је то ништавило?“ повика Жилин.

Јура се насмеја.

„Ја сам просто схематски замислио како то бива у неким књигама. Узму неког типа, пусте око њега слонове, а после се деси оно што се зове «раскошни парадокс» или «противуречна фигура». А он је — обичан тип. Исти као Гендзи.“

„Сви смо ми помало коњи“, рече Жилин. „Свако од нас је коњ на свој начин. То живот све преплиће. Његово величанство Живот. То благословено ништавило. Живот тера поноситог Јурковског да моли непомирљивог Бикова. Живот тера Бикова да одбија молбу свог најбољег пријатеља. Ко је од њих коњ, односно тип? Живот тера Жилина, који се у целости слаже са челичном линијом Бикова, да измишља причу о гигантској флуктуацији, да би тако изразио свој протест против непоколебљивости те линије. Жилин је такође тип. Сам међу слоновима, а никакве стабилности убеђења. А познати вакуум-варилац Бородин? Зар он не види смисао свог живота у томе да га дГ за идеју на олтар? И ко га је поколебао — не логиком већ изразом лица? Полутрули крчмар са Дивљег запада. Поколебао те је, зар не?“

„Па… у неком смислу…“

„Зар није тип и тај Бородин? Сад ми реци, зар није живот једноставан? Изабрао си себи принцип — и ради шта хоћеш. Али принципи су добри због тога што старе. Они старе брже од човека, а човеку преостају само они које диктира историја. На пример, у наше доба, историја је сурово објавила Јурковском: доста! Никаква открића не вреде један једини људски живот. Стављати на ризик људски живот вреди само ради живота. То нису измислили људи. То је диктирала историја, а људи су ти који су направили ту историју. Али тамо где се општи принцип сукобљава сличним принципом — тамо се завршава једноставан живот и отпочиње компликован. Такав је живот.“

„Да“, рече Јура. „Сигурно.“

Они заћуташе и Жилин поново осети мучну подвојеност, која га није напуштала већ неколико година. Као да увек кад одлази на путовање, на Земљи остаје некакав важан посао, нешто веома важно за људе, необично важно, важније од остале васионе, важније од свега што су урадиле људске руке.

На Земљи су остали људи, омладина, деца. Тамо су остајали милиони и милиони таквих Јурика и Жилин је осећао да он може да им помогне, или барем некима од њих. Свеједно где. У школском интернату. Или у фабричком клубу. Или у пионирском дому. Помоћи им да уђу у живот, помоћи им да нађу себе, да одреде своје место у свету, да науче да одмах виде многе ствари, да науче да желе да раде за хлеб.

Научити их да се не клањају ауторитетима већ да их проучавају и упоређују њихове закључке са животом. Научити их да се опрезно односе према искуству старих људи, јер се живот веома брзо мења. Научити их да презиру малограђанску мудрост. Научити их да није срамота волети и плакати због љубави.

Научити их да су скептицизам и цинизам у животу јевтини, да је то много лакше и досадније него се радовати и дивити животу.

Научити их да верују покретима душе ближњега свога. Научити их да је боље двадесет пута погрешити и преварити се него се с неповерењем понашати према свакоме.

Научити их да ствар није у томе како на тебе утичу други, већ у томе како ти утичеш на друге.

Научити их да један човек сам за себе много не вреди.

Јура уздахну и рече:

„Хајдете, Вања, да одиграмо партију шаха.“

„Хајде“, рече Жилин.

ДИОНА: ЧЕТВОРОНОШЦИ

Директора опсерваторије на Диони Јурковски је познавао одавно, још кад је овај био аспирант у Институту планетологије. Владислав Кимович Шершењ је тада код Јурковског похађао специјални курс предавања Планете гиганти. Јурковски га се сећао и волео га је због његове интелектуалне дрскости и изузетне усредсређености и упорности.

Шершењ је дошао право у кесон до дочека свог старог професора.

„Нисам очекивао, нисам очекивао“, говорио је водећи Владимира Сергејевича, држећи га за лакат према свом кабинету.

Шершењ више није био онај стари. Није више постојао витак, црнокос момак, увек преплануо и помало набурен. Шершењ је постао блед, проћелав, угојио се и стално се смешкао.

„Одиста нисам очекивао!“ понављао је са задовољством. „Како сте то одлучили да дођете овамо, нама, Владимире Сергејевичу? И нико нам ништа није рекао…“

У кабинету је Јурковског посадио за свој сто одгурнувши у страну притискивач, испод кога се налазила гомила фотокоректура, а сам је сео на столичицу преко пута стола. Јурковски се освртао око себе и задовољно климао главом. Кабинет је био омањи и скоро празан. Право радно место научника на међупланетарној станици. И сам Владислав је одговарао том месту. На себи је имао изношен, стари раднички комбинезон са заврнутим рукавима, који је био пажљиво испеглан, а пуно лице му је било брижљиво избријано.

„А ви сте остарели, Владиславе“, рече Јурковски са жаљењем. „И… хм-хм… фигура вам ваше није она стара. Ви сте били спортиста, Владиславе.“

„Шест година скоро без кретања, Владимире Сергејевичу“, рече Шершењ. „Тежа је овде педесет пута мања него на Планети, а немам времена да се, као наша омладина, мучим са федерима. Уз то ми је и срце попустило, гојим се. А и шта ће ми виткост, Владимире Сергејевичу? Жени је свеједно какав сам, а ради девојака да мршам — ни темперамент ми није тај, а и положај ми не дозвољава…“

Насмејали су се.

„А ви сте се, Владимире Сергејевичу, мало изменили.“

„Да“, рече Јурковски. „Косе мање, а памети више.“

„Има ли нешто ново у институту?“ упита Шершењ. „Како стоје ствари код Габдула Кадировича?“

„Габдул се заглибио“, рече Јурковски. „Са нестрпљењем очекује ваше резултате, Владиславе. У суштини, цела планетологија Сатурна се држи на вама. Размазили сте их, Владиславе… хм-хм… размазили.“

„Па шта ћемо“, рече Шершењ. „Због нас ствари неће стати. Следеће године отпочећемо дубинско испитивање… Када бисте ми само људе дали, Владимире Сергејевичу, стручњаке. Искусне, јаке и добре стручњаке.“

„Стручњаци“, рече смешкајући се Јурковски. „Стручњаци су свима потребни. Само, то је, узгред буди речено, ваш посао, Владиславе, да припремате стручњаке. Ви, ви сте тај ко треба да их да институту, а не институт вама. А ја сам чуо да је Милер од вас отишао на Тефију. Чак и оне што смо вам дали, ви испуштате из руку, уместо да их чувате за себе.“

Шершењ одмахну главом.

„Драги Владимире Сергејевичу“, рече, „ја треба да радим, а не стручњаке да стварам. Замислите само — Милер. Одличан атмосферичар, двадесетак добрих радова.

Али Диона мора свој програм да испуни, а не да угађа разним тамо Милерима. А такве као што је Милер нека задржи институт. Нико се неће отимати за такве. Нама су овде потребни млади, дисциплиновани људи… Ко је тамо сада у координационом одељењу? И даље Баркан?“

„Да“, рече Јурковски. „То се и види.“

„Но, но, Владиславе. Баркан је добар радник. Али, сада је отворено пет нових опсерваторија у космосу. И свима су потребни људи.“

„Но, ето, видите ли, другови! Тако је то“, рече Шершењ, „кад се не планира како треба. Опсерваторија има више, а стручњака нема више? Под таквим условима се више не може радити.“

„Добро“, весело рече Јурковски, „ваше… хмхм… незадовољство, Владиславе, свакако ћу пренети Баркану. И, уопште, Владиславе, припремите ваше жалбе и замерке. На људе и опрему. Користите случај, јер сам сада овлашћен да одлучујем и кажњавам. Добио сам највећу власт, Владиславе.“ Шершењ зачуђено подиже обрве. „Да, Владиславе, ви разговарате са генералним инспектором МУКС-а.“

Шершењ трже главу.

„Ах… тако значи?“ лагано рече. „То нисам очекивао. „Наједном се поново осмехну. „А ја, стара будала, лупам главом: како се то десило да највећи светски планетолог тако изненада, без упозорења… Интересантно, чиме је наша мала Диона заслужила посету генералног?“

Још једном се насмејаше.

„Слушајте… хм-хм… Владиславе“, рече Јурковски. „Ми смо задовољни радом опсерваторије, ви то одлично знате. Ја сам вама лично веома задовољан, Владиславе. Прецизно… хм-хм… радите. И ја се уопште нисам спремао да вас узнемиравам, како да кажем, по… хм-хм… званичној дужности. Али, ипак — питање људи. Схватите, Владиславе, извесно, ја бих рекао, законско неразумевање изазива чињеница што код вас… хм-хм… Ето, током протекле године код вас је завршено двадесет радова. Добри радови. Неки чак и одлични, на пример, онај… хм-хм… о одређивању дубине егзоферних слојева према конфигурацији сенки Прстенова. Да. Добри радови. Али међу њима нема ниједног самосталног. Шершењ и Аверин. Шершењ и Свирски. Шершењ и Шатрова… Поставља се питање: а где су, једноставно, Аверин и Шатрова? Где је само Свирски? То јест, стиче се утисак да ви водите своју одмладину на узици. Разуме се, много је важнији резултат, победнику се не суди… хм-хм… али ни при вашој заузетости, ви немате права да испуштате из вида и припрему стручњака. Они ће раније или касније морати да раде самостално. И да уче друге. Како је код вас у том погледу?“

„Питање је на свом месту, Владимире Сергејевичу“, рече Шершењ после краћег ћутања. „Али, како одговорити на њега — то одиста не знам. И све то изгледа сумњиво. Ја бих рекао — одвратно. Ја сам већ неколико пута покушавао да одбијем коауторство — знате, да бих једноставно спасао своје лице. И замислите, момци ми не допуштају! И ја их схватам. Ето, Тоља Кравец“, лупио је дланом по фотокоректури. „Одличан практичар. Мајстор прецизног мерења. Одличан инжењер.

Али…“ он рашири руке, „он нема довољно искуства, шта ли… Огроман, најинтересантнији материјал осматрања и — практично потпуна неспособност за квалификовану анализу резултата. Ви знате, Владимире Сергејевичу, ја сам научник, мени је жао материјала који пропада, а објавити га у сировом облику, да би закључке извлачио Габдул Кадирович — то такође некако не иде! Не могу да издржим, седам за сто, почињем да интерпретирам сам. Но… самољубље… Тако се и појављује — Шершењ и Кравец.“

„Да“, замишљено рече Јурковски. „Дешава се. Не узнемиравајте се због тога, Владиславе, није то ништа страшно… Ми вас одлично познајемо. Да, Анатолиј Кравец. Чини ми се да га се… хм-хм… сећам. Људескара. Веома љубазан и учтив. Да, да, сећам га се. Био је, сећам се, одличан студент, вредан. Ја сам био убеђен да је он на Земљи, у Абастуманији… Да. Знате, Владиславе, испричајте ми, молим вас, нешто о вашим сарадницима. Ја сам их већ скоро све позаборављао.“

„Па“, рече Шершењ, „то није тешко. Нас је овде, на Диони, све у свему осморо.

Но, Дица и Олењеву ћемо искључити — они су инжењери-контролори. Одлични, паметни момци, ниједног несрећног случаја за три године рада. О мени такође нећемо говорити. Значи имамо још пет астронома. Аверин. Астрофизичар. Обећава да ће постати драгоцен радник, али се за сада много разбацује. Мени лично се та особина никада и ни код кога није много допадала. Због тога Милер и ја никако нисмо могли да се сложимо. Тако, онда имамо Свирског, Виталија. Такође астрофизичар.“

„Дозволите“, рече Јурковски, наједном синувши лицем. „Аверин и Свирски! Како да не… То је био одличан пар. Сећам се, био сам лоше расположен и оборио сам Аверина, а Свирски је одбио да полаже. Сећам се, то је била дирљива буна… Да, то су били одлични другови. Како да се не сећам.“

„Сад су се охладили један према другоме“, тужно рече Шершењ.

„А шта се… хм-хм… десило?“

„Девојка“, љутито рече Шершењ. „Обојица су се преко ушију заљубила у Зину Шатрову…“

„Сећам се!“ узвикну Јурковски. „Мала, весела, очи плаве као… хм-хм… незаборавак. Сви су јој се удварали, а она је свима одговарала шалом. Била је јако весела.“

„Сад више није“, рече Шершењ. „Запетљао сам се у тим стварима срца, Владимире Сергејевичу. Нека буде како ви хоћете, али што се тиче тога, увек сам иступао против вас и иступаћу и даље. Младим девојкама није место на удаљеним базама, Владимире Сергејевичу.“

„Оставите се, Владиславе“, рече Јурковски и намршти се.

„Ствар није у томе, на крају крајева. И ако сам много очекивао од тог пара — од Аверина и Свирског. Али они су затражили различите теме. Сад њихову стару тему разрађујемо Аверин и ја, а Свирски ради одвојено. Да, Свирски. Миран, уздржљив, иако помало и флегматичан. Имам намеру да га оставим као свог заменика кад одем на одмор. Још није сасвим самосталан, мора му се пружати помоћ. Но, о Тољи Кравецу сам већ причао. Зина Шатрова…“ Шершењ заћута и почеша се иза увета.

„Девојка!“ рече. „Зна ствари, разуме се, али… Таква, знате, губи се у свему.

Емоције. Уосталом, не бих имао неких замерка на њен рад. Свој хлеб на Диони зарађује. И, на крају, Базанов.“

Шершењ заћута и замисли се. Јурковски баци поглед на фотокоректуру, а онда више није могао да издржи, подиже притискивач с ње и прочита: ШЕРШЕЊ И КРАВЕЦ: ПРАШИНА КОЈА САЧИЊАВА ПРСТЕНОВЕ САТУРНА.

Уздахну и баци поглед на Шершења.

„Но“, упита, „какав је… хм-хм… Базанов?“

„Базанов је одличан радник“, одлучно рече Шершењ. „Мало је плах, али је добра, паметна глава. Тешко је изићи с њим на крај, то је истина.“ Базанов… Нешто га се не сећам… „Чиме се бави?“

„Атмосферац. Знате, Владимире Сергејевичу, он је сувише прецизан. Рад је готов, њему је још Милер помагао, треба га објавити — а он неће! Стално је нечим незадовољан, стално му се чини да нешто није довољно обрадио… Знате, такав… самокритичан човек. Самокритичан и упоран. Одавно већ користимо његове резултате… Глупо испада — немамо на шта да се позовемо, кад их користимо. А ја се, отворено говорећи, много не узбуђујем. Упоран је и јако раздражљив.“

„Да“, рече Јурковски. „Сећам га се. Такав је… хм-хм… самосталан, био и као студент. Да… веома.“ Као случајно узе у руку фотокоректуру и расејано поче да је прелистава. „Да… хм-хм… интересантно. А овај рад вам још нисам видео, Владиславе“, рече.

„То је најновији“, рече Шершењ смешкајући се. „Коректуру ћу сам, према свему, однети на Земљу кад пођем на одмор. Дошли смо до парадоксалних резултата, Владимире Сергејевичу. Запрепашћујући резултати. Ево, погледајте…“

Шершењ обиђе сто и наже се над Јурковским, али у том тренутку неко закуца на врата.

„Извинит, Владимире Сергејевичу“, рече Шершењ и усправи се. „Уђите!“ гласно рече.

Кроз низак, овалан отвор, сагавши се, уђе кошчат, блед млађи човек. Јурковски га одмах препознаде — то је био Пећа Базанов, доброћудан, паметан и поштен младић, велика добричина. Јурковски већ поче да му се смешка, али му Базанов само хладно климну главом, приђе сточићу и стави испред Шершења на сто једну фасциклу.

„Ево прорачуна“, рече. „Коефицијенти апсорпције.“

Јурковски мирно рече:

„Шта је то, Петре… хм-хм… не сећам се како вам оно беше презиме по оцу, нећете ни да се поздравите са мном?“

„Извините, Владимире Сергејевичу“, рече овај. „Добар дан. Чини ми се да сам се мало заборавио.“

„Чини ми се да сте се одиста заборавили, Базанове“, тихо рече Шершењ.

Базанов слеже раменима и изиђе залупивши за собом вратима. Јурковски се нагло исправи и умало не лупи главом о таваницу. Шерсењ га ухвати за руку.

„Магнетне потковице код нас треба држати на поду, друже генерални инспекторе“, рече смејући се. „Ово вам није ваш Тахмасиб.“

Јурковски погледа према затвореним вратима. Зар је то Базанов, зачуђено помисли.

Шершењ се уозбиљи.

„Не чудите се понашању Базанова“, рече. „Ми смо се посвађали баш због тих коефицијената апсорпције. Он сматра да је испод његовог достојанства да прорачунава каефицијенте и већ два дана због тога терорише целу опсерваторију.“

Јурковски се намршти покушавајући да се нечега сети. А онда једноставно одмахну руком.

„Нећемо више о томе“, рече. „Дајте, Владиславе, да погледамо те ваше парадоксе…“

Од Тахмасиба је за цилиндричну кулу лифта, преко камените равне површине, била затегнута танка сајла. Јура се лагано и опрезно кретао по њој, са задовољством осећајући да период припрема у условима бестежинског стања на Земљи није био узалудан. Испред њега, на педесетак корачаја, у жутој светлости Сатурна светлуцао се скафандер Михаила Антоновича.

Огромни жути срп Сатурна видео се са стране. Напред се налазио зеленкасти млади месец — то је био Титан, највећи природни трабант у Сунчевом систему. Јура се осврте према Сатурну. Прстенови Сатурна се са Дионе нису видели. Видео се само танки, сребрнасти зрак, који је тај срп секао на два дела. Неосветљени део диска Сатурна пресијавао се зеленкастом светлошћу. Негде са друге стране Сатурна окретала се Реја.

Михаило Антонович сачека Јуру и они се заједно провукоше кроз ниска, полукружна врата. Опсерваторија се налазила под површином Дионе. На површини су се налазиле само мрежасте куле интерферометара и параболоиди антена, које су личиле на огромне тањире. У кесону, извлачећи се из скафандера, Михаил Антонович рече:

„Ја ћу, Јура, отићи у библиотеку, а ти се овде прошетај, погледај мало.

Сарадници су овде млади, брзо ћеш се упознати с њима. Наћи ћемо се кроз једно два сата… Или се врати сам право на брод. Он лупи Јуру по рамену и, правећи буку својим металним потковицама, оде ходником улево.“ Јура крете надесно.

Ходник је био овалан, обложен пластичном масом; само се под ногама налазила уска челична стаза, изгребана потковицама. Дуж ходника су се пружале цеви. У њима је нешто клокотало и бућкало. Мирисало је на боровину и угрејани метал.

Јура прође поред неких отворених врата. У просторији није било никога, само су се на пулту који се видео кроз врата палиле и гасиле разнобојне лампице. Како је тихо, помисли Јура. Нико се не види и нико се не чује. Скрете у попречни ходник и зачу музику. Неко је негде свирао на гитари, сигурно и лагано, неку тужну мелодију. Зар је и на Реји тако? — наједном помисли Јура. Он је волео да око њега буде бучно, да сви увек буду заједно, да се смеју, шале и певају. И наједном је осетио тугу. Онда помисли да су сада сигурно сви на својим радним местима, али ипак не могаде да се ослободи утиска да људи у оваквим кружним, празним ходницима не могу да се не досађују — и овде и на другим далеким планетама. Кривац је вероватно била гитара.

Наједном неко злобним гласом проговори изнад његове главе:

„А, то те се већ не тиче! Уопште те се не тиче!“

Јура се заустави. Ходник је био празан. Зачу се и други глас, који као да се извињавао:

„Нисам мислио ништа лоше, Виталије. Јер то одиста није потребно ни теби, ни њој, ни Владиславу Кимовичу. То никоме није потребно. Ја сам само хтео да кажем…“

Глас пун злобе га прекиде:

„Већ сам чуо, и све ми је то дојадило! И оставите ме на миру с тим вашим Аверином, те трпајте нос у моје личне ствари! Молим вас само једно: дајте ми да одрадим своје три године — и губите се до стотину ђавола?…“

Лево од Јуре отворише се једна врата и у ходник излете белокос младић од око двадесет и пет година. Његова светла коса била је разбарушена, лице црвено и бесно. Он бесно залупи врата за собом и заустави се пред Јуром. Један тренутак су се посматрали.

„Ко сте ви?“ упита белокоси.

„Ја“, рече Јура, „ја сам са Тахмасиба.“

„А“, презриво рече белокоси. „Значи, још један љубимац!“

Он заобиђе Јуру и појури ходником, стално поскакујући до таванице и гунђајући:

„Идите сви до сто ђавола! Идите сви…“ Јура хладно викну за њим:

„Да нисте можда прст пригњечили, јуначино?“ Белокоси се не окрете.

Гле, помисли Јура. Овде баш и није тако досадно као што то на први поглед изгледа.

Окренуо се према отвору и констатовао да се пред њим налази још један човек, вероватно онај који се извињавао. Био је као од брега одваљен, широких рамена и одевен не без укуса. Коса му је била лепо зачешљана, а лице румено и тужно.

„Ви сте са Тахмасиба?“ тихо упита климнувши главом.

„Да“, рече Јура.

„Са Владимиром Сергејевичем Јурковским? Добар дан.“ Човек пружи руку. „Ја сам Кравец, Анатолије. Ви ћете радити код нас?“

„Не“, рече Јура. „Ја сам овде само у проласку.“

„Ах, у проласку?“ рече Кравец и даље држећи Јурину руку. Длан му је био сув и хладан.

„Јурије Бородин“, рече Јура.

„Драго ми је“, рече Кравец и најзад пусти Јурину руку. „Значи, ви сте у проласку. Реците, Јура, да ли је Владимир Сергејевич овамо одиста стигао у инспекцију?“

„Не знам“, рече Јура.

Румено лице Анатолија Кравец постаде јос тужније. „Па да, разуме се, одакле бисте то и могли да знате… Овде, код нас, наједном су почеле да се шире гласине… Да ли одавно познајете Владимира Сергејевича?“

„Месец дана“, преко воље одговори Јура. Он је већ схватао да му се Кравец не допада. Можда због тога што је са белокосим говорио извињавајућим гласом. Или због тога што је стално постављао питања на која Јура није желео да одговара.

„А ја га познајем већ дуже времена“, рече Кравец. „Студирао сам код њега.“

Наједном се трже. „Зашто стојимо овде, у ходнику? Уђите!“ Јура закорачи преко прага. Просторија у коју је ушао према свему је била лабораторија за пропрачунавања. Дуж зидова су се пружале стаклене сталаже електронске машине за рачунање. На средини се налазио бели пулт и огроман сто, претрпан разним папирима и схемама. На столу се налазило и неколико омањих ручних електричних машина за рачунање.

„То је наш мозак“, рече Кравец. „Седните.“ Јура остаде стојећи. Ћутање се отезало.

„На Тахмасибу се налази иста таква машина“, изјави Јура.

„Сад сви посматрају“, проговори Кравец. „Видите, никога нема. Код нас уопште сви много посматрају. Много раде. Време лети скоро неприметно. Понекад због рада долази до таквих свађа…“ Одмахнуо је руком и насмејао се. „Наши астрофизичари су се сасвим посвађали. Свако има своју идеју и свако сматра да је онај други — будала. Сви се објашњавају преко мене. А ја извлачим дебљи крај и од једних и од других.“

Кравец заћута и погледа у Јуру као да нешто очекује.

„Шта ћете“, рече Јура гледајући у страну. „Дешава се.“

Разуме се, помисли он, нико не жели да свађе износи из своје куће.

„Нас је овде мало“, рече Кравец, „сви смо јако заузети. Наш директор Владислав Кимович јако је добар човек, али је и он јако заузет. Тако да на први поглед може да изгледа као да је код нас јако досадно. А, у ствари, свако од нас данима седи над својим радом.“

Поново погледа у Јуру. Јура учтиво одговори:

„Да, разуме се, овде имате шта да радите. Космос је место за рад, а не за забаву. Па ипак, изгледа да је код вас помало празно. Само што негде свира гитара.“

„А“, рече Кравец смешкајући се, „то се наш Диц дубоко замислио.“

Врата се отворише и у лабораторију уђе сићушна девојка с огромним свежњем папира у рукама. Она за собом врата затвори раменом и погледа у Јуру. Сигурно се била управо пробудила — очи су јој биле натекле.

„Добар дан“, рече Јура.

Девојка само покрену усне, без и једног јединог звука, и тихо приђе столу.

Кравец рече:

„Ово је Зина Шатрова. А ово је, Зиночка, Јурије Бородин. Он је допутовао заједно са Владимиром Сергејевичем Јурковским.“

Девојка климну главом не дижући очи. Јура је покушавао да схвати да ли се према свима који су стигли са Јурковским на Тахмасибу сарадници ове опсерваторије тако чудно односе. Погледа у Кравеца. Кравец је гледао Зину и, изгледа, нешто прорачунавао. Зина је ћутке прелиставала оне папире. Кад је привукла себи електричну машину за рачунање и почела да откуцава бројеве, Кравец се окрете Јури:

„Но, Јура, хоћете ли…“

Прекинуло га је меко брундање радиофона. Извинио се и брзо извукао из џепа радиофон.

„Анатолије?“ зачу се дубок глас.

„Да, ја сам, Владиславе Кимовичу.“

„Анатолије, отиђи, молим те, до Базанова. У библиотеци је.“

Кравец погледа у Јуру.

„Код мене…“ започе.

Глас у радиофону поче да се удаљава:

„Добар дан, Владимире Сергејевичу… Да, да, схеме сам припремио…“

Веза се прекиде. Кравец стави радиофон у џеп и неодлучно погледа према Зини и Јури.

„Мораћу да одем“, рече. „Директор ме је замолио да помогнем нашем атмосферичару… Зина, буди тако добра, покажи нашем госту опсерваторију. Узми у обзир да је он добар пријатеиј Владимира Сергејевича, да му треба указати пажњу…“

Зина ништа не одговори. Као да Кравеца није ни чула, само главу још више саже.

Кравец се осмехну Јури својим тужним осмехом, подиже обрве, рашири руке и изиђе.

Јура се примаче пулту и баци поглед на девојку. Имала је мило и преморено лице.

Шта то све значи — да ли је Владимир Сергејевич одиста дошао у инспекцију?

Узми у обзир, он је добар пријатељ Владимира Сергејевича.

Нека све иде до сто ђавола! Јура осети да све то значи нешто лоше. Осећао је потребу да се у нешто умеша. Да оде и остави све овако како јесте — то би било немогуће. Поново погледа у Зину. Девојка је радила. Никад раније није видео да тако мила девојка може да буде тако тужна и ћутљива. Сигурно су је увредили, наједном помисли. Јасно је као сунце да су је увредили. У твом присуству су увредили човека — и ти си крив, аутоматски се сетио. Но, добро…

„Шта је ово?“ Јура гласно упита и прстом показа на једну од лампи које су намигивале. Зина се трже и подиже главу.

„Ово?“ упита. Први пут је подигла на њега своје очи. Имала је необичне, огромне плаве очи. Јура храбро рече:

„Да, баш то.“

Зина га је и даље гледала.

„Реците“, упита она, „ви ћете радити код нас?“

„Не“, рече Јура и приђе столу. „Ја нећу радити код вас. Ја сам овде у проласку.

И ја нисам никакав пријатељ Владимира Сергејевича. Једва да се и познајем с њим. Нити сам некакав његов љубимац. Ја сам вакуум-варилац.“

Она пређе руком преко лица.

„Станите“, промрмља. „Вакуум-варилац? Зашто вакуум-варилац?“

„А зашто да не?“ упита Јура, некако осетивши да је за ову дивну, тужну девојку веома важно то што је он баш вакуум-варилац, а не нешто друго. Никад се још није толико радовао што је вакуум-варилац.

„Извините“, рече девојка. „Ја сам вас заменила.“

„С ким то?“

„Не знам. Мислила сам… Не знам. Није ни важно.“ Јура обиђе сто и заустави се поред ње гледајући је одозго.

„Причајте“, рече јој.

„О чему?“

„О свему. О свему што се овде, код вас, дешава.“ Наједном Јура угледа како су на блиставу површину стола почеле да падају капи. Осети како га нешто стеже у грлу.

„Но, још је само то требало“, љутито рече.

Зина затресе главом. Он преплашено погледа према вратима и претећи рече:

„Престаните да плачете! Каква срамота!“

Она подиже главу. Лице јој је било мокро и жалосно, очи су јој још више отекле.

„Како би… ви… тако“, проговорила је. Он извуче из џепа марамицу и стави јој је у мокри длан. Она поче да брише образе.

„Ко вас је увредио?“ тихо упита Јура. „Кравец? Да пођем и да му разбијем њушку, хоћете?“

Она сави марамицу и покуша да се осмехне. Затим упита:

„Слушајте, ви сте одиста вакуум-варилац?“

„Јесам. Само, молим вас, не плачите. Први пут видим да неко плаче због тога што је угледао вакуум-вариоца.“

„А да ли је истина да је Јурковски довео са собом на опсерваторију свог љубимца?“

„Каквог сад љубимца?“ запрепасти се Јура.

„Код нас се овде причало да Јурковски хоће да смести на Диони свог љубимца астрофизичара…“

„Какве су то сад глупости?“ рече Јура. „На броду се налазе само посада, Јурковски и ја. Нема никаквих астролизичара.“

„Истина?“

„Па разуме се да је истина! И уопште — у Јурковског љубимци! То треба замислити! Ко вам је то рекао? Кравец?“

Она поново одмахну главом.

„Добро.“ Јура ногом привуче столицу и седе. „Ви ипак причајте. Све испричајте.

Ко вас је увредио?“

„Нико“, рече она тихо. „Ја сам једноставно лош радник. А уза све то и с неуравнотеженом психом“, тужно се осмехнула. „Наш директор је у принципу против жена на опсерваторији. Хвала му за то што ме није одмах вратио на Планету. Од стида не бих знала шта да радим. На Земљи бих морала да мењам струку. А то не бих хтела ни у ком случају. Иако ми овде ништа не полази за руком, ја се барем налазим на опсерваторији код истакнутог научника. Ја волим све то“, грчевито је уздахнула. „Ја сам мислила да ми је позив…“

Јура рече кроз зубе:

„Први пут чујем за човека који воли свој позив и коме ништа не полази за руком.“

Слегла је раменима.“Ви волите свој позив?“

„Да.“

„И ништа вам не полази за руком?“

„Ја сам једноставно неталентована“, рече она.

„Како је то могуће?“

„Не знам.“

Јура се уједе за усну и замисли.

„Слушајте“, рече. „Слушајте, Зиночка, а како остали?“

„Ко?“

„Остали на опсерваторији…“

Зина дубоко узмахну.

„Постали су сасвим другачији него што су били на Земљи. Базанов све мрзи, а ове две будале су уобразиле богзна шта, посвађале су се и сад не говоре ни са мном ни један са другим…“

„А Кравец?“

„Кравец је — улизица“, равнодушно рече Зина. „Њега се ништа не тиче.“ Наједном га је забринуто погледала. „Само, молим вас, ви никоме не говорите ово што сам вам сада причала. Јер, онда ми овде нема живота. Почеће разни прекори, општа расуђивања о суштини женске природе…“

Јура је погледа запрепашћено.

„Како то?“ рече. „И нико о томе ништа не зна?“

„А коме то може да буде интересантно?“ осмехну се Зина тужно. „Јер ми смо најбоља од свих далеких опсерваторија…“

Врата се отворише. Онај белокоси момак се угура до појаса, баци поглед на Јуру непријатно намрштивши нос, онда погледа Зину, па опет Јуру. Зина устаде.

„Упознајте се“, рече дрхтавим гласом. „Ово је Свирски, Виталије Свирски, астрофизичар. А ово је Јурије Бородин…“

„Предајеш дужност?“ непријатним гласом упита Свирски. „Но, онда нећу да сметам.“

Он поче да затвара врата, али Јура подиже руку:

„Тренутак“ рече.

„И пет“, љубазно се накези Свирски. „Али други пут. А сад нећу да нарушавам ваш разговор у четири ока, драги колега.“

Зина га запрепашћено погледа и покри лице рукама. „Ја ти нисам колега, будало једна“, тихо рече Јура и пође на њега. Свирски га бесно погледа. „И ја ћу сада да разговарам с тобом, разумеш? Али прво се извини девојци, стоко једна!“

Јура је био на пет корачаји од врата кад Свирски, зверски истуривши чељуст, крете према њему.

Биков је корачао по кајут-компанији ставивши руке на леђа и опустивши главу.

Жилин је стајао наслонивши се на врата која су водила у командно одељење.

Јурковски је, стегавши прсте, седео за столом. Сва тројица су слушала Михаила Антоновича. Михаило Антонович је говорио узбуђено и ватрено, ставивши десну руку на леву страну груди.

„…И веруј ми, Волођењка, никад у животу нисам чуо толико гадости о људима.

Сви су гадни и одвратни, само је Базанов добар. Шершењ је, видите ли, тиранин и диктатор, све је измучио, дрско диктира своју вољу. Сви га се боје. Био је један храбар човек на Диони, Милер, и њега је Шершењ, видите ии, отерао.

Базанов не одриче научне заслуге Шершења, он се чак, видите ли, одушевљава њима и тврди да опсерваторија ужива такав углед само захваљујући Шершењу, али зато, видите ли, код њих влада непоштење. Шершењ има свог специјалног доушника и провокатора, неког неталентованог Кравеца. Тај Кравец, видите ли, свуда прислушкује, а после све преноси Шершењу. По наређењу директора он шири лажи и међусобно завађа људе. Тако рећи — подели, па владај. Узгред буди речено, док смо ми разговарали, тај несрећни Кравец је дошао у библиотеку по неку књигу. Како му је тај Базанов подвикнуо: «Губи се напоље!» Несрећни Кравец, симпатичан момак, чак није успео ни да ми се представи као што треба.

Поцрвенео је и отишао, чак ни књигу није узео. Ја, разуме се, нисам могао да се уздржим и очитао сам Базанову вакелу. Директно сам му и рекао: «Шта то радите, Пећа? Зар се може тако?»„

Михаило Антонович се заустави да узме ваздуха и обрише лице марамицам.

„Ето, видите“, настави, „Базанов је, видите ли, морално потпуно чист. Он не подноси кад се неко некоме улагује и додворује. Овде постоји млада сарадница Зина, астрофизичар. Одмах јој је прикачио два каваљера, па је чак уобразио да су се због ње и потукли. Она, видите ли, даје авансе и једном и другом, а они као петлови… При чему, пазите, сам додаје да су то све само гласине, али чињеница остаје чињеница — сва тројица су, наводно, у завади због ње. Али ни то још није све. Базанов је у одличним односима са свим астрономима, увукао је у своју групу и инжењере-контролоре. Сви су за њега кретени, идиоти, нико не уме да ради, сви су недоучени… Коса ми се дизала на глави док сам све то слушао!

Волођењка, замисли само… Знаш ли кога он сматра за главног кривца за све то?“

Михаило Антонович направи ефектну паузу. Биков се заустави и погледа га.

Јурковски, стегавши вилице, поче да жмирка.

„Тебе!“ рече Михаило Антонович гласом који је дрхтао од узбуђења. „Својим ушима нисам могао да верујем! Генерални инспектор МУКС-а прикрива све те безобразлуке.

Али ни то још није све — он доводи собом на опсерваторију некакве своје тајанствене љубимце, смешта их тамо, а обичне људе због којекаквих ситница враћа на Земљу. Свуда је поставио своје љубимце типа Шершења! Ја то више нисам могао да издржим. Рекао сам му: «Извините, голубићу, али да ли вам је јасно шта уопште говорите?»„

Михаило Антонович поново уздахну и заћута. Биков настави да корача по кајут-компанији.

„Тако“, рече Јурковски. „Чиме се онда завршио ваш разговор?“

Михаило Антонович поносито рече:

„Више нисам одиста могао да га слушам. Нисам могао да га слушам како се баца блатом на тебе, Волођењка, и на колектив наше најбоље далеке опсерваторије.

Устао сам, поздравио се и отишао. Надам се да га је после тога било срамота.“

Јурковски је седео оборивши главу. Биков му с осмејком добаци:

„Добро и у слози живе код тебе на базама, генерални инспекторе. Одлично живе људи, нема шта.“

„Ја бих, да сам на твоме месту, Волођењка, предузео одговарајуће кораке“, рече Михаило Антонович.

„Базанова треба вратити на Земљу без права да убудуће ради на ванземаљским базама. Такви људи су веома опасни, Волођењка, то и сам знаш…“

Јурковски рече не дижући главу:

„Добро. Хвала, Михаило. Мораћу нешто да предузмем.“

Жилин тихо рече:

„А можда је једноставно преморен?“

„Коме је лакше од тога?“ упита Биков.

„Да“, рече Јурковски и тешко уздахну. „Базанова ћемо морати да уклонимо.“

У ходнику се зачу брзо ударање потковица.

„Јура се враћа“, рече Жилин.

„Да ручамо“, рече Биков. „Ти ћеш с нама да ручаш, Владимире?“

„Не. Ручаћу код Шершења. Има још доста ствари о којима морамо да се договоримо.“

Жилин је био окренут вратима и први погледа Јуру. Исколачио је очи и подигао обрве. Тада се и остали окренуше према Јури.

„Шта то значи, стажисто?“ упита Биков.

„Шта је то с тобом, Јура?“ узвикну Михаило Антонович.

Јура је заиста изгледао јадно. Лево око му је било затворено огромном модрицом, нос му је био деформисан, усне су му биле отекле и поцрнеле. Леву руку је држао савијену у лакту, прсти десне су му били улепљени фластерима. На предњој страни блузе виделе су се на брзу руку опране мрке флеке.

„Потукао сам се“, намргођено одговори Јура.

„С ким сте се то потукли, стажисто?“

„Тукао сам се са Свирским.“

„Ко је то?“

„То је један млади астрофизичар у опсерваторији“, објасни Јурковски. „Зашто сте се тукли, кадете?“

„Увредио је девојку“, рече Јура. Гледао је право у очи Жилину. „Затражио сам од њега да јој се извини.“

„И?“

„Па, потукли смо се.“

Жилин једва приметно одобравајући климну главом. Јурковски устаде, прошета се по просторији и заустави се пред Јуром стрпавши руке у џепове халата.

„Ја то тумачим овако, кадете“, рече леденим гласом. „Ви сте на опсерваторији приредили одвратну тучу.“

„Не“, рече Јура. „Ви сте се потукли и претукли сте сарадника опсерваторије.“

„Да“, рече Јура. „Али другачије нисам ни могао да поступим. Ја сам морао да га натерам да се извини.“

„Јеси ли га натерао?“ брзо упита Жилин.

Јура се мало колебао, а онда одговори:

„Извинио се. Касније.“

Јурковски љутито упита:

„До ђавола, какве то везе има, Иване?“

„Извините, Владимире Сергејевичу“, мирно рече Иван.

Јурковски се поново окрете Јури.

„Свеједно, то је туча“, рече. „Тако то барем изгледа. Слушајте, кадете, ја верујем да сте то урадили из најбољих побуда, али — мораћете да се извините.“

„Коме?“ одмах упита Јура.

„Пре свега, Свирском.“

„И још?“

„А онда и директору опсерваторије.“

„Не!“ рече Јура.

„Мораћете!“

„Нећу.“

„Шта то значи — нећу?! Ви сте започели тучу на његовој опсерваторији. То је одвратно. И ви још одбијате да се извините?“

„Подлацу се нећу извињавати“, мирним гласом одговори Јура.

„Ћути, стажисто!“ заурла Биков.

Настаде тишина. Михаило Антонович је тужно уздисао и одмахивао главом. Јурковски је и даље забезекнуто гледао Јуру.

Жилин се наједном одвоји од зида, приђе Јури и стави му руку на раме.

„Извините, Алексеј Петровичу“, рече. „Мени се чини да Бородину треба пружити могућност да исприча све по реду.“

„А ко му брани?“ љутито рече Биков. Видело се да је незадовољан свим што се дешавало око њега.

„Причај, Јура“, рече Жилин.

„Шта да причам?“ тихо започе Јура. А онда наједном поче да виче: „То треба видети! И чути! Те будале треба одмах најурити одавде! Ви говорите опсерваторија, опсерваторија! А то је јазбина! Овде људи плачу, да ли ме схватате? Плачу!“

„Мирније, кадете“, рече Јурковски.

„Не могу мирно! Ви говорите — извините се. Нећу да се извињавам инквизитору!

Свињи, која хушка те будале једну против друге и против девојке! Где су вам очи, генерални инспекторе? Целу ту јазбину треба одмах вратити на Земљу, јер ће, иначе, почети да иду четвороношке, почеће да уједају!“

„Смири се и испричај све по реду!“ рече Жилин.

И Јура исприча. Како се упознао са Зином Шатровом, како је она плакала, како је схватио да мора одмах да се умеша и како је почео од Свирског, који је до те мере остао без памети да је почео да верује свим гадостима о девојци коју је волео. Како је натерао Аверина и Свирског да «отворено поразговарају» и како се испоставило да Свирски никад није рекао о Аверину да је неталентован и улизица и да Аверин чак није ни подозревао да су Свирског, наводно, више пута ноћу изводили из Зинине собе. Како су контролору Дицу одузели гитару и сазнали да он никада није ширио гласине о Базанову и Тањи Олењиној… И како се одмах испоставило да је све то Кравецово масло и да Шершењ не може за све то да не зна, јер он у ствари и јесте највећи гад…

„Момци су ме послали вама, Владимире Сергејевичу, да ви нешто предузмете. И боље ће бити да ви нешто урадите, јер ће иначе они сами… Они су већ спремни.“

Јурковски је седео у фотељи за столом и лице му је било тако старо и јадно да се Јура заустави и погледа према Жилину. Али Жилин му опет једва приметно само климну главом.

„За ове речи такође ћете одговарати“, процеди Шершењ.

„Умукни!“ повика мали, црнопути Аверин, који је седео поред Јуре. „Не прекидај ме! Другови, како то он сме да нам сваки час упада у реч?“

Јурковски сачека да се галама утиша и настави:

„Све је до те мере одвратно да сам ја такву могућност искључивао. Било је потребно да се умеша један сасвим стран човек, дечак, да би… Да. Одвратно.

Нисам то очекивао од вас, младих. Како је то једноставно — вратити вас у првобитно стање, поставити вас на четири ноге — три године, један частољубиви манијак и један провинцијски интригант. И ви сте се повиновали, постали сте звери, изгубили сте људски лик. Млади, весели, поштени момци… Срамота!“

Јурковски направи паузу и баци поглед на астрономе. Све је то узалуд, помисли.

Њима није стало до мене. Они су седели у гомили и с мржњом посматрали Шершења и Кравеца.

„У реду. Новог директора ћу послати са Титана. Два дана можете да митингујете и мислите. Ви, бедни и слаби, вама говорим: мислите! А сад можете да идете.“

Сви устадоше и оборених глава изађоше из кабинета. Шершењ такође устаде и клатећи се у магнетним ципелама приђе Јурковском.

„То је самовоља“, просикта. „Ви реметите рад опсерваторије.“

Јурковски се са гадљивим изразом лица одмаче од њега.

„Слушајте, Шершењ“, рече. „На вашем месту, ја бих се убио.“

ПРСТЕН-1: БАЛАДА О ЈЕДНОНОГОМ ДОШЉАКУ

„Знаш“, рече Биков, гледајући Јурковског преко наочара и преко Физике метала, „Шершењ сматра да је неправедно увређен. Ипак је то најбоља опсерваторија, и тако даље…“

„Шершењ ме не интересује“, рече Јурковски. Затворио је ташну и протегао се.

„Мене интересује како су ти момци могли да дозволе да дође до нечега таквог… А Шершењ — то је прашина, ситница…“

Биков је неколико тренутака размишљао.

„И како је по твоме дошло до свега тога?“ упита.

„Имам једну теорију… Или, тачније, хипотезу. Ја претпостављам да је код њих нестао у прошлости неопходан имунитет према социјално штетним појавама. А у исто време, још нису нестали ни њихови сопствени антидруштвени зачеци.“

„Једноставније“, рече Биков.

„Молим. Узмимо тебе. Шта би ти урадио кад би ти дошао неки сплеткар и рекао да… хм-хм… рецимо, Михаило Крутиков краде и продаје храну са брода? Ти си у свом животу видео много сплеткара, знаш колико вреде, и ти би му рекао… хм-хм… да се губи. Сад узмимо нашег кадета. Шта би он рекао кад би му неко дошануо… хм-хм… но, рецимо, то исто? Он би све то примио здраво за готово и одмах би појурио Михаилу да се објашњава. А када би схватио да су све то измишљотине, вратио би се и… хм-хм… претукао би то ништавило.“

„Аха“,са задовољством се сложи Биков.

„Тако. А наши пријатељи на Диони — нису ни као ти, а ни као наш кадет. Они прихватају такву гадост за чисту монету, а неистрошене резерве лажног поноса им не дају да пођу да све разјасне.“

„Па шта“, рече Биков. „Можда је и тако.“

Уђе Јура. Он чучну пред отвореним орманом са књигама и поче да тражи нешто за читање. Догађаји на Диони су га сасвим избацили из колосека и он никако није могао да дође себи. Опроштај од Зине Шатрове био је ћутљив и дирљив. Зина такође није успела да се сасвим поврати. Истина, она се већ смешкала. Јура је желео да остане на Диони све донде док Зина не почне да се смеје. Он је био уверен да би умео да је развесели и у извесној мери помогне јој да заборави на дане страховладе Шершења. Жалио је што не може да остане на Диони. Зато је у ходнику ухватио Свирског и затражио од њега да према Зини сви буду што је могуће пажљивији. Свирски га је погледао и одговорио неодређено: „Разбићемо му њушку!“

„Хм… Алексеј“, рече Јурковски. „Ја никоме нећу сметати у командном одељењу?“

„Ти си генерални инспектор“, рече Биков. „Коме ти можеш да сметаш?“

„Хтео бих да се повежем са Титаном“, рече Јурковски. „И, уопште, хтео бих да ослушнем шта се дешава у етеру.“

„Хајде“, рече Биков.

„А могу ли и ја?“ упита Јура.

„Можеш и ти“, рече Биков. „Уопште, сви могу све. Тог јутра Биков је прочитао последњи часопис. Дуго му је и пажљиво разгледао корице, па чак и цену. Затим је уздахнуо, однео га у своју кабину, а кад се вратио, Јура је схватио да је «момак исецкао штапић до краја». Биков је сада био љубазан, говорљив и свима је све дозвољавао.“

„Поћи ћу и ја с вама“, рече Биков.

Утроје су ушли у командно одељење. Михаило Антонович их запањено погледа са свог узвишења, насмеши се и махну руком.

„Нећемо да ти сметамо“, рече Биков. „Потребна нам је радио-станица.“

„Само пазите, децо“, упозори их Михаило Антонович, „кроз пола сата почиње бестежинско стање.“

По захтеву Јурковског, Тахмасиб се кретао ка станици Прстен-1, вештачком сателиту Сатурна, који се кретао у близини Прстена.

„А без тога не може?“ упита Јурковски.

„Видиш ли, Волођењка“, с изразом кривца одговори Михаило Антонович. „Веома је тесно у Тахмасибу овде. Стално морам да маневришем.“

Прошли су поред Жилина, који је нешто прегледао у комбајну контроле, и зауставили се испред радио-станице. Биков поче да манипулише дугмадима. У звучнику запуцкета и запишта.

„Музика сфера“, прокоментариса Жилин. „Укључите дешифратор, Алексеј Петровичу.“

„Да, стварно“, рече Биков. „Ја сам због нечег закључио да су то сметње.“

„Радиста“, презриво рече Јурковски.

Звучник наједном заурла неприродним гласом:

„…минута слушајте концерт Александра Блумберга, пренос са Земље.

Понављам…“

Глас је «отпловио» и заменило га је неко хркање. Затим је неко рекао: „…шта не могу да помогнем. Мораћете, другови, да сачекате.“

„А ако пошаљемо свој чамац?“

„Тада ћете чекати мање, али ћете ипак чекати.“ Биков укључи аутомат и казаљка поче да се креће по скали заустављајући се на свакој станици која је радила.

„…осамдесет хектара селенских батерија за стаклене баште, четрдесет километара бакарне жице, шест стотих, двадесет километара…“ „Бутера нема, шећера нема, остало је још сто пакета Херкулеса, кекс и кафа. Да и цигарета такође нема…“

„…And hear me? I»m, not going to stand this impudence… Hear me? I’m…“[3]

„Ку-два, ку-два, ништа нисам схватио… И каква му је то радио-станица?… Ку-два, ку-два, дајем податке. Један, два, три…“ „Недостајеш нам.

Када ћеш се најзад вратити? И зашто не пишеш? Љубим. Твоја Ана. Тачка.“

„…Чен, не плаши се, то је тако једноставно. Узимаш обрнути интеграл по хиперболоиду до ха…“ „Седми, седми, за вас је очишћен трећи сектор. Седми, спуштајте се на трећи сектор…“ „Саша, говорка се да је неки генерални инспектор стигао. Чак кажу да је то лично Јурковски…“

„Доста“, рече Јурковски. „Тражи Титан. Смутљивци“, прогунђа. „Већ знају…“

„Интересантно“, замишљено рече Биков. „Све у свему у систему Сатурна има око сто педесет људи, а толико галаме…“

Радио-станица је пуцкетала и пиштала. Биков дотера таласну дужину и поче да говори у микрофон:

„Титане, Титане. Овде Тахмасиб. Титане, Титане…“

„Титан слуша“, одговори женски глас.

„Генерални инспектор Јурковски позива директора система.“ Биков весело погледа Јурковског. „Правилно говорим, зар не, Волођа?“ упита. Јурковски благонаклоно климну главом.

„Ако, ало, Тахмасибе!“ Женски глас је постао узбуђенији. „Причекајте тренутак, дајем вам везу са директором.“

„Чекамо“, рече Биков и примаче микрофон Јурковском.

Јурковски се накашља.

„Лизочка!“ заурла неко у звучнику. „Дај ми директора, голубице! Што пре!“

„Ослободите линију“, строго рече женски глас. „Директор је заузет!“

„Како то — заузет?“ увређено рече глас. „Ференц, јеси ли то ти? Поново преко реда?“

„Ослободите линију“, строго рече Јурковски.

„Свима — ослободити линију“, зачу се лаган, промукао мушки глас. „Директор слуша генералног инспектора Јурковског.“

„Ух, бога му, пази…“ преплашено рече неко. Јурковски самозадовољно погледа Бикова.

„Зајцеве“, рече. „Здраво, Зајцеве.“

„Здраво, Волођа“, промрмља директор, „каквим послом?“

„Ја… хм-хм… помало, ето, инспекторишем. Стигао сам јуче. Право на Диону.

Шершења сам сменио. Детаљи касније. Значи, урадићемо. . хм-хм… овако. Као замену Шершењу пошаљи Милера, и потруди се да Шершења што пре пошаљеш на Земљу. Шершења и још једног: презива се Кравец. Од млађих, али то је заслужио.

Лично преконтролиши да ли су отишли. И узми у обзир и то да нисам задовољан тобом. С тиме си. . хм-хм… и сам могао да изиђеш на крај, и то много раније.

Даље.“ Јурковски заћута, док је у етеру владала тишина поштовања. „Изабрао сам следећу маршруту, сад идемо према Прстену-1. Тамо ћу се задржати два-три дана, а после ћу доћи теби, на Титан. Нареди да тамо припреме гориво за Тахмасиб. И, на крају, још нешто.“ Јурковски опет заћута. „На мом броду налази се један младић.

То је вакуум-варилац. Један из групе добровољаца који тамо код тебе раде на Реји. Буди тако добар, посаветуј ме где да га искрцам да би га што пре пребацили на Реју.“ Јурковски још једном заћута. У етеру је још увек владала тишина.

„Дакле, слушам те“, рече Јурковски.

„Тренутак“, рече директор. „Сада управо траже податке. Ти си, значи, на Тахмасибу?“

„Да“, рече Јурковски. „Поред мене је Алексеј.“

Михаило Антонович довикну са свог места:

„Поздрав Феђи, поздравчић!“

„Миша те управо поздравља.“

„А Григорије, да ли је он с тобом?“

„Није“, рече Јурковски. „Зар ти не знаш?“

У етеру је завладала тишина. Онда се зачу промукли директоров глас:

„Нешто се десило?“

„Не, не“, рече Јурковски. „Њему су једноставно забранили да лети. Већ годину дана.“

У етеру се чу уздах.

„Да“, рече директор. „То и нас ускоро чека.“

„Надам се, не баш тако скоро“, суво рече Јурковски. „Но, како твоји подаци?“

„Тако“, рече глас. „Тренутак. Слушај. На Реју твој варилац не мора да лети.

Добровољце смо пребацили на Прстен-2. Тамо су потребнији. На Прстен-2 ћеш га, ако будеш имао среће, пребацити право са Прстена-1. Ако не будеш имао среће, послаћемо га одавде, са Титана.“

„Шта то значи — имати или немати среће?“

„Током сваке декаде два пута на Прстен-2 лете Швајцарци, носе храну. Можда ћеш затећи швајцарски брод на Прстену-1.“

„Схватам“, рече Јурковски. „Па шта, добро је, више за тебе немам ништа. До виђења.“

„Срећна плазма, Волођа“, рече директор. „Не пробијајте се кроз Сатурн.“

„Иди до ђавола“, прогунђа Биков и искључи радио-станицу. „Јасно, кадете?“ упита Јурковски.

„Јасно“, рече Јура и тужно уздахну.

„Ти си незадовољан?“

„Не, мени је свеједно где ћу радити“, рече Јура. „Није ствар у томе.“

Опсерваторија Прстен-1 кретала се у нивоу Прстена око Сатурна по кружној орбити и правила је потпун круг за четрнаест и по часова. Станица је била млада, њена изградња је завршена годину дана пре тога. Посада се састојала од десет планетолога, који су проучавали Прстен, и четири инжењера-контролора.

Инжењери-контролори су имали много посла: неки агрегати опсерваторије — грејачи, регенератори кисеоника, хидросистем — још нису били коначно регулисани.

Неудобности, које су биле повезане с тим, нису забрињавале планетологе, тим пре што су они највећи део свог времена проводили у космоскафима летећи над Прстеном. У систему Сатурна раду планетолога Прстена придавао се велики значај.

Планетолози су се надали да ће у Прстену пронаћи воду, гвожђе, ретке метале, а то би систему дало аутономију у снабдевању горивом и материјалима. Истина, и кад би се испитивања успешно завршила, те сировине још не би могле да се користе. Још није била створена летелица која би била у стању да уђе у Прстенове Сатурна и врати се из њих читава.

Алексеј Петрович Биков је довео Тахмасиб до спољне линије докова и опрезно пристао. Прилазак вештачким сателитима — ствар је теома тешка, која захтева велико мајсторство и јувелирски рад. У таквим случајевима Алексеј Петрович је устајао из фотеље и сам је одлазио у командно одељење. Крај спољних докова је стајао неки брод, који је, судећи по његовом облику био танкер за превоз хране.

„Стажисто“, рече Биков, „имаш среће. Пакуј кофер.“

Јура оћута.

„Посаду отпуштам на обалу“, објави Биков. „Ако позову на вечеру — пазите, то није хотел. Најбоље ће бити да собом понесете конзерве и киселу воду.“

„Повећајмо циркулацију“, у пола гласа рече Жилин.

Споља се зачу шкрипа — то је дежурни диспечер стављао уз спољни отвор Тахмасиба херметичну кабину. Кроз пет минута је саопштио преко радија: „Можете да излазите. Само, обуците се што топлије.“

„Зашто то?“ упита Биков.

„Регулишемо централно грејање“, одговори дежурни и прекиде везу.

„Шта то значи — топлије?“ побуни се Јурковски. „Шта да обучем? Фланелски веш?

Или — како се оно звало — ваљенке? Бунде?“

Биков рече:

„Узми џемпер. Топле чарапе и крзнену виндјакну неће бити лоше ако навучеш. С електричним грејањем.“

„Ја ћу навући џемпер“, рече Михаило Антонович.

„Имам јако леп џемпер. Са једром на грудима.“

„А ја немам ништа“, тужно рече Јура. „Могу да навучем само неколико мајица…“

„Свињарија“, рече Јурковски. „Ја такође немам ништа.“

„Обуци свој халат“, посаветова му Биков и упути се у своју кабину.

У опсерваторију су ушли сви заједно, обучени врло разнолико и топло. Биков је на себи имао гренландску крзнену јакну. Михаило Антонович је такође навукао јакну, а на ноге крзнене ципеле. Ципеле су биле без магнетних потковица и Михаила Антоновича су за собом вукли као аеростат. Жилин је навукао џемпер, а један је дао и Јури. Осим тога, Јура је навукао и Биковљеве крзнене панталоне, које је стегао под пазухом. Жилинове крзнене панталоне навукао је Јурковски, који је осим њих на себи имао још и џемпер Михаила Антоновича са једром и један јако леп бели сако.

У кесону их дочека дежурни диспечер у гаћицама и мајици. У њему је била ужасна врућина, као у финској сауни.

„Добар дан“, рече диспечер. Погледа госте и намршти се. „Ја сам вам рекао: обуците се топлије. Смрзнућете се у ципелама.“

Јурковски љутито рече:

„Ви, младићу, очигледно хоћете да терате шегу са мном?“

Диспечер га погледа ништа не схватајући.

„Каква шега? У кајут-компанији је минус петнаест.“

Биков обриса зној са чела и прогунђа: „Идемо.“ У ходнику је било ужасно хладно.

Диспечер, обухвативши рукама гола рамена, повика: „Брже, молим вас!“ Зидови ходника су били делимично демонтирани и жута мрежа термоелемената је блистала у плавичастој светлости. Крај кајут-компаније се скоро сударише с инжењером-контролором. Инжењер је на себи имао бунду, дугачку скоро до земље, испод које се видела плава тренерка. На глави је носио огромну шубару. Рекло би се да је обукао све што је имао.

Јурковски зимогрожљиво стресе раменима и отвори врата кајут-компаније.

У просторији су за столом, причврстивши се за столице, седела петорица људи у бундама с подигнутим оковратницима. Личили су на стражаре из доба Алексеја Тихог и пили врелу кафу из прозрачиних термоса. Када угледа Јурковског, један од њих разгрну оковратник и испустивши из уста облак паре, рече:

„Добар дан, Владимире Сергејевичу. Нешто сте лако одевени. Седните. Хоћете кафу?“

„Шта је ово код вас?“ упита Јурковски.

„Регулишемо“, рече неко.

„А где је Маркушкин?“

„Маркушкин вас чека у космоскафу. Тамо је топло.“

„Одведите ме“, рече Јурковски.

Један од планетолога устаде и исплови са Јурковским у ходник. Други, дугоња, рече:

„Реците, међу вама више нема генералних инспектора?“

„Нема“, рече Биков.

„Онда ћу вам отворено рећи: псећи нам је живот. Јуче је у целој опсерваторији температура била плус тридесет, а у кајут-компанији је било чак и тридесет и три. Ноћу је температура изненада опала. Промрзле су ми ноге. При оваквим наглим променама температуре никоме се не ради и зато радимо један по један у космоскафима. Тамо је аутономно грејање. Код вас се овакве ствари не дешавају?“

„Дешава се“, рече Биков. „За време несрећних случајева.“

„И ви живите овако целу годину?“ ужаснуто упита Михаило Антонович.

„Не, шта вам је! Тек око месец дана. Раније ти падови температуре нису били тако страшни. Али ми смо организовали бригаду за помоћ инжењерима и ето… сами видите…“

Јура је пијуцкао из термоса врелу кафу. Осећао је да се смрзава.

„Брррр!“ рече Жилин. „Реците, да немате овде случајно неку оазу?“

Планетолози се згледаше.

„Једино можда у кесону“, рече један.

„Или у купатилу“, рече други. „Али тамо је влажно.“

„Непријатно је овде“, пожали се Михаило Антонович.

„Но, знате шта“, предложи Биков. „Идемо сви к нама.“

„Ех“, рече дугоња. „А после се треба поново вратити овамо.“

„Идемо, идемо“, рече Михаило Антонович. „Тамо ћемо и поразговарати.“

„Некако то није по правилима гостопримства, неодлучно рече дугоња.“

Сви заћуташе. Јура рече:

„Како интересантно седимо — четири према четири, као да је шаховски турнир.“

Сви га погледаше.

„Идемо, идемо к нама“, рече Биков одлучно устајући.

„Некако је ипак незгодно“, рече један од планетолога. „Ипак, идемо, поседећемо код вас. Можда ћемо успети и да поразговарамо.“

Жилин рече:

„Код нас је топло. Мали окрет регулатора и — може да буде као у паклу. Седећемо у лаким, лепим оделима. Нећемо да шмркћемо.“

У кајут-компанију уђе туробан човек са бундом пребаченом преко голог тела.

Гледајући у таваницу, он нељубазно рече:

„Извините, молим вас, али могли би да се разиђете по својим кабинама. Кроз пет минута искључићемо ваздух.“

Човек нестаде. Биков, не говорећи ни речи, пође ка излазу. Сви кретоше за њим.

Свечано ћутећи, прошли су ходником, загрцнули се врелим ваздухом у празном кесону и најзад стигли на Тахмасиб. Дугајлија планетолог је вештим и брзим покретом смакао са себе бунду и сако и почео да одмотава са врата топао шал.

Топле ствари стрпаше у плакар. Затим почеше да се представљају и стежу један другоме ледене руке. Дугајлија планетолог се звао Рафаило Горчаков. Остала тројица, како се испоставило, били су Јозеф Влчек, Јевгеније Садовски и Павел Шемјакин. Када су се откравили, били су то весели, брбљиви момци. Ускоро се испоставило да Горчаков и Садовски истражују турбулентна кретања у Прстену, да нису ожењени, да воле Греема Грина и Строгова, да више воле биоскоп од позоришта и да сада у оригиналу читају Есеје Монтења, да неореалистичко сликарство не разумеју, али да не искључују могућност да и у њему нешто постоји; да Јозеф Влчек тражи у Прстену гвоздену руду методом неутронских одражавања и помоћу бомби-муња, да је по струци виолиниста, да је био првак Европе у трчању на четири стотине метара с препонама и да је у систем Сатурна доспео светећи се својој девојци због њене хладноће и неосетљивости; да је, на крају, Павел Шемјакин ожењен, да има децу и да ради као асистент у Институту планетологије, бори се за хипотезу о вештачком пореклу Прстена и да има намеру — главу да да, али да претвори хипотезу у теорију.

„Сва је несрећа у томе“, говорио је ватрено, „што су наши космографи, као истраживачке летелице, испод сваке критике. Јако су спори и несигурни. Кад седим у космоскафу над Прстеном, плаче ми се од туге. Руком човек да дохвати… А најстроже нам је забрањено да се спуштамо у Прстен. Ја сам чврсто убеђен да би прво истраживање Прстена дало неочекиване резултате. Барем неки кончић…“

„Какав, на пример?“ упита Биков.

„Е, то већ не знам…“

„Ја знам“, рече Горчаков. „Он се нада да ће тамо на неком камену пронаћи отисак босе ноге. Знате ли како он ради? Спушта се што је могуће ниже над Прстен и разгледа комаде кроз биноктар са четрдесетоструким повећањем. А за то време му се отпозади прикрада огроман астероид и удара га у задњи део космоскафа. Паша га разгледа биноктаром, и док он бежи, други астероиди…“

„То је већ глупо“, љутито рече Шемјакин. „Ако бисмо успели да докажемо да је Прстен резултат распадања неког тела, то би већ много значило, а нама је забрањено да ловимо комаде…“

„Лако је рећи — уловити комад“, рече Биков. „Ја знам тај посао. Сав си ознојен, а до самог краја не знаш ко је кога ухватио. Још, после се испоставља да си оборио ракету за пружање помоћи и да немаш довољно горива за лет до базе. Не, правилно раде што забрањују такве глупости.“

Михаило Антонович сањалачки подиже поглед:

„Али зато је то толико привлачно, децо! Какав је то жив, интересантан посао!“

Планетолози га погледаше са чуђењем у коме се осећало поштовање. Јура такође.

Он никада није ни помишљао да се дебели, добри Михаило Антонович некад бавио ловом на астероиде. Биков хладно погледа Михаила Антоновича и гласно се накашља. Михаило Антонович га уплашено погледа и брзо изјави:

„Али то је, разуме се, јако опасно… Неоправдани ризик… Уопште, то није потребно…“

„Узгред буди речено, о траговима“, замишљено рече Жилин. „Вама овде вести скоро да и не стижу са Земље“, погледа у планетологе, „и сигурно не знате…“

„У чему је ствар?“ упита Садовски. По његовом лицу се видело да је жељан нових информација.

„На острву Хонсју“, поче Жилин, „у близини залива Дано-Ура, у кањону између планина Сирамина и Титигатаке, у непроходној шуми, археолози су пронашли низ пећина. У тим пећинама су нашли остатке првобитних људи и — што је најважније — много скамењених трагова првобитних људи. Археолози сматрају да су у тим пећинама пре две стотине векова живели прајапанци, чије су потомке касније побила племена Јамато, које је предводио император Џиму-Тено, божанствени унук небеске Аматерасу.“

Биков запрепашћено уздахну и ухвати се за браду.

„То откриће потресло је цео свет“, рече Жилин, „и ви сте сигурно нешто чули о томе.“

„Одакле…“ тужно рече Садовски. „Живимо као у шуми. О томе су много писали и говорили, али ствар није у томе. Наинтересантније откриће постигнуто је недавно, кад је коначно очишћена централна пећина. Замислите: у окамењеној иловачи је пронађено више од двадесет трагова босих ногу са размакнутим палцима, а међу њима…“ Жилин баци поглед на слушаоце; Јури је све било јасно, али је пауза и на њега оставила утисак; „и траг ципеле…“ рече Жилин обичним гласом. Биков устаде, изиђе из кајут-компаније.

„Аљоша!“ позва га Михаило Антонович. „Куда ћеш?“

„Ја то знам“, рече Биков не окрећући се. „Читао сам о томе. Одмах ћу се вратити.“

„Ципеле?“ упита Садовски. „Какве ципеле?“

„Отприлике број четрдесет и пет“, рече Жилин. „Ребраста гума, ниска пета, засечен врх.“

„Глупости“, одлучно рече Влчек. „Новинарска патка.“

Горчаков се насмеја и упита:

„А да се случајно не види и назив произвођача: Брзоход?“

„Не“, рече Жилин одмахнувши главом. „Када би тамо барем нешто писало!

Једноставно — траг ципеле… Једва мала покривен трагом босе ноге — неко је касније стао на исто место.“

„Па то је обична новинарска патка!“ реце Влчек. „То је барем јасно. Масовно рађање русалки на острву Мен, дух Бонапарте који се уселио у рачунску машину Масачусетса…“

„Сунчане мрље су распоређене у облику цртежа Питагорине теореме!“ изјави Садовски. „Становници Сунца траже контакт са МУКС-ом!“

„Шта ти је, Вања, ти си то мало… то…“ рече Михаило Антонович неповерљиво.

Шемјакин је ћутао. Јура такође.

„Читао сам о томе у научном прилогу листа Асахисимбун“, рече Жилин. „Испрва сам и ја помислио да је то новинарска измишљотина. У нашим новинама се о томе није ништа писало. Али чланак је потписао професор Усодзуки — истакнут научник, слушао сам о њему од својих пријатеља из Јапана… Он тамо пише да својим чланком хоће да стане на пут потоку дезинформација, али да не спрема да дГ никакав коментар том догађају. Ја сам то схватио на тај начин да и они не знају како то да објасне.“

„Одважни Европљанин у шапама побеснелих синантропа!“ узвикну Садовски. „Поједен у целости, остао само траг ципеле марке Схое Мајестиц. Купујте само производе те фирме ако хоћете да после вас нешто остане!“

„То нису били синантропи“, мирно рече Жилин. „Палац на нози се јасно види голим оком. Професор Усодзуки их назива нахонантропи.“

Шемјакин више није могао да издржи.

„А зашто би то обавезно морала да буде новинарска лаж?“ упита. „Зашто од свих хипотеза прихватамо само оне највероватније?“

„Одиста, зашто?“ рече Садовски. „Трагове је, према свему, оставио Дошљак, и први контакт се завршио трагично.“

„А зашто да не?“ рече Шемјакин. „Ко је могао да носи ципеле пре двадесет хиљада година?“

„Врага“, рече Садовски. „Да будемо озбиљни, то је сигурно отисак ципеле неког археолога.“

Жилин одмахну главом.

„Пре свега, иловача се тамо у потпуности скаменила и старост отиска не долази у питање. Зар мислите да Усодзуки није помислио и на такву могућност?“

„Онда је то лаж“, рече упорни Садовски.

„Реците, Иване“, рече Шемјакин, „а фотографија трага није објављена?“

„Како да не“, рече Жилин. „И фотографија трага, и фотографија пећине и фотографија Узодзукија… Притом не заборавите да Јапанци имају релативно малу ногу, највећи број код њих је четрдесет и два.“

„Дајте овако“, рече Горчаков. „Сматраћемо да је пред нас постављен задатак да створимо логички необориву хипотезу, која објашњава то јапанско откриће.“

„Молим“, рече Шемјакин. „Предлажем — Дошљак. Нађите нелогичност у тој хипотези.“

Садовски одмахнувши руком рече:

„Опет Дошљак, можда неки бронтосаурус.“

„Једноставније је претпостављати“, рече Горчаков „да је то траг неког Европљанина. Неког туристе који се онуда прошетао.“

„Да, то је или нека непозната животиња или туриста“, рече Влчек. „Трагови животиња увек имају чудновате облике.“

„Старост“, тихо рече Жилин.

„Онда је то нека непозната животиња.“

„На пример, патка“, рече Садовски.

Биков се врати, смести у фотељу и упита:

„О чему разговарате?“

„Ето, другови покушавају да нађу објашњење за јапански траг“, рече Жилин.

„Претпотавља се: Дошљак, Европљанин, непозната животиња.“

„И?“ упита Биков.

„Све те хипотезе“, рече Жилин, „чак и хипотеза о Дошљаку, имају једино необјашњиву ствар.“

„Наиме?“ упита Шемјакин.

„Заборавио сам да вам кажем“, рече Жилин. „Пећина је површине од четрдесет квадратних метара. Отисак ципеле се налази у самом центру пећине.“

„И шта онда?“ упита Шемјакин.

„А постоји само један једини траг“, рече Жилин. Извесно време сви су ћутали.

„Да“, најзад отегнуто рече Садовски. „Балада о Једноногом Дошљаку.“

„Можда су остали трагови избрисани?“ упита Влчек.

„Искључено“, рече Жилин. „Двадесет пари јасних отисака босих ногу по целој пећини и један једини отисак ципеле на средини.“

„Значи“, рече Биков, „да је Дошљак био једноног. Донели су га у пећину, поставили усправно и, пошто су разјаснили све што их је интересовало, појели га на лицу места.“

„А зашто да не?“ рече Михаило Антонович. „По моме мишљењу, то је логично.“

„Лоше је што је само на једној нози“, замишљено рече Шемјакин. „Тешко је замислити једноного разумно биће.“

„Можда је био инвалид“, претпостави Горчаков.

„Једну ногу су могли и одмах да му поједу“, рече Садовски.

„Боже мој, каквим се глупостима бавимо“, рече Шемјакин. „Идемо на посао, то ће бити најбоље.“

„Не, извини“, рече Влчек. „Треба видети у чему је ствар. Постављам следећу хипотезу: Дошљак је правио огромне кораке. Они су сви ненормално кракати.“

„Он би у том случају разбио главу о свод пећине“, успротиви се Садовски.

„Највероватније је да је био крилат — улетео је у пећину, видео да имају лоше намере, одбацио се и одлетео. Шта ви о томе мислите, Иване?“

Жилин отвори уста да одговори, али уместо тога подиже прст и рече:

„Пажња! Генерални инспектор!“

У кајут-компанију црвен у лицу уђе Јурковски.

„Фуј!“ рече. „Како је овде дивно свеже. Планетолози, зове вас ваш шеф. И узмите у обзир да је тамо, код вас, негде око четрдесет степени. Изнад нуле.“ Окрете се Јури: „Спремај се, кадете. Договорио сам се с капетаном танкера. Он ће те пребацити на Прстен-2.“ Јура се трже и престаде да се смешка. „Танкер полази кроз неколико сати, али је боље тамо отићи на време. Вања, испратићеш га. Да!

Планетолози! Где су планетолози?“ Истрчао је у ходник. „Шемјакине! Паша!

Припреми фотографије које си снимио над Прстеном. Морам их погледати. Михаило, не одлази, причекај један тренутак. Остани овде. Алексеј, остави књигу, морам да поразговарам с тобом.“

Биков остави књигу. У кајут-компанији су остали само он, Јурковски и Михаило Антонович. Јурковски поче да јури из угла у угао.

„Шта ти је?“ упта Биков сумњичаво га посматрајући.

Јурковски се наједном заустави.

„Ево шта, Алексеј“, рече. „Договорио сам се са Маркушкином, он ће ми дати космоскаф. Хоћу да видим Прстен. Потпуно сигуран, безопасан лет, Алексеј.“

Јурковски се наједном разбесне. „Зашто ме тако посматраш? Момци лете тамо два пута дневно већ читавих годину дана. Да, ја знам да си ти упоран. Али ја се не спремам да се спуштам у Прстен, ја хоћу само да летим над њим. Потчињавам се твојим наређењима, уважи и ти моју молбу. Молим те најпонизније, ђаво га однео.

На крају крајева, јесмо ли другови или нисмо?“

„У чему је ствар?“ упита Биков мирно.

Јурковски поново поче да шпарта из угла у угао. „Дај ми Михаила“, одсечно рече.

„Шта-а-а?“ рече Биков лагано се усправљајући.

„Или ћу полетети сам“, рече Јурковски. „А ја се не разумем много у те космоскафе.“

Биков заћута. Михаило Антонович је гледао час једног час другог.

„Децо“, рече, „ја ћу са задовољством… У чему је ствар?“

„Могао бих да узмем пилота са станице“, рече Јурковски, „али ја молим Михаила, јер је он сто пута искуснији и опрезнији од свих њих тамо заједно. Да ли схваташ? Опрезнији!“

Биков је ћутао. Лице му је било намргођено и тмурно. „Бићемо опрезни“, рече Јурковски. „Летећемо на висини од двадесет-тридесет километара над средњом линијом, не ниже. Направићу неколико снимака, мало ћу погледати и кроз два сата ћемо се вратити.“

„Аљоша“, молећиво рече Михаило Антонович. „Па камење у Прстену скоро и не постоји. А није то ни тако страшно. Мало више пажње…“

Биков је ћутке посматрао Јурковског. «Но, шта да радим са њим?» мислио је. «Шта да радим са овом старом лудом? Михаило има болесно срце. Ово му је последњи лет. Рефлекси су му ослабили, а космоскафима се ручно управља. А ја не умем да управљам космоскафима. Жилин такође не уме. А младог пилота пуштати са њим — не смем ни то. Они ће наговорити један другога да се спусте у Прстен. Зашто ја, стара будала, нисам научио да управљам космоскафом?»

„Аљоша“, рече Јурковски. „Молим те. Јер ја више сигурно нећу никад више видети Прстенове Сатурна. Ја сам стар, Аљоша.“

Биков устаде и никога не гледајући изађе из кајут-компаније. Јурковски покри лице рукама.

„Ах, несрећа божја!“ рече. „Зашто ја имам тако одвратну репутацију? А, Миша?“

„Неопрезан си, јако, Волођењка“, рече Михаило Антонович. „Сам си крив за све.“

„А зашто да будем опрезан?“ упита Јурковски. „Реци ми, зашто? Да бих доживео потпуну духовну и телесну немоћ? Да сачекам тренутак кад ће ми живот дојадити и кад ћу умрети од досаде у кревету? Смешно је, Миша, дрхтати над сопственим животом.“

Михаило Антонович одмахну главом.

„Какав си ти, Волођењка“, рече тихо. „И како нећеш да схватиш, голубићу, ти ћеш умрети и — тачка. А после тебе ће људи остати, пријатељи. Знаш ли како ће њима бити? А ти мислиш само о себи, Волођењка, само и стално о себи.“

„Ех, Мишо“, рече Јурковски, „не желим с тобом да се свађам. Реци ми боље — да ли ће Алексеј пристати или неће?“

„Па, уколико се не варам, он је већ пристао“, рече Михаило Антонович. „Зар то не видиш? Ја га барем познајем, петнаест година смо на истом броду.“

Јурковски поново поче да јури из угла у угао.

„А теби се, Михаило, одиста лети?“ повика. „Или се исто тако само… хм-хм… «слажеш»?“

„Лети ми се“, рече Михаило Антонович и поцрвене. „За опроштај…“

Јура је паковао кофер. Он никад није умео да спакује ствари како треба, а сад је уза све то још и журио, да се не би видело колико му се не иде са Тахмасиба.

Иван је стајао крај њега и Јура је осећао тугу, мислећи на то да ће сада да се опрости с њим и да се више никада неће видети. Трпао је у кофер веш, свеске са белешкама, књиге — међу њима се налазила и књига Пут путева, о којој је Биков рекао: „Када ова књига почне да ти се допада, онда можеш да сматраш да си постао човек.“ Иван је, звиждећи нешто, веселим очима посматрао Јуру.

Јура најзад затвори кофер, тужно се осврте по кабини и рече:

„Но, ово је, изгледа, све.“

„Па, кад је готово, онда можемо и да се опростимо“, рече Жилин.

Узе од Јуре његов лаки кофер и пођоше кружним ходником, поред тегова који су лебдели у ваздуху, поред купатила, кухиње, из које је допирао мирис овсене каше. Најзад уђоше у кајут-компанију. У њој се налазио само Јурковски. Он је седео за празним столом обухвативши главу длановима, а пред њим се налазио лист папира.

„Владимире Сергејевичу“, рече Јура. Јурковски подиже главу. „А, кадет“, рече тужно се осмехнувши. „Па шта ћемо, да се опростимо.“

Стегоше један другоме руку.

„Велико вам хвала за све“, рече Јура.

„Но, но“, рече Јурковски. „Не захваљуј се, брате, много. Ти и сам знаш да нисам хтео да те поведем с нама. И погрешио сам. Шта да ти пожелим на растанку? Ради што више, Јура. Ради рукама, ради главом. Нарочито не заборављај како се то ради главом. И памти да су прави људи они који мисле на многе ствари одједном.

Не дозволи да ти се мозак запарложи“ Јурковски га погледа већ познатим изразом лица: као да је очекивао да ће се одмах променити набоље. „Но, иди, шта сад још чекаш?“

Јура се невешто поклони и изиђе из кајут-компаније. Крај улаза у командно одељење осврте се. Јурковски га је замишљено посматрао, али га, према свему, није видео. Јура се попе у командно одељење. Михаило Антонович и Биков су разговарали крај пулта за управљање. Када Јура уђе, они заћуташе и погледаше га.

„Тако“, рече Биков. „Ти си, Јурије, спреман. Иване, ти ћеш га, значи, испратити…“

„До виђења“, рече Јура. „Хвала.“

Биков му ћутке пружи огромну шаку.

„Велико вам хвала, Алексеј Петровичу“, понови Јура. „И вама такође, Михаило Антоновичу.“

„Нема на чему, нема на чему, Јура“, проговори Михаило Антонович. „Срећан рад. И свакако ми напиши писамце. Адресу ниси изгубио?“

Јура се ћутке лупи по џепу блузе.

„Но, одлично. Дивно. Напиши, а ако хоћеш — дођи. И, збиља, када се вратиш на Земљу, дођи. Кад нас је весело. Много омладине. Моје мемоаре ћеш прочитати.

Јура се слабо осмехну.“

„До виђења“, рече.

Михаило Антонович му махну руком, а Биков загуде:

„Срећна плазма, стажисто.“

Јура и Жилин изађоше из командног одељења. Последњи пут се за Јуром отворише и затворише врата кесона.

„До виђења, Тахмасибе“, рече Јура тужно.

Прошли су кроз бесконачно дуг ходник опсерваторије, у коме је била ужасна врућина, као у сауни, и попели се на другу палубу дока. Крај отвореног улаза у танкер на малој столичици од бамбуса седео је риђ човек с откопчаном блузом, златним дугмадима на њој и пругастим кратким панталонама. Огледајући се у малом огледалцету, он је прстима чешљао риђе бакенбарде и звиждукао неку тиролску мелодију. Када угледа Јуру и Жилиина, стрпа огледалце у џеп и устаде.

„Капетан Корф?“ упита Жилин.

„Ја“, рече риђи.

„На Прстен-2“, рече Жилин, „пребацићете овог друга. Генерални инспектор је разговарао с вама, зар не?“

„Ја“, рече риђобради капетан Корф. „Фрло топро. Пртљак?“

Жилин му пружи кофер.

„Ја“, рече капетан Корф по трећи пут.

„Па, до виђења, Јурка“, рече Жилин. „Не опуштај, молим те, нос. Чему то сада?“

„Не опуштам га, уопште“, рече Јура тужно.

„Ја одлично знам зашто си га опустио“, рече Жилин. „Ти си уобразио да се више никад нећемо видети и одмах си од тога направио трагедију. Ти ћеш још сто година да сусрећеш добре и лоше људе. А да ли можеш да ми одговориш на једно питање: чиме се један добар човек практично разликује од другог доброг човека?“

„Не знам“, уздахну Јура.

„Ја ћу ти рећи“, рече Жилин. „Ничим суштаственим се и не разликује. Ето, ти ћеш сутра бити са твојим момцима. Сутра ће ти сви завидети, а ти ћеш се хвалити: ја и инспектор Јурковски… Причаћеш како си пуцао на пијавице на Марсу, како си својим рукама, «ево оваквом столицом», лупио по глави мистер Ричардсона на Бамберги, како си спасао плавооку девојку од злочинца Шершења. За смрт-планетологе ћеш такође нешто слагати.“

„Ма шта вам је, Вања“, рече Јура, смешкајући се.

„Не, а зашто? Уобразиља ти је жива. Могу да замислим како ћеш им отпевати баладу о једноногом Дошљаку. Само узми још нешто у обзир. Тамо су ипак била два трага. О другом нисам успео да испричам. Други је био на своду пећине, тачно над првим. То не заборави. Па, до виђења.“

„Ти-ла-ла-ла-и-ла!“ тихо је иза њих певушио капетан Корф.

„До виђења, Вања“, рече Јура. Он обема рукама стеже руку Жилину. Жилин га лупи по рамену, окрете се и оде у ходник. Јура чу како неко у ходнику узвикну:

„Иване! Постоји још једна хипотеза! Тамо, у пећини, није био никакав Дошљак.

Била је само његова ципела…“ Јура се насмеја.

„Ти-ла-ла-ла-и-ла!“ певао је иза његових леђа капетан Корф чешљајући своју риђу браду.

ПРСТЕН-1: МОРА ДА ЖИВИ

„Волођењка, помери се мало“, рече Михаило Антонович. „Стално ударам лактом о тебе. Ако изненада будем морао да уђем у вираж…“

„Изволи, изволи“, рече Јурковски. „Само, немам куда, у ствари. Чудно тесно је овде. Ко ли је правио ове… хм-хм… апарате…“

„Таааако. Сасвим је довољно, Волођењка…“

У космоскафу је било ужасно тесно. Мала, округла ракета је била прорачуната само за једног човека, али су се обично у њу трпала по двојица. Али ни то није било све — по правилима безбедности, за време радова над Прстеном посада је на себи морала да има скафандере са скинутим шлемовима. Удвоје, у скафандерима, а уз то још и са шлемовима који су висили на леђима, у космоскафу човек одиста није имао куд да се окрене. Михаило Антонович се сместло у удобну фотељу са меким ременима и тешко је преживљавао то што је његов друг Волођењка морао да се завуче некуд између поклопца регенератора и пулта за бомбардовање.

Јурковски је, притискајући лице на биноктар, с времена на време шкљоцао својим фото-апаратима.

„Мало прикочи, Мишо“, говорио је. „Тако… заустави се… Фуј, до ђавола, како је то код њих неудобно конструисано…“

Михаило Антонович је, са задовољством окрећући управљач, нетремице посматрао екран телепројектора. Космоскаф је лагано пловио двадесет и пет километара над средњом површином Прстена. Напред се, као огроман мутножути грб, видео воденасти Сатурн. Ниже, десно и лево, преко целог екрана се пружало пљоснато поље које је светлуцало. Из даљине изгледало је као да је било покривено зеленкастом измаглицом, и као да је та гигантска планета била пресечена на двоје. А под космоскафом се кретао прави поток камења: комади угластих стена, ситног шљунка, прашине, која се преливала у свим дугиним бојама. Понекад се у том потоку запазало чудновато кретање и тада је Јурковски говорио: „Прикочи, Михаило… Баш тако…“ И неколико пута би шкљоцнуо камерама. Та неодређена и непојмљива кретања су привлачила његову посебну пажњу. Прстен није био гомила камења, који су били бачени у мртво, инертно кретање око Сатурна; та гомила је живела својим чудним, несхватљивим животом и законитост тог живота је требало открити.

Михаило Антонович је био срећан. Он је нежно притискао полуге команди, с уживањем осећајући како ракета послушно ослушкује сваки покрет његових прстију. Како је то дивно — управљати бродом без киберштурмана, без све оне електронике, бионике и кибернетике, уздати се само у себе, предавати се потпуној и безграничној уверености у себе и знати да се између тебе и брода налази само овај мекани, удобни управљач и да не мораш већ навикнутим напором воље да тераш од себе помисао да под твојим ногама клокоће, иако мирна, ипак ужасна снага, која је у стању да претвори у прашину целу планету. Михаило Антонович је имао богату уобразиљу, у души је увек био помало назадан, и спори космоскаф с његовим слабим моторима му је изгледао угодан и домаћи у поређењу са фотонским чудовиштем Тахмасибом и другим сличним чудовиштима с којима је имао посла за двадесет и пет година свог навигаторског рада.

Осим тога, он се, као и увек, одушевљавао дијамантским преливима Прстена, који су светлуцали у свим дугиним бојама. Михаило Антонович је одувек осећао слабост према Сатурну и његовим Прстеновима. Прстен је био изузетно леп. Он је био много лепши него што је то Михаило Антонович могао да исприча, а ипак, сваки пут када би га видео, он је желео о њему да прича.

„Како је само лепо“, рече најзад. „Како се све прелива. Ја можда не могу…“

„Прикочи, Мишо“, рече Јурковски.

Михаило Антонович прикочи.

„Постоје месечари“, рече он. „А моја слабост је…“

„Прикочи још једном“, рече Јурковски.

Михаило Антонович заћута и прикочи још једном. Јурковски је шкљоцао фото-апаратима и камерама. Михаило Антонович поћута, а онда позва у микрофон:

„Аљошењка, слушаш ли нас?“

„Слушам“, басом одговори Биков.

„Аљошењка“, брзо поче Михаило Антонович, „код нас је све у реду. Једноставно сам хтео да ти кажем како је овде дивно. Сунце се пресијава на камењу… и прашина се сија… Каква си јуначина, Аљошењка, што си нас пустио. На крају, само да видимо… Ах, кад би видео како се овде један камен пресијава!“ Од сувишка осећања је ућутао.

Биков мало сачека, а онда упита:

„Намеравате ли још дуго да идете према Сатурну?“

„Дуго, дуго!“ љутито рече Јурковски. „Могао би, Алексеј, да узмеш нешто друго да радиш. С нама се овде неће ништа десити.“

Биков рече:

„Радимо то ради профилаксе. И Иван и ја.“

„Ти се не узнемиравај, Аљошењка“, рече Михаило Антонович. „Лутајућег камења нема, све је веома мирно, безбедно.“

„То је добро што нема лутајућег камења“, рече Биков. „Али будите опрезни.“

„Прикочи, Михаило“, нареди Јурковски.

„Шта је то?“ упита Биков.

„Турбуленција“, одговори Михаило Антонович.

„А“, рече Биков и ућута.

Петнаестак минута је прошло у тишини. Космоскаф се удаљио од ивице Прстена већ на три стотине километара. Михаило Антонович је повлачио управљачем и борио се са жељом да развије већу брзину, тако да се комади који су летели под њима слију у једну траку која светлуца. То би било веома лепо. Михаило Антонович је волео такве ствари кад је био млађи.

Јурковски наједном рече шапатом.

„Заустави.“

Михаило Антонович прикочи.

„Заустави, кад кажем!“ просикта Јурковски.

Космоскаф поче непомично да виси. Михаило Антонович се окрете и погледа Јурковског. Јурковски је забио своје лице у биноктар као да је хтео да пробије оклоп космоскафа и баци поглед напоље.“Шта је тамо?“ упита Михаило Антонович.

„Шта је то код вас?“ упита Биков. Јурковски ништа не одговори.

„Михаило!“ повика изненада. „По кретању Прстена… Видиш ли под нама онај издужени, црни камен? Лети тачно над њим… Тачно над њим, не заобилазећи га…“

Михаило Антонович баци поглед на екран. Пронађе издужени, црни камен и поче да управља космоскаф у том правцу трудећи се да камен не испусти из визирног крста.

„Шта је то код вас?“ опет упита Биков.

„Некакав комад“, рече Михаило Антонович. „Црн и издужен.“

„Удаљује се“, рече Јурковски кроз зубе. „Спорије за један метар!“ повика.

Михаило Антонович смањи брзину.

„Не, тако неће ништа испасти“, рече Јурковски. „Мишо, види, да ли видиш онај црни комад камена?“ говорио је брзо, шапатом.

„Видим.“

„Право по курсу, два степена десно од њега се види неколико каменчића…“

„Видим“, рече Михаило Антонович. „Тамо се нешто сија.“

„Да, да… Право према том камењу… Не изгуби га само… Или ми нешто није у реду с очима?“

Михаило Антонович ухвати блиставу тачку у визирни крст и даде максимално повећање телепројектору. Угледао је пет округлих, чудно истоветних белих каменова, а међу њима — нешто се сијало, нешто што је личило на сребрнасту сенку раширеног паука. Као да се камење разилазило, а паук их хватао својим раширеним голим ногама.

„Како је лепо!“ ускликну Михаило Антонович.

„Па шта је то тамо код вас?“ заурла Биков.

„Причекај, причекај, Алексеј“, промрмља Јурковски. „Сад би се требало спустити…“

„Почиње“, рече Биков. „Михаило! Ни за метар ниже!“

Михаило Антонович је, узбуђен, и сам то не запажајући, већ јурио с космоскафом надоле. То је било тако дивно и неразумљиво — пет једнаких белих громада и бела, сребрнаста сенка потпуно необичних обриса међу њима.

„Михаило!“ повика Биков и заћута. Михаило Антонович се освести и нагло закочи.

„Шта ти је!“ бесно викну Јурковски. „Испустићеш!“ Издужени црни камен се лагано, једва приметно за око, кретао према чудним белим комадима.

„Аљошењка!“ позва Михаило Антонович. „Овде је одиста нешто необично. Да се спустимо мало? Одавде се лоше види!“

Биков је ћутао.

„Пропустићеш, пропустићеш“, резао је Јурковски.

„Аљошењка!“ очајно повика Михаило Антонович. „Спустићу се на пет километара, а?“

Грчевито је стезао ручице управљача, трудећи се да не испусти блистави предмет из визирног крста. Црни комад се кретао лагано и сигурно. Биков није одговарао.

„Па, спуштај се, спуштај“, рече Јурковски изненада необично мирно.

Михаило Антонович очајно погледа у екран метеоритног локатора, који је мирно светлуцао, и упери космоскаф надоле.

„Аљошењка“, мрмљао је. „Само мало, да не испустим из вида. Около је све мирно, празно.“

Јурковски је брзо шкљоцао својим фото-апаратима и камерама. Црни камен је наступао, наступао и на крају покрио бело камење и блиставог паука међу њима.

„Ех“, рече Јурковски. „Са твојим Биковом… Михаило Антонович закочи.“

„Аљошењка!“ позва он. „То је било све.“

Биков је и даље ћутао и Михаило Антонович тада баци поглед на радио-станицу.

Пријем је био искључен.

„Ех, ех, ех“, повика Михаило Антонович. „Како сам то… Сигурно лактом?“

Он укључи пријем.

„…хаило, натраг, Михаило, натраг; Михаило, натраг!“ монотоно је понављао Биков.

„Чујем, чујем, Аљошењка, сасвим случајно сам пријем био искључио.“

„Одмах се враћајте натраг!“ нареди Биков.“Одмах, одмах, Аљошењка!“ рече Михаило Антонович. „Ми смо већ све завршили, и све је у реду…“ Заћутао је.

Издужена црна громада се лагано удаљавала откривајући групу белог камења.

Поново је на сунцу заблистао сребрнасти паук.

„Шта се то дешава тамо код вас?“ упита Биков. „Да ли можете да ми објасните или не?“

Јурковски одгурну Михаила Антоновича и примаче се микрофону.

„Алексеј!“ повика. „Да ли се сећаш бајке о гигантској флуктуацији? Чини ми се да смо добили шансу: једну на милијарду!“

„Какву сад шансу?“

„Ми смо, изгледа, пронашли…“

„Пази, пази, Волођењка“, промрмља Михаило Антонович, ужаснуто посматрајући екран. Маса густе, сиве прашине кретала се према њима с бока, а над прашином је летело десетак блиставих камених громада. Јурковски чак застења: сад ће прекрити, сабити и одвући богзна куд бело камење и тог сребрнастог паука и нико никад неће сазнати шта је то било…

„Доле!“ повика. „Михаило, доле!…“

Космоскаф се трже.

„Натраг“, повика Биков. „Михаило, наређујем: натраг!“

Јурковски пружи руку и искључи пријем радио-станице.

„Доле, Мишо, доле… Само доле… И што брже…“

„Шта ти је, Волођењка! Не смемо — наређење! Шта ти је?“ Михаило Антонович пружи руку према радио-станици.

Јурковски га ухвати за руку.

„Погледај екран, Михаило“, рече он. „Кроз двадесет минута ће бити касно…“

Михаило Антонович је ћутке покушавао да дође до радио-станице. „Михаило, не буди будала… Ово је једна једина шанса на милијарду… Нама то никад неће опростити… Па, схвати, будало матора!“

Михаило Антонович најзад успе да дође до радио-станице и укључи пријем. Поново зачуше како Биков тешко дише.

„Не, они нас не чују“, говорио је он некоме.

„Мишо“, промукло зашапта Јурковски. „То ти нећу никад у животу опростити…

Заборавићу да си био мој пријатељ, Мишо. Заборавићу да смо заједно били на Голконди, Мишо. То је смисао мог живота, схвати већ једном… Ово сам чекао целог свог живота… Веровао сам у то… То су Дошљаци, Мишо…“ Михаило Антонович му погледа у лице и затвори очи: Јурковског није могао да препозна.

„Мишо, прашина се креће, све је ближе… Под прашину, Мишо, молим те, најлепше те молим… Ми ћемо брзо, само ћемо поставити радио-сонду и одмах ћемо се вратити. То је и просто и безопасно. И нико ништа неће сазнати.“

„Но, ето, шта ћеш да радиш с њим!“ узвикну Биков.

„Они су нешто нашли“, зачу се Жилинов глас.

Михаило Антонович брзо поче да говори:

„Не може. Не моли. Не смемо. Па ја сам обећао. Он ће полудети нервирајући се. Не моли ме бадава…“ Сива завеса прашине се већ сасвим приближила.

„Пусти“, рече Јурковски. „Сам ћу управљати бродом.“

Ћутке поче да гура Михаила Антоновича из фотеље. То је радио тако дивље и страшно да се Михаило Антонович сасвим изгуби.

„Но, добро“, замрмља. „Но, добро… Но, причекај мало…“ Никако није могао да препозна Јурковског. Све му је то личило на неки језив сан.

„Михаило Антоновичу!“ позва Жилин.

„Да“, слабим гласом одговори Михаило Антонович, али Јурковски из све снаге удари песницом по прекидачу радио-станице. Метална рукавица као ножем одсече прекидач.

„Доле!“ заурла Јурковски.

Михаило Антонович, ужаснувши се, баци космоскаф у двадесетокилометарску провалију под собом. Дрхтао је од ужасних предосећања.

Прође минут затим још један…

Јурковски проговори јасним гласом:

„Мишо, ја схватам…“

Огромне камене громаде оштрих ивица су на екрану расле и лагано се окретале.

Јурковски навикнутим покретом навуче на главу прозрачни шлем скафандера.

„Мишо, Мишо, ја схватам“, зачу Жилин глас Јурковског.

Биков је, згрбивши се, седео пред радио-станицом обема рукама се ухвативши за сталак некорисног микрофона. Он је могао само да слуша и да покуша да схвати шта се тамо дешава, и да чека, нада се. Кад се врате, пребићу их као мачке, мислио је. Тог навигатора мекушца и тог генералног никоговића. Не, нећу претући. Само да се врате. Само да се врате. Поред њега је, с рукама у џеповима, ћутао туробни Жилин.

„Камење“, жалостиво ће Михаило Антонович. „Камење…“

Биков затвори очи. Камење у Прстену. Оштро. Тешко. Лети, гамиже, окреће се.

Опкољава. Подгаркује, одвратно шкрипи по металу. Ударац. А онда још један, само јачи. То су све ситнице, није страшно, шљунак добује по оклопу као пасуљ, и то је ситница, али однекуд отпозади прикрада се онај тешки и брзи, као да је из огромног катапулта избачен, и локатори га због облака прашине не виде, а кад га угледају, биће касно… Пући ће оклоп, као хармоника ће се сложити преграде, за тренутак ће се у пукотини појавити небо, зазвиждаће ваздух и — људи већ постају бели и крхки као лед… Уосталом, они су у скафандерима. Биков отвори очи.

„Жилине“, рече. „Иди код Маркушкина и сазнај где се налази други космоскаф. Нека припреми пилота за мене.“

Жилин нестаде.

„Мишо“, безвучно позва Биков. „Ипак некако, Мишо… Некако…“

„Ево га!“ рече Јурковски.

„Јој-јој-јој-јој“, рече Михаило Антонович.

„Једно пет километара?“

„Шта ти је, Волођењка. Много мање!… Шта велиш, добро је кад нема камења?“

„Лагано кочи. Ја ћу да спремим сонду. Ах, није требало станицу да уништавам, будала матора… Могао сам боље да пазим.“

„Шта би то могло да буде, Волођењка? Пази какво је то чудо!“

„Он их држи, видиш ли? Ето где су они, Дошљаци! А ти си кукао!“

„Шта ти је, Волођењка! Зар сам кукао? Ја сам онако…“

„Некако се заустави да га, боже ме сачувај, не закачимо…“

Наступи тишина. Биков је напрегнуто ослушкивао. Можда ће се све и срећно завршити, мислио је.

„Но, зашто си кисео?“

„Не знам, одиста… Некако ми је све ово чудно… Нисам у својој кожи…“

„Изиђи под шапу и избаци магнетну мачку.“

„Добро, Волођењка.“

Шта ли су то тамо пронашли, мислио је Биков. Каква сада шапа. Шта тамо копају?

Зар не може брже?

„Нисам погодио“, рече Јурковски.

„Причекај, Волођењка, ти не умеш. Дај ја ћу.“

„Пази, као да је зарасла у камен… А да ли си запазио да су све једнаке, истоветне?“

„Да, свих пет. Мени је то одмах било чудно… Врати се Жилин.“

„Нема космоскафа“, рече.

Биков не поче да га испитује шта то значи — нема космоскафа. Остави микрофон, устаде и рече:

„Идемо Швајцарцима.“

„Овако нам ништа неће поћи за руком“, чу се глас Михаила Антоновича. Биков се заустави.

„Да, одиста… Треба нешто смислити.“

„Причекај, Волођењка. Ја ћу се сада извући напоље и урадићу то рукама.“

„Правилно“, рече Јурковски. „Да се извучемо напоље.“

„Не, Волођењка, извини, али ти остани овде. Од тебе ће користи бити мало… а свашта још може да се деси…“ Јурковски рече после кратке паузе:

„Добро. Ја ћу у међувремену начинити неколико снимака.“

Биков пожури ка излазу. Жилин изиђе за њим из командног одељења и закључа врата. Биков је ужурбано говорио док су излазили:

„Узећемо танкер, према пеленгу ћемо поћи к њима и тамо ћемо их чекати.“

„Правилно, Алексеј Петровичу“, рече Жилин. „Шта ли су то тамо пронашли?“

„Не знам“, рече Биков кроз зубе. „И не тиче ме се. Док ја будем разговарао са капетаном, ти иди у командно одељење и позабави се пеленгирањем.“

У ходнику опсерваторије Биков ухвати дежурног и нареди му:

„Ми сад идемо на танкер. Скини прелазни мост и закључај улаз.“

Дежурни климну главом.

„Други космоскаф се враћа“, рече. Биков се заустави. „Не, не“, са жаљењем рече дежурни. „Неће бити брзо, кроз једно три сата.“

Биков ћутке крете даље. Прођоше поред кесона, поред клупице од бамбуса, и уским тесним ходником се попеше у командно одељење танкера. Капетан Корф и његов навигатор су стајали нагнути над уским сточићем и разгледали неки плавичасти цртеж.

„Добар дан“, рече Биков.

Жилин, не говорећи ни речи, приђе радио-станици и покуша да је дотера на таласну дужину космоскафа. Капетан и навигатор га запањено погледаше. Биков им приђе.

„Ко је капетан?“ упита.

„Капетан Корф“, рече риђи капетан. „Ко сте фи? Зашто?“

„Ја сам Биков, капетан Тахмасиба. Молим вас да ми помогнете.“

„Отма“, рече капетан Корф. Погледа Жилина. Овај се мучио с радио-станицом.

„Два наша друга су се спустила у Прстен“, рече Биков.

„О!“ На лицу капетана се видело чуђење. „Како неопресно!“

„Мени је потребан брод. Ја вас молим да ми дате ваш.“

„Мој прот“, изгубљено рече Корф. „Да идете у Перстен?“

„Не“, рече Биков. „У Прстен само у крајњој потреби. Ако дође до несреће.“

„А где ваш прот?“ упита Корф неповерљиво.

„Ја имам фотонски теретњак“, одговори Биков.

„А“, рече Корф. „Да, њека не моше…“

Из звучника се зачу глас Јурковског.

„Причекај, сад ћу се извући.“

„А ја ти говорим, Волођењка, седи на месту“, рече Михаило Антонович.

„Теби то дуго траје.“

Михаило ништа не одговори.

„То они у Перстен?“ упита Корф показујући на радио-станицу.

„Да“, рече Биков. „Да ли пристајете?“

Жилин приђе и стаде поред њих.

„Да“, рече Корф. „Трепа помоћи.“

Навигатор наједном поче да говори тако брзо и неразумљиво да Биков успе да схвати само поједине речи. Корф је слушао и климао главом. Затим, поцрвеневши, рече Бикову:

„Навигатор не жели да лети. Он није обавезан.“

„Он може да иде“, рече Биков. „Хвала, капетане Корф.“

Навигатор рече још неколико реченица.

„Он говори да ми идемо у сигурну смрт“, преведе Корф.

„Реците му да иде“, рече Биков. „Ми морамо да журимо.“

„Можда би било боље да и господин Корф такође напусти брод?“ опрезно упита Жилин.

„Ха-ха-ха!“ насмеја се Корф. „Ја сам капетан!“ Он махну руком навигатору и приђе пулту за управљање. Навигатор, никога не гледајући, изађе. Кроз минут чуло се како се залупи излазни отвор.

„Девојке“, рече капетан Корф не осврћући се, оне нас чине слабима. Слабима као што су оне. Али треба се супротстављати. Припремимо се.

Он завуче руку у џеп, извуче фотографију и стави је на пулт испред себе.

„Ето, тако“, рече. „И никако другачије ако је лет опасан. На своја места, господо!“

„Диспечер!“ рече капетан.

„Јесте, овде диспечер“, одговори дежурни. „Молим старт!“

„Дајем старт!“

Капетан Корф притисну стартер и све се покрете. Одједном Жилин се сети: Јурка!

Неколико секунди је гледао радио-станицу, која је уздисала тужним уздасима Михаила Антоновича. Једноставно није знао шта да ради.

Танкер је већ напустио зону опсерваторије и капетан Корф је маневришући изводио брод на дати пеленг. Ствари више нису стајале тако лоше. За сада се још није десило ништа страшно.

„Михаило!“ зачу се глас Јурковског. „Хоћеш ли скоро?“

„Одмах, Волођењка“, одазва се Михаило Антонович. Глас му је био некако чудноват — или уморан или изгубљен.

„Охо!“ однекуд отпозади зачу се Јурин глас. Жилин се окрете. У командно одељење улазио је Јура — бунован и радостан. „Ви ћете такође на Прстен-2?“ упита он.

Биков га дивље погледа.

„Himmeldonnerwetter!“[4]просикта капетан Корф. Он је на Јуру био сасвим заборавио. „Путник! У капина!“ строго повика. Његови риђи бакенбарди се накострешише.

Михаило Антонович наједном гласно рече:

„Волођа… буди тако добар, покрени космоскаф једно тридесетак метара. Хоћеш ли умети?“

Јурковски незадовољно поче да гунђа.

„Но, покушаћу“, рече. „А зашто ти је то потребно?“

„Тако ће ми бити згодније. Волођа, молим те.“

Биков наједном устаде и повуче надоле патент-затварач на блузи. Јура га ужаснуто погледа. Биковљево лице, увек црвено, сад је постало бледосиво. Јурковски наједном повика:

„Камен! Мишо, камен! Натраг! Оставл све!“

Зачу се слабо стењање и Михаило Антонович слабим гласом рече:

„Одлази, Волођењка. Брже одлази, ја не могу…“

„Брзину“, зашкрипа Биков.

„Шта значи — не могу?“ заурла Јурковски. Чуло се како тешко дише.

„Одлази, одлази, не иди овамо“, мрмљао је Михаило Антонович. „Ништа неће испасти. . Не треба…“

„Значи, у томе је ствар“, рече Јурковски. „Зашто си ћутао? Но, то није ништа. Ми ћемо сада… Сада… Како ти се то десило?“

„Брзину! Брзину!“ режао је Биков.

Капетан Корф се, избечивши своје пегаво лице, нагињао над пулт за управљање.

Убрзање се повећавало.

„Сад, Мишењка, сад…“ бодро је говорио Јурковски „Ето, тако… Ех, кад бих имао неку полугу…“

„Касно“, неочекивано мирно рече Михаило Антонович.

У тишини која наступи чуло се како тешко дишу.

„Да“, рече Јурковски, „касно је…“

„Иди“, рече Михаило Антонович.

„Не.“

„Иди.“

„Ништа“, рече Јурковски. „То је брзо.“

Зачу се кратак смех.

„То чак нећемо ни запазити. Затвори очи, Мишо.“

После краткотрајне тишине неко је — није могло да се разуме ко — тихо и жалостивно рекао:

„Аљоша… Алексеј…“

Биков ћутке одгурну капетана Корфа, као неко маче, и прстима се ослони о типке управљања. Танкер се трже напред. Приљубљен за фотељу страшним притиском, Жилин успе само да помисли: Форсаж! За секунду је изгубио свест. После тога је кроз шум у ушима чуо кратак узвик, као од јаког бола, и кроз црвену измаглицу, која му је стајала испред очију, угледао је како је стрелица аутопеленгатора почела да се креће с једне стране на другу.

„Мишо!“ заурла Биков. „Момци!“

Он паде главом на пулт и невешто, гласно поче да плаче.

Јури је било лоше. Било му је мука, болела га је глава. Осећао се као да није при чистој свести. Лежао је на свом кревету у тесној, тамној кабини Тахмасиба, а то је истовремено била и његова светла, велика соба код куће на Земљи. У собу је улазила мајка, стављала му хладну, пријатну руку на образ и говорила Жилиновим гласом: „Не, још спава.“ Јура је хтео да каже да он више не спава али због нечега то није могао да уради. Неки познати и непознати људи су пролазили крај његовог кревета и један од њих се, у белом мантилу, нагао и јако ударио Јуру по разбијеној глави. Одмах затим је Јура зачуо жалостивни глас Михаила Антоновича: „Аљоша…“

„Алексеј…“, а Биков се, страшан, блед као мртвац, ухватио за пулт и Јуру је нешто бацило низ ходник главом на нешто оштро и тврдо. Свирала је нека тужна музика и нечији глас је говорио: „…приликом истраживања Прстена Сатурна погинули су генерални инспектор Међународне управе космичког саобраћаја Владимир Сергејевич Јурковски и најстарији навигатор космонаут Михаило Антонович Крутиков…“ И Јура је плакао, онако како у сну плачу чак и одрасли људи кад сањају нешто тужно…

Кад је Јура дошао себи, видео је да се одиста налази у кабини Тахмасиба и да поред њега стоји лекар у белом мантилу.

„Но, одавно је тако требало“, рече Жилин тужно се смешкајући.

„Они су одиста погинули?“ упита Јура. Жилин ћутке кллмну главом. „А Алексеј Петрович?“ Жилин ништа не одговори.

Лекар упита:

„Глава те много боли?“

Јура се замисли.

„Не“, рече. „Не боли тако много.“

„То је добро“, рече лекар. „Одлежаћеш једно пет дана и све ће бити у реду.“

„Неће ме послати на Земљу?“ упита Јура. Он се наједном ужасно уплашио да ће га због нечег послати на Земљу.

„Не, зашто?“ зачуди се лекар, а Жилин бодро рече:

„Интересовали су се за тебе са Прстена-2, хоће да те посете.“

„Нека“, рече Јура.

Лекар рече Жилину да Јура треба на свака три сата да добија микстуру, да ће поново доћи прекосутра и оде. Жилин рече да ће ускоро навратити и оде да испрати лекара. Јура поново затвори очи. Погинули су, помисли. Више ме нико неће зватл кадетом и неће молити да разговарам са њим, и нико ми добрим гласом неће стидљиво читати своје мемоаре о дивним и предвиним људима. То се више никад неће десити. Можеш себи да разбијеш главу, можеш да исцепаш кошуљу — свеједно, никад нећеш видети Владимира Сергејевича како стоји пред купатилом у свом раскошном халату с огромним пешкиром око врата нити ћеш видети како Михаило Антонович сипа у тањире обавезну овсену кашу и при томе се нежно осмехује.

Никад, никад… Зашто никад? Како је то могуће — никад? Некакав глупи камен у неком глупом Прстену још глупљег Сатурна. И људи, који морају да постоје, који су једноставно обавезни да постоје, јер је свет без њих гори, више нема и никад их више неће ни бити.

Јура се као кроз маглу сети да су они тамо нешто пронашли. Али то је било неважно, то није било главно, иако су они сматрали да је то најважније… И, разуме се, сви који их не знају такође ће сматрати да је то било најважније. То је увек тако. Ако не знаш онога који је извршио подвиг, за тебе је најважнији — подвиг. А ако знаш — шта ти је онда подвиг? Макар га уопште и не било, само да буде човек. Подвиг је добра ствар, али човек мора да живи.

Јура помисли да ће за неколико дана видети своје момке. Они ће, разуме се, почети да се распитују како је било, и тако даље. Они неће питати за самог Јурковског нити за самог Крутикова, они ће питати шта су Јурковски и Крутиков открили. Они ће горети од знатижеље. Њих ће највише од свега интересовати шта су Јурковски и Крутиков о свом открићу успели да кажу. Они ће се дивити храбрости Јурковског и Крутикова, њиховом самопожртвовању и узвикиваће са завишћу: „Но, то су били људи!“ И дивиће се највише томе што су они погинули на бојном пољу. Јура се чак узбуди од увреде и злобе. Али, он је већ знао шта ће им одговорити. Да не би дрекнуо: „Будале једне!“ да не заплаче, да не пође да се туче, он ће им рећи: „Причекајте. Има једна прича.“ И почеће овако: „На острву Хонсју, у кањону планине Титигатаке, у непролазној шуми су открили пећину…“

Ушао је Жилин, сео крај Јуриних ногу и лупио га дланом по колену. Жилин је на себи имао карирану кошуљу са засуканим рукавима. Лице му је било опуштено и уморно. Био је необријан. «А како је Биков?» наједном помисли Јура и упита:

„Вања, а како је Алексеј Петрович?“

Жилин ништа не одговори…

ЕПИЛОГ

Аутобус се нечујно докотрљао до ниске, беле ограде и зауставио се пред гомилом људи који су дочекивали путнике. Жилин је седео крај прозора и гледао весела, од мраза црвена лица, сметове снега који су светлуцали пред зградом аеродрома, дрвеће покривено ињем. Отворише се врата, леден ваздух улете у аутобус. Путници пођоше ка излазу, мењајући шаљиве поздраве са стјуардесом. Гомила је била бучна — крај врата су се грлили, стезали руке, љубили. Жилин потражи позната лица, никога не нађе и с олакшањем одахну. Погледа у Бикова. Биков је непокретно седео, опустивши лице у крзнени оковратник своје гренландске јакне.

Стјуардеса узе из мреже свој коферчиш и весело рече:

„Хајдете, другови! Стигли смо! Аутобус даље не иде!“ Биков тешко устаде и, не извлачећи руке из џепова, крете кроз празан аутобус према излазу; Жилин са ташном Јурковског је ишао за њим. Гомиле више није било. Људи су у групама ишли према згради аеродрома смејући се и разговарајући. Биков стаде на снег, заустави се туробно гледајући у сунце и крете према згради. Снег му је шкрипао под ногама. Са стране се кретала издужена плавичаста сенка. Затим Жилин угледа Даугеа.

Дауге им је брзо корачао у сусрет, јако се ослањајући на дебели, лакирани штап.

Мали, утопљен, с тамним, избораним лицем. У руци је, у дебелој рукавици, држао један букетић увелих незаборавака. Гледајући испред себе, он приђе Бикову, гурну му букетић у руку, загрли га и приљуби главу уз његову јакну. Биков га загрли и прогунђа:

„Могао си и код куће да седиш, видиш какав је мраз…“

Он узе Даугеа под руку и они лагано кретоше према згради аеродрома — огромни Биков и мали, згрбљени Дауге. Жилин је ишао поред њих.

„Како плућа?“ упита Биков.

„Тако…“ рече Дауге. „Ни боље ни горе…“

„Мораш у планине. Ниси дете, мораш да се чуваш.“

„Немам времена за то“, рече Дауге. „Има још много шта што треба завршити. Многе ствари су започете, Аљоша.“

„Па шта онда? Треба се лечити. Иначе нећеш успети да завршиш.“

„Одлучено је и решено питање експедиција на Трансплутон.“ Инсистирају да пођеш ти. Ја сам замолио да сачекамо да се прво вратиш.

„Но, па у реду“, рече Биков. „Отићи ћу кући, мало ћу се одморити… Може, зашто да не.“

„За начелника је постављен Арнаутов.“

„Свеједно“, рече Биков.

Почели су да се пењу уз степенице аеродромске зграде. Дауге тихо рече:

„А ја их нисам ни загрлио, Аљоша… Тебе сам загрлио, Вању такође, а њих нисам.“

Биков оћута и они уђоше у хол. Жилин се попе степеницама и наједном у сенци, иза једног стуба, угледа неку жену, која га је посматрала. Она се одмах окрену од њега, али он успе да запази њено лице под крзненом капом — некад вероватно веома лепо, а сада старо, млохаво, готово ружно. «Где сам је видео?» помисли Жилин. Или она само личи на некога?

Гурнуо је врата и ушао у хол. Значи, сада Трансплутон, тај Кербер. Далеки, далеки. Најдаљи од свега. Од Земље је далек, од људи далек, од најглавнијег далек. Поново челична кутија, поново туђе, слеђене стене. Главно остаје на Земљи. Као и увек, уосталом. Али тако се не може, треба бити поштен. Време је да се одлучи, Иване Жилине, време је! Разуме се, неко ће рећи — сажаљиво или презриво: „Нерви му нису издржали. Дешава се и то.“ Алексеј Петровић може тако да помисли. Жилин се чак заустави. Да, он ће баш тако и помислити: «Нерви му нису издржали. А био је јак момак». А то је добро! У крајњем случају, неће му бити толико криво што га напуштам баш сада, кад је остао сам… Разуме се, њему ће бити лакше да мисли да ми живци нису издржали него да види да ме уопште не интересују сви ти трансплутони. Он је упоран и чврст у својим убеђењима… и својим заблудама. Камене заблуде.

Главно је на — Земљи. Главно увек остаје на Земљи, и ја ћу остати на Земљи.

Одлучено, помисли. Одлучено је. Најважније је — на Земљи…

Примечания

1

Међународна полиција. Мирза-Чарле; прим. прев.

2

Ништа не знам и не трпајте ваш нос у те ствари; прим. прев.

3

„…И чујете? Немам намеру да трпим такав безобразлук… чујете ли? Ја…“; прим. прев.

4

Гром и пакао; прим. прев.

Content

Стругацки Аркадије, et al Тахмасиб

Аркадије и Борис Стругацки Тахмасиб

ПРОЛОГ

МИРЗА-ЧАРЛЕ: РУСКИ МОМАК

МИРЗА-ЧАРЛЕ: ХОТЕЛ, СОБА ТРИСТА ШЕСТ

МАРС: АСТРОНОМИ

МАРС: СТАРА БАЗА

ТАХМАСИБ: ГЕНЕРАЛНИ ИНСПЕКТОР И ОСТАЛИ

МАРС: РАЦИЈА

ТАХМАСИБ: КОРИСНОСТ УПУТСТВА

ЕЈНОМЕЈА: СМРТ-ПЛАНЕТОЛОЗИ

БАМБЕРГА: НИШЧИ ДУХОМ

ТАХМАСИБ: ГИГАНТСКА ФЛУКТУАЦИЈА

ДИОНА: ЧЕТВОРОНОШЦИ

ПРСТЕН-1: БАЛАДА О ЈЕДНОНОГОМ ДОШЉАКУ

ПРСТЕН-1: МОРА ДА ЖИВИ

ЕПИЛОГ

Примечания