Клайв Стейплз Люїс

ЛИСТИ КРУТЕНЯ

“Найкращий спосіб прогнати диявола,

якщо він не відступає перед текстами

Святого письма, — це висміяти його,

покепкувати з нього, бо він не

зносить глуму”

Лютер

“Диявол… гордий дух…

не може витерпіти глузування”

Томас Мор

Передмова

Я не маю наміру пояснювати, як листи, що оце пропонуються читачам, потрапили мені до рук.

Коли йдеться про дияволів, то в цьому питанні людство схильне скочуватись до однієї з двох рівновеликих і протилежних за змістом помилок. Перша полягає в тому, що люди не вірять у їхнє існування, друга — в тому, що вони не тільки вірять в існування дияволів, а й виявляють до них надмірну й нездорову зацікавленість. Самим дияволам однаково подобаються обидві помилки: вони захоплено вітають як матеріаліста, так і чародія. Манерою письма, застосованою в цій книжці, може легко оволодіти кожен, хто має до цього хист; але схильні до поганих вчинків і дражливі люди, які б могли повернути мистецтво такого стилю на шкоду іншим, не зуміють перейняти його від мене.

Читачам слід пам'ятати, що диявол — брехун. Не все те, про що говорить Крутень, треба сприймати як правду, навіть з його точки зору. Я не ставив собі за мету з'ясувати, що то були за люди, про яких згадується в листах, але вважаю, що портрета, скажімо, Фр. Спайка чи матері підопічного навряд чи цілком відповідають дійсності. В пеклі, як і на землі, заведено бажане приймати за дійсне.

Насамкінець зауважу, що я не робив жодних спроб перевірити хронологію написання листів. Лист XVII, мабуть, складено перед запровадженням карткової системи на харчі, але взагалі спосіб датування диявола, здається, не має нічого спільного з часом на Землі, і я не намагався відтворити його. Історія європейської війни, за винятком тих випадків, коли вона так чи інакше впливала на духовний стан однієї людини, очевидно, Крутеня не цікавила.

Магдаленський коледж

К. С. ЛЮЇС

5 червня 1941 року

Листи Крутеня

Лист I

Мій любий Шашеню!

Спинюсь на твоїх словах про те, як ти спрямовуєш навчання свого підопічного і як турбуєшся, щоб він більше перебував у товаристві свого приятеля-матеріаліста. Чи не здається тобі, що ти трохи наївніший? Скидається на те, що ти вважаєш, ніби за допомогою доказів його можна було б відвернути від Ворога. Я б погодився з цим, якби він жив кілька століть тому. Тоді людські істоти ще добре усвідомлювали, коли те чи інше твердження доведене, а коли ні; і якщо воно було доведене, люди справді вірили в це, Тоді вони ще узгоджували мислення з діями і були готові змінити свій спосіб життя внаслідок роздумів, міркувань та висновків. Але за допомогою тижневої преси та інших засобів ми великою мірою змінили становите. Твій підопічний із самого дитинства звик мати справу з десятками несумісних філософських концепцій, які всі водночас нуртують в його голові. Він сприймає кожне вчення не як «правильне» чи «хибне», а як «академічне» чи «практичне», «застаріле» чи «сучасне», «гуманне» чи «жорстоке». Термінологія і спосіб викладу, а не докази, допоможуть тобі відвернути його від церкви. Не гай часу на переконування його в тому, що матеріалізм — це істина! Переконай його, що матеріалізм — сильний, міцний, наступальний, тобто, що це філософія майбутнього. Саме цього потребує твій підопічний.

Шукати докази — означає перенести битву на терени Ворога. Він також може обґрунтовувати, проте я вважаю, що в практичній пропаганді Ворог протягом століть завжди був позаду Нашого Отця Пекла. Вже сам процес наведення доказів пробуджує розум твого підопічного, а якщо розум не спить, то наслідки передбачити неможливо. Навіть якщо й викривити якусь послідовність думки на нашу користь, у твого підопічного однаково посилиться фатальна звичка зосереджуватись на глобальних питаннях і відвертати свою увагу бід потоку скороминущих почуттів. Твоє завдання полягає в тому, щоб прикувати його увагу саме до цього потоку. Привчи підопічного називати це «справжнім життям» і не дозволяй йому питати себе, що таке «справжнє».

Пам'ятай, що він, на відміну від тебе, не чистий дух. Ніколи не бувши людиною (о, ця огидна перевага Ворога!), ти не здатен зрозуміти як вони піддаються тискові буденності. Якось я мав підопічного — переконаного атеїста, який любив ходити до Британського музею. Одного разу, коли він сидів за книжкою, я помітив, що його думки попливли в хибному напрямку. Ворог, ясна річ, був у той час біля нього. Я побачив, що моя двадцятирічна праця опинилася під загрозою. Якби я тоді розгубився і вдався до доказів, то, безумовно, зазнав би поразки. Але я не зробив тієї дурниці, а посилив свій вплив на ту частину свого підопічного, яка найбільше була під моїм контролем, і навіяв йому думку, що вже час обідати. Ворог очевидячки навіював моєму підопічному протилежну думку (ти знаєш, що людина ніколи не чує всього, що Він їй каже?), що речі, над якими той працює, важливіші, ніж обід. Принаймні мені здається, що тієї миті Він діяв саме так, бо коли я сказав: «Досить мізкувати над цим. Краще повернутися до роботи після обіду», — підопічний значно повеселішав, а коли я додав: «На свіжу голову воно піде краще», — той уже прямував до дверей. Як тільки він опинився на вулиці, битва була виграна. Я вказав йому на хлопчика-газетяра, який закликав купувати газети, а тоді звернув його увагу на автобус № 73, який проїжджав вулицею, і перш ніж мій підопічний зійшов зі сходів бібліотеки, я переконав його в тому, що хоч би які дивні думки не з’являлися в людини, коли вона зачинившись працює над книжками, певна доза «справжнього життя» (автобус і хлопчик-газетяр) неодмінно поверне її до дійсності і покаже, що «оті речі» в книжках не можуть бути правдивими. Підопічний запам'ятав цей випадок і впродовж багато років любив говорити про «те невиразне відчуття реальності, яке є нашою надійною охороною проти відхилень від простої логіки». Тепер він у безпеці в оселі Нашого Отця.

Ти розумієш суть того, про що я кажу? Завдяки процесам, які ми започаткували в людях багато сторіч тому, вони ніяк не можуть повірити у незвичне й незнайоме тоді, коли звичне й знайоме у них перед очима. Вказуй йому на буденність речей. Найголовніше, ні в якому разі не вдавайся до науки (я маю на увазі справжню науку) як до захисту від християнства. Наука заохотить твого підопічного думати про реальності, яких він не може відчути на дотик або побачити. Ми є маємо прикрі випадки серед сучасних фізиків. Якщо йому хочеться копирсатися в науці, зосередь його зусилля на економіці й соціології і не дозволяй відриватися від неоціненного «реального життя». Та найкраще було б, якби ти взагалі відірвав підопічного од читання наукових праць; натомість його можна заохотити якоюсь великою загальною ідеєю, і тоді все, що зустрінеться у книжках чи в розмовах, він сприйматиме як «наслідки сучасних досліджень». Пам'ятай, що твоє завдання — дурманити його. Ви, молоді дияволята, повинні говорити так, щоб усі думали, що ви проповідуєте істину!

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист II

Мій любий Шашеню!

Я страшенно незадоволений тим, що твій підопічний став християнином. Не сподівайся, що уникнеш належного покарання, хоч я певен, що ти й не хотів цього. Але насамперед ми мусимо знайти вихід з даного становища. Причини для відчаю немає: сотні навернених до християнства після короткого перебування в таборі Ворога знову повернулися до нас. Усі нахили твого підопічного (як розумові, так і фізичні) все ще працюють на нашу користь.

Сьогодні одним з найбільших наших союзників є сама Церква, Зрозумій мене як слід. Я маю на увазі не ту Церкву, що, як ми бачимо, пускає коріння в безмежності й у вічності, страшна, як армія під знаменами. Ця Церква, треба визнати, викликає неспокій і тривогу в лавах найхоробріших наших спокусників. Але, на щастя, люди її зовсім не помічають. Єдине, що бачить твій підопічний, це недокінчену псевдоготичну споруду на новій земельній ділянці. Коли він заходить усередину, то помічає місцевого бакалійника з улесливим виразом обличчя, яке враз спалахує, коли пропонує йому лискучу маленьку книжечку з текстом літургії, якої ні один, ні другий не розуміє, і пошарпане видання з текстами релігійних пісень, здебільшого поганеньких і надрукованих надто дрібним шрифтом. Сівши на своє місце і роззирнувшись довкола, він бачить саме тих своїх сусідів, кого волів би не бачити. Присилуй його розум снувати, наприклад, між виразом «образ Божий» і обличчями тих, що сидять поруч із ним. Що то за люди звичайно мало важить. Хтось із них може бути навіть дволиким борцем на боці нашого Ворога. Дарма. Твій підопічний, завдячуючи нашому Отцеві Пекла, — дурень. Якщо, скажімо, хтось із ного сусідів не в лад співає або носить черевики, що риплять, має подвійне підборіддя або погано вдягнений, — то твій підопічний легко повірить у те, що їхня релігія сміховинна. Бачиш, на цьому початковому етапі йому здається, що він уявляє собі «християн» духовними категоріями, коли насправді ці категорії у нього — образні. В своїй уяві він бачить тільки тоги й сандалії, щити й мечі, списи й оголені ноги, і в нього мимоволі виникає підсвідомий опір тому, що люди в церкві носять сучасний одяг. У жодному разі не дозволяй цьому його відчуттю вийти на поверхню. Ніколи не дозволяй йому поставити перед собою питання про те, якими б він хотів бачити цих людей. Хай його розум буде затуманений. У вічності для тебе буде розвагою викликати в нього особливий різновид прояснення, що його дозволяє Пекло.

Отже, якнайдужче посилюй в підопічного розчарування та невдоволення, а вони неодмінно виникнуть у нього в перші кілька тижнів прилучення до Церкви. Ворог не проти того, щоб людина розчаровувалася на порозі кожного свого випробування. Таке розчарування виникає, коли хлопчик, який захоплювався в дитячому садку «Оповіданнями з Одісеї», береться по-справжньому вивчати грецьку мову. Воно виникає, коли закохані, одружившись, починають опановувати мистецтво жити разом. У кожній ділянці життя розчарування знаменує собою перехід від мрійливого прагнення до важкої праці. Ворог іде на такий ризик, керуючись своїм химерним бажанням перетворити всіх цих огидних дрібних людських покидьків на те, що Він називає «вільні» прихильники й слуги. Він уживає слово «сини» зі своєю невикорінною любов'ю, яка понижує увесь духовний світ через неприродні зв'язки з тими двоногими істотами. Бажаючи їхньої свободи, Він відмовляється вести їх до мети, яку поставив перед ними, самими лиш звичками і вподобаннями. Навпаки, Ворог хоче, щоб вони йшли до неї своїм власним шляхом. Така його позиція відкриває перед нами широкі можливості. Але тут на нас чигає також і небезпека. Якщо вони успішно долають це перше випробування, то стають менш залежні від почуттів і тому важче піддаються спокусі.

Досі я писав, виходячи з припущення, що люди, які сидять поруч із твоїм підопічним, не дають раціональних підстав для розчарування. Звичайно, якщо такі підстави є, «тобто, якщо твій підопічний знає, що ота жінка в сміховинному капелюшку страшенно любить грати в брідж або он той чоловік у рішучих черевиках — скнара і здирник, тоді твоє завдання набагато легше. Єдине, що в такому разі ти повинен робити, це відволікати його розум від питання: «Якщо я, будучи тим, ким я є, вважаю себе в певному розумінні християнином, то чому різноманітні вади людей, які поруч мене, повинні свідчити, що їхня побожність це всього-на-всього лицемірство й умовність?» Ти, мабуть, запитаєш, чи можна не допустити таку очевидну думку до людського розуму? Можна, Шашеню, можна! Працюй з підопічним належним чином, і вона ніколи не виникне в його голові. Він ще не був з Ворогом досить довго і не знає, що таке справжня покора. Те, що він каже, навіть на колінах, про свою гріховність, — всього-на-всього безтямне повторювання чужих слів. У глибині душі підопічний усе ще вірить, що зайняв почесне місце в реєстраційному списку Ворога завдяки тому, що дозволив навернути себе до християнства, і вважає, що виказує велику покору й поблажливість, ходячи до церкви з цими «самовдоволеними» простаками-сусідами. Утримуй його в такому стані якнайдовше.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист III

Мій любий Шашеню!

Мені було дуже приємно довідатися з твого листа про те, як складаються стосунки між твоїм підопічним і його матір'ю. Але ти не заспокоюйся, а, навпаки, добивайся ще більшого успіху. Ворог діятиме від середини назовні, поступово підводячи поведінку підопічного під новий стандарт, і може наблизити її до жінки в будь-яку мить. Ти повинен випередити Його дії. Тримай тісний зв'язок з нашим колегою Хлебесем, під опікою якого перебуває та жінка, і нарощуй між собою і її домом атмосферу взаємного роздратування, щодень створюючи дрібні неприємності. Для цього рекомендую тобі користуватися такими методами:

1. Зосереджуй увагу підопічного, на внутрішньому житті. Він думає, що його навернення до віри — це щось таке, що відбувається усередині нього, і тому його увага тепер спрямована головно на стан власної свідомості, чи радше на їх очищену версію, і тільки на неї єдину ти можеш дозволити йому дивитися. Не шкодуй для цього зусиль. Відвертай його увагу від найпростіших щоденних обов'язків і спрямовуй на найпоступовіші і найдуховніші цілі. Поглиблюй у ньому цю найкориснішу людську рису — огиду й нехіть до очевидних речей і їх ігнорування. Ти повинен привести його до такого стану, коли він, аналізуючи свої дії і вчинки протягом години, не помічатиме в собі нічого такого, що цілком очевидне для кожного, хто будь-коли мешкав з ним в одному будинку або працював в одній конторі.

2. Зрозуміло, що відвернути твого підопічного від молитов за його матір неможливо, але в нас є засоби знешкодження тих молитов. Пильнуй, щоб вони завжди були дуже «духовні», тобто завжди стосувалися стану її душі й ніколи не стосувалися її ревматизму. З цього випливає дві переваги. По-перше, його увага буде прикута до того, що він розглядає як її гріхи. Під невеличким твоїм керівництвом підопічного можна змусити вважати гріхом будь-які дії матері, що викликають у нього роздратування. У такий спосіб ти зможеш дедалі більше роз'ятрювати йому щоденні рани навіть тоді, коли він стоїть на колінах під час молитви. Ця операція зовсім не важка, навіть більше, ти переконаєшся, що вона радше схожа на розвагу. По-друге, оскільки його уявлення про її душу грубі й часто помилкові, го він молитиметься за уявну особу. Твоє завдання, в даному випадку, полягає в тому, щоб із кожним днем та уявна особа ставала дедалі менше схоже на його справжню матір — гостру на язик літню жінку. З плином часу розходження між уявним і справжнім образами стане таким великим, що жодна думка, жодне прохання з його молитов за уявну матір не досягне справжньої матері. Я тримав деяких своїх підопічних так міцно у своїх руках, що міг в одну мить одірвати їх від молитви за «душу» дружини чи сина і тут гаки примусити бити й ображати справжню дружину чи сина без найменших докорів сумління.

3. Коли подружжя прожило разом багато років, кожен з подругів помічає в другому такі нотки в голосі або такі вирази обличчя, які страшенно дратують його (чи її). Неодмінно скористайся з цього. Нагадай своєму підопічному, як його мати піднімає брови, як він не любив цього поруху ще в дитинстві, і хай думає про те, який огидніш для нього той порух. Хай він припустить, що вона знає, як це неприємно для нього, і навмисне піднімає брови, щоб роздратувати його ще більше. Якщо ти діятимеш як слід, він не помітить, що таке припущення безглузде. І, звичайно, не дозволяй йому запідозрити, що деякі нотки в його голосі і деякі вирази його обличчя її також дратують. А оскільки він не може бачити й чути себе, то досягти цього тобі буде неважко.

4. У цивілізованому суспільстві домашня ненависті, виражається словами, цілком безневинними на папері (самі слова не є образливими), але, вимовлені певним тоном і в певний момент, вони мало чим відрізняються від ляпаса по обличчю. Щоб добре порозважатися, вам з Хлебесем треба виробити в цих двох дурнів подвійний стандарт сприймання. Хай твій підопічний вимагає від матері, щоб вона сприймала його слова у буквальному значенні; що ж до слів матері, то хай він сприймає їх у якнайширшій інтерпретації, по-своєму витлумачуючи тон, яким вони сказані, підтекст, який, мовляв, криється в них, і наміри, з якими їх ужито. З другого боку, матір треба заохочувати, щоб вона зайняла таке саме становище стосовно сина. Це призведе до того, що після кожної сварки обоє будуть переконані в своїй повній невинності. Типовою стане така ситуація: «Я всього-на-всього запитав її, коли ми обідатимемо, а вона вже починає дратуватися». Коли ця звичка усталиться, ти зможеш створювати чудові ситуації, в яких людина щось каже з явним наміром образити іншу людину, а після того, як її намір досяг мети, засмучується.

Напиши мені про ставлення цієї літньої жінки до релігії. Чи виникає в неї почуття ревності у зв'язку з цим новим чинником у житті її сина? Чи не вражає її самолюбство те, що він одержав релігійні знання від інших і до того ж дуже пізно, тоді як, на її думку, вона давала йому прекрасні можливості для цього в дитинстві? Чи вважає вона, що син надміру «метушиться» довкола релігії? Чи, може, вона думає, що він прилучився до релігії на дуже легких умовах? Пам'ятай про старшого брата з притчі Ворога!

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист IV

Мій любий Шашеню!

Авіаторські пропозиції, які ти висловлюєш у своєму останньому листі, переконують мене, що настав час написати тобі окремого листа про пекучу проблему молитви. Ти міг би й утриматися від коментаря про те, що мої поради стосовно молитов підопічного за матір «виявилися зовсім недієвими». Про такі речі небіж не повинен писати своєму дядькові, рівно ж як молодший спокусник підсекретареві відділу. Це свідчить про твоє жалюгідне бажання перекласти відповідальність на чужі плечі: ти повинен навчитися сам розплачуватися за свої власні помилки.

Якщо це можливо, то найкраще було б узагалі відвернути підопічного від молитви. Коли маєш справу з дорослою і нещодавно навернутою до громади Ворога людиною, як, для прикладу, твій підопічний, то найкраший спосіб — це заохотити її до спогадів або викликати в її уяві картини механічного читання молитов у дитинстві. Якщо в підопічного виникає реакція проти цього, то його думки можна спрямувати на щось цілком сьогочасне, внутрішнє, невимушене і нерегульоване, у початківця це звичайно викликає прагнення поринути в невиразно побожний настрій, у якому немає справжньою зосередження волі та інтелекту. Один із їхніх поетів, Колрідж, писав, що він молився не «ворушачи губами і стоячи на колінах», а просто «спрямовував свій дух на любов» і входив у «молитовний стан». Оце саме та молитва, якої нам треба. Оскільки вона дещо подібна до мовчазної молитви, яку практикують ті, хто просунувся дуже далеко в служінні Ворогові, то зарозумілі й ледачі підопічні захоплюються нею досить довго. Принаймні їх кожна переконати, що положення тіла не має ніякого значення під час молитви.

Бо люди завжди забувають (а ти мусиш пам'ятати про це), що вони тварини і що всі рухи й положення їхнього тіла впливають на їхні душі. Цікаво, що смертні завжди вважають, ніби ми вкладаємо ті чи інші думки в їхній розум: насправді ж наша робота полягає насамперед у тому, щоб не допустити думок до їхнього розуму.

Якщо це не виходить, треба спрямувати їхні наміри в іншому напрямку. Якщо вони звертаються до самого Ворога, наша поразка неминуча, але є засоби, при допомозі яких їм можна перешкодити у цьому. Найпростіше — це відвернути їхній погляд від Нього і спрямувати його всередину їх самих. Хай вони спостерігають за своєю свідомістю і намагаються викликати там відчуття за допомогою власної волі. Коли люди захочуть просити в Нього милосердя, навій їм бажання викликати в собі милосердні почуття до самих себе й не помічати, що вони звертаються не до Нього. Коли вони захочуть просити в Нього мужності, зроби так, щоб вони відчули себе мужніми. Коли вони просять прощення, хай відчують, що їхнє прохання задовільнено. Навчи їх оцінювати вартість кожної молитви за успіхом у формуванні бажаного відчуття; ніколи не дозволяй їм запідозрити, якою мірою такі успіх чи поразка залежать від того, добрі вони чи злі, бадьорі чи стомлені в ту мить.

Ворог, звичайно, протидіятиме тобі. Там, де молитва, існує і небезпека Його негайного втручання. Він по-цинічному байдужий до гідності свого становища, до нашого становища, як становища чистих духів а от на людські істоти, що стоять на колінах, Він безсоромно посилає дар самопізнання. Проте навіть якщо Він і одіб'є твою першу спробу змінити напрям намірів тих, що моляться, не впадай у відчай. У нас є й витонченіша зброя. Людські істоти не починають з того безпосереднього сприймання Його, якого ми, на жаль, не можемо уникнути. Вони ніколи не знали того жахливого сяйва, того пронизливого, всепроникаючого й болючого блиску, який викликає постійні муки у нашому житті, Якщо ти заглянеш у свідомість свого підопічного, то не знайдеш цього. Якщо розглянеш об'єкт, до якого він звертається, то побачиш, що він складений в його уяві із багатьох сміховинних компонентів. Там будуть образи, взяті із картин, на яких зображено появу Ворога внаслідок ганебної події, відомої як Воплочення; там будуть також менш виразні образи — можливо, цілком дикі або по-дитячому наївні — двох інших Осіб. На них буде видно навіть сліди його власної набожності (і фізичних відчуттів, що супроводжують її), втіленої і спрямованої на об'єкт пошанування. Я знаю випадки, коли той, кого підопічний називав «Богом», насправді містився в лівому кутку стелі спальні або всередині його голови, або на розп'ятті на стіні. Та хоч би який був той об'єкт, підопічного треба змусити молитися саме йому, тобто предметові, який створив він, а не Особі, яка створила його. Ти можеш навіть заохотити підопічного ретельно працювати над удосконаленням того предмета і повсякчас тримати його в своїй уяві протягом усієї молитви. Бо якщо підопічний навчиться бачити відмінність, якщо він свідомо спрямовує свою молитву не до того, яким, на нашу думку, Він мав би бути, а до справжнього Ворога, тоді наше становище враз стане хитким. Як тільки всі свої думки і образи він відкине вбік, або якщо він утримає їх, усвідомлюючи їхню чисто суб'єктивну природу, і ввійде у цілком реальну зовнішню невидиму Присутність, яка оточує його тут таки в кімнаті і яку він ніколи не пізнав так, як вона знає його, — тоді наслідки можуть бути непередбачувані. Уникнути такої ситуації — справжньої оголеності душі в молитві — тобі допоможе те, що самі люди не бажають її в такій мірі, як їм здається. Вони, на щастя, часто ще не готові взяти те, що можна одержати за таких обставин!

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист V

Мій любий Шашеню!

Я трохи розчарований, бо чекав детального звіту про твою роботу, а натомість одержав таку собі абстрактну рапсодію, яким є твій останній лист. Пишеш, що ти «сповнений радості», бо європейці розпочали ще одну війну. Я дуже добре бачу, що з тобою. Ти не сповнений радості, ти — п'яний. Читаючи між рядків твоє вкрай неврівноважене повідомлення про безсонну ніч підопічного, я можу досить точно відтворити стан твоєї свідомості. Вперше за свою діяльність ти скуштував того вина, яке є винагородою за всі наші зусилля, — страждання і збентеження людської душі — і сп'янів. Мені важко звинувачувати тебе. Тобі ще довго треба набувати досвіду. Чи підопічний прореагував на деякі з твоїх страхітливих картин майбутнього? Чи викликав ти в нього тугу за щасливим минулим? Чи відчував він радісний дрож у своєму шлунку? Ти добре грав свою партію, еге ж? Гаразд, усе це цілком природно. Але пам'ятай, Шашеню, — насамперед обов'язок, а все інше потім. Якщо внаслідок твоїх зусиль він утратить лише молитву, то ти вічно відчуватимеш спрагу до того питва, першим ковтком якого тепер втішаєшся. Якщо ж завдяки постійній і холоднокровній праці здобудеш його душу, тоді він буде твій назавжди — повний по вінця живий келих розпуки, жаху та подиву — і зможеш підносити його до губ, коли тобі заманеться. Отож пильнуй, щоб тимчасовий успіх не відволік тебе від справжньої роботи, яка полягає в тому, щоб руйнувати віру й не допускати формування чеснот. У наступному своєму листі неодмінно подай мені повний звіт про ставлення підопічного до війни, щоб ми могли вирішити, як діяти далі: чи зробити з нього палкого патріота, чи ревного пацифіста. Тут є багато можливостей. Але мушу тебе попередити, щоб ти не покладав надто великих надій на війну.

Звичайно, війна — річ забавна. Раптовий страх і страждання людських істот — це законний і приємний відпочинок для безлічі наших трудівників. Але який зиск будемо мати від війни, якщо ми не використаємо її для приведення людських душ до нашого Отця Пекла? Коли я бачу тимчасові страждання людських істот, які нарешті вирвалися від нас, я почуваю себе так, наче на пишному бенкеті скуштував першу страву, а в решті страв мені відмовили. Це гірше, ніж узагалі нічого не скуштувати. Ворог, вірний своїм варварським способам ведення війни, дозволяє нам побачити короткочасні страждання своїх улюбленців лише для того, щоб дражнити й мучити нас, насміхаючись з безперервного голоду, який спричинили Його дії на сучасному етапі великого конфлікту. Отож, подумаймо краще про те, як використати цю європейську війну, а не про те, як одержати від неї втіху. Бо вона має в собі певні тенденції, які вже за самою своєю суттю діють на нашу користь. Ми можемо сподіватися вибуху жорстокості й розпусти. Але якщо не будемо обережні, то станемо свідками того, що тисячі йтимуть у цей час до Ворога, тоді як десятки тисяч, яким бракуватиме наснаги для такого кроку, усе ж відвернуть свою увагу від самих себе і спрямують її на вартості й справи, які здаватимуться їм вищими, ніж вони самі. Я знаю, що Ворог ставиться негативно до багатьох із цих справ. Саме в цьому найяскравіше виявляється Його несправедливість. Він часто захоплює людські істоти, що віддали своє життя за справи, які Він вважає негідними на тій потворно софістській підставі, що людські істоти сприймають ці справи як гарні і дотримуються найкращих із відомих їм засад. Подумай також і про те, які небажані смерті трапляються під час війни. Людей вбивають там (і вони знають, що можуть бути вбитими), куди вони йдуть, якщо взагалі належать до прихильників Ворога, підготовленими. Набагато краще було б для нас, якби всі людські істоти помирали в дорогих приватних лікарнях серед лікарів, які брешуть, медсестер, які брешуть, друзів, які брешуть, як ми навчили їх, обіцяючи вмираючому життя, запевнюючи його, що хвороба виправдовує будь-яке потурання своїм слабостям, і навіть (звичайно, якщо наші працівники знають свою справу) ставлячи перешкоди священикові, щоб той не розкрив хворому його справжній стан! А які руйнівні в нашій роботі постійні думки про смерть, котрі так посилює війна. Один із найвипробуваніших засобів — заохочення до самовдоволеної буденності — виявляється недієвим. Під час війни навіть людська істота не може повірити, що вона житиме вічно.

Я знаю, що Струп і решта вбачають у війнах добру нагоду для нападів на віру, але вважаю, що це перебільшення. Своїм людським послідовникам Ворог просто сказав, що страждання становить суттєву частину того, що Він називає Відкупленням; отже така віра, яку зруйнувала війна або пошесть, не варта була зусиль, витрачених на її руйнацію. Я маю на увазі повсюдні страждання протягом тривалого часу — саме такі, які спричинює війна. Звичайно, у даний момент терору, тяжких утрат чи фізичного болю ти можеш захопити свого підопічного, бо його розум тимчасово загальмований. Але я переконався, що навіть у такій ситуації він, звернувшися до Ворога, майже завжди одержує від Нього допомогу.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист VI

Мій любий Шашеню!

Я радий чути, що вік і фах твого підопічного роблять можливим (але ні в якому разі не обов'язковим) його призов до війська. Нам треба, щоб він був якнайневпевненішим, щоб його свідомість була сповнена суперечливих картин майбутнього, кожна з яких викликає надію або страх. Ніщо так не відволікає людську свідомість від Ворога, як непевність і тривога. Він хоче, щоб люди зосереджувалися на тому, що вони роблять; а перед нами стоїть завдання зосереджувати їхні думки на тому, що з ними станеться.

Твій підопічний, звичайно, підхопив думку, що він повинен сумирно коритися волі Ворога. Ворог розуміє це так, що віруючий повинен терпляче зносити випробування, які випали на його долю, теперішню непевність і тривогу. Саме про це повинен казати: «Нехай буде воля Твоя», — і саме за це щоденне терпіння він одержує свій хліб насущний. Твоє завдання полягає в тому, щоб підопічний не думав про сьогочасний страх, як про свій хрест, а лише про речі, яких він боїться. Хай саме їх сприймає, як свої хрести, які треба нести; хай він забуде, що вони, будучи несумісними, не можуть усі впасти на нього водночас, і хай заздалегідь намагається виховати в собі стійкість і терпіння щодо них усіх. Бо справжня покора одночасно кільком різним гіпотетичним долям майже неможлива, і Ворог не дуже допомагає тим, хто намагається виплекати її в собі. Покори сьогочасному і дійсному стражданню, навіть якщо воно складається зі страху, досягти набагато легше, і Ворог у цьому звичайно допомагає безпосередньо.

Тут діє важливий духовний закон. Я вже пояснював, що ти можеш послабити молитви підопічного, відвертаючи його увагу від самого Ворога і спрямовуючи їх на стан його розуму й свідомості щодо Нього. З другого боку, підопічний зуміє легше побороти страх тоді, коли його свідомість відвернена від предмета, якого він боїться, і спрямована власне на страх, який він сприймає як сьогочасний і небажаний стан своєї свідомості. А коли він сприймає страх як свій хрест, то неодмінно думатиме про нього як про стан свідомості. Виходячи з цього, можна сформулювати загальне правило: в усіх різновидах діяльності розуму та свідомості, які сприяють нашій справі, треба заохочувати підопічного, щоб він зосереджувався на об'єкті, натомість в усіх видах діяльності, які сприятливі для Ворога, звертати увагу підопічного на нього самого. Нехай образа або жіноче тіло притягують його увагу такою мірою, щоб він не міг зосередитися над думкою: «Я входжу у стан, званий ангельським, або в стан, званий хтивим». Натомість нехай на думці «Мої почуття стають дедалі святобливіші й милосердніші» — так зосередиться його увага, що він уже буде нездатний дивитися далі самого себе і бачити нашого Ворога або своїх сусідів.

Що ж до його глобального ставлення до війни, то ти не повинен занадто покладатися на ті почуття ненависті, про які люди так люблять дискутувати в християнських чи антихристиянських часописах. Твого підопічного, звичайно, можна підохотити до помсти, посиливши в ньому мстиві почуття, спрямовані проти німецьких керівників, — і це добре, якщо такі зусилля дають бажані наслідки. Проте здебільшого вони викликають мелодраматичну або міфічну ненависть, спрямовану проти уявних козлів відпущення. Він ніколи не зустрічався з цими людьми в реальному житті — вони для нього невиразні постаті, уявлення про які сформувалося на основі газетних статей. Наслідки такої химерної ненависті дуже часто розчаровують, і зі всіх людських істот — англійці, з цього погляду, найжалюгідніші тюхтії. Це мізерні створіння, які вголос проголошують, що тортури занадто м'яка кара для їхніх ворогів, а потім частують чаєм і цигарками першого пораненого німецького пілота, який з'явиться в дверях.

Щоб ти не робив, в душі твого підопічного завжди буде і зичливість, і злоба. Треба вміло спрямовувати злобу на його близьких сусідів, яких він бачить щодня, а зичливість переносити на віддалені об'єкти — на тих людей, яких він не знає. Таким чином злоба стає цілком реальною, а зичливість великою мірою уявною. Немає ніякої рації збуджувати ненависть до німців, коли в той же час між ним і його матір'ю, його роботодавцем, випадковим зустрічним у потязі зростає згубна звичка добродійності й милосердя. Думай про свого підопічного, як про набір концентричних кіл: внутрішнє (найменше) коло — це його воля, далі середнє коло — це його інтелект, і нарешті зовнішнє (найбільше) коло — це його фантазія. Навряд чи ти зумієш відразу усунути з усіх кіл те, що тхне Ворогом, але повинен безперервно виштовхувати всі чесноти доти, доки вони опиняться в колі фантазії; натомість усі бажані якості треба просувати всередину — в коло волі. Лише тією мірою, в якій вони досягають волі і втілюються у звички, чесноти можуть становити для нас загрозу. (Певна річ, я маю на увазі не те, що людина помилково сприймає як свою волю — свідоме роздратування, плетиво різних рішень, стиснуті зуби, а справжній центр — те, що Ворог називає Серцем). Усі чесноти, змальовані у фантазії, чесноти, які схвалив інтелект, чесноти, які любить сама людина і захоплюється ними, не утримають її на відстані від оселі Нашого Отця Пекла: навіть більше, вони зроблять її ще смішнішою, коли вона потрапить туди.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист VII

Мій любий Шашеню!

Мене дивує твоє питання, чи важливо, щоб підопічний не знав про наше існування. На це, принаймні для сучасного етапу боротьби, відповів наш Головний Провід. Наша політика сьогодні полягає в тому, щоб затаїтися. Звісно, так було не завжди. Але тепер ми справді опинилися в надзвичайно скрутному становищі. Коли люди не вірять у наше існування, тоді втрачаємо всі наслідки прямого тероризму, ну і розуміється, не виховуємо чаклунів. Якщо ж вони вірять у наше існування, тоді ми не можемо зробити з них матеріалістів чи скептиків. Принаймні, поки що. Я маю велику надію на те, що в належний час ми зуміємо так розбурхати й зміфологізувати їхню науку, що віра в нас (хоч ми її так не називаємо) заповзе в людську свідомість, яка в той же час буде закрита для віри Ворога. Корисними для цього можуть виявитися і «життєва снага», і культ сексу, і деякі аспекти психоаналізу. Як тільки ми досягнемо досконалого наслідку нашої діяльності — створимо матеріаліста-чаклуна, людину, яка не використовує, а щиро обожнює те, що вона нечітко називає «силами», водночас заперечуючи існування «духів», — тоді кінець війни стане близьким. Але поки що ми повинні виконувати свої завдання. Я не думаю, що тобі буде важко тримати свого підопічного в незнанні. Тобі допоможе те, що «дияволи» сприймаються тепер як щось кумедне. Якщо у нього виникне навіть легка підозра щодо твого існування, зроби так, щоб у його уяві виникла істота в червоному трико; далі переконай його, що оскільки він не може повірити в існування такого диявола (це старий елементарний спосіб спантеличити їх), то таким чином не може повірити і в твоє існування.

Я не забув своєї обіцянки спинитися на питанні про те, чи повинні ми робити з підопічного ревного патріота, чи крайнього пацифіста. Всі крайнощі, за винятком палкої відданості Ворогові, треба підживляти. Не завжди, ясна річ, але за сьогоднішніх обставин — це робити треба. Бувають епохи мляві й самовдоволені — їх треба заколисати так, щоб вони зовсім заснули. Але бувають неврівноважені й напружені, до яких належить і сучасна. Ці епохи можуть погодити розбрат і чвари, і наше завдання полягає в тому, щоб розпалювати їх. Візьмімо перший ліпший невеличкий гурток, члени якого об'єднані якимись спільними інтересами. В гуртку розвивається оранжерейна атмосфера взаємозахоплення, тоді як до зовнішнього світу безсоромно культивується погорда й ненависть, бо джерелом натхнення в його діяльності є «Справа», яку члени гуртка сприймають як ідею об'єктивну й безсторонню. Це справедливо навіть тоді, коли мала група існує попервах лише для власних цілей Ворога. Ми прагнемо, щоб Церква мала небагато прихильників не тільки тому, що в такому разі менше людей знатиме Ворога, але також і тому, що той, хто вже знає його, стане з неспокійною інтенсивністю і агресивністю, що притаманне тайному товариству чи клану, обороняти свої позиції. Сама Церква, ясна річ, добре захищена, і досі ми ще не спромоглися надати їй геть усіх ознак фракції; але фракції, які є в її складі, часто демонструють пречудові наслідки, починаючи з товариства Павла й Аполлона в Коринфі і закінчуючи католицьким та протестантським напрямками в Англіканській церкві.

Якщо ти змусиш свого підопічного відмовитися від військової служби з релігійних міркувань, то він автоматично опиниться у якомусь невеличкому, галасливому, добре організованому й непопулярному товаристві, і наслідки цього, я майже впевнений, будуть добрі. Майже впевнений! Чи були в нього поважні сумніви щодо законності участі у справедливій війні перед тим, як почалася теперішня? Чи твій підопічний хоробра людина? Чи достатньо хоробра для того, щоб не мати напівусвідомлюваних побоювань щодо справжніх мотивів свого пацифізму? Чи впевнений він, перебуваючи в стані найбільшої чесності (жодна людина ніколи не буває в стані повної чесності), що його діями керує лише бажання служити Ворогові? Якщо він саме така людина, то його пацифізм, мабуть, не принесе нам багато користі, і Ворог, очевидно, захистить його від звичайних наслідків приналежності до секти. В такій ситуації найкраще спробувати викликати в нього раптову безладну емоційну кризу, яка може навернути його до патріотизму. Цей спосіб часто приносить успіх. Але якщо він така людина, як я думаю, тоді спробуй удатися до пацифізму.

Якою б не була його позиція, яке б переконання він не прийняв, твоє завдання залишається незмінним — змусити його сприймати патріотизм чи пацифізм, як частину своєї релігії. Відтак треба змусити його за допомогою духу фанатизму розглядати цю частину, як найважливішу в своїй релігії. Далі спокійно й поступово наштовхуй його на думку, що релігія — це просто частина «Справи», в якій християнство цінне головно тим, що дає чудові докази на користь воєнних зусиль Великобританії чи на користь пацифізму. Позиція, яку тобі слід обстоювати, полягає в тому, що світські справи мають стояти на чільному місці, саме вони повинні зумовлювати слухняність і покору. Зробивши світ метою, а віру засобом, ти вже майже переміг свого підопічного; що ж до його власної життєвої мети, то вона в даному разі важить дуже мало. Якщо мітинги, памфлети, політика, різні рухи, заходи і кампанії мають для нього більше значення, ніж молитви, таїнства, добродійні справи — він наш, і чим більше в ньому такої «релігійності», тим більше він наш. Я міг би тобі показати цілий гурт таких людей тут у нас.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист VIII

Мій любий Шашеню!

Отже, ти маєш «великі надії на те, що релігійний період в житті підопічного відмирає», еге ж? Я завжди вважав, що Навчальний центр звівся нанівець відтоді, як його очолив Слинь, — а тепер я в цьому переконаний. Ти ніколи не чув про закон коливального руху?

Люди — це амфібії, за своєю природою істоти напівдуховні і напівтваринні (рішення Ворога створити такий огидний гібрид послужило однією з причин того, чому наш Отець відмовив Йому у своїй підтримці). Як душі, вони належать до вічного світу, але як тварини, підвладні часові. Це означає, що, хоч їхня душа й може бути спрямована на вічний об'єкт, їхні тіла, пристрасті та уявлення безперервно змінюються, бо бути в часі — означає змінюватися. Тому їхнє максимальне наближення до сталості — це певний період коливального руху, чергове повернення до рівня, з якого вони раз у раз падають, і так ціла низка падінь і піднесень. Якщо б ти уважно спостерігав за своїм підопічним, то помітив би таке коливання протягом всього його життя; інтерес до роботи, любов до друзів, фізичні уподобання — все це в ньому то зростає, то завмирає; періоди емоційного та тілесного багатства й жвавості чергуються з періодами заціпеніння й убогості. Тупість і сухість, через які тепер проходить твій підопічний, — це не наслідок твоєї майстерності, як ти наївно вважаєш, це просто природні явища, які не дадуть нам нічого, якщо ти не використаєш їх належним чином.

А щоб якнайкраще використати їх, постав перед собою питання, чого чекає від них Ворог, і зроби все навпаки. Ти можеш здивуватися, дізнавшись, що у своїх спробах цілковито оволодіти душею, Він покладається на падіння навіть більше, ніж на піднесення; деякі з Його улюбленців пройшли через періоди довших і глибших падінь, ніж будь-хто інший. Причина цього ось яка. Для нас людина — це насамперед пожива; наша мета полягає в тому, щоб увібрати в себе її волю, зміцнити її коштом нашу власну індивідуальність. А от послух, якого вимагає від людей Ворог, — то зовсім інше. Треба завжди пам'ятати, що всі балачки про Його любов до людей, про те, що Його служіння є повною свободою, — це не просто пропаганда (як комусь хотілося б вірити), а жахлива правда. Він таки справді хоче наповнити всесвіт огидними малими копіями Самого Себе — істотами, життя яких у мініатюрному масштабі буде з якісного погляду таке ж, як і Його власне життя, але не тому, що Він вбирає їх, а тому, що їхні волі свобідно узгоджуються з Його волею. Нам потрібна худоба, яка врешті-решт стане поживою; Йому потрібні слуги, які врешті-решт стануть синами. Ми хочемо брати собі, Ворог хоче роздавати іншим. Ми порожні і прагнемо наповнитися; натомість, Він наповнений ущерть і переливається через вінця. Наша мета — це світ, у якому Наш Отець Пекла вбирає в себе всі інші істоти; Ворог прагне такого світу, в якому істоти об'єднані з Ним, але зберігають свою особистість.

А тепер про падіння. Ти, мабуть, часто дивувався, чому Ворог не використовує свою силу більшою мірою, щоб будь-якої миті бути відчутно присутнім у людських душах. Але тепер ти бачиш, що догматизм і насильство — це два засоби, які забороняє Йому застосовувати сама природа Його плану. Пригнічення людської волі (що Він міг би просто зробити своєю ледь відчутною присутністю) нічого Йому не дало б. Ворог не може чинити насильство. Він може тільки влещувати. Бо Його простацька ідея зводиться до того, щоб вовк був ситий і коза ціла; люди, за Його задумом, мають творити з ним одне ціле і водночас залишатися самими собою; відмовитися від них або асимілювати не відповідає Його планам. Попервах Ворог може чинити слабенький тиск. Він стимулює їх своєю присутністю, яка здається їм дуже відчутною, хоч насправді вона мінімальна, емоційною лагідністю і допомогою в подоланні спокус. Але Він ніколи не допускає, щоб такий стан речей тривав довго. Раніше чи пізніше Він відсторонюється й перестає, якщо не насправді, то, принаймні, на думку людей, заохочувати їх і надавати допомогу. Ворог залишає людину, щоб вона стала на власні ноги і, покладаючись тільки на свою волю, виконувала обов'язки, які вже втратили всю свою принадливість, І саме в періоди спадів людина зростає набагато більше, ніж у періоди піднесень, і стає таким створінням, яким Він хоче її бачити. Тому молитви, які виголошуються в стані знесилення, задовольняють Його найбільше. Ми можемо мучити наших підопічних безперервними спокусами, бо готуємо їх собі на поживу, і чим стійкіше їхня воля протистоїть цим спокусам, тим краще. Він не може «спокушувати» на чесноти так, як ми спокутуємо на гріхи. Ворог хоче навчити їх ходити і тому забирає від них свою руку; і якщо в них з'являється бажання ходити, то Він задоволений навіть тоді, коли вони ходять спотикаючись. Не обманюй себе, Шашеню! Ніколи наша справа не перебуває в більшій небезпеці, ніж тоді, коли людина, вже не бажаючи того, все ще намагається виконувати волю Ворога, оглядає всесвіт, в якому, здається, й сліду Його не видно, і запитує, чому Він покинув її, і все ще поклоняється Йому.

Звичайно, періоди спадів надають деякі можливості і нам. Наступного тижня я дам тобі деякі вказівки про те, як користуватися ними.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист IX

Мій любий Шашеню!

Сподіваюсь, мій останній лист переконав тебе, що завдяки лише нападам депресії, яких зазнає тепер твій підопічний, ти не зумієш оволодіти його душею — їх ще треба належно використати. Спинюсь на способах їх використання.

Насамперед зазначу, що періоди депресій в житті людини — це чудова нагода для всіх чуттєвих спокус, особливо сексуальних. Це може здивувати тебе, бо в період піднесення потенційний інстинктивний потяг має найбільшу силу, але ти мусиш пам'ятати, що сили опору у цей час також найбільші. Фізичний і душевний стан, який ти хочеш використати для розпалювання хтивості, можна, на жаль, легко спрямувати на роботу, ігри, думки або нешкідливі веселощі. Напад може мати більший успіх, якщо увесь внутрішній світ людини нудний, холодний і порожній. А ще треба пам'ятати, що сексуальність під час депресій якісно відмінна від сексуальності під час піднесення — у ній менша ймовірність виникнення безбарвного явища, яке люди називають «любов'ю», і більша можливість збочень; у ній менше забрудненості тими шляхетними образами і навіть релігійними супровідними обставинами, які так часто отруюють статеві стосунки між людьми. Набагато легше зробити з твого підопічного гіркого п'яницю, начиняючи його алкоголем, як болезаспокійливим засобом, аніж заохочуючи його вживати алкоголь для піднесення настрою в колі друзів, коли він і щасливий, і веселий. Ніколи не забувай, що коли ми маємо справу із будь-яким типом задоволення у його здоровій і нормальній формі, то, в певному сенсі, перебуваємо на терені Ворога. Я знаю, що завдяки задоволенню, ми завоювали чимало душ. А проте, це Його витвір, а не наш. Саме Він створює різноманітні задоволення; ми ж, попри всі наші спроби, досі не спромоглися створити жодного. Ми можемо тільки підштовхувати людей до задоволень, які створив Ворог, щоб вони приймали їх у такій мірі або в такий час чи спосіб, у яких Він забороняє це робити. Отже, ми завжди прагнемо відійти від природних умов реалізації будь-якого задоволення і наблизитись до умов, за яких задоволення здійснюються найнеприродніше, найменше нагадуючи людям про їхнього Творця, і коли вони найменш приємні. Основне наше завдання полягає в тому, щоб якомога збільшувати жадобу і якомога зменшувати задоволення. Так забезпечується успіх і зберігається стиль нашої роботи. Взяти в людини душу і не дати їй натомість нічого — ось, що найбільше звеселяє серце нашого Отця. А депресії — це найкращий час для почину.

Проте, є ще кращий шлях використання депресії — через власні думки підопічного про неї. Як завжди, перший крок полягає в тому, щоб не допустити знань до його розуму. Нехай він навіть не підозрює про існування закону коливального руху. Нехай він вважає, що перший запал його навернення до християнства, можливо, й повинен тривати завжди, але що і його депресія — також постійний стан. Вклавши йому в голову таке розуміння стану речей, ти можеш діяти далі різними методами. Якщо твій підопічний схильний втрачати надію й занепадати духом, його можна вкинути у розпач; якщо він схильний до мрійливості, його можна переконати в тому, що все йде добре. Проте люди першого типу трапляються дедалі рідше. Якщо твій підопічний належить до нього, тоді все піде легко. Твоє завдання полягатиме лише в тому, щоб відвернути його від шляху досвідченого християнина (сьогодні це зробити неважко), і спрямувати його увагу на відповідні уривки Письма, а тоді змусити працювати над безнадійною метою — відновити свої давні відчуття за допомогою лише власної сили волі. Якщо ти зумієш це зробити, вважай, що ми вже перемогли. Якщо він належить до людей, що сподіваються на краще, тоді твоє завдання — змусити його примиритися зі своїм теперішнім пригніченим станом, відтак поступово привчити бути ним задоволеним і нарешті переконати, що цей стан не такий уже й поганий. Через два-три тижні ти зможеш викликати в нього думку про те, що в перші дні після навернення до християнства він надто захопився цією релігією. Говори з підопічним" про «помірність у всьому». Якщо ти привчиш його до думки, що «релігія потрібна, але в міру», то можеш бути цілком спокійний за його душу. Помірна релігія прийнятна для нас, як і її відсутність. Помірна релігійність ще смішніша, ніж відсутність такої.

Ще одна можливість — це безпосередній напад на його віру. Навівши його на думку, що депресія — це постійний стан, спробуй переконати, що «його релігійний етап» минає, так, як проминули всі попередні етапи в його житті. Звичайно, перейти шляхом логічного міркування від твердження «Я втрачаю зацікавленість до цього» до твердження «Це неправда» — неможливо. Але як я вже казав, ти повинен покладатися на слова, а не на розум. Обдурити можна за допомогою самого лише слова «етап». Я вважаю, що твій підопічний до цього часу пройшов через кілька з них (усі проходять через якісь етапи) і завжди відчуває зверхність і погорду до тих етапів, від яких уже звільнився, але не тому, що ставиться до них критично, а тому, що вони вже в минулому. (Ти достатньо підживлюєш його туманними ідеями про «прогрес», «розвиток», «історичну точку зору»? Сподіваюсь, ти даєш йому читати багато сучасних життєписів? І люди в них вивільняються з етапів, чи не так?)

Ти зрозумів суть справи? Утримуй його розум подалі від чіткого протиставлення «правдиве» — «фальшиве». І не забувай пречудових виразів: «Це був етап»; «Я пройшов крізь усе це»; «То було юнацьке захоплення».

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист X

Мій любий Шашеню! Я був у захопленні, почувши від Дереня, що твій підопічний завів кілька дуже бажаних нових знайомств і що ти вдало скористався з цього. Гадаю, що оте немолоде подружжя, яке завітало до нього в контору, — це саме ті люди, які нас цілком влаштовують: багаті, чепуристі, поверхові й дотепні скептики щодо всього на світі. Гадаю, що вони навіть трохи пацифісти, але не з моральних міркувань, а з укоріненої звички применшувати все, що стосується широких мас їхніх співгромадян, і з прихильності до модних тепер комуністичних теорій. Це дуже добре. Ти, здається, непогано використовуєш його соціальну, сексуальну та інтелектуальну суєтність і пиху. Напиши мені про це детальніше. Чи входить він у близькі стосунки з іншими людьми? Я маю на увазі не слова, а тонку гру очей, відтінки у голосі, в сміху, за допомогою яких смертний показує, що він належить до тієї групи, що й ті, з ким він розмовляє. Цей вид зради треба особливо заохочувати, бо сама людина спочатку не усвідомлює цього до повної міри, а коли усвідомить, то буде вже пізно — ти потурбуєшся про те, щоб унеможливити їй відступ.

Безперечно, він дуже швидко зрозуміє, що його віра суперечить тим уявленням та переконанням, на яких будується вся розмова з його новими друзями. Переконай підопічного відкласти на пізніше відкрите визнання цього, факту — зробити це тобі буде неважко, підживлюючи в ньому відчуття сорому, гордості, скромності й пихи. Доти, доки триватиме зволікання, він перебуватиме в непевному становищі. Він мовчатиме, коли треба говорити, і сміятиметься, коли треба мовчати. У його поведінці, а надалі і в мові, з'являться чужі для нього цинізм і скептицизм. Але якщо ти належно поводитимешся з ним, то ці риси людського характеру стануть його власними рисами. Всі смертні намагаються стати тими, за кого себе видають. Це елементарна істина. Питання полягає лише в тому, як підготуватися до контрнападу Ворога.

Насамперед треба затягувати час, щоб твій підопічний якомога пізніше усвідомив, що це нове задоволення є нічим іншим, як спокусою. Але оскільки слуги Ворога проповідували, що протягом двох тисяч років «світ» — це одна з великих усталених спокус, то може здатися, що досягти цього важко. Та, на щастя, вони дуже мало говорили про це протягом останніх кількох десятиріч. Хоч у сучасних християнських писаннях я багато читаю (набагато більше, ніж мені хотілося б) про мамону, але дуже мало знаходжу давніх застережень проти земної марноти, про вибір друзів, про ціну часу. Твій підопічний, мабуть, назве все це «пуританством», а я тобі скажу, що вага й значення, яких ми надали цьому слову, — це один із справжніх тріумфів останнього сторіччя. Завдяки цьому ми щороку рятуємо тисячі людських істот від посту, стриманості, цнотливості і поміркованості в житті.

Проте, рано чи пізно він дізнається про справжню природу його нових друзів, і тоді твоя тактика залежатиме від інтелекту твого підопічного. Якщо він достатньо дурний, зроби так, щоб підопічний усвідомлював природу своїх друзів тільки тоді, коли вони відсутні; їхню присутність можна використати для того, щоб вивітрити з його голови весь критицизм. Якщо це в тебе вийде, то він змушений буде, як це буває з багатьма людьми протягом тривалих періодів часу, жити подвійним життям: він не тільки вдаватиме із себе інакшого, а й буде інакшим у кожному з товариств, де буватиме. Коли ж це тобі не вдасться, можна спробувати тонший і успішніший спосіб. Присилуй підопічного відчувати задоволення від усвідомлення непослідовності свого життя. Цього можна досягнути, використовуючи його суєтність і пиху. Нам під силу при вчити його із задоволенням стояти на колінах у неділю поруч з бакалійником, який не здатен зрозуміти чемного й насмішливого товариства, серед якого він був суботнього вечора; і навпаки, з насолодою сприймати під час забави паскудність та блюзнірство своїх улюблених друзів, тим більше, що він знає про світ «глибокий» і «духовний» в собі, світ, якого вони не можуть зрозуміти. Ти втямив, що я маю на увазі? Світські друзі спілкуються з ним з одного боку, бакалійник — з другого, а твій підопічний постає для себе, як досконалий, урівноважений і складний чоловік, який уміло обертається і в одному, і в другому товаристві. Отже, повсякчас зраджуючи принаймні дві групи людей, він замість сорому завжди відчуватиме задоволення собою. І нарешті, якщо всі твої зусилля підуть намарне, ти зможеш переконати його, всупереч докорам сумління, далі підтримувати нове знайомство на тій підставі, що він вже тим чинить людям «добро», що п'є їхні коктейлі, сміється з їхніх жартів і що припинити все це означало б виявитися «педантичним», «нетолерантним» і, звичайно ж, «пуританцем».

Водночас ти, ясна річ, уживеш потрібних заходів, щоб новий спосіб життя змушував його витрачати грошей більше, ніж він може собі дозволити, щоб він занедбав свою роботу і забув про матір. її стурбованість і неспокій, як також його дедалі більша байдужість та грубощі, становитимуть неоціненну основу для погіршення стосунків у нього вдома.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XI

Мій любий Шашеню!

Усе йде напрочуд добре. Я особливо радий чути, що ті двоє нових друзів ввели його в коло своїх знайомих. Дані Державного Архіву свідчать, що всі вони надійні люди: незмінні, послідовні скептики й безбожники, які без будь-яких ефектних і великих злочинів спокійно й задоволено прямують до оселі Нашого Отця. Кажеш, що вони багато сміються. Я сподіваюсь, що ти не вважаєш, що сміх сам по собі завжди приносить нам користь. Спинюсь на цьому детальніше.

Я бачу такі причини людського сміху: радість, веселощі, жарти й зухвальство. Радість виникає, наприклад, між друзями й закоханими, що зустрілися напередодні свята. Дорослі за допомогою жартів звичайно висловлюють своє ставлення до чогось чи когось, проте легкість, з якою найменші дотепи викликають сміх у такий час, показує, що ті дотепи не є справжньою причиною. Ми не знаємо, у чому полягає справжня причина. Дещо подібне великою мірою виражається в тому огидному мистецтві, яке люди називають музикою, а дещо подібне трапляється на Небесах — беззмістовне пришвидшення в ритмі небесного досвіду, цілком незрозумілого для нас. Такий сміх не дає нам ніякої користі і від нього треба в людей відбивати охоту. Крім того саме це явище відразливе і є відкритим знущанням з реальності, гідності й суворості Пекла.

З радістю тісно пов'язані веселощі. Це різновид емоційного збудження, яке виникає з ігрового інстинкту. Користі нам з нього дуже мало. Щоправда, іноді його можна використати, щоб відволікати людей від тих почуттів та дій, до яких спрямовує їх Ворог, але за своєю суттю веселощі мають цілком небажані тенденції, бо ведуть до милосердя, доброчесності, хоробрості, задоволеності та багатьох інших вад.

Жарт, що виникає як реакція на якусь недоречність, відкриває куди ширші перспективи. Я маю на увазі насамперед не брудний чи непристойний гумор, який часто не дає бажаних наслідків, хоч на нього й надто покладаються другорядні спокусники. Справа в тому, що людей у цьому питанні можна чітко поділити на дві категорії. До першої належать ті, для кого «жодна пристрасть не є такою сильною, як хтивість» і в кого непристойна розповідь перестає викликати хтиві бажання настільки, наскільки вона стає смішною. До другої належать ті, у кого сміх і хтивість виникають водночас і спричиняються однаковими збудниками. Перша категорія жартує на сексуальну тему, бо це викликає недоречності; друга — культивує недоречності, бо вони дають підставу для розмов на сексуальну тему. Якщо твій підопічний належить до першої категорії, то непристойний гумор тобі не допоможе: я ніколи не забуду годин, які витратив (для мене вони були нестерпно нудні) на одного з перших моїх підопічних у барах та курильнях, аж поки не засвоїв це правило. З'ясуй, до якої категорії належить твій підопічний, але пильнуй, щоб він цього не знав.

Насправді жарти або гумор треба використовувати в інший спосіб. Його застосування має хороші результати, особливо серед англійців, які так поважно ставляться до свого «почуття гумору», що відсутність чи недостача цієї якості сприймається майже як єдина вада, якої соромляться. Для них гумор — це всеутішна й, завваж, всевибачна принада життя. Отож він є неоціненним засобом для знищення сорому. Якщо людина дозволяє іншим платити за себе, то її називають «скнарою»; якщо ж вона насміхається з себе й глузує з інших за те, що далися загнати на слизьке, то в такому разі вона вже не «скнара», а «дивак». Боягузтво — ганебне, боягузтво ж, яким підкреслено хизуються, може набрати смішного вигляду. Жорстокість — ганебна, але вона перестає бути такою, якщо особа, що чинить її, подає свої дії, як безневинний жарт. Таку людину не тільки не осудять, а, навпаки, захоплюватимуться нею, щоб вона не чинила, якщо зуміє видати свої вчинки за жарти. Тисяча пікантних, навіть богохульних жартів не гублять людину так швидко, як відкриття, що майже все, що вона хоче вчинити, можна зробити без критики і навіть з пошаною друзів, якщо можна представити цей вчинок як жарт. І цю спокусу можна майже цілком приховати від твого підопічного за допомогою отієї англійської поважності щодо гумору. А думки про те, що того гумору забагато, можна подати як «пуританські» або такі, що свідчать про «брак гумору».

Проте зухвальство найкраще. Насамперед воно дуже економне. Лише розумна істота може глузувати з чесноти та й взагалі з чого завгодно; будь-кого з них можна навчити висловлюватися про чесноту, як про щось кумедне. Глузливе ставлення до всього — це природний стан легковажних, зухвалих людей. Насправді вони не глузують, але будь-яка поважна тема обговорюється у такий спосіб, ніби вони вже бачать її сміховинну сторону. Зухвальство, якщо його дотримуватися впродовж тривалого часу, створює довкола людини тонку панцирну оболонку проти Ворога, крім того воно позбавлене небезпек, притаманних іншим джерелам сміху. Відстань від нього до радості величезна: замість загострювати, воно вбиває інтелект; воно ніколи не збуджує любові між тими, хто вдається до нього.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XII

Мій любий Шашеню!

Ти робиш чудові успіхи. Я лише побоююсь, щоб твої спроби підігнати підопічного не пробудили в ньому усвідомлення його справжнього становища. Бо і ти, і я, бачачи те становище таким, яким воно є, ніколи не повинні забувати, що йому воно здається цілком інакшим. Ми знаємо, що внесли зміну в спосіб його життя, і напрям, яким він тепер іде, все більше віддаляє його від Ворога; але сам він повинен думати, що всі дії, які викликали цю зміну, малозначущі і що їх можна легко виправити. Не можна дозволити йому запідозрити, що тепер він неухильно, хоч і повільно, віддаляється від сонця шляхом, який веде в холод і темряву космічного простору.

З огляду на це мені приємно чути, що він усе ще ходить до церкви і причащається. Я знаю, що в цьому є небезпека; але хай краще буде так, щоб тільки підопічний не усвідомив того розриву, який він здійснив зі своїм християнським життям протягом перших місяців. Але оскільки зовні він зберігає звички християнина, то його можна змусити думати про себе, як про людину, яка завела кількох нових друзів і дозволяє собі деякі розваги, але духовний стан якої не змінився і залишається майже таким самим, як і шість тижнів тому. Поки підопічний так думає, ми маємо справу не з щирим каяттям у скоєнні якогось певного, цілком визнаного гріха, а лише з нечітким, хоч і тривожним, відчуттям, що учинив щось не так.

З цією невиразною стривоженістю треба поводитись дуже обережно. Якщо вона стане надто сильною, то може збудити його і зіпсувати всю гру. З другого боку, якщо ти повністю вгамуєш її — що, між іншим, Ворог навряд чи дозволить тобі зробити — ми втратимо важливий елемент у цій ситуації, який може привести до корисного наслідку. Якщо ж цьому відчуттю дати жити, але не дозволити стати непереборним і розвинутися в справжнє покаяння, то в такому разі воно переросте в неоціненну тенденцію — посилить нехіть підопічного думати про Ворога. Всі люди якоюсь мірою майже завжди відчувають таку нехіть, але коли думки про Нього викликають і посилюють оте невиразне відчуття напівусвідомлюваної провини, ця нехіть зростає вдесятеро. Вони уникають кожної думки, що нагадує їм про Нього, подібно, як люди, опинившись у фінансових труднощах, уникають самого вигляду банкової книги. В такому стані твій підопічний не тільки нехтуватиме своїми релігійними обов'язками, він дедалі дужче ненавидітиме їх. Він намагатиметься якомога менше думати про них і забуватиме відразу ж після того, як тільки спрямує свою увагу на щось інше. Кілька тижнів тому ти змушений був відволікати його увагу від молитов, переконуючи підопічного в їх нездійсненності, а тепер він іде до тебе з простягнутими руками і мало не просить забрати від нього його мету і пригасити його серце. Підопічний не хоче, щоб його молитви були правдивими, бо нічого в світі так не боїться, як тісного контакту з Ворогом. Тепер його мета полягає в тому, щоб не тривожити своє приспане сумління.

В міру усталення цього становища ти поступово звільнятимешся від нудного обов'язку шукати для спокутування різні види задоволення. В міру того, як його стривоженість і нехіть визнавати й поборювати звичку віддаляє його від справжнього щастя, і в міру того, як, завдяки звичці, задоволення, що випливають із суєти, збудження й зухвалості, стають менш приємними (бо, на щастя, саме це робить звичка із задоволенням), ти побачиш, що достатньо зробити будь-що або й нічого для того, щоб привернути його розсіяну увагу. Тоді вже не треба більше шукати нову гарну книжку, яка б зацікавила підопічного, утримувала б його від молитов, роботи чи сну, — для цього достатньо буде колонки оголошень у вчорашній газеті. Ти зможеш легко примусити його марнувати час не тільки на розмови з тими, хто йому подобається, але й на розмови з тими, хто йому байдужий; марнувати час на речі, які його дратують. Ти зможеш примусити його взагалі байдикувати протягом тривалого часу. Ти зможеш тримати підопічного у своїй владі до пізньої ночі, і він не протестуватиме, а безтямно дивитиметься на мертвий вогонь у холодній хаті. Ти зможеш перешкодити будь-яким корисним його починанням і нічого не дати натомість, внаслідок чого він врешті-решт скаже так, як сказав, прибувши до Пекла, один із моїх підопічних: «Тепер я бачу, що втратив більшу частину свого життя, не роблячи як того, що мав би робити, так і того, що мені подобалося». Християни кажуть, що Ворог це той, без якого «Ніщо» стає сильним. І це справді так. «Ніщо» достатньо сильне, щоб забрати в людини найкращі роки навіть не на солодкі гріхи, а на похмуре й нудне блимання розуму над хтозна чим, на задоволення бажань таких кволих, що істота ледве усвідомлює їх, на постукування пальцями і на марне чекання невідомо чого, на насвистування мелодій, яких вона не любить, на довге невиразне плетиво марень, які виникли цілком випадково і позбавлені навіть хтивості чи амбіційності, щоб бути притягальними. А позбутися цього людина не може, бо надто слабка.

Ти скажеш, що все це дуже маленькі гріхи. Звичайно, тобі, як і всім молодим спокусникам, хочеться похвалитися разючими злочинами. Але запам'ятай: єдине, що важить, це відстань, на яку ти відштовхнеш людину від Ворога. Хай які завгодно, навіть малі, будуть ті гріхи, але, взяті разом, вони повинні мати таку силу, щоб якомога швидше відірвати людину від Світла і завести її в Темряву невірства. Вбивство не краще за картярство, якщо картярство може привести до мети. Справді, найпевніший шлях до Пекла має бути поступовим: полога, плоска поверхня без крутих поворотів, без дороговказів.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XIII

Мій любий Шашеню!

Мені здається, що ти витрачаєш надто багато паперу, описуючи доволі просту історію. Одне слово, ти дав підопічному змогу випорснути поміж руками. Становище дуже поважне, і я не бачу причини захищати тебе від наслідків твого недбальства. Каяття і оновлення веде до того, що супротивна сторона називає «прощенням», а це означає, що ти зазнав повної поразки. У даному разі відбулося нове навернення на віру і, можливо, на вищому рівні, ніж першого разу.

Ти мав би знати, що задушлива хмара, яка відвернула твій напад на підопічного тоді, коли він повертався зі старого млина, — це добре відоме явище. Це найжорстокіша зброя Ворога, дія якої виявляється тоді, коли Він безпосередньо перебуває в людині. Як саме Він це чинить, ми ще до кінця не знаємо. Деякі люди повсякчас оповиті такою хмарою і через те неприступні для нас.

А тепер про твої помилки. По-перше, ти, за твоїми словами, дозволив підопічному читати книгу, яка йому сподобалась, і саме тому, що вона йому сподобалась, а не для того, щоб він робив дотепні зауваження про неї своїм новим друзям. По-друге, ти дозволив йому піти до старого млина і пити там чай: дозволив іти сільською місцевістю та ще й самому, тобто дозволив те, що він по-справжньому любить. Іншими словами, ти дозволив йому два справжні позитивні задоволення. Невже ти не знав, чим це може закінчитися? Характерною ознакою болю і задоволення є те, що вони явно реальні, і доки існують, вони дають людині, яка переживає їх, відчуття реальності. Отож, якщо б ти спробував засудити твого підопічного в романтичний спосіб, зробивши з нього щось на кшталт Чайльда Гарольда чи Вертера, заглибленого в жалісливі оплакування самого себе через уявні нещастя, то мусів би за всяку ціну захищати його від реального болю, бо цей біль протягом п'яти хвилин розкрив би безглуздість романтичних страждань і викрив би всі свої хитрощі. Але ти пробував затуманити його житейським способом, підсунувши пиху, суєтність, іронію й нудьгу як різновиди задоволення. Як же ти не міг второпати, що його ні в якому разі не можна було допускати до реального задоволення? Невже ти не міг передбачити, що це розвіє всю оту марноту, яку ти так ретельно вчив його цінувати? І що оте задоволення, яке він одержав від книги й прогулянки, було найнебезпечнішим? Що це зніме з його чутливості оту кірку, яку ти сформував, і дасть йому змогу відчути, що він іде додому одужуючи? Перед тим, як відірвати підопічного від Ворога, ти хотів відірвати його від самого себе і досяг у цьому деяких успіхів. Тепер усе це пішло намарне.

Звичайно, я знаю, що Ворог також хоче відірвати людей від самих себе, але іншим способом. Ніколи не забувай, що Він направду любить тих нікчемних паразитів і надає неабиякої ваги окремішності кожного з них. Коли Він говорить їм про потребу відмовитися від самих себе, то має на увазі відмову від упертості; тільки-но вони зроблять це, він одразу ж повертає їм особистість і запевняє (либонь, щиро), що коли вони цілковито» віддаються Йому, то стають самими собою більше, ніж будь-коли. Він у захваті, коли люди заради Нього відмовляються навіть від своїх простодушних бажань, але не любить, коли вони з тієї чи іншої причини віддаляються від своєї власної природи. Ми ж повинні заохочувати їх до цього. Найглибинніші вподобання й пориви будь-якої людини — це сировина, відправна точка, якою наділив її Ворог. Відірвати людину від них — означає зробити крок уперед у нашій боротьбі: навіть у дрібних справах треба намагатися замінити справжні людські симпатії та антипатії на швидкоплинні норми поведінки в суспільстві, на умовності, на моду. Я дійшов би в цьому до крайнощів. Взяв би за правило викорінювати в мого підопічного будь-яке міцне особисте вподобання, яке по суті не є гріхом, навіть якщо це щось поверхове, наприклад гра в крикет, колекціонування марок або пиття какао. Такі речі, запевняю тебе, не мають нічого спільного з чеснотами, але в них є деяка безневинність, покора і самозабуття, яким я не довіряю. Людина, яка по-справжньому й безкорисливо захоплюється якоюсь світською справою заради самої справи, не цікавлячись, що про-це скажуть інші люди, має, завдяки самому лише цьому факту, зброю, яка здатна звести нанівець наші найвишуканіші способи нападу. Завжди намагайся примусити підопічного відмовитися від людей, їжі чи книжок, які він по-справжньому любить, на користь «кращих» людей, «корисної» їжі, «правильних» книжок. Я знав людину, яка була убезпечена від нав'язливих соціальних спокус ще сильнішою пристрастю до рубців та цибулі.

Треба подумати, як можна полегшити наше скрутне становище. Найголовніше тепер полягає в тому, щоб завадити йому діяти. Хай скільки завгодно думає про своє чергове навернення до віри, щоб тільки він не реалізовував свої думки в дії. Хай він, нікчемне створіння, борсається у своїй вірі. Хай, якщо в нього є таке бажання, пише про неї книгу: це часто допомагає знепліднити насіння, яке Ворог посіяв у людській душі. Хай робить що завгодно, але не діє. Хоч якими б великими були побожність і любов у його уяві, вони не зашкодять нам, якщо ми не дамо змоги підопічному здійснити їх. Як сказала одна з тих людських істот, активні звички внаслідок повторення посилюються, а пасивні послаблюються. Чим частіше він почуватиме себе бездіяльним, тим менше буде здатним діяти і врешті-решт менш здатним відчувати.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XIV

Мій любий Шашеню!

Найбільшу тривогу після твого останнього звіту про підопічного в мене викликає те, що він не приймає жодного з тих упевнених рішень, які приймав під час свого первісного навернення до віри. Немає вже більше щедрих обіцянок дотримуватися до кінця свого життя вічних чеснот, немає навіть натяку на відмову від «принад» життя; є лише надія на щоденну і щогодинну допомогу в доланні спокус! Це дуже погано.

Я бачу тільки один вихід із ситуації, що склалася. Твій підопічний став покірливий; ти привернув його увагу до цього факту? Всі чесноти становлять для нас меншу загрозу тоді, коли людина усвідомлює, що вона їх має, особливо це стосується покори. Захопи його зненацька у ту мить, коли він у зневірі, й проштовхни у його свідомість приємну думку: «їй богу, я покірний», — і майже відразу ж підопічний відчує гордість за свою покору. Якщо він зрозуміє небезпеку і спробує вгамувати нову форму гордості, запали в ньому гордість за цю спробу і дій так далі протягом цілої низки етапів. Але не роби цього надто довго, інакше в ньому може прокинутися почуття гумору й відчуття реальності, після чого він просто посміється з тебе й піде спати.

Існують ще й інші корисні способи привернути його увагу до чесноти Покори. За допомогою цієї чесноти, як і всіх інших, Ворог хоче, щоб твій підопічний відвернув свою увагу від себе і зосередив її на Ньому й людях, що оточують його. Самоприниження і нелюбов людини до себе спрямовуються врешті-решт на досягнення лише цієї мети. Доти, доки цієї мети не досягнено, чесноти нам майже не шкодять. Навіть, навпаки, суть бути для нас корисними, якщо підопічний турбуватиметься про себе й зосередиться на своїх справах, і насамперед тоді, коли нелюбов до себе можна перетворити на вихідну точку для неприязні до інших людей, а отже і для суму, нудьги, цинізму й жорстокості.

Саме тому ти повинен приховувати від підопічного справжню мету Покори. Хай він думає про неї, не як про безкорисливість, а як про певну оцінку (найкраще низьку) своїх власних здібностей і характеру. Гадаю, що деякі здібності у нього таки є. Закріпи в його свідомості думку, що покора — це віра в те, що всі його здібності менш вартісні, ніж він вважає. Безперечно, вони й справді менш вартісні, ніж він думає, але не в цьому справа. Перед нами стоїть завдання змусити його неправдиво оцінювати ту чи іншу якість, вносячи цим елемент нечесності в суть того, що інакше загрожує стати чеснотою. За допомогою цього методу ми змусили тисячі людей вважати покорою такий стан, коли вродливі жінки намагаються повірити, що вони бридкі, а розумні чоловіки переконують себе, що вони дурні. А оскільки те, в що вони намагаються повірити, може в деяких випадках, виглядати як очевидна нісенітниця, то їхні намагання, як правило, виявляються марними. Отже, їхні думки безкінечно обертатимуться довкола самих себе, силкуючись досягти неможливого. Щоб передбачити дії Ворога, ми повинні знати його цілі. Ворог хоче ввести людину в такий стан, в якому вона може задумати і створити у своїй уяві найкращий храм у світі, знати, що він найкращий, і радіти цьому не більше (чи менше), ніж, коли б це зробив хтось інший. Ворог хоче, щоб людина, врешті-решт, була така безкорислива, щоб могла радіти здібностям свого ближнього так само щиро, як і своїм власним, радіти так, як сходові сонця, слонові чи водоспадові.

Він хоче, щоб кожна людина була здатна сприймати всі істоти (і навіть саму себе), як славні й чудові створіння. Він хоче якнайшвидше вбити їхнє тваринне себелюбство, але Його далекосяжна мета полягає в тому, щоб відновити в них особливий вид самолюбства — добродійність і вдячність до всіх створінь, включаючи й себе. А коли вони справді навчаться любити своїх ближніх так, як самих себе, тоді їм буде дозволено любити себе, як своїх ближніх. Ми не повинні ніколи забувати оту найогиднішу і найнезрозумілішу рису нашого Ворога: Він справді любить тих двоногих безволосих тварин, яких сам створив, і завжди віддає їм правою рукою те, що забирає від них лівою. Тому Він спрямовує свої зусилля на те, щоб цілковито відірвати свідомість людини від предмета її власної вартості. Для Нього краще, коли людина подумає про себе як про великого архітектора чи поета, і потім забуде про це, ніж вона витрачатиме багато часу й зусиль, намагаючись думати про себе, як про недосконалу й нікчемну істоту. Тому твої зусилля, спрямовані на те, щоб навіяти підопічному пиху чи вдавану скромність, будуть зустрінуті нагадуванням Ворога про те, що від людини, звичайно, не вимагається мати думку про власні здібності, бо вона й без цього може удосконалювати їх до найвищого доступного їй рівня. Ти повинен докласти максимум зусиль, щоб за будь-яку ціну вилучити це нагадування зі свідомості підопічного. Ворог намагатиметься також активізувати в ньому вчення, в яке вони всі вірять, але не можуть глибоко відчути своїм єством, — вчення про те, що не вони створили себе, що їхні здібності їм подаровані і що вони з таким самим успіхом могли б пишатися кольором свого волосся. Він завжди і всіма способами відвертає увагу підопічного від таких питань, а ти повинен докладати всіх зусиль, щоб привернути до них його свідомість. Ворог не хоче навіть того, щоб людина надто довго думала про свої гріхи. Чим швидше вона після покаяння зосередить всю свою увагу на зовнішньому світі, тим більше Він буде задоволений.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XV

Мій любий Шашеню! Я, звісно, помітив, що люди тимчасово заспокоїлися і звикають до своєї європейської війни, яку вони наївно називають «Війна!» — і мене не дивує відповідне заспокоєння у раніше стурбованій душі твого підопічного. Що ж нам робити? Чи й далі заколисувати його, чи, може, навпаки, посилювати його неспокій? Як болісний страх, так і тупа впевненість є бажаними станами свідомості, тому наш вибір першого чи другого пов'язаний з дуже важливими питаннями.

Люди живуть у часі, але Ворог призначає їх для вічності. Тому, здається мені, Він хоче, щоб вони дбали про дві речі: про вічність і про ту мить, яку вони називають «теперішністю». Бо теперішність саме та точка, в якій час торкається вічності. Від теперішньої миті, і тільки від неї, люди набувають досвіду, аналогічного тому, який має наш Ворог від реальності в цілому: лише в теперішності їм надається можливість пізнати свободу і дійсність. Тому Він хоче, щоб люди постійно цікавилися чи то вічністю (тобто Ним), чи теперішністю, думаючи про їхній вічний зв'язок (чи розрив) з Ним, слухаючись сьогочасного поклику сумління, несучи сьогочасний хрест, приймаючи сьогочасну милість, складаючи подяки за сьогочасне задоволення.

Наше завдання полягає в тому, щоб відірвати їх і від вічності, і від теперішності. З цією метою ми іноді спокутуємо людину (скажімо, вдову чи вченого) жити минулим. Але це має обмежену вартість, бо в них є деякі справжні знання про минуле, а воно має чітко визначену природу і цим схоже на вічність. Набагато краще примусити їх жити в майбутньому. Сама біологічна необхідність спрямовує їхні прагнення в цьому руслі, отож думка про майбутнє збуджує в них надію і страх. Людям невідомо, що, змушуючи їх думати про майбутнє, ми штовхаємо їх в нереальний світ. Іншими словами, майбутнє з-поміж усього, найменше подібне до вічності. Майбутнє — це найнестійкіша частина часу, бо минуле застигло, воно вже не змінюється, а теперішність в усій своїй повноті сяє вічним промінням. Ось чому ми спрямовуємо роботу їхньої думки на такі абстрактні схеми, як Творча Еволюція, Науковий Гуманізм чи Комунізм, які притягують людську увагу до майбутнього — серцевини тимчасовості. Тому майже всі вади коріняться в майбутньому. Вдячність спрямована в минуле, любов у теперішність, а от страх, пожадливість, хтивість і честолюбство дивляться вперед. Не думай, що хтивість становить виняток. Коли настає сьогочасне задоволення, то гріх (а саме він цікавить нас) уже позаду. Задоволення — це просто частина процесу, який нам не потрібен і який ми радо усунули б, якби при цьому можна було б не втратити гріха; задоволення — це елемент, який вніс Ворог і який через те відчувається в теперішності. Натомість гріх, який є нашим внеском, спрямований уперед.

Звичайно, Ворог також хоче, щоб люди думали про майбутнє, але рівно стільки, скільки необхідно для того, щоб саме тепер планувати акти справедливості чи милосердя, які, можливо, стануть їхнім обов'язком завтра. Обов'язок планувати завтрашню роботу є сьогоднішнім обов'язком. І хоча його матеріал береться з майбутнього, кожен обов'язок належить теперішності. Ось у цьому й полягає різниця між Ним і нами. Він не хоче, щоб люди віддавали майбутньому свої серця і вкладали в нього свої скарби. А ми хочемо саме цього. Його ідеал — це людина; яка, пропрацювавши цілий день для добра прийдешніх поколінь, звільняє свій мозок від турбот про майбутнє, доручає їх Небові й відразу ж повертається до терпеливості та подяки, як цього вимагає теперішність, що оточує її, і в якій вона знаходиться. Натомість ми хочемо, щоб людина мучилася кошмарами майбутнього, щоб їй ввижалися неминучі небезпеки для Землі з боку Неба чи Пекла, щоб вона була готова порушити закони Ворога в теперішності — якщо таким чином ми зможемо примусити її думати, ніби вона може досягти одного й уникнути іншого; щоб вона була залежна у своїй вірі від успіху чи поразки програм або задумів, до здійснення яких вона не доживе. Ми хочемо, щоб усе людство вічно ганялося за веселкою, щоб воно в гарячковій метушні кидало на вівтар майбутнього кожний справжній дар, який дає їм теперішність.

З усього сказаного випливає, що в будь-якому випадку твій підопічний повинен бути радше сповнений тривоги чи надії (чого саме — не має особливого значення), пов'язаних із наслідками цієї війни, аніж жити в теперішності. Проте фраза «жити в теперішності» — двозначна. Вона може означати процес, який такою ж самою мірою пов'язаний з майбутнім, як і сама тривога. Твого підопічного майбутнє не турбує не тому, що він цікавиться теперішністю, а тому, що він переконав себе, що воно буде приємне. Доки його спокій зумовлюється таким чинником, це нам на руку, бо завдяки цьому спокоєві в людині накопичується дедалі більше розчарування, а отже, і дедалі більше нетерпіння та дратівливості, які вибухають відразу ж після того, як утрачено марні сподівання. Якщо ж, з другого боку, людина усвідомлює, що в майбутньому на неї можуть чекати жахливі трагічні події; якщо вона молиться, посилюючи молитвою свої чесноти, щоб у всеозброєнні зустріти ті події; якщо при цьому все її єство перебуває в теперішності, бо лише в ній існують всі обов'язки, все милосердя, всі знання і всі задоволення, то такий стан людини є вкрай небажаний і проти нього треба вжити рішучих заходів. Наш філологічний відділ досяг у цьому неабияких успіхів — спробуй застосувати до свого підопічного слово «самовдоволення». Найімовірніше, що він «живе в теперішньому часі» не через одну із цих причин, а просто тому, що має добре здоров'я і любить свою роботу. У такому разі це явище можна віднести до природних. І все ж на твоєму місці я знищив би його. Будь-яке природне явище не на нашу користь. Та й, зрештою, чому це створіння має бути щасливим?

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XVI

Мій любий Шашеню!

У своєму останньому листі ти побіжно згадав про те, що твій підопічний після новонавернення на віру, ходить лише до однієї церкви і незадоволений нею. Мені хотілося б знати, що ти маєш на думці. Чому ти не пишеш про причини його вірності парафіяльній церкві? Може, вся справа у його байдужості? Якщо так, то це дуже погано. Ти, звичайно, знаєш, що коли людину не можна віднадити від церкви, то в такому разі найкраще буде послати її шукати «відповідну» для себе церкву, шукати доти, доки вона стане «дегустатором» або знавцем церков.

Причини тут очевидні. По-перше, не можна давати спокою парафіяльній громаді, на неї треба завжди нападати, бо будучи громадою людей за місцем проживання, а не за уподобаннями, вона притягує до себе людей різних класів і психології, внаслідок чого створюється така єдність, якої хоче Ворог. Натомість, конгрегаційна засада сприяє перетворенню кожної церкви у різновид клубу, а потім, якщо все йде добре, в гурток чи фракцію. По-друге, пошуки «відповідної» церкви роблять з людини критика, тоді як Ворог хоче, щоб вона була учнем. Яким же Він хоче бачити мирянина в церкві? Якою Він хоче бачити його позицію? Ця позиція справді може бути критичною в значенні відкидання всього фальшивого й некорисного, але цілком некритичною в значенні оцінювання. Тобто людина не повинна марнувати час на роздуми про те, що вона відкидає, але натомість бути відкритою й готовою покірно й без коментарів приймати будь-яку запропоновану поживу (тепер ти бачиш, який Він підлабузник, наскільки позбавлений духовності, невиправдано простакуватий!). Таке ставлення, особливо під час літургії в церкві, створює такі умови (найнеспрятливіші для всієї нашої діяльності), за яких банальності стають направду відчутними для людської душі. Для нас небезпечна майже кожна літургія і майже кожна книга, яка сприймається в такому стані. Отож не гайся і якнайшвидше пошли того дурня оббивати пороги сусідніх церков. Твій останній звіт назвати цілком задовільним не можна.

Я знайшов дані в наших фондах про найближчі до нього дві церкви. Обидві більш-менш нас задовільняють. В першій з них священик так послабив віровчення, з метою зробити його зрозумілішим і сприйнятливішим для, як він вважає, найнедовірливіших і найтупіших парафіян, що тепер не вони його, а він їх вражає своїм безвірством. Він підірвав віру в багатьох християнських душах. Вирішивши позбавити мирян «труднощів», цей священик припинив тлумачити їм Письмо, а також відмовився від визначених псалмів, і от тепер, не помічаючи цього, безперервно повторює п'ятнадцять улюблених псалмів і двадцять улюблених уривків з Письма. Отже, нам не загрожує небезпека того, що якась істина, досі невідома йому чи його пастві, досягне їх через Письмо. Але, може, твій підопічний не достатньо пустий, щоб вподобати таку церкву — чи поки що не достатньо пустий?

У другій церкві ми маємо отця Спайка. Цей часто заганяє парафіян у безвихідь своїм діапазоном думок. Одного дня він постає перед ними майже як комуніст, а другого — наближається до різновиду теократичного фашизму; одного дня виступає як учений схоластичного напряму, а другого — цілковито заперечує вагу людського розуму; одного дня поринає в політику, а другого — заявляє, що все в цьому світі однаковою мірою підпадає «під кару Божу». Ми, звичайно, бачимо тут сполучну ланку, якою є Ненависть. Ця людина не здатна проповідувати про те, що не шокує, засмучує, бентежить чи принижує його батьків або їхніх друзів. Проповідь, яка сприйнятлива для людей, для нього така ж нудна, як і якийсь простий вірш. Крім цього в ньому є обнадійлива риса нечесності: ми вчимо його казати: «Вчення церкви полягає в тому, що…», — а він має на увазі: «Я майже переконаний, що читав про це нещодавно в Марітена чи ще в когось». Але мушу попередити тебе про згубну ваду, яка є в цього священика: він справді вірить. І це може зіпсувати все.

Проте, в цих церквах є одна спільна позитивна риса — обидві вони партійні. Я, здається, вже казав тобі про те, що у випадку, коли твого підопічного не можна відвернути від церкви взагалі, його треба міцно прив'язати до якоїсь партії всередині якоїсь церкви. Я маю на увазі не основні положення Вчення. Чим байдужіший він до них, тим краще. Ми, звичайно, використовуємо не основні положення Вчення, щоб творити зло. Правдиву потіху отримуємо, коли розпалюємо ненависть між тими, що кажуть «меса» і тими, що кажуть «святе причастя», коли жодна зі сторін не може спокійно й дохідливо пояснити різницю, наприклад, між ученням Гукера й Томи Аквінського. Що ж до всіх чисто зовнішніх і безсторонніх прикмет літургії — свічки, церковний одяг тощо — то вони є винятково благодатним грунтом для нашої діяльності. Ми цілковито усунули з людської свідомості те, що отой нахабний і назолистий Павло проповідував стосовно їжі та інших неістотностей, а саме, що людина без докорів сумління повинна завжди поступатися людині з докорами сумління. Тобі може здатися, що вони це добре розуміють і не можуть діяти інакше. Ти можеш подумати, що англіканець ортодоксального напряму стає навколішки і хреститься для того, щоб кволе сумління його брата поміркованого напряму (більш наближеного до католицької віри) не опустилося до зневаги святого, а англіканець поміркованого напряму утримується від таких вправ, щоб не штовхнути свого брата ортодоксального напряму в ідолопоклонство. Так би воно й було, якби не наша безперервна праця. Без неї розмаїття звичаїв усередині Англіканської церкви могло б стати справжнісіньким розсадником добродійності й покори.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XVII

Мій любий Шашеню!

Зневажливий тон, яким ти говориш про ненажерливість, як про засіб захоплення душ, у своєму останньому листі, свідчить лише про твоє неуцтво. Одне з найбільших досягнень протягом останніх років полягає в тому, що ми зуміли умертвити людську свідомість стосовно цього питання, умертвити до такої міри, що тепер в усій Європі ти навряд чи почуєш у церкві проповідь на цю тему, чи знайдеш оте стурбоване з цього приводу сумління. А досягти цього ми змогли головно тому, що зосередили наші зусилля не на кількості споживаної їжі, а на її добірності. Мати твого підопічного, як я довідався з досьє, а ти міг би довідатися від Хлебеся, є чудовим прикладом цього. Вона була б украй здивована — сподіваюсь, так воно колись і буде — якби дізналася, що все її життя поневолене й залежить від цього різновиду чуттєвості, який цілковито прихований від неї тим, що кількість їжі, яку вона споживає, дуже мала. Але хіба ж важить щось кількість їжі, якщо ми можемо використовувати людський шлунок й піднебіння для формування сварливості, нетерплячості, жорстокості та себелюбства? Хлебесь добре тримає цю жінку в своїх руках. Як вона тероризує кельнерів та слуг! Завжди відвертається від запропонованої страви зі скромною усмішкою й легеньким зітханням і каже: «Ой дякую, не турбуйтесь… Єдине, чого я хочу, — це філіжанка чаю, слабенького, але не дуже, і тонкий-тонюсінький шматочок грінки, але добре підсмаженої, щоб хрумтіла». Ти зрозумів, у чому суть справи? Те, чого їй хочеться, менше і дешевше, ніж те, що їй запропонували, і тому вона не вважає ненажерливістю свою рішучість одержати бажане, хоч би скільки клопоту вона завдавала іншим людям. І тоді, коли ця жінка вволю задовільняє свій апетит, вона вважає, що виявляє свою стриманість, У переповненому ресторані вона раптом скрикує, зиркнувши на тарілку, яку втомлений кельнер поставив перед нею, й каже: «Ой, це забагато! Заберіть і принесіть мені приблизно чверть того, що тут є!» Якщо на її адресу пролунають докори, вона скаже, що робить так, щоб уникнути марнотратства; насправді ж ці дії пояснюються тим, що вигляд більшої, ніж їй забаглося спожити в дану мить, кількості їжі вражає в ній оте особливе відчуття перебірливості, до якого ми приневолили її.

Справжню вартість тихої ненав'язливої роботи, яку багато років Хлебесь проводив з нею, можна виміряти тим, якою мірою тепер її шлунок панує над усім її життям. Стан, у якому перебуває тепер ця жінка, можна окреслити реченням: «Єдине, чого я хочу, це…», — справді, єдине, чого вона хоче, — це філіжанки чаю, належно запареного, або яйця, належно звареного, або скибочки хліба, належно підсмаженої. Але вона ніяк не може знайти слугу чи приятеля, здатного зробити ці прості речі «належно», бо в її «належно» криється ненаситна вимога досягти майже недосяжних і точних смакових задоволень, котрі, як їй здається, вона пам'ятає з минулого. А минуле вона описує як «дні, коли можна було знайти гарних слуг», тоді як ми знаємо, що то були дні, коли її забаганки можна було задовольнити простіше і що вона одержувала інші задоволення, які не ставили її в таку залежність від їжі, як тепер. А тим часом щоденне невдоволення породжує щоденну роздратованість: кухарі помічають це, і в дружніх стосунках виникає напруженість. Якщо Ворог спробує навести її на думку про те, що вона приділяє їжі надто багато уваги, Хлебесь тут таки навіє їй іншу думку, що вона байдуже ставиться до того, що їсть сама, але «любить робити приємності своєму хлопчикові». Насправді ж її захланність стала однією з головних причин домашніх незлагод упродовж багатьох років. Твій підопічний — син своєї матері. Докладаючи найбільших зусиль у своїй роботі в інших ділянках, не забувай також тихо й непомітно підживлювати розвиток його ненажерливості. Оскільки він чоловік, то його не так легко буде обдурити й обплутати тенетами засади «Єдине, чого я хочу, це…». Найефективніше зробити з чоловіків ненажер можна за допомогою їхньої пихи. Треба змусити їх вважати себе великими знавцями у ділянці харчування, пишатися тим, що вони знають, у якому ресторані «належним чином» готують біфштекси. Те, що починається як пиха, пізніше можна поступово перетворити у звичку. Але хоч би яким способом ти діяв, пам'ятай, що найголовніше — це довести підопічного до такого стану, коли відмова від потурання будь-якому з його бажань — байдуже, чи то буде шампанське, чи чай. чарочка міцного напою чи сигарети — дратує його й позбавляє терпцю. Тоді всі його чесноти, як-от добродійність, справедливість і покора, потрапляють під нашу владу.

Надмірне вживання їжі має набагато меншу вартість, ніж перебірливість, яку можна використовувати як своєрідний різновид артилерійської підготовки для наступу на чесноту чистоти. І в цьому, і в усьому іншому тримай свого підопічного в умовах неправдивої духовності. Не давай йому змоги звернути увагу на медичний бік справи. Присилуй його дошукуватися відповіді на питання, чи через свою гордість, чи брак віри він потрапив у твої руки, тоді як з'ясування того, що він їв чи пив протягом останньої доби показало б йому, звідки беруться твої бойові припаси, і таким чином дало б змогу шляхом незначної стриманості в їжі та питві поставити під загрозу всі твої комунікаційні лінії. Якщо він думає про медичний бік чистоти, годуй його великою брехнею, в яку ми примусили повірити англійців, що надмірні фізичні вправи і втома після них сприяють плеканню цієї чесноти. Як їм повірити в це, бачачи повсюдну хтивість матросів та солдатів, — хай вирішують самі. Ми ж використовували вчителів, щоб поширити цей міф, — це чоловіки, для яких «чистота» лише передумова для ігор, і тому вони рекомендували ігри як шлях до чистоти. Проте це питання надто складне, щоб його можна було докладно розглянути наприкінці листа.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XVIII

Мій любий Шашеню!

Навіть з недолугих лекцій Брудайла в коледжі ти повинен був би засвоїти основні способи перелещування, і я не спинятимусь на цьому, бо в нас, духів, ця тема викликає нудьгу, хоч і становить обов'язковий складник нашої навчальної програми. Що ж до ширших питань, пов'язаних із статевим потягом, то тут тобі треба ще багато вчитися.

Вимога, яку Ворог ставить перед людьми, зводиться до дилеми: або цілковита статева стриманість, або непорушна одношлюбність. Від часу першої великої перемоги нашого Отця ми створили такі умови, за яких їм стало дуже важко додержуватись цілковитої стриманості. Що ж до непорушної одношлюбності, то протягом кількох останніх сторіч нами зроблено все для того, щоб унеможливити для них цей шлях порятунку. Ми діяли через поетів і письменників, переконуючи людей, що оте особливе і, як правило, короткочасне відчуття, яке вони називають коханням, є єдиною поважною причиною для одруження; що шлюб може й повинен повсякчас підживлювати той стан, а коли він не забезпечує його сталості, то такий шлюб стає непотрібним. Ця думка є чудовою пародією на вчення, яке проповідує Ворог.

Уся філософія Пекла грунтується на визнанні того, що одна річ не є відповідником іншої, і, особливо, що одна особа не є тотожною іншій. Моє добро — це моє добро, а твоє добро — твоє. Те, що один набуває, інший втрачає. Навіть неживий об'єкт існує завдяки тому, що усуває всі інші об'єкти з простору, який він займає: якщо він збільшується, то або відштовхує інші об'єкти, або поглинає їх. Так само діє й особа. У звірів поглинання здійснюється у формі пожирання, а в людей у формі висмоктування волі й свободи сильнішими у слабших. «Існувати» — означає «змагатися».

Отже, філософія Ворога — це ніщо інше, як намагання уникнути цієї очевидної істини. Його дії призводять до суперечності. Речей, твердить Він, має бути багато, і все ж вони повинні становити одне ціле. Добро однієї особи має бути добром іншої. І ось таку недоладність Він називає любов'ю. її ми бачимо і в усьому, що Він робить, і навіть в усьому тому, ким Він є або намагається бути. Ворог не хоче бути простою арифметичною одиницею. Для того, щоб ота нісенітниця про любов знайшла своє підґрунтя в Його власній природі, Він твердить, що сам існує в Трьох Особах і водночас в одній. Він вигадує бридку тезу, згідно з якою окремі індивіди повинні не змагатися між собою, а співпрацювати.

Справжній мотив тлумачення статевих зносин, як способу відтворення роду людського, стає очевидним, якщо подивитись, як Він повертає цю справу собі на користь. З нашого погляду, статеві зносини можуть бути цілком безневинні. їх можна розглядати, як ще один спосіб переслідування, пригнічення й знищення слабшого сильнішим, як це відбувається у павуків, коли самка наприкінці шлюбного обряду пожирає самця. А в людях Ворог поєднав безпричинним зв'язком любов і статевий потяг між чоловіком і жінкою. Він також поставив дитину в залежність від батьків і, спонукаючи батьків підтримувати її, створив таким чином сім'ю, яка ще гірше, ніж організм: бо члени сім'ї існують окремо, але водночас вони також і об'єднані усвідомленням своєї відповідальності один перед одним. Отже, сім'я — це ще один спосіб поширення любові.

Виникає кумедна ситуація. Ворог описав подружжя, як «одну плоть». Він не сказав «щасливе подружжя» чи «люди, які одружились тому, що любили одне одного», але людей можна змусити знехтувати цим. їх можна також змусити забути про те, що чоловік, якого вони називають Павлом, не звужував це тільки до одружених пар. Для нього вже сам акт копуляції створює «єдину плоть». Ти можеш змусити людей схвально сприймати пишномовне звеличування отієї «любові» — «любові», яка є нічим іншим, як чисто статевим зв'язком. Річ у тому, що коли чоловік спить із жінкою, то, хочуть вони того чи ні, між ними налагоджується трансцедентальний зв'язок, який несе їм радість, або обтяжує їх. З правильного твердження про те, що цей зв'язок повинен створити (і якщо покірливо ввійти, в нього, то таки створює) почуття любові й родину, можна примусити людей зробити неправильний висновок, що ота суміш приязні, страху й бажання, яку вони називають «любов'ю», і є тим, що освячує й ощасливлює подружнє життя. Таку помилкову думку легко сформувати завдяки тому, що в Західній Європі «любов» часто передує шлюбам, які укладаються відповідно до настанов Ворога, тобто з наміром забезпечити в родині подружню вірність, добробут, зичливість; тут можна провести паралель з релігійним почуттям, яке дуже часто, хоч і не завжди, супроводжує навернення людини на віру. Інакше кажучи, людей треба переконувати в тому, що подружнє життя в дійсності є лише барвистою й викривленою картиною того, що Ворог обіцяє як наслідок шлюбу. З цього випливають дві вигоди. По-перше, людей, які не мають дару стриманості і хочуть знайти в шлюбі вихід для своїх похітливих пристрастей, можна відволікти від шлюбу, нагадавши їм про те, що вони не відчувають «закоханості», а думка про одруження з будь-якої іншої причини, завдяки нам, здається їм низькою й цинічною. Вони саме так і думають. Бурю своїх емоцій ці люди ставлять вище за вірність і взаємодопомогу, за збереження цнотливості і за народження наступного покоління (не забувай навіювати своєму підопічному думку про те, що сімейні обов'язки обтяжливі й неприємні). По-друге, статеву пристрасть, якщо тільки вона спрямована на шлюб, можна називати «любов'ю», а ту «любов» використовувати для виправдання чоловіка від усякої про вини і для захисту його від усіх наслідків одруження з невігласкою, дурнулею чи розпусницею. Але детальніше про це в наступному листі.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XIX

Мій любий Шашеню!

Я довго думав над питанням, якого ти торкаєшся у своєму останньому листі. Якщо, як я переконливо довів, усі особини за своєю природою повсякчас змагаються між собою, то тоді в самому понятті любові, яке проголошує Ворог, криється суперечливість. Що ж у такому разі означає моя настійна пересторога про те, що Він справді любить людську нечисть і справді хоче для неї вічної свободи й вічного існування? Сподіваюсь, мій любий хлопче, ти нікому не показував мого листа? Зрештою, це байдуже. Кожному зрозуміло, що та єресь, у яку я впав, цілком випадкова. Гадаю, ти зрозумів, що деякі мої нешанобливі вирази стосовно Брудайла — це жарти, не більше. Я його направду дуже поважаю. І, звичайно ж, мої слова про те, що я не захищаю тебе від авторитетів, були сказані несерйозно. Ти можеш довірити мені турботу про свої справи. Але тримай усе в таємниці.

Річ у тому, що я необачно обмовився про те, ніби Ворог справді любить людей. Це, звичайно, неможливо. Він є одна сутність, а вони — зовсім інша. їхнє добро не може бути Його добром. Усі балачки Ворога про любов — це маскування чогось іншого. У Нього є якийсь справжній мотив їх створення і такої великої турботи про них. Причина того, що дехто починає визнавати цю неможливу любов, криється в нашій повній неспроможності знайти справжній мотив. Що ж він хоче від них? Це нерозв'язне питання. Я не вважаю, що тобі якось зашкодить, коли я признаюсь, що саме ця проблема й була основною причиною сварки Нашого Отця з Ворогом. Ще коли обговорювалося створення людини і коли Ворог щиро зізнався, що передбачає якусь подію з хрестом, Наш Отець, природно, вирішив поговорити з Ним і попросити пояснень. Ворог нічого не відповів, а лише сказав, що розвинув якусь безглузду теорію про безкорисливу любов, яку Він і досі скрізь проголошує. Наш Отець, ясна річ, не міг допустити цього. Він намагався змусити Ворога розкрити свої карти. Він визнав, що йому дуже хочеться знати правду. Ворог на це відповів: «Я від усього серця бажаю, щоб ти пізнав її». Гадаю, саме тоді Наш Отець, образившись на таке несправедливе недовір'я, відсторонився від Його оточення на безмежну відстань і притому це сталося так раптово, що дало ворожим силам підставу вигадати сміховинну історію про те, що його було викинуто з Неба силоміць. Відтоді ми й почали розуміти, чому наш Пригноблювач такий потайний. Справа в тому, що вся Його велич тримається на таємниці. Навіть члени Його кліки не раз визнавали, що коли ми зрозуміємо, що Він має на увазі під любов'ю, боротьба між нами й Ним скінчиться, і ми зможемо повернутися на Небо. Отже, перед нами стоїть велике завдання. Ми знаємо, що насправді Він не любить. Та й ніхто не любить — в цьому немає ніякого сенсу. Якби ж то ми зуміли з'ясувати, що Ворог задумав насправді! Було висунуто чимало гіпотез, однак відповіді на питання вони не дали. Але не тратьмо надії. Дедалі більше складних теорій, дедалі повніші дані, дедалі вищі винагороди за дослідження, які сприяють вирішенню цього питання, і дедалі жахливіші покарання для тих, хто зазнає поразки, — до всього цього ми вдавались і вдаємося тепер і, звичайно ж, усі ці заходи взяті разом не можуть не принести успіху.

Ти нарікаєш, що з мого останнього листа неясно, чи вважаю я «любов» бажаним станом для людини, чи ні. Бачиш, Шашеню, це і є те питання, над яким вони повинні битися! Хай сперечаються, хай самі дискутують і вирішують «добрі» чи «погані» такі речі, як «любов», патріотизм, безшлюбність, свічки на вівтарях, тверезість, освіта. Хіба ти не бачиш, що відповіді нема? Ніщо не має якоїсь вартості, за винятком тенденції посувати конкретного підопічного в конкретний момент ближче до Ворога чи ближче до нас. Тому було б добре підвести його до самостійного рішення, тобто хай він сам зробить висновок: «любов» — це «добре» чи «погано». Якщо він людина гордовита і любить свободу, якщо він відчуває в цьому підтримку з боку друзів, то його треба настроїти проти любові. Треба прищепити підопічному бундючний аскетизм, а відтак, відділивши його сексуальність від усього того, що її гуманізує, накинути на нього цю сексуальність у найбрутальнішій і найцинічнішій формі. Якщо ж він людина емоційна й довірлива, то його треба живити дешевими творами віршоплетів і п'ятисортних романістів старої школи доти, доки він повірить, що «любов» невідворотна і непереборна. Ця віра, запевняю тебе, не дуже допомагає у створенні випадкових ситуацій для порушення цнотливості, але вона є неоціненним засобом викликати в людини тривалі «шляхетні», романтичні, трагічні перелюби, які закінчуються, коли все йде добре, вбивствами й самовбивствами. Якщо ж це не виходить, то ту саму віру можна використати для того, щоб штовхнути підопічного до вступу в некорисний шлюб. Хоча шлюб — це винахід Ворога, ми можемо повернути його на нашу користь. В оточенні підопічного повинні завжди бути молоденькі жінки, які можуть зробити його християнське життя дуже важким, якщо ти зумієш переконати його одружитися з котроюсь із них. Будь ласка, подай мені про це звіт, коли писатимеш наступного листа. А тим часом затям, що стан закоханості не завжди слушний і сприятливий як для нас, так і для другої сторони. Це просто нагода, яку ми, так само, як і Ворог, намагаємося використати. Як і все інше, що хвилює людей, скажімо здоров'я, хвороба, старість, молодість, війна, мир — усе це з погляду життя духів становить лише сировинний матеріал, над яким треба ще дуже багато працювати.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XX

Мій любий Шашеню!

Дуже шкода, що Ворог зумів відбити твої атаки на цнотливість підопічного. Ти мав би знати, що наприкінці Він так завжди чинить, і тобі треба було б спинитися перед досягненням цієї мети. А тепер вийшло так, що твій підопічний відкрив небезпечну істину, що наші атаки не тривають вічно, і тому ти не зможеш застосувати знову нашу найкращу зброю — віру невігласів у те, що позбутися нас неможливо, нам можна тільки поступитись. Гадаю, ти пробував переконати його в тому, що стриманість шкідлива для здоров'я.

Я ще не одержав від тебе звіту про молоденьких жінок, які перебувають по сусідству з ним. Шкода, що ти не написав про це. Якщо ми не можемо використати сексуальність підопічного для позбавлення його цнотливості, то треба принаймні використати її для укладення бажаного для нас шлюбу. А тим часом я хотів би дати тобі кілька порад щодо типу жінки (я маю на увазі фізичний тип), який повинен змусити його закохатися, якщо «закоханість» — це найбільше, чого ми в даному випадку можемо досягти.

Звичайно, в загальних рисах це питання вирішили за нас духи, які перебувають у безодні Прірви набагато нижче, ніж ги або я. Це справа великих майстрів — створювати в кожному сторіччі загальну дезорієнтацію стосовно того, що можна назвати «сексуальним смаком». Вони діють через невелике коло популярних художників, модельєрів, акторів і фахівців у галузі реклами, які формують потрібний тип. Мета полягає в тому, щоб спрямовувати кожну стать подалі від тих осіб протилежної статі, з котрими найвірогідніші духовна близкість, щастя, плідні шлюби. Так, ми вже протягом кількох сторіч тріумфуємо над природою, поширивши деякі вторинні ознаки чоловічої статі (як, наприклад, борода), які неприємні майже всім жінкам — і в цій ситуації отримуємо куди більше зиску, ніж ти можеш собі уявити. Що ж до смаку чоловіків, то тут у нас величезне поле діяльності. Був час, коли ми спрямовували смак чоловіків на аристократичний тип краси, змішуючи їхні бажання з пихою і стимулюючи домагатися прихильності від гордовитих і марнотратних жінок. Потім ми вибрали перебільшено жіночий тип, слабкий і такий томливий, що примхи, боягузливість, манірність і вузькість розуму, які йдуть з ним у парі, перетворюються на чесноти. Тепер ми йдемо в протилежному напрямку. За добою вальсу прийшла доба джазу, і ми привчаємо чоловіків любити таких жінок, чиї тіла майже не відрізняються від хлоп'ячих. Оскільки цей тип краси ще старіший, ніж більшість інших, ми збільшуємо хронічний страх жінки перед старінням (з багатьма пречудовими наслідками) і робимо її менш охочою і менш здатною народжувати дітей. І це ще не все. Ми значно розширили межі, в яких суспільство дозволяє зображення оголеного тіла (не справжнє оголення) в мистецтві і його демонстрацію на сцені або на пляжі. Все це, звичайно, омана. Фігури в популярному мистецтві намальовані фальшиво: реальні жінки в купальних костюмах або трико обтиснуті таким чином, щоб здаватися пружнішими, стрункішими, ніж природа дозволяє це дорослій жінці. Водночас сучасний світ навчений вірити, що в цьому «щирість», «здоров'я» і «повернення до природи». Гак, ми дедалі більше спрямовуємо бажання чоловіків до чогось такого, чого насправді не існує, надаючи оку дедалі важливішу роль в сексуальності і водночас роблячи його вимоги більш нездійсненними. А що з цього випливає, ти можеш легко передбачити!

Це загальна стратегія на даний момент. Але всередині цієї схеми зможеш заохочувати в підопічного бажання в одному з двох напрямків. Ти виявиш, якщо заглянеш у людське серце, що його хвилюють принаймні дві уявні жінки (земна Венера і пекельна Венера), і що його бажання якісно відрізняються одне від одного, залежно від об'єкта. Є один тип жінки, у ставленні до якої його бажання природно штовхає його до Ворога. Така жінка, схильна до милосердя, з готовністю підкоряється шлюбу, вона забарвлена золотавим світлом побожності й природності, що викликає в нас відразу; є й інший тип жінки, яку він брутально бажає і хоче брутально володіти нею, — це такий тип, який найбільше зумовлює його відвернення від одруження взагалі, але з яким навіть у шлюбі він прагнув би поводитися, як з рабою, ідолом або співучасницею злочину. Любов підопічного до жінки першого типу може включати те, що Ворог називає злом: чоловік не хоче, щоб вона була чиєюсь дружиною, і водночас йому шкода, що він не може любити її законно. А в другому типі жінки збите в грудку зло — це саме те, чого він хоче, це різкий запах у букеті, якого він прагне. В її обличчі просвічується або тваринність, або похмурість, або сила, або жорстокість — і це йому подобається. А в її тілі є дещо зовсім відмінне від того, що він, звичайно, називає красою, дещо таке, що у годину просвітління він може назвати потворністю, але що (завдяки нашій майстерності) можна змусити грати на оголених нервах його особистої омани.

Прикладом реального використання пекельної Венери може бути зв'язок з повією або коханкою. Але якщо підопічний християнин і як слід задурманений нісенітницями про непереборну і всепрощальну «любов», то його навіть можна підштовхнути до одруження з нею. А саме цього й варто було добиватися. Ти можеш зазнати поразки щодо перелюбства й щодо іншої вади, такої, як відлюдництво, але є ще й інші менш прямі способи використання сексуальності чоловіка для його загибелі. І, між іншим, вони не тільки дієві, але й приємні: пробуджене нами нещастя може бути дуже довгим і дуже витонченим.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXI

Мій любий Шашеню!

Так, під час статевого спокутування виникають надзвичайно сприятливі умови для того, щоб завдати підопічному додаткового удару. Цей удар може стати навіть головним, якщо підопічний думатиме, що він таким не є. Але для цього треба заздалегідь підготувати грунт для морального тиску на нього, затьмаривши його розум.

Людей дратує не просто невдача, а невдача, яку вони сприймають як образу. А почуття образи залежить від того, наскільки гостро людина сприймає нехтування її законних вимог. Чим більше вимог до життя ставитиме твій підопічний, тим частіше він почуватиме себе ображеним і, як наслідок цього, роздратованим. Ти, мабуть, зауважив, що найбільше він дратується тоді, коли в нього несподівано забирають час, який, на його думку, має належати тільки йому. Таке буває, коли з'являється раптом гість (а підопічний мріяв про те, щоб провести вечір на самоті) або приятелева балакуча дружина (а підопічний хоче побути наодинці з приятелем). Він ще не настільки ледачий і жорстокий, щоб знехтувати правилами чемної поведінки в таких ситуаціях. Але його дратує поява сторонніх осіб, бо він розглядає свій час, як свою власність, і відчуває, що її крадуть в нього. Тому ти повинен підтримувати в його свідомості думку: «Мій час є тільки моїм». Хай підопічний відчуває, що починає кожен день, як законний власник двадцяти чотирьох годин. Хай буде для нього важким і болісним тягарем та частина цієї власності, яку він змушений віддавати своїм працедавцям. Натомість, хай він сприймає як щедрий дар ту її частину, котру віддає своїм релігійним обов'язкам. Але ні в якому разі не можна допустити, щоб в нього виник сумнів стосовно того, що загальна кількість часу, з якої зроблено ці відрахування, належить з повним правом особисто йому від самого дня народження.

І ось тут постає делікатна проблема. Припущення, яке виробляється в нього з нашою допомогою, таке безглузде, що навіть ми не можемо обґрунтувати його належним чином. Людина не може ні створити, ні затримати якусь мить часу; час приходить до неї, як чистий дар; з таким самим успіхом вона може вважати і сонце, і місяць своєю власністю. Теоретично, людина приречена на служіння Ворогові, і якби Він з'явився перед нею в тілесній формі й зажадав її служіння протягом навіть цілого дня, то вона не відмовилася б. їй стало б набагато легше, коли б та служба протягом дня полягала не у виконанні важких обов'язків, а зводилася, наприклад, до того, щоб слухати балаканину небагатої на розум жінки; вона відчула б полегшення аж до розчарування, якби Ворог сказав їй піти й розважатися протягом півгодини того самого дня. Навіть вона, подумавши хвилю над отим припущенням, неодмінно зрозуміє, що фактично щодня перебуває в такій ситуації. Коли я говорю про збереження цього припущення в її свідомості, то це аж ніяк не означає, що я раджу тобі підкидати їй докази на його захист. Таких доказів просто не існує. Твоє завдання полягає в протилежному. Не давай її думкам торкатися цієї геми. Огорни це темрявою, і нехай всередині тієї темряви її почуття власника часу лежить тихо й непомітно.

А взагалі почуття власності треба підживлювати. Люди завжди висувають претензії на власність, які звучать однаково смішно і на Небі, і в Пеклі, і до таких претензій їх треба заохочувати. Сучасний опір цнотливості великою мірою спричинюється вірою людей у те, ніби вони «володіють» своїми тілами — отими великими й небезпечними маєтностями, які переповнені енергією, що створила світи; маєтностями, в яких вони опинилися без своєї на те згоди і з яких їх виштовхують на бажання когось іншого! Це схоже на таку ситуацію, коли дитина з королівської родини, якій батько з любові надав титул правителя великої провінції, доручивши правити нею мудрим радникам, уявляє, що це вона володіє містами, лісами і врожаєм так само, як іграшками в дитячій кімнаті.

Ми створюємо почуття власності не лише за допомогою гордості, а й за допомогою зміщення понять, привчаючи їх не помічати різниці в значенні присвійного займенника. Це тонка, малопомітна градація в значеннях, яка починається від «мої черевики», проходить через «мій собака», «мій слуга», «моя дружина», «мій батько», «мій господар» і «моя країна» до «мій Бог». Людей можна привчити зводити всі ці значення до одного — «мої черевики», тобто до значення, яке не виходить за межі дієслова «володіти чимось» або «мати щось». Навіть у дитячому садку дитину можна привчити ставитися до плюшевого ведмежати не з любов'ю (саме любові Ворог і навчить їх, якщо ми не вживатимемо відповідних заходів), а як до речі, яку можна розірвати на клапті, коли заманеться. Ми навчили людей казати «мій Боже» в значенні, яке не дуже відрізняється від значення займенника «мій» у словосполученні «мої черевики», коли мається на увазі «Бог, перед яким я висуваю свої вимоги за те, що служу Йому, і якого я експлуатую в церкві; Бог, у якому я знайшов свій прихисток».

Але суть у тому, що людина не може пристосувати слово «мій» у його власне присвійному значенні до жодного об'єкта. Лише наш Отець або Ворог зможуть сказати «моє» про будь-яку річ, що існує, і, особливо, про кожну людину. Люди врешті-решт дізнаються, кому в дійсності належить їхній час, їхні душі і їхні тіла, але, звісно ж, не їм, щоб там не сталося. Тепер Ворог каже «моє» про все на тій формальній і буквальній підставі, що Він його створив. Наш Отець сподівається в остаточному підсумку сказати «моє» про всі речі на реалістичнішій і динамічнішій підставі завойовництва.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXII

Мій любий Шашеню!

Отже, твій підопічний закохався в дівчину, та ще й найгіршого типу, який тільки можна було знайти — ти про неї навіть не згадуєш у своїх листах. Можливо, тобі буде цікаво знати, що оте невеличке непорозуміння з таємною поліцією, яке ти намагався розпалити у зв'язку з деякими необережними висловлюваннями в одному з моїх листів, уже скінчилося. Якщо таким чином сподіваєшся заволодіти моїми установами, то ти дуже прорахувався. Ти заплатиш і за цю, і за інші свої помилки. Тим часом надсилаю тобі невеличку щойно видану брошуру, яка описує новий виправний Будинок для поганих спокусників. Брошура рясно ілюстрована, в ній ти не знайдеш жодної нудної сторінки.

Я переглянув справу цієї дівчини і вжахнувся. Вона християнка, та ще й яка! Допитлива, стримана, небалакуча, лагідна, тиха, непомітна, цнотлива, юна паняночка! Мала, тварюка та й годі! Мене від неї нудить. її духом смердять навіть сторінки справи. Я божеволію, бачачи, до чого докотився світ. У давні часи ми кинули б її на арену хижакам. Вона цього цілком заслуговує. Мала дволична ошуканка (я знаю таких), яка, здавалося б, повинна непритомніти, побачивши кров, а вона ще й усміхатиметься, вмираючи в муках. Ошуканка в усьому. Придурюється тихонею, а слова її гострі, як бритва. Вона така, що й мене висміє! Огидна, прісна дівиця суворих правил, а, бач, готова кинутися в обійми бевзя так само, як і будь-яка інша самка. Чому ж Ворог, який надає невинності такої ваги, не прокляне її, а натомість дивиться на все з усмішкою?

Бо в глибині душі Він гедоніст. Усі ці пости, страждання, муки, жертви — то лише фасад. Це схоже на піну на березі моря. А там у морі, у Його морі, безліч задоволень. І Він не приховує цього: праворуч від Нього «вічне блаженство». Тьху! Гадаю, що в Ньому немає й краплі тієї високої й суворої таємниці, до якої ми піднімаємось у Мерзенній Містичній Візії. Ворог — простак, Шашеню. У Нього обивательський склад розуму. Він заповнив свій світ задоволеннями. Люди можуть цілий день робити, що їм заманеться, — спати, митися, їсти, пити, кохатися, молитися, працювати — і Він не ставить їм ані найменших перепон. Проте, щоб їхні дії були для нас корисні, їх треба викривити. Ми боремося в невигідних умовах (Хоч це тебе аж ніяк не виправдовує. Я з тобою тепер розрахуюсь. Ти завжди ненавидів мене і часто нахабнів).

Отже, твій підопічний дедалі глибше знайомиться із життям родини цієї жінки і її оточення. Невже ти не розумієш, що його не можна було навіть близько підпускати до оселі, в якій вона живе? Від цього місця поширюється смертоносний сморід. Садівник, який працює там усього п'ять років, починає тхнути, як і всі в цьому домі. Навіть гості, пробувши там один-два дні везуть із собою їхній сморід. Не позбавлені його й кіт та собака. Увесь той будинок сповнений непроникної таємничості. Ми переконані, що кожен член родини якимось чином використовує інших, але не можемо з'ясувати, як саме. Вони охороняють так ревно, як і сам Ворог, таємницю того, що ховається насправді за нібито безкорисливою любов'ю. Увесь будинок і сад — це суцільна гидота, яка нудотно схожа на опис Неба, що його зробив один людський письменник: «терени, де панує лише життя, і тому все, що не є музикою, є тишею».

Музика й тиша… Як я ненавиджу і перше, і друге! Ми повинні бути безмежно вдячними за те, що відтоді, як наш Отець увійшов у Пекло (набагато раніше, ніж люди можуть вирахувати це в світлових роках), для цих огидних сил не залишилося жодного квадратного дюйма пекельного простору і жодної миті пекельного часу. Скрізь запанував Шум. Шум — цей великий дина мізм, переконливий вираз усього, що торжествує, шаленіє, виявляє свою силу. Шум, який єдиний захищає нас від нападів малодушності та розгубленості, розпачливих вагань і нездійснених бажань. Врешті-решт ми перетворимо на шум увесь всесвіт. Стосовно Землі ми вже досягли в цьому чималих успіхів. Мелодії й тиша Небес будуть заглушені. Але я визнаю, що ми ще недостатньо голосно заявляємо про себе. А тим часом ти, малий мерзенний…

(На цьому місці лист уривається, а далі поновлюється іншим почерком).

Я так розпалився, пишучи цього листа, що мимоволі обернувся величезною стоногою, і через те решту листа диктую своєму секретареві. Таке перетворення — це нормальне періодичне явище. Після того, як вістки про такі перетворення докотилися до людей, про них викривлено написав поет Мільтон, додавши (сміх та й годі), що ці зміни є «покаранням», яке насилає на нас Ворог. Сучасніший письменник, на прізвище чи то Пшоу, чи якось так, збагнув істину. Перетворення відбувається зісередини і ставить вияв тієї Життєвої Снаги, яку наш Отець глибоко шанував би, якби він узагалі шанував що-небудь, крім самого себе. У своєму теперішньому вигляді я ще більше прагну бачити тебе, щоб об’єднатися з тобою в нерозривних обіймах.

(Підпис) Ропух

Для заступника

Його Безоднової Величності Крутеня.

Лист XXIII

Мій любий Шашеню!

Через цю дівчину і її мерзенну родину підопічний що не день, то більше знайомиться з усе новими християнами, в тому числі й дуже розумними. Ми довго ще не зможемо вибити з його життя духовність. Ну що ж, у такому разі треба покалічити її. Ти, звичайно, тренуючись, обертався ангелом світла. Тепер настав час зробити це перед Ворогом. Принади світу і хтивість не допомогли нам. Нічого страшного. Є ще третя сила. І якщо з її допомогою ми зуміємо досягти успіху, то цей успіх буде найславніший з усіх можливих. Псевдосвятий, фарисей, інквізитор або чародій є в Пеклі більшим посміховиськом, ніж простий тиран чи розпусник. Дивлячись на нових друзів твого підопічного, я дедалі більше переконуюсь, що найкраща мішень для нападу — це межа між теологією і політикою. Деякі з його нових друзів дуже цікавляться суспільним значенням їхньої релігії. Це небажана для нас ситуація, але її можна повернути на нашу користь.

Тобі відомо, що багато християнських письменників політичного напрямку вважають, ніби християнство на ранній стадії свого розвитку пішло хибним шляхом і відхилилося від учення Засновника. В сучасних умовах ми знову можемо використати цю думку, щоб ще раз підживити концепцію «історичного Ісуса», якого треба, мовляв, очистити від пізніх «нашарувань і викривлень», а тоді протиставити її всій християнській традиції. Протягом життя останнього покоління ми побудували такого «історичного Ісуса» на ліберальних і гуманістичних засадах, позбавивши його божественності; тепер ми створюємо нового «історичного Ісуса» на марксівських катастрофічно-революційних засадах.

Переваги цих тлумачень Ісуса, а їх ми змінюємо через кожні тридцять років, численні й різноманітні. По-перше, всі вони спрямовують відданість людей на те, чого немає, бо кожний «історичний Ісус», не є історичним. Документи кажуть те, що кажуть, і не більше. Отож, створюючи на їхній основі образ нового «історичного Ісуса», треба щоразу применшувати одне і перебільшувати друге, робити такі припущення (ми вчимо людей називати їх «блискучими»), за правдивість яких ніхто у повсякденному житті не ризикнув би піти в заставу навіть за десять шилінгів, але які достатні для того, щоб в друкованих виданнях з'явилися нові Наполеони, Шекспіри й Свіфти. По-друге, всі ці теорії ставлять свого «історичного Ісуса» на чільне місце у якомусь своєрідному вченні, яке Він ніби-то пропагував. Він має бути «великою людиною» в сучасному значенні цього слова, яка притягує до себе відцентрові й неврівноважені контури думки — отакий собі ексцентричний примхливець, що торгує універсальними ліками. Отже, ми відволікаємо свідомість людей від того, ким Ворог є, і що Він робив. Спочатку ми робимо з Нього просто вчителя, а відтак приховуємо відповідність між сутністю Його вчення і сутністю вчень усіх інших моральних учителів. Не можна допустити, щоб люди завважили, що Ворог посилає всіх великих моралістів не для того, щоб інформувати їх, а для того, щоб спонукати поновити первісні моральні засади, які ми повсякчас намагаємося приховати від них. Ми створили софістів — у відповідь Він створив Сократа. Наша третя мета полягає в тому, щоб за допомогою цих теорій зруйнувати релігійне життя. Справжню присутність Ворога, яку люди відчувають під час молитви й причастя, ми замінюємо вірогідною, невиразною й незграбною постаттю, замінюємо істотою, яка говорить якоюсь дивною мовою і яка вже давно померла. Молитися такому об'єктові неможливо. Замість Творця, якому поклоняються істоти, створені Ним, перед вами постає спершу просто лідер в оточенні своїх прибічників, а далі видатна особистість, яку позитивно оцінює об'єктивний історик. По-четверте, будучи неісторичною в зображенні Ісуса, така релігія фальшива щодо історії ще й в іншому сенсі. Жоден народ, за винятком окремих індивідів, не приходить до табору Ворога завдяки вивченню біографії Ісуса як такої. Справді, повна біографія Ісуса приховувалася від людей. Перші християни повірили в Нього завдяки простому історичному факту (Воскресіння) і теологічному вченню (Спасіння) на тлі відчуття гріха, яке вони вже мали, причому гріха не проти якогось нового химерного закону, створеного якоюсь «великою людиною», а проти давнього, узвичаєного, всесвітнього морального закону, того закону, повагу до якого привили їхні матері. «Євангелія» з'явилися пізніше — вони були написані не для того, щоб навернути людей до християнства, а щоб навчати тих, що вже стали християнами.

Отже, створення «історичного Ісуса», хоч яким би небезпечним Він був для нас у якомусь специфічному аспекті, треба завжди всіляко підтримувати. Що ж до загального зв'язку між християнством і політикою, то тут наше становище делікатніше. Звичайно, ми не можемо дозволити, щоб християнство впливало на політичне життя людей, бо встановлення справедливого суспільства було б для нас катастрофою. З другого боку, ми хочемо, і то дуже, щоб люди розглядали християнство як засіб, здебільшого, для досягнення успіху, а якщо ні, то хай розглядають його як засіб для досягнення будь-чого — навіть соціальної справедливості. Бо Ворога не можна використовувати для вигоди. Люди чи народи, які сподіваються відродити віру для того, щоб створити добропорядне суспільство, можуть з таким же успіхом сподіватися скоротити свій шлях до аптеки за допомогою зірок на небі. На щастя, людей у цій справі можна легко спантеличити. Ось навіть сьогодні я натрапив на твір, у якому його автор-християнин висуває свою власну версію християнства, кажучи, що «лише така віра може пережити смерть давніх культур і народження нових цивілізацій». Ти помітив невеличку хибу? «Вір цьому не тому, що воно правдиве, а з інших причин». Ось де хитрість.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXIV

Мій любий Шашеню!

Я зв'язався поштою з Гницвілем, який відповідає за юну кралю твого підопічного, і вже бачу в ній уразливе місце. То є непомітна й незначна вада, яка властива майже всім жінкам, що виросли в інтелігентному оточенні і сповідують одну віру: вони вважають, що всяк, хто не сповідує їхню віру — дурний і смішний. У чоловіків, які спілкуються з людьми інших переконань, такого відчуття не виникає. їхня впевненість у своїй вірі (якщо вони впевнені) зовсім інакша. А от впевненість цієї християнки великою мірою зумовлюється звичками й традиціями її оточення, хоч сама дівчина вважає, що вона тверда і впевнена завдяки вірі. Такий стан свідомості мало чим різниться від переконання десятирічної дівчинки, що ножі для риби, якими користуються в домі її батька — це нормальні, звичайні і справжні, а от ножі, якими користуються в інших родинах «не такі, як треба». Елемент неосвіченості й наївності в усьому цьому такий великий, а елемент духовної гордості такий незначний, що надії на саму дівчину за даних обставин дуже мало. Проте, чи подумав ти, як можна це використати для впливу на твого підопічного?

Новачок завжди перебільшує. Людина, яка досягла певного становища в суспільстві, вміє відповідно оцінювати й адекватно ставитися до тих чи інших обставин, а от молодий учений виявляє педантичні нахили у своїй поведінці. У цьому оточенні твій підопічний — новачок. Він буває там щодня і бачить такі сторони християнського життя, про які раніше й гадки не мав, але дивиться на все це крізь рожеві окуляри, бо він закоханий. Підопічний прагне (Ворог, звичайно, керує ним) діяти так, як і люди, що оточують його. Чи не спробував би ти змусити його наслідувати оту ваду коханої і розвинути її до такої міри, щоб із незначної й простимої вона стала в ньому найбільшою й найпрекраснішою з усіх вад — Духовною Гординею?

Умови для цього ідеальні. Нове оточення, в якому він перебуває, дає змогу виплекати в ньому гординю не тільки через християнство, а й іншими способами. Це оточення освіченіше, інтелігентніше й приємніше за всі його попередні товариства. Підопічний ще не знає, яке його місце серед тих людей. Під впливом «любові» він може думати, що недостойний своєї обраниці, але водночас у нього дуже швидко зникає думка, що він недостойний решти отих людей. Твій підопічний не усвідомлює, скільки ці люди прощають йому хиб і недоречностей — адже вони вибачливі і, вважаючи його членом своєї родини, поводяться з ним якнайкраще. Він не уявляє, якою мірою вони згідні з його словами, думками, переконаннями і наскільки ті слова, думки та переконання співзвучні з їхніми. Ще менше він уявляє, якою мірою захват, викликаний цими людьми, спричинений його еротичним зачаруванням дівчиною, яка поширює цей стан на все своє оточення. Підопічний думає, що любить їхні розмови і спосіб життя завдяки відповідності між їхнім і його духовними станами, тим часом, як насправді, ці люди так далекі для нього, що якби він не був закоханий, то спантеличився б і відкинув чимало того, що тепер приймає. Він схожий на собаку, який уявляє, що розуміється на вогнепальній зброї завдяки тому, що його мисливський інстинкт і любов до господаря дають змогу цілий день насолоджуватися стріляниною!

І ось тут складається ситуація, якою не можна нехтувати. Ти повинен її неодмінно використати. У той час, як Ворог за допомогою кохання і дуже приємних досвідчених у релігійних справах і відданих йому людей піднімає молодого варвара на рівень, якого той інакше ніколи б не досягнув, ти повинен примусити його від чути, що це він сам досяг такого рівня, що люди довкола нього — це його люди і що, опинившись серед них, він знайшов своє місце і свій дім. Відриваючись від них і опиняючись в іншій громаді, підопічний відчуватиме, що нове товариство нудне й нецікаве — почасти тому, що майже кожна доступна йому громада справді менш цікава, але найголовніша причина полягатиме в тому, що він скучатиме за чарами молодої жінки. Навчи його сприймати цей контраст між колом людей, якими він захоплюється, і колом людей, які його дратують, як контраст між християнами й атеїстами. Треба змусити його відчувати (краще, якщо він не висловлюватиме цього відчуття словами) «як ми, християни, відрізняємося від них». Під словами «ми, християни» він повинен розуміти (але неусвідомлено) «моє коло»; а під словами «моє коло» — не «людей, які через своє милосердя й покору прийняли мене», а «людей, з якими я спілкуюся з повним на те правом».

Успіх залежатиме від того, чи зумієш ти збити його з пантелику. Якщо розбурхаєш у ньому гордовитість за те, що він почуває себе християнином, то зможеш зазнати поразки, бо перестороги Ворога надто добре відомі їм усім. А от якщо взагалі відмовишся від ідеї «ми християни» і виплекаєш у ньому почуття самовдоволення за, приналежність до «свого кола», то зможеш виробити в ньому замість правдивої духовної гордості просту суспільну пиху, але це всього-на-всього багато галасу навколо дрібного гріха. Щоб досягти вагомого успіху, присилуй підопічного лукаво поздоровляти себе з досягненнями, змішуючи всі його думки, і не давай змоги поставити питання: «А з чим, власне, я поздоровляю себе?» Думка про належність до внутрішнього кола, про свою таємничість і загадковість дуже тішить його. Грай на цій струні. Привчи підопічного, використовуючи вплив цієї дівчини, зображувати на своєму обличчі поблажливу зверхність у спілкуванні з атеїстами. Деякі теорії, з якими він може познайомитися в сучасних християнських гуртках, ймовірно, будуть корисні. Я маю на увазі ті теорії, які заганяють надію суспільства в якесь внутрішнє коло «клерків», у якусь вишколену меншість теократіє. Тебе не повинно обходити, чи ті теорії правдиві, чи фальшиві. Мета полягає в тому, щоб зробити християнство таємничою релігією, в якій би він почувався як один із втаємничених.

Будь ласка, не заповнюй своїх листів дурницями про цю європейську війну. Її наслідки, звичайно, мають велику вагу, але це справа Зверхнього Проводу. Мене анітрохи не цікавить, скільки людей загинуло внаслідок бомбардувань. А про те, в якому стані свідомості вони померли, я можу довідатися в конторі. Я знав, що вони мали колись загинути. Прошу тебе, зосередься над роботою, не відволікайся.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXV

Мій любий Шашеню!

Біда в тому, що коло людей, серед яких обертається твій підопічний, є християнським. У всіх, звичайно, є свої власні інтереси, але їх об'єднує християнство. Якщо вже вони стали християнами, то ми повинні утримувати їхню свідомість у своєрідному стані, який я називаю «Християнство і…». Наприклад, «Християнство і криза», «Християнство і нова психологія», «Християнство і новий порядок», «Християнство і лікування за допомогою віри», «Християнство і дослідження душі», «Християнство і рослиноспоживання», «Християнство і реформа правопису». Якщо вони мають стати християнами, то принаймні хай будуть християнами з різноманітними відмінностями. Нагнітай у них почуття страху перед життєвими труднощами.

Страх перед життєвими труднощами — це одне з найцінніших почуттів, яке ми виробили в людському серці, це невичерпне джерело єресі, безглуздя на церковному соборі, невірності в подружньому житті й зрадливості в дружбі. Люди живуть у часі і через те відчувають реальність послідовно. Щоб відчути її в більш повній мірі, їм треба пізнати багато різних речей. Іншими словами, вони повинні відчувати зміни. І оскільки люди потребують змін, то Ворог (будучи в глибині душі гедоністом) поробив їх приємними для них, як от, наприклад, споживання їжі. Але не бажаючи робити зміни заради самих лише змін, перетворювати їх на самоціль, Він урівноважив їхнє прагнення до змін прагненням до сталості. Ворог примудрився задовольнити обидва прагнення у створеному Ним світі за допомогою поєднання зміни й сталості, яке ми називаємо ритмом. Він створив для них пори року, які хоч і різняться одна від одної, але кожна з них щороку є тією самою. Отож і виходить, що весна завжди сприймається, як щось нове, і водночас, як споконвічне повторення того самого. Ворог дає людям змогу святкувати у своїй Церкві релігійні свята протягом усього року: кожне з цих свят відмінне від решти, але водночас по суті своїй є таким самим, що й решта.

Збільшуючи насолоду від споживання їжі і виробляючи в людині ненажерливість, ми беремо цю природну пов'язану зі зміною насолоду і, спотворивши її, перетворюємо в пристрасть до всього, нового. Виплекання цієї пристрасті цілком залежить від нашої майстерності. Якщо ми занехаємо наші обов'язки, то люди відчуватимуть не тільки задоволення, але й захват від такого нового і давно знайомого явища, як перший снігопад, від перших вранішніх променів сонця, від різдвяного сливового пирога. Діти, якщо ми залишимо їх поза увагою, будуть безмежно щасливі, граючи в різноманітні ігри, залежно від пір року; і ті ігри змінюватимуть одні одних через рівні проміжки часу так само, як осінь змінює літо. Лише за допомогою наших безперервних зусиль ми зможемо постійно підтримувати в них пристрасть до неритмічних змін.

Ця пристрасть цінна з різних поглядів. По-перше, вона зменшує задоволення і водночас збільшує бажання. Задоволення від новизни за своєю природою зменшується швидше, ніж інші різновиди задоволення від частоти повторення. А постійна новизна потребує грошей, отож прагнення її викликає пожадливість або пригніченість, або одне й друге водночас. Крім того, чим ненаситніше це бажання, тим швидше воно поглине всі безневинні джерела задоволення і перейде до різновидів тих задоволень, які Ворог забороняє. Підживлюючи таким чином огиду до консерватизму, ми нещодавно створили такі течії в мистецтві, які для нас менш небезпечні, ніж ті, що існували доти. Тепер усі художники — і посередності, й інтелектуали — повсякдень намагаються надати дедалі більшої свіжості й новизни своїм творам, переповнюючи їх похоттю, дурістю, жорстокістю і гордощами. Нарешті, жадоба новизни в людях для нас просто необхідна, якщо ми збираємося запроваджувати нові течії, моди, стилі, напрямки.

Мета поширення моди полягає в тому, щоб відволікти увагу людей від справжніх небезпек, які їм загрожують. Ми повинні спрямовувати модні протести кожного покоління проти саме тих гріхів, з боку яких існує найменша загроза, і зосереджувати його увагу на тих чеснотах, що стоять найближче до гріха, який ми хочемо поширити. Хитрість тут полягає в тому, щоб змусити їх бігати по судні з вогнегасниками тоді, коли воно тоне, і метушитися на тому його боці, де через борт уже ллється вода. Ми заводимо моду серед людей вдаватися до вибухів ентузіазму саме тоді, коли ті вибухи вже мляві й суєтні і більше не становлять поважної загрози. Через сто років, роблячи з них сп'янілих від емоцій героїв, спрямовуємо модні протести проти небезпеки «злагоди й взаєморозуміння». Жорстокі епохи ми протиставляємо сентиментальності, байдужі й ледачі — пошані, розпусні — пуританству, а коли все людство поспішає поділитися на рабів і тиранів, ми випускаємо привид лібералізму.

Але найбільший наш тріумф — це піднесення відрази й страху перед давніми усталеними порядками до рівня філософії для того, щоб безлад у розумі посилював нівечення волі. Саме з цього випливає так званий еволюційний та історичний характер сучасної європейської думки (почасти завдяки нам). Ворог полюбляє банальності. Наскільки я розумію, Він хоче, щоб люди у своїх діях ставили перед собою дуже прості питання:

«Чи це справедливо?»; «Чи це розумно?»; «Чи це можливо?». Якщо ж ми зуміємо примусити людей ставити перед собою такі от питання, як: «Чи відповідає це загальній тенденції нашого часу?»; «Прогресивне це явище чи реакційне?»; «Чи це той шлях, яким розвивається історія?» — то вони знехтують настановами Ворога всі питання, які вони ставлять, звичайно, не зможуть знайти відповіді, бо не знають майбутнього, а яким воно буде великою мірою залежить від їхнього вибору, через який, знову ж таки, звертаються до майбутнього. Отож тоді, коли їхні свідомості снують у цій порожнечі, ми маємо зручну нагоду втрутитися й схилити людей до дій, які вигідні нам. І основна робота, вважай, зроблена. Колись вони знали, що одні зміни ведуть до кращого, інші — до гіршого, ще інші не дають ніякого наслідку. Ми великою мірою усунули це знання. Описовий прикметник «незмінний» замінили на емоційний «застійний». Ми привчили їх думати про майбутнє, як про обіцяний край, до якого вступають лише улюблені герої, а не як про щось таке, чого досягає кожен зі швидкістю шістдесят хвилин за годину, незалежно від того, хто він, і що робить.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXVI

Мій любий Шашеню!

Так, залицяння — це час сіяння зерна, яке через десять років переросте у домашню ненависть. Зачарування, пов'язане з незадоволення бажанням, спричиняє наслідки, які люди, завдяки нашому втручанню, можуть сприймати як наслідки доброчинності або милосердя. Скористайся з двозначності слова «любов»: хай вони думають, ніби завдяки любові розв'язали проблеми, які насправді було відкладено лише на якийсь час під впливом зачарування. А тим часом ти маєш змогу тихцем загострювати ті проблеми, перетворюючи їх на постійні джерела невдоволення.

Велику проблему становить «безкорисливість». Переглянь ще раз чудову працю нашого філологічного відділу, в якій подаються рекомендації щодо заміни позитивної доброчинності Ворога на негативну безкорисливість. Завдяки цій праці ти зможеш із самого початку привчати підопічного відмовлятися від вигод на користь інших не тому, що ті інші були б ощасливлені ними, а для того, щоб він почував себе безкорисливим, відмовляючись від них. Це вже неабияке завоювання. Ще один засіб впливу, в даному випадку, коли зацікавлені сторони чоловік і жінка, полягає в різниці їхніх поглядів на безкорисливість; пам'ятай, що саме завдяки нам чоловіки й жінки сприймають її неоднаково. Жінка під безкорисливістю розуміє, як правило, турботу про інших людей; для чоловіка безкорисливість полягає в тому, щоб не завдати клопоту іншим людям. Тому жінка, яка зайшла досить далеко в служінні Ворогові, стане надокучливою більше, ніж будь-який чоловік, за винятком тих, над ким цілком домінує Наш Отець. І навпаки, чоловік може довго перебувати в таборі Ворога, перш ніж в нього виявиться таке саме прагнення робити приємність іншим, яке звичайна жінка демонструє щодня. Отже, тоді як жінка думає про те, щоб зробити послугу, а чоловік про повагу до прав інших людей, кожна сторона без будь-яких видимих на те причин може вважати і вважає другого справжнім егоїстом.

До цієї плутанини ти можеш додати тепер кілька моментів, Еротичне зачарування веде до взаємної послужливості, коли кожен радо поступається бажанням другого. Вони також знають, що Ворог вимагає від них такого рівня милосердя, досягнення якого приводить до таких самих дій. Ти повинен змусити їх прийняти як закон свого подружнього життя той ступінь взаємної самопожертви, який сьогодні виростає природно із зачарування, але який у них не вистачить милосердя виявити тоді, коли зачарування зникне. Вони не помітять пастки, бо перебувають під впливом подвійної сліпоти, помилково сприймаючи статевий потяг за милосердя і вважаючи, що той потяг триватиме завжди.

Якщо одного разу прийняти як закон Безкорисливість, нібито загальноприйняту чи умовну, закон, для підкорення якому їхні емоційні ресурси надто ослаблені, а духовні ще не зміцніли — то наслідки будуть найсприятливіші для нас. В обговоренні будь-яких сумісних дій стає обов'язковим, щоб «А» наводив докази на користь можливих бажань «Б» і проти своїх власних, тоді як «Б» чинить навпаки. Вони радо приходять до того, чого ніхто з них не хотів. Кожен відчуває приплив самовдоволення і затаює претензію, що йому віддали перевагу за виявлену безкорисливість, і незадоволення іншим через те, що йото поступка була так легко прийнята. Пізніше ти можеш відважитися на те, що можна назвати ілюзією Шляхетного Конфлікту. Грати в цю гру краще в кількості більше двох гравців, наприклад у родині, де є дорослі діти. Хтось пропонує щось досить тривіальне, наприклад, випити чаю в саду. Один із членів родини щосили намагається дати зрозуміти (хоч і не дуже багатослівно), що він не хотів би цього, але готовий піти на це з «Безкорисливості». Решта відразу ж відмовляються від своєї пропозиції, ніби через свою «Безкорисливість», але насправді тому, що не хочуть бути манекенами, на яких згадана особа практикується в дріб'язковому альтруїзмі. Але він теж не збирається відмовлятися від своєї нестримної безкорисливості. Він наполягає на тому, щоб зробили так, «як того хоче решта». Решта ж наполягає на тому, щоб зробити так, як хоче він. Пристрасті розпалюються. Невдовзі хтось каже: «Раз так, то я взагалі не питиму чаю!». І спалахує справжня сварка з гірким відчуттям образи з обох боків. Зрозумів, як це робиться? Якби кожна сторона відкрито обстоювала своє власне справжнє бажання, то всі вони залишилися б в рамках розважливості й увічливої поведінки; але саме через те, що суперечка пішла у зворотньому напрямку і кожна сторона воює за бажання іншого, вся гіркота, яку породжує вперта самовдоволеність, настирливість і невдоволення останніх десятьох років, прихована від них умовною або загальновживаною «Безкорисливістю» того, що вони роблять чи, принаймні, прощається завдяки їй. Кожна сторона досить добре розуміє і те, що «Безкорисливість» другої сторони — дешева річ, і те, що її намагаються поставити в делікатне становище. Але кожний примудряється відчувати, що він безневинний і що з ним погано поводяться, і обдурює себе при цьому не більше, ніж це звичайно робить людина.

Один розумний чоловік якось сказав: «Якби люди знали, до чого може призвести неправильне розуміння Безкорисливості, то про неї не так часто говорили б із кафедри». І далі: «Вона належить до тих жінок, які живуть для інших, — ти завжди можеш упізнати інших по їхньому загнаному вигляді». Все це може початися вже під час залицяння. Трохи справжнього егоїзму з боку твого підопічного часто менше важить у майбутньому для захоплення його душі, ніж перший вияв цієї витонченої й ніякової безкорисливості, яка одного дня може розцвісти в те, що я описав. Трохи взаємного недовір'я, подив з приводу того, що дівчина не завжди помічає, який він безкорисливий, може датися взнаки вже тепер. Лелій ці речі і ні в якому разі не давай молодим дурням помічати їх. Якщо вони це помітять, то виявляться на шляху до розуміння того, що самої «любові» ще недостатньо, що потрібно ще милосердя, якого ще немає і яке не зможе заступити зовнішній закон. Я сподіваюсь, що Гницвіль вживе якихось заходів, щоб підірвати в цієї молодої жінки розуміння абсурдності даної ситуації.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXVII

Мій любий Шашеню!

Схоже на те, що ти погано працюєш. Використання «любові» для того, щоб відірвати його від думки про Ворога, звичайно, очевидне, але ти сам засвідчив, що не можеш повернути справу на свою користь, визнавши, що питання відвернення уваги і недоречні думки стали тим головним, на що спрямовані його молитви. Це означає, що ти зазнав чималої поразки. Коли цей чи будь-який інший вид відвернення уваги ввійде у свідомість підопічного, ти повинен переконати його в бажанні покласти цьому край зусиллям волі й молитися далі, ніби нічого особливого не сталося. Бо якщо він розглядатиме відвернення уваги як свою сьогоденну проблему, поставить її перед Ворогом і спрямує на неї свої молитви й зусилля, то замість дотеперішньої вигоди ти матимеш саму шкоду. Усе, навіть гріх, що наближає його до Ворога, обертається в кінцевому підсумку проти нас.

Перспективним може бути такий напрямок. Тепер, коли він закоханий, у його свідомості виникає нова ідея земного щастя, а відтак і нова настійна потреба в молитвах, сповнених благання і пов'язаних з війною й таким іншим. Настав час створити інтелектуальні труднощі для такої молитви. Фальшиву духовність треба завжди заохочувати. На ґрунті видимої побожності й переконання в тому, що «хвала Богові та спілкування з ним і становлять правдиву молитву», людей часто можна спонукати до прямої непокори Ворогові, який (у своїй звичайній, нудній, банальній, нецікавій манері) виразно наказав їм молитися про хліб щоденний і зцілення від хвороб. Ти, ясна річ, приховаєш від нього те, що молитва про хліб щоденний в «духовному сенсі» так само благальна, як і в будь-якому іншому.

Але якщо твій підопічний засвоїв жахливу звичку послуху, то він, очевидно, і далі звертатиметься до цих «незрілих» молитов, щоб ти не робив. Однак ти можеш помучити його нав'язливими натяками, що ця звичка безглузда і не дає позитивних наслідків. Не забудь використати доказ «Орел виграє — решка програє». Якщо те, про що він молиться, не відбувається, то це ще один доказ того, що благальні молитви не допомагають; а якщо відбувається, то він, звичайно, зуміє знайти якісь фізичні причини, що призвели до цього, і «отже, це мало відбутися в будь-якому випадку». Таким чином почута молитва стає таким самим вагомим доказом того, що молитви недієві, як і відкинута.

Тобі, як духові, важко зрозуміти, як твій підопічний може так помилятися. Але пам'ятай, що він сприймає Час як найвизначенішу реальність. Підопічний вважає, що Ворог, так само як і він, бачить одні події як сучасні, пам'ятає інші як минулі і передбачає ще інші як майбутні. Навіть якщо він вірить, що Ворог не сприймає події в такий спосіб, то все ж у глибині душі вважає це особливістю сприймання Ворога. Він не вважає (хоч і казатиме, що вважає), що речі й події є такими, якими їх бачить Ворог! Якщо ти спробуєш пояснити йому, що людські молитви сьогодні становлять один із численних складників, за допомогою яких Ворог гармонізує погоду на завтра, — він відповість, що в такому разі Ворог завжди знав, що люди звернуться до Нього з тими молитвами, а коли так, то вони молилися не зі своєї волі, а згідно з призначення. Підопічний ще додасть, що погода в певний день має свої причини в минулому, як недалекому, так і в такому далекому, як створення самої матерії — отож цілком усе, як із властивого людині боку, так і з боку матеріального, дане «від початку». Те, що він повинен сказати, для нас, звичайно ж, очевидне: проблема пов'язування певної погоди з певними молитвами — це всього-на-всього видимість загальної проблеми пов'язування всього духовного світу з усім матеріальним у двох моментах його часового сприймання; творення повною мірою присутнє в кожній точці простору й часу або, радше, їхня свідомість змушує їх сприймати весь внутрішньо гармонійний акт творення як низку послідовних подій. Чому цей акт творення залишає простір для їхньої доброї волі — ось проблема з проблем, ось таємниця, що криється за теревенями Ворога про «любов». Як це відбувається — не проблема, бо Ворог не передбачає, що люди робитимуть свої добровільні внески в майбутнє, натомість Він бачить, як вони роблять ті внески в Його безмежному Теперішньому. Цілком зрозуміло, що спостерігати за роботою людини над чимось, — не те саме, що змушувати її робити це.

У відповідь можна почути, що деякі набридливі людські письменники, особливо Бетіус /Воеthius/, вибовкали цю таємницю. Проте в інтелектуальній сфері, якої ми врешті-решт досягли в усій Західній Європі, ти не повинен цього боятися. Тільки вчені читають давні книги, а ми з ними так попрацювали, що зі всіх людей вони тепер найменш здатні набратися мудрості цим шляхом. Ми досягли цього завдяки впровадженню Історичної Точки Зору. Історична Точка Зору, якщо говорити коротко, означає, що коли вчений знаходить якесь твердження в давнього автора, то може поставити будь-яке питання, крім одного: «Чи правда це?». Він питає, хто вплинув на давнього письменника і наскільки послідовне його твердження, виходячи з того, що він писав в інших книгах, яку фазу в розвитку письменника чи історії розвитку людської думки взагалі воно ілюструє, як вплинуло на пізніших письменників, як часто його неправильно розуміли (особлива колеги цього ж таки вченого), який був загальний напрямок у його критиці за останні десять років і який «теперішній стан речей». Можливість розглядати давніх письменників як імовірне джерело знань, припущення, що їх творчість може вплинути на твої думки й поведінку — все це буде відкинуто як украй простодушні сподівання.

Оскільки ми не можемо постійно обдурювати всю людську расу, то дуже важливо відтяти кожне наступне покоління від усіх попередніх, бо там, де навчання допускає вільне спілкування між поколіннями, завжди існує небезпека, що характерні помилки одного можуть бути виправлені характерними доказами іншого. Але завдяки Нашому Отцеві й Історичній Точці Зору великі вчені тепер беруть з минулого так само мало, як і невіглас механік, який вважає, що «історія — це все балаканина».

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXVIII

Мій любий Шашеню!

Коли я радив тобі не засмічувати свої листи нісенітницями про війну, то мав на увазі те, що я не бажаю одержувати від тебе досить таки інфантильні мудрування про людську смерть і руйнування міст. А оскільки війна справді торкається духовного стану підопічного, то я. природно, вимагаю від тебе про це повного звіту. Проте в цьому питанні ти, здається, надміру дурний. Так, ти з радістю повідомляєш мені, що є підстави чекати бомбових нападів авіації на місто, де мешкає твій підопічний. Це кричущий приклад того, на що я вже нарікав — твоєї готовності забути про головне у своїй миттєвій насолоді людським стражданням. Хіба ти не знаєш, що бомби вбивають людей? Чи не розумієш, що смерть підопічного — це саме те. чого ми хочемо уникнути? Він відійшов од світських друзів, за допомогою яких ти намагався загнати його в пастку; він «закохався» у справжню християнку і тимчасово став несприйнятливим до твоїх нападів на його цнотливість; усі наші спроби розбестити його душу виявилися безуспішними. Тепер, коли наближаються найбільші колізії війни, а світські надії пропорційно посідають дедалі менше місця в його думках: коли він цілком захопленні! своєю дівчиною і змушений приділяти своїм сусідам більше уваги, ніж будь-коли, і любить не більше, ніж сам міг сподіватися: коли він «не належить собі», як кажуть люди, і повсякдень укріплюється у свідомій залежності від Ворога, — він, безперечно, буде втрачений для нас, якщо його вб'ють сьогодні ввечері. Це так очевидно, що мені навіть незручно писати про це. Я часом думаю, чи не надто довго ви, молоді дияволи, стоїте осторонь, виконуючи свої обов'язки спокушування: чи нема тут для вас небезпеки бути враже ними почуттями й вартостями людей, серед яких ви працюєте. Вони, звісно, схильні вважати смерть найбільшим злом, а виживання — найбільшим добром. Але це тільки тому, що ми навчили їх так думати. Не піддаваймося нашій власній пропаганді. Я знаю, що здається дивним, капи твоєю головною метою сьогодні повинно стати саме те, про що моляться кохана підопічного і його мати, — його фізичну безпеку. Проте, так воно і є: ти повинен берегти його, як зіницю ока. Якщо він помре тепер, ти втратиш його. Якщо він переживе війну, то завжди залишатиметься надія. Ворог захистив його від тебе під час першої хвилі спокус. Але якщо ми зуміємо зберегти його живим, то час буде тобі союзником. Довгі, нудні, одноманітні роки добробуту або нещасть у зрілому віці — цілком придатна атмосфера. Бачиш, Шашеню, людям дуже важко наполегливо й повсякчас працювати для досягнення своєї мети. Буденність нещасть, поступове руйнування юнацької закоханості і юнацьких надій, німий розпач (який сприймається мало не з болем), спричинений постійним опором хронічним спокусам, які ми підкидаємо їм знову й знову; одноманітність, яку ми створюємо в їхньому житті, і невиразне почуття образи, з яким ми вчимо їх сприймати своє життя, — створює чудові можливості для того, щоб виточити його душу. Якщо ж, навпаки, його зрілі роки позначені процвітанням, то наша позиція ще більше зміцнюється. Процвітання прив'язує людину до Світу. Вона відчуває, що «знайшла в ньому своє місце», тоді як насправді — Світ знайшов у ній самій своє місце. Зростає її репутація, розширюється коло її знайомств, зростає почуття своєї значущості, збільшується на неї тиск усепоглинаючої й любої для неї роботи і утверджується в свідомості, що на Землі — вона удома, — а це саме те, чого ми добиваємося. Ти, мабуть, помітив, що молоді люди назагал менш несхильні помирати, ніж люди середнього й похилого віку.

Справа в тому, що Ворог, призначивши цим нікчемним тваринам жити в Його власному вічному домі, досить успішно оберігає їх від небезпеки відчути себе вдома ще де-небудь. Ось чому ми часто змушені робити життя наших підопічних довгим: сімдесят років не так уже й багато для виконання важкого завдання відвернення їхніх душ від Небес і створення тривкої прив'язаності до Землі. Поки вони молоді, весь час ухиляються від цього. Навіть якщо ми й примудряємося не допускати їх до пізнання релігії, то непередбачувані поривання фантазії, музика, поезія (всього-на-всього дівоче обличчя, пташиний спів або вигляд небокраю) завжди можуть звести нашу роботу нанівець. Люди не зможуть постійно зосереджувати свої зусилля на світських справах, не будуть надмір обережні у своїх зв'язках і не дотримуватимуться засади «безпека над усе». Їхнє прагнення до Небес таке непереборне, що найкращий спосіб прив'язати їх до Землі на цьому етапі — це змусити повірити, що одного чудового дня Земля стане Небесами внаслідок дії політики або євгеніки, «науки» або психології, або ще чого-небудь. Справжнє світське досягається з плином часу і, звичайно, за допомогою гордині, бо ми вчимо їх називати смерть, що підкрадається, Здоровим Глуздом, Зрілістю або Досвідом. Досвід, якого ми, в певному сенсі, навчаємо їх, — це, між іншим, найвлучніше слово. Великий людський філософ майже розкрив нашу таємницю, сказавши, що стосовно Чесноти «Досвід — означає мати ілюзії». Але завдяки мінливій моді, а також, ясна річ, Історичній Точці Зору, ми значною мірою знешкодили його книгу. Який дорогий для нас час, можна судити з того, що Ворог виділяє його нам дуже мало. Більшість людей помирає ще немовлятами; з-поміж тих, що вижили, багато помирають замолоду. Очевидно, народження людини важить для Нього насамперед як підготовка до смерті, а смерть — виключно як двері до потойбічного світу і життя. Нам дозволено працювати лише з вибраною меншістю людства, бо те, що люди називають «нормальним життям», є винятком. Очевидно Він хоче, щоб дехто (але тільки мало хто) з людських істот, якими Він населяє Небеса, мали досвід опору нам протягом земного життя тривалістю 60–70 років. Ну що ж, це і є та нагода, яку ми повинні використати, і чим менша вона, тим більше треба докласти зусиль, щоб використати її сповна. Хоч би що ти робив, бережи свого підопічного.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXIX

Мій любий Шашеню!

Тепер, коли вже стало ясно, що німці бомбардуватимуть місто твого підопічного і обов'язок змусить його бути в самому центрі небезпечних подій, ми повинні обдумати наші дії. Чи треба нам поставити собі за мету викликати в ньому боягузтво, чи хоробрість з наступною гордістю, чи, може, ненависть до німців?

Боюся, що нічого доброго в тому, щоб зробити його хоробрим, немає. Наш Дослідницький Відділ ще не знайшов способу (хоча результати очікуються з години на годину), як виробити ту чи іншу чесноту. Це поважна перешкода. Для того, щоб значно й дієво послабити людину треба, щоб вона мала якусь чесноту. Чого вартий був би Аттіла, якщо б не був хоробрий, чи Шілок без його самозречення стосовно плоті? Оскільки самі не можемо наділяти людей цими якостями, ми повинні використовувати ті, якими наділяє їх Ворог. А це означає залишити Йому деяку опору в тих людях, яких ми неодмінно перетягнули б на наш бік. Дуже незадовільна ситуація, але я вірю, що невдовзі навчимося діяти краще.

З ненавистю ми можемо впоратися. Напруження людських нервів від гуркоту, небезпеки і виснажливої праці роблять людей схильними до будь-яких бурхливих емоцій, і нам залишається тільки спрямувати цю чутливість у належне русло. Якщо сумління чинить Ненависть найкраще поєднується зі страхом. Боягузтво, як ніяка інша вада, винятково болісне: жахливо передчувати його, жахливо зазнавати його, жахливо пам'ятати про нього. Ненависть має свої принади. Вона часто є компенсацією для зляканої людини, щоб очухатися після страждань, спричинених страхом. Чим більше він боїться, тим дужче ненавидітиме Ненависть також сильний заспокійливий засіб від сорому. Щоб дужче вразити його милосердя, ти повинен спочатку вразити його хоробрість.

Це досить делікатна проблема Ми зробили людей гордими за більшість пороків, але не за хоробрість Кожного разу, коли ми вже майже досягали в цьому успіху, Ворог допускав війну або землетрус, або ще якесь лихо, і тоді хоробрість ставала такою захоплюючою й важливою навіть в очах людей, що вся наша робота зводилася нанівець. Є ще принаймні одна вада, за яку вони відчувають справжній сором. Але небезпека прищеплення боягузтва нашим підопічним полягає в тому, що ми пробуджуємо в них правдиве самопізнання з подальшим каяттям і покорою. Так, протягом останньої війни тисячі людей, виявивши в собі боягузтво, вперше пізнали повною мірою моральний світ. У мирний час ми можемо змусити багатьох із них бути цілком байдужими до зла та добра, а під час небезпек світ постає перед ними таким, що навіть ми не в силі засліпити їх. І ось тут перед нами постає болісна дилема. Якщо б ми підтримували серед людей справедливість і милосердя, то діяли б на користь Ворогові. Якщо ж ми штовхаємо їх до протилежного, то це рано чи пізно призведе до війни чи революції (бо Він допускає це), а явне боягузтво або хоробрість пробуджують тисячі людей від морального заціпеніння.

Це, очевидно, одна з причин, чому Ворог створив небезпечний світ — світ, у якому моральні засади справді знаходять своє відображення. Він розуміє так само як і ти, що хоробрість це не просто одна з чеснот, а форма кожної чесноти в момент випробування, тобто в опір, заплутай підопічного. Хай він скаже, що відчуває ненависть не за себе, а за жінок та дітей, що християнинові пристало прощати своїх, а не чужих ворогів. Інакше кажучи, хай він достатньо повно ототожнює себе з жінками й дітьми, щоб відчути ненависть за них, але не настільки, щоб вважати їхніх ворогів своїми і отже об'єктами, гідними прощення.

Ненависть найкраще поєднується зі страхом. Боягузтво, як ніяка інша вада, винятково болісне: жахливо передчувати його, жахливо зазнавати його, жахливо пам'ятати про нього. Ненависть має свої принади. Вона часто є компенсацією для зляканої людини, щоб очухатися після страждань, спричинених страхом. Чим більше він боїться, тим дужче ненавидітиме Ненависть також сильний заспокійливий засіб від сорому. Щоб дужче вразити його милосердя, ти повинен спочатку вразити його хоробрість.

Це досить делікатна проблема Ми зробили людей гордими за більшість пороків, але не за хоробрість Кожного разу, коли ми вже майже досягали в цьому успіху, Ворог допускав війну або землетрус, або ще якесь лихо, і тоді хоробрість ставала такою захоплюючою й важливою навіть в очах людей, що вся наша робота зводилася нанівець. Є ще принаймні одна вада, за яку вони відчувають справжній сором. Але небезпека прищеплення боягузтва нашим підопічним полягає в тому, що ми пробуджуємо в них правдиве самопізнання з подальшим каяттям і покорою. Так, протягом останньої війни тисячі людей, виявивши в собі боягузтво, вперше пізнали повною мірою моральний світ. У мирний час ми можемо змусити багатьох із них бути цілком байдужими до зла та добра, а під час небезпек світ постає перед ними таким, що навіть ми не в силі засліпити їх. І ось тут перед нами постає болісна дилема. Якщо б ми підтримували серед людей справедливість і милосердя, то діяли б на користь Ворогові. Якщо ж ми штовхаємо їх до протилежного, то це рано чи пізно призведе до війни чи революції (бо Він допускає це), а явне боягузтво або хоробрість пробуджують тисячі людей від морального заціпеніння.

Це, очевидно, одна з причин, чому Ворог створив небезпечний світ — світ, у якому моральні засади справді знаходять своє відображення. Він розуміє так само як і ти, що хоробрість це не просто одна з чеснот, а форма кожної чесноти в момент випробування, тобто в момент найвищої реальності. Люди стриманість, чесність, милосердя яких відступають перед небезпекою, будуть стримані, чесні й милосердні лише за певних обставин. Пилат був милосердним доти, доки це не стало небезпечним.

Отже, втратити можна стільки ж, скільки й-здобути, якщо ми зробимо твого підопічного боягузом: він може дізнатися про себе надто багато! Звичайно, завжди залишається можливість не присипляти сором, а поглибити його і створити враження безнадійності. Це буде величезна перемога, яка показала б, що він вірив і приймав прощення Ворогом інших його гріхів тільки тому, що не відчував до кінця їхньої глибини; що стосовно одного гріха, який він справді розуміє і сприймає з усією повнотою його безчестя, він не може шукати милосердя чи просити відпущення. Але я боюсь, що ти дав йому зайти надто далеко в школі Ворога, і він знає, що безнадійність — це більший гріх, ніж усі інші гріхи, які призводять до неї.

Що стосується способів спокутування, які ведуть до боягузтва, то тут багато розводитися немає потреби. Насамперед треба пам'ятати, що перестороги мають тенденцію збільшувати страх. Проте перестороги, що висловлюються твоєму підопічному привселюдно, невдовзі стають такими буденними, що цей ефект зникає. Ти повинен підтримувати в ньому (разом зі свідомим наміром виконали свій обов'язок) туманну ідею про те, що він може робити або не робити в рамках своїх обов'язків, щоб трохи убезпечитися. Відверни його думки від простого правила (я опинився — тут і мушу зробити те і те) і спрямуй їх на уявні життєві ситуації (якби сталося «А» — хоч я дуже хочу, щоб того не сталося, — я міг би зробити «Б», а коли б сталося найгірше, я міг би зробити «В»). Релігійні забобони, якщо їх не сприймати як такі, можна розвіяти. Головне завдання полягає в тому, щоб змусити його відчувати, що він має ще щось, крім Ворога й хоробрості, яку Він йому дав, що підопічний може вдатися до того «щось» і опертися на нього. Тоді те, що мало б означати повне підпорядкування обов'язку, стає послабленим дрібними несвідомими застереженнями. Створюючи низку уявних вивертів для того, щоб відвернути «найгірше», ти можеш на цьому рівні неусвідомлюваного ним наміру переконати його в тому, що найгіршого не станеться. Відтак у мить справжнього страху зроби так, щоб той страх пронизав усе його єство, увійшовши у його нерви й м'язи, і ти здійсниш згубну дію ще до того, як він дізнається про твій намір. Запам'ятай: боязливий вчинок — це і є найважливіше. Що ж стосується емоцій страху, то за своєю суттю вони не є гріхом, і хоч ми радіємо їм, ніякої користі це не приносить.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXX

Мій любий Шашеню!

Іноді мені здається, ніби ти думаєш, що тебе послали в світ для твоєї власної втіхи. Я роблю висновок не з твого нікчемного звіту, а зі звіту Пекельної Поліції, який свідчить, що поведінка твого підопічного під час повітряного нападу була щонайгіршою. Він був страшенно наляканий і вважав себе безнадійним боягузом, а тому не відчував гордині. Але він зробив усе, чого вимагав від нього обов'язок, а може й більше. Що ж ти зробив, щоб запобігти цьому? Чим ти виправдаєш себе? Тим, що його охопило роздратування, коли йому під ноги попався собака? Тим, що він багато курив? Тим, що він забув молитву? Хіба ж можна отак скімлити про труднощі, як це робиш ти? Якщо ти підтримуєш ідею Ворога про «справедливість» і гадаєш, що до уваги мають бути взяті твої можливості й наміри, то я невпевнений, що на тебе не ляже звинувачення в єресі. В будь-якому разі ти незабаром зрозумієш, що справедливість Пекла цілком реалістична і стосується лише наслідків. Або дай нам поживу, або станеш нею сам.

Єдиним конструктивним моментом у твоєму листі є слова про те. що ти ще чекаєш позитивних наслідків від утоми підопічного. Не добре. Але саме собою воно не впаде тобі на голову. Не забувай, що втома може породити надмірну м'якість, спокій розуму і навіть здатність прозирання в таємниці буття. Якщо ти часто спостерігав за людьми, яких вона ввела в стан гніву, злоби й роздратованості, то це свідчить, що ті люди мали відповідну вдачу. Парадокс полягає в тому, що помірна втома створює кращий грунт для дратівливості, ніж повне виснаження. Частково це залежить від фізичних причин, а частково від чогось іще. Не тільки втома викликає гнів, а й несподівані вимоги, що ставляться до втомленої вже людини. На що би не сподівалися люди, вони незабаром починають думати, що мають на це право, — відчуття розчарування може, завдяки дуже незначному зусиллю з нашого боку, перетворитися на почуття образи. Коли люди здаються перед непоправним, коли вони втратили надію на полегшення і перестали думати навіть на півгодини вперед, тоді і з'являється небезпека покірної і лагідної втоми. Отож для того, щоб одержати найкращі наслідки, ти повинен живити їх фальшивими надіями. Вклади йому в свідомість такі докази, щоб він повірив, що напади з повітря не повторяться. Хай він заспокоює себе думкою про те, що наступної ночі насолоджуватиметься своєю постіллю. Збільш його втому, присилуй думати, що все незабаром скінчиться, — люди звичайно відчувають, що напруга стає незносною від тієї миті, коли вона починає спадати або коли їм здається, що вона починає спадати. Тут так само, як і з проблемою боягузтва, справа не проста. Хоч би що він казав, хай для себе вирішить, що не терпітиме всього того, що йому випаде; він потерпить лише протягом «розумного проміжку часу» — і хай цей розумний проміжок часу буде коротший, ніж саме випробування. Він не повинен бути значно коротший: нападаючи на терплячість, стриманість і моральну витривалість, треба вміти змусити людину здатися саме тоді, коли (знай вона про це) полегшення вже поруч.

Я не знаю, чи зустріне він свою дівчину в цей період напруженості, чи ні. Якщо зустріне, використай у повній мірі той факт, що до певного моменту втома змушує жінок говорити більше, а чоловіків — менше. Це може викликати потаємне почуття образи навіть між закоханими.

Можливо, сцени, які він тепер бачить, не дадуть матеріалу для інтелектуальної атаки на його віру — твої попередні помилки зробили це непідвладним твоєму впливові. Але існує ще такий різновид атаки, як атака на емоції, яку ще можна спробувати. Вона спрямована на те, щоб змусити його відчути, коли він уперше побачить людські останки, розмазані по стіні, «що це і є в дійсності цей світ», а вся його релігія була всього-на-всього фантазією. Ти помітиш, що ми ввели їх в оману стосовно слів «дійсність», «дійсно», «дійсний». Вони розповідають одне одному про якесь душевне випробування: «Все, що сталося в дійсності — це те, що ти чув музику в освітленому будинку»; тут «в дійсності» означає суто фізичні факти, відмінні від інших елементів відчуття, якого вони зазнали. Далі вони можуть сказати, наприклад, таке: «Вам легко обговорювати стрибок із запаморочливої висоти, сидячи тут у кріслі, але почекаємо, поки ви самі підніметесь на ту висоту й побачите, що це таке в дійсності». Тут «в дійсності» використовується в протилежному значенні і стосується не фізичних фактів (які вони вже знали, сидячи в кріслах і обговорюючи їх), а емоційного впливу, який чинять ці факти на людську свідомість. І перше, й друге значення слова можна виправдати, але ми повинні чинити так, щоб обидва значення були присутні водночас для того, щоб емоційне нашарування слова «дійсний» можна було класти то на одну шальку терезів, то на другу, залежно від того, що нам треба в даний момент. Загальне правило, яке ми досить міцно запровадили серед них, полягає в тому, що в усіх життєвих випробуваннях, які можуть зробити їх щасливішими чи кращими, тільки фізичні факти «дійсні», «реальні», тоді як духовні елементи «суб'єктивні». Що ж до випробовувань, які бентежать або розбещують їх, то тут духовні елементи є головною дійсністю (реальністю), і не звертати на них уваги — означає тікати від дійсності. Так, під час народження дитини кров і біль «дійсні» (реальні), а радість — явно суб'єктивне відчуття. Під час смерті людини жах і спотвореність розкривають те, що смерть «в дійсності» означає. Огидний зраз людини, яку ненавидять, «дійсний», «реальний» — в ненависті сприймаєш людей такими, якими вони є, в тебе не залишається щодо них ніяких ілюзій, а зачарованість коханою людиною — це всього-на-всього суб'єктивний серпанок, який приховує «дійсну» (реальну, справжню) сутність, тобто статевий потяг або розрахунок. Війна і бідність «дійсно» жахливі; мир і добробут — суто фізичні факти, стосовно яких в людей виникають певні почуття. Люди повсякчас звинувачують одні одних у бажанні «з'їсти пиріг і мати його», але завдяки нашим зусиллям вони дедалі частіше опиняються в ситуації, коли їм доводиться платити за пиріг, який вони не їли. Твій підопічний, якщо його належно спрямувати, не відчуватиме труднощів у тому, щоб вважати свої емоції відкриттям дійсності (реальності), побачивши людські нутрощі, а емоції при вигляді щасливих дітей або чудової погоди — простою сентиментальністю.

З прихильністю твій дядько Крутень.

Лист XXXI

Мій любий, мій найдорожчий, мій Шашеню, мій мацьопику, моє ти поросятко!

Як ти помиляєшся! Тепер, коли все втрачено, ти питаєш мене, пхикаючи, чи правда те, що моя прихильність до тебе нічого не варта була від самого початку. Далебі, це не так! Повір, що моя любов до тебе і твоя до мене схожі одна на одну як дві краплі води. Я завжди прагнув тебе так само, як і ти (нікчемний дурень) прагнув мене. Різниця в тому, що я дужчий. Гадаю, тепер тебе віддадуть мені: всього або частину. Чи я люблю тебе? Вважай, що так. Як ласий шматок, від якого я потовстішаю.

Ти дозволив душі вислизнути з твоїх рук. Голодне виття від цієї втрати відлунюється на всіх рівнях Царства Шуму аж до самого престолу. Мені навіть страшно подумати про це. Я дуже добре знаю, що відбувається в ту мить, коли Вони виривають підопічного з твоїх рук! Несподіваний проблиск свідомості в його очах (адже він був?), коли він уперше побачив тебе, коли він дізнався, яку частину ти в ньому займав, і зрозумів, що більше ти в ньому нічого не займаєш, що він вільний від тебе. Подумай (і хай це буде початком твоєї агонії), що він відчув тієї миті; неначе струп відпав від давньої болячки, неначе він звільнився від огидних шолудів, неначе він назавжди скинув загиджені, мокрі, липкі лахи. Але годі вже! Досить страждань від споглядання їх у смертну годину, коли вони скидають брудну й незручну одежу, коли бовтаються в теплій воді і тихо рохкають від задоволення, коли полегшено випростують кінцівки! Ну і як тобі це останнє оголення, це повне очищення?

Чим більше про це думаєш, тим стає гірше. Він пройшов через усе це так легко! Ані поганих передчуттів, ані вироку лікарів, ані лікарні, ані операційної, ані оманливих надій вижити… Повне миттєве звільнення. Якусь мить здавалося, що весь світ став нашим: посвист і вибухи бомб, зруйновані будинки, сморід кіптяви, присмак вибухів на губах і в легенях, ноги, що гудуть від утоми, серце, що стискається від жаху, мозок, що холоне від розпуки. І нараз усе це зникає, відходить, як страшний сон, відходить і вже ніколи не матиме ніякої ваги.

Переможений, одурманений невігласе! Ти помітив, як природно — ніби вона народилася для цього — людська потолоч увіходить у нове життя? Ти помітив, як усі сумніви твого колишнього підопічного одразу зникли? Я знаю, що він казав собі. «Так. Звичайно. Так було завжди. Всі страхи однакові, вони поступово стають дедалі жахливіші, вони заганяють тебе в глухий кут, і в ту саму мить, коли ти вже думаєш, що будеш знищений — глянь-но! — ти вирвався, і все несподівано стало добре. Коли виривають зуб, біль дедалі дужчає, але ось зуба вже нема. Сон перетворився на нічний кошмар, і ти прокинувся. Як я міг коли-небудь сумніватися в цьому?».

Коли він побачив тебе, він побачив також і їх. Я знаю, як це було. Приголомшений і осліплений ти відступив назад, вражений Ними більше, ніж колись він був уражений бомбами. Яка деградація! Ця грудка бруду й слизу гордо стояла й розмовляла з духами, перед якими ти, дух, зіщулився. Може, ти сподівався, що святобливий страх, незвичні і дивні обставини загасять його радість? Проклятий світ! Боги водночас і дивні, й аніскілечки не дивні в очах смертних. Аж до тієї останньої миті він не мав ані найменшого уявлення про те, які вони на вигляд, і навіть сумнівався в їхньому існуванні. Але коли підопічний їх побачив, то зрозумів, що завжди знав їх, і збагнув, яку роль вони відігравали в ті моменти його життя, коли він думав, що самотній. Тож він міг сказати їм, кожному по черзі, не: «Хто ви такі?» — а: «То це ви були протягом усього часу?» Все, чим вони були, і що вони розповіли йому на цій зустрічі, пробудило в ньому згадки. Невиразне відчуття, що поруч друзі, відчуття, що часто приходило до нього, коли він був самотній, стало нарешті зрозумілим; та музика, притаманна кожному чистому передчуттю, яка завжди зникала з пам'яті, нарешті повернулась. Впізнання відкрило йому їхнє товариство ледве не в ту саму мить, коли кінцівки його бездушного тіла знайшли спокій. Тільки ти один залишився осторонь.

Він побачив не тільки їх. Він побачив Його. Ця тварина, цей покидьок, народжений у постелі, міг дивитися на Нього. Те, що для тебе тепер сліпучий, задушливий вогонь, для нього — холодне світло, сама чистота в образі Людини. Ти хотів би, якби міг, пояснити знемогу підопічного в Присутності цієї особи, його відразу до себе й повне усвідомлення своїх гріхів (так, Шашеню, повніше й чистіше усвідомлення, ніж навіть твоє) за аналогією з твоїми власними задушливими відчуттями, коли ти опиняєшся перед смертоносним духом, який дихає із самого серця Небес. Але все це дурниця. Страждання він не може відчувати, але вони візьмуть ті страждання і використають їх. Вони не проміняють їх ні на які земні радощі. Всі насолоди, пов'язані з почуттям, серцем чи розумом, якими ти колись спокушував його, навіть задоволення від самої чесноти, він сприймає тепер у порівнянні, але так, як напівнудотні принади міченої повії сприймає чоловік, який дізнався, що його кохана, яку він щиро любив усе своє життя і яку вважав загиблою, насправді живе і стоїть під його дверима. Він підготовлений до світу, де страждання й радощі мають безмежну вартість і де вся наша арифметика засмучує й викликає нудьгу. Ми знову стали перед непоясненим. Після прокляття за таких нікчемних спокусників, як ти, найбільше прокляття, кинуте на нас, — це неспрацьовування нашого Відділу Розвідки.

От якби тільки взнати, чим Він насправді займається. Ну що ж. Ці відомості самі по собі такі ненависні, однак вкрай необхідні, щоб мати силу. Часом я майже впадаю в розпач. Мене підтримує хіба наш Реалізм, наше відкинення (помимо спокус) всіх тих безглуздих дурниць, пустослів'я мусить врешті виграти. Тим часом я повинен з тобою порахуватися…

З любов’ю, чимраз більший і пожадливіший, твій дядько Крутень.

КРУТЕНЬ ПРОПОНУЄ ТОСТ

Введення

Мене часто просили продовжити написання «Листів Крутеня», але багато років мені дуже не хотілося це робити. Ніколи я не писав з таким піднесенням, ніколи не писав з меншою радістю. Легкість, яка, звичайно, викликана тим, що принцип диявольських листів, якщо вже ти їх придумав, діють самі по собі, як ліліпути і велетні у Свіфта, або медична і етична філософія «Едгіна», або чудодійний камінь у Анстея. Дай йому волю — і пиши хоч тисячу сторінок. Налаштувати розум на диявольський лад легко, але неприємно, зрештою, задоволення від цього триває недовго. Від напруження в мене ніби перехоплює дух. Світ, в який я себе заганяв, промовляючи устами диявола, був трухлявим, висохлим, безводним, скрегітливим, там не залишилось ні краплини радості, свіжості, краси. Я ледве не задихнувся, поки закінчив книгу, а якщо б написав далі, задушив би читачів.

Крім того, мене дратувало, що моя книга така, а не інша, хоч «іншу» ніхто не зміг би написати. Поради диявола-керівника дияволу-спокуснику треба було б урівноважити порадами архангела ангелу. Без цього картина людського життя трохи викривлена. Але навіть якщо б хтось набагато талановитіший від мене осягнув ці висоти, які б слова він знайшов, який стиль запропонував би? Адже відомо, що зміст і стиль невіддільні. Лише поради тут недостатньо, кожне слово повинне духмяніти райськими пахощами. Але тепер не дозволяють писати, як Треєрн, навіть якщо б і ви могли, — сучасна проза «багатофункціональна» і тому втратила половину своїх функцій (Чесно кажучи, «ідеал стилю» передбачає не тільки «форму», але й «зміст»).

Йшли роки, неприємні почуття забувалися, і я частіше думав про різні речі, про які треба було б сказати від імені диявола. «Листів» я твердо вирішив більше не писати, і в моїй голові крутилося щось на зразок лекції чи бесіди. Я то забував її, то згадував, як раптом «Сатердей івнінг пост» попросила-щось для себе, — і пістолет вистрілив.

К. С. Л.

Тост

Пекло. Випускний бенкет дияволів-спокусників. Ректор училища, д-р Підлий, запропонував випити за здоров'я гостей. Крутень, почесний гість, встав, щоб проголосити тост у відповідь.

«Ваше неподобство і ви, недобродійне панство! Стало вже традицією на таких бенкетах звертатися перш за все до тих, хто щойно закінчив курс і невдовзі розпочне роботу спокусника. Цьому звичаю з охотою підкоряюся і я. Пам'ятаю, з яким трепетом очікував я свого першого призначення, маю надію — ні, я впевнений — що кожен з вас трохи хвилюється сьогодні. Шлях відкритий! Пекло вам у поміч! Ми чекаємо від вас багато. А якщо не дочекаємось, самі знаєте, що буде.

Я зовсім не хотів би пригасити той корисний, здоровий страх, той настирливий жах, який тільки підстьобує вас. Часто ви будете заздрити людям, які все ж таки забуваються у сні! Проте, я все ж таки підбадьорю вас, охарактеризувавши сьогоднішню ситуацію.

Наш вельмиганебний ректор у своєму слові наче б просив пробачення за вбогість запропонованих страв. Звичайно, це не його вина, але неможливо заперечити, що душі, чиїми муками ми живимося, — найнижчої якості. Мистецтво кращих наших кухарів не в змозі надати їм хоч трішки пристойний смак.

Де Генріх VIII, де Фарината, в крайньому разі хоч би Гітлер? Тут було чим поживитися, було що шматувати. Яка злоба, яка жорстокість, який егоїзм — не гірше наших! А як відбивались! Вогнем припікало…

А що ж ми бачимо тепер? Ось їли ми мера-хабарника. Не знаю, як ви, але особисто я не виявив тієї звірячої, жагучої пожадливості, яка надає смак ділкам минулого століття. Я переконаний, що це — дріб'язковий чоловік, який нерозумно жартував, коли брав гроші, і нерозумно викривав нечесність, коли говорив промови, і тихо сповзав сюди, до нас, не зауважуючи цього, — і все це тому, що «всі беруть». Були тут і тушковані коханці. Ну скажіть мені, де в цій тепленькій лемішці палка, шалена, буйна жага? Як на мене — це дурні без статі, які потрапили в чужу постіль; надивившись реклам, боячись звинувачень у старомодності, доказували комусь, що вони «нормальні», чи просто від нічого робити. Кажучи правду, мене, після Месаліни і Казанова ледве не вирвало. Профсоюзний лідер. під жовтим соусом — трохи краще, все-таки він приніс немало бід. Як-не-як з його вини насувалася тиранія — але яка користь з цього? Він майже не замислювався над цими важливими цілями. Він жив не ними. Партійна лінія, власний авторитет, а головне — рутина, рутина…

Але суть не в тому. Звичайно, поживитись немає чим, але, сподіваюсь, ви не раби власного шлунку. Подивимося, чи немає інших, більш вагомих досягнень.

Перш за все, подивіться, скільки тут всього! Якість — гірше не буває, але такої кількості душ (якщо це душі) ще не було.

Мало того, здавалося б, такі душі — ні, тіні від душ — й занапащувати не треба; але Ворог чомусь вирішив, що їх варто рятувати! Справді вирішив. Молоді, недосвідчені спокусники навіть не уявляють собі, як ми крутилися, як вертілися, щоб заволодіти ними.

Власне в тому, що вони були настільки дрібні, і полягала трудність. Вони, мерзотники, такі тупі, такі пасивні, так залежать від середовища! Просто неможливо довести їх до тієї свободи вибору, при якій гріх стає смертельним. Зауважте, їх треба довести — і все, далі йти не можна, там інша небезпека, вони можуть покаятися. А не доведеш — підуть у лімб, ні для раю, ні для пекла вони не придатні. Що ж, не ставши людьми, опускайтеся нижче людини — багатьом це навіть подобається.

Вибравши те, що Ворог назвав би «поганим», ці істоти майже (або ж зовсім) не відповідають за свої дії. Їм незрозуміло, звідки взялися і що означають нарушені ними заборони. Совість їх безнадійно відійшла від середовища. Звичайно, ми старалися, щоб мова ще більше все заплутала, наприклад, хабар вони називають «подарунком». Спокусник повинен перш за все перетворити їх вибір у звичку (досягається повторюванням), а потім, що дуже важливо, — у принцип, який вони готові відстоювати. Тоді все піде як по маслу. Проста залежність від середовища — чи може розтяпа втриматись — стає кредом, ідеалом: «Як всі, так і я». Спочатку вони просто не зауважували заборони, а тепер у них щось на зразок переконань. Історії вони не знають і називають моральний закон Ворога «пуританським» або «буржуазним». Так у їхній сутності виникає цупкий, твердий згусток — вони обдумано йдуть туди, куди йшли, і відштовхують спокуси. Цей згусток невеликий, вони нічого про нього не знають (вони взагалі мало що знають), це не якесь полум'я (куди йому, не вистачить почуття, та й уяви також), він навіть акуратненький, скромненький, мовби камінчик. Проте справу свою він знає: нарешті вони з власної ініціативи відштовхують так звану благодать.

Отож, ми маємо право зробити два оптимістичні висновки: 1) улов досить багатий — правда, на смак не дуже, зате голод не загрожує; 2) майстерність наших спокусників стала справді віртуозною. Але є і третій, можливо, найбільш важливий висновок.

Душ, чий розклад і загибель дає нам можливість якщо не бенкетувати, то не голодувати, душ цих, все більше, а ось великих грішників все менше. Все менше людей з нестримними пристрастями, які з усіх сил рвуться до того, що Ворог не любить. Вилов наш зростає, але раніше ми викинули б таку погань Церберу. Здавалося б, така ситуація дуже прикра, але насправді все змінилося на краще. Хотів би звернути вашу увагу на методи, з допомогою яких ми добилися цього.

Великі (смачні) грішники — із такого ж тіста, що й ті мерзенні тварюки, великі святі. Ось такий дріб'язок і в рот не візьмеш. А як Ворогові? Чи для того Він створив людей, став Одним із них, вмер у муках, щоб розплодились недочоловіки, придатні тільки для лічби? Він хотів вивести породу богів, святих, таких як Він. Так, нам не смачно, але зате яка радість? Ви тільки подумайте — експеримент Його не вдався! Мало того, великі грішники тепер приносять набагато більше користі. Будь-який диктатор, та що там — демагог, зірка екрану чи естради веде за собою тисячі тисяч. Сучасні карлики віддають все, що від них залишилось, йому (їй), а значить — нам. Ймовірно, незабаром ми зможемо зайнятися останніми людьми.

Чи ви розумієте, як вдалося нам перетворити таку кількість людей в нулі без палички? Це — не випадковість. Це — відповідь на найбільш зухвалий виклик, який тільки був колись.

Дозвольте нагадати, що творилось у них в другій половині минулого століття (якраз тоді я залишив приватне спокусництво і перейшов на керівну роботу). Прагнення до свободи і рівності почало приносити суттєві плоди. Скасували рабство. Зростала релігійна терпимість. Треба сказати, що в певних рухах вже в їхній основі були закладені сприятливі елементи: атеїзм, антиклерикалізм, заздрість, жага помсти, навіть спроба воскресити язичництво (досить безглузді). Ми не відразу вирішили, як до нього ставитися. З одного боку, нам було противно — і зараз також противно, що голодних нагодують, з в'язнів знімуть кайдани. З другого боку, приємно бачити стільки невір'я, злиденності, ненависті. Як їх не підтримати!

В останні десятиліття віку все спростилось, але й погіршилось. В англійському секторі, де я в основному працюю, трапилась страшна річ: Ворог майже прибрав, Собі на користь, прогресивні і ліберальні рухи. Від попередньої ворожості до християнства залишилося дуже мало. Повсюдно розвивалися прегидкі явища, які називалися християнським соціалізмом. Фабрикантів доброго старого типу, які наживалися на тяжкій праці, не робітники вбивали — от було добре! — а осуджували співбрати, свій же клас. Бідні ж вели себе гірше нема куди. Ми небезпідставно сподівалися, що на волі вони грабуватимуть, вбиватимуть, чи хоч зап'ють, а вони, мерзотники, стали чистішими, бережливішими, освідченішими і навіть поряднішими. Ви не повірите, поважне панство, якою близькою була загроза морального, здорового суспільства!

Завдяки Всенижчому Отцю нашому, ми відвернули небезпеку. Контрнаступ вівся на двох рівнях. На глибокому — вдалося розвинути і виявити те, що притаїлося в русі, від самого початку: ненависть до особистої свободи. Першим її відкрив Руссо, якому дійсно немає ціни. Як ви пам'ятаєте, в його досконалій демократії дозволена тільки державна релігія, зберігається рабство, а окремій людині говорять, що вона, по суті, хоче того, що хоче влада. Виходячи з цього, через Гегеля (ще один неоціненний помічник!) ми легко привели і до нацизму, і до комунізму. Навіть в Англії зробили немало. Вчора я чув, що людина там не може без дозволу зрубати своє власне дерево своєю сокирою, розрізати його своєю пилою і збудувати сарай у своєму саді.

Така глибинна контратака. Проте вам, початківцям, ніхто не довірить роботу на цьому рівні. Вас приставлять до приватних осіб. Проти них (або через них) ви будете діяти інакше.

Ключовим словом тут є «демократія». Наші філологи добре попрацювали над людською мовою, і навряд чи потрібно вас попереджувати, щоб ви не давали можливості вживати це слово в ясному, визначеному смислі. Вони і так не будуть. їм в голову не прийде, що це — назва політичної системи, точніше, системи голосування, дуже віддалено пов'язане з тим, що ви намагаєтесь їм всучити. Звичайно, не можна допустити, щоб вони спитали, як Арістотель, що означає «поводити себе демократично» — «догоджати демократії» чи «допомогти їй зберегтися»? Якщо спитають, то ще й можуть здогадатися, що це зовсім не одне й те саме.

Отже, ключове слово вживається як заклинання, не що інше, і навіть більше — як ярлик. Вони його дуже люблять. Як-не-як вони мріють, щоб з кожним обходились однаково. Треба непомітно пересунути важіль у їхній свідомості — від мрії, від ідеалу до віри в те, що всі насправді однакові, особливо ваш підопічний. Тоді він освятить улюбленим словом найбільш згубне для душі (найбільш нестерпне) із людських почуттів. Без всякого сорому, дуже задоволений собою, він зважиться у вас на те, що за інших обставин засудив би. Як ви розумієте, я маю на увазі почуття, яке породжує фразу: «А я не гірший від тебе!»

Перш за все вже добре, що він поставив в основу основ явну і наглу брехню. Справа не тільки в тому, що це неправда, що він кращий, добріший, розумніший за всіх; справа в тому, що він і сам у це не вірить. Коли він говорить щось подібне, ніхто не вірить в це. Якщо б хтось вірив, він так би не сказав. Сенбернар не скаже це болонці, вчений — невігласу, красуня — поганулі. Якщо вийти за межі політики, на рівність посилаються тільки ті, які відчувають, що вони гірші. Фраза ця власне й означає, що людина боляче, нестерпно відчуває свою неповноцінність, але не визнає її.

Тому він лютує. Так, його дратує будь-яка перевага, і він заперечує її, відштовхує. Якщо хтось не такий, як він, — для нього це образливо. Ніхто не має права інакше говорити, одягатися, розважатися, їсти. «Ах, як він правильно говорить! Ясно, загордився…»; «Сосисок він, бачите, не їсть! Який інтелігент! Свій хлопець все би тріскав». Іншими словами, чого ж він, мерзотник, не такий, як я? Це недемократично!

Це явище корисне, але ні в якому разі не нове. Людям воно відоме вже тисячу років під назвою заздрість. Ті, що зауважували її в собі, - соромились. Ті, що не зауважували, — засуджували в інших. Сьогоднішня ситуація добра тим, що ви можете це висвітлити — зробити пристойним, навіть похвальним — з допомогою вищезгаданого заклинання.

Тоді всякий, хто почуває себе в чомусь нижчим від інших, зможе відкрито і з успіхом стягати всіх униз, на свій рівень. Мало того, ті, хто став (чи здатний стати) подібним на людину, зразу ж задумається, перелякавшись, що це недемократично. Мені відомо із надійних джерел, що молоді істоти заглушують своє захоплення класичною музикою чи хорошою літературою, щоб воно не завадило їм «бути як люди»; ті ж, що хотіли б стати чесними або чистими (а Ворог їм би допоміг), стримують себе, щоб не відрізнятися від інших, не виділятися, не висовуватися. Ще, о ні! станеш особистістю. Який жах!

Це чудово продемонструвала одна молода особа, яка недавно молила Ворога: «Допоможи мені стати нормальною і сучасною!». Що, завдяки нашим старанням, означає: «Допоможи мені стати повією, споживачкою і дурнулею».

Непогані і відходи виробництва. Ті, що не бажають «бути як всі», «…як люди», «стати нормальними», «підлаштовуватися» і т. п, (їх завжди менше), стають зрештою гордівливими і шаленими, якими їх завжди і вважали. Підозріливість часто створює й предмет своїх підозрінь: «Що б я не зробила, мене вважатимуть відьмою (або «шпіоном»). Так і так пропадати, краще я й справді…». Ми отримуємо інтелігентів дуже мало, але надзвичайно корисних.

Але це — відходи, не більше. Головне ж в тому, що повсюдно і невпинно зростає недовір'я, а потім і ненависть до якої б то не було переваги. Люди не можуть стерпіти, якщо хтось чесніший, культурніший, розумніший чи більш освічений, ніж вони. Приємно спостерігати, як демократія (заклинання) виконує для нас ту ж саму роботу, яку виконували найдавніші диктатури, при цьому тими ж методами. Маю надію, що ви пам'ятаєте, як один грецький диктатор (тоді їх називали тиранами) послав гінця до іншого за порадою — як правити людьми? Той диктатор повів гінця в поле і збив ціпком всі колоски, які були вищі від інших.

Мораль зрозуміла: не дозволяй нікому виділятися. Не залишай живим того, хто розумніший, сміливіший, кращий, навіть красивіший від інших. Зрівняй всіх, нехай будуть рабами, нулями, нікчемами. Тоді доводилось відрубувати голови, а тепер все іде своїм ходом. Нижчі колоски самі відкусять голову високим. Навіть вищі самі відкусять собі голови, щоб тільки не виділятися!

Я вже казав, щоб знищити геть чисто цей дріб'язок, який і людьми не назвеш, — справа важка і клопітка. Але якщо докласти сил і старання, результат забезпечений. Здавалося б, великих грішників загубити легше. Проте, це не зовсім так — вони непередбачливі. Забавляєшся ними років сімдесят, а на сімдесят перший, раз, і Ворог вихопив його тобі з-під носа! Не забувай, вони можуть покаятися. Вони знають свою вину. Вони готові відкинути заради Ворога будь-які умовності, як відкинули раніше заради нас. Упіймати осу важче, ніж застрілити впритул слона, але якщо промахнешся, слон заподіє більше прикростей.

Особисто я, як вже казав, працював головним чином в англійському секторі, і до тих пір отримую інформацію, як правило, звідти. Можливо, те, що маю намір сказати, не в такій мірі стосується ваших секторів. Тоді, прибувши на місце, зробіть необхідні корективи. Якщо це не дуже можна застосувати, постарайся, щоб ваша країна максимально уподібнилася до Англії.

В цій обнадійливій країні принцип «Я не гірший від тебе» вже проник в систему освіти. Наскільки — поки що сказати не наважусь, але це й не так важливо. Вияснивши тенденцію, легко передбачити подальші події, особливо, якщо ми докладемо своїх зусиль. Суть сьогоднішньої освіти полягає в тому, що тупаків і ледарів нищити не можна, іншими словами, — не можна, щоб вони довідалися, що хоч де в чому відрізняються від розумних і старанних. Якою б не була ця відмінність, її треба приховувати. Як? На різних рівнях — по-різному. На випускних іспитах в університеті питання ставлять так, щоб на них зміг відповісти кожен. На вступних — так, щоб кожен міг поступити в університет, незалежно від того, чи має він намір використовувати вищу освіту. Школярам, яким граматика чи математика не під силу, дозволяють займатися тим, чим вони займаються вдома, наприклад, ліплять калачики, — і це називають «моделюванням». Важливо ніяк і нічим не натякнути, що вони відрізняються від тих, хто вчить уроки. Якою б нісенітницею вони не займалися, треба ставитись до неї «також серйозно» (в Англії цей зворот вдалося укоренити). Мало того, встигаючих учнів у ближчому часі будуть залишати на другий рік, щоб не травмувати інших (Вельзевуле немилосердний, що за слово!). Якщо підсумувати — дурень має право вчитися разом з ровесниками, а хлопчик, який здатний зрозуміти Есхіла чи Данте, нехай слухає, як він читає по складах: «Кіш-ка сі-ла на ві-кон-це».

Одним словом, коли демократичний принцип «Я не гірший…» вкорениться як слід, можна розраховувати на те, що освіти взагалі не буде. Зникнуть всі мотиви навчання і боязнь прославитись неуком. Тих поодиноких, хто все-таки прагне знань, поставлять на місце, щоб не виділялись. Та й учителям (точніше, нянькам) буде не до них — скільки кретинів треба підбадьорити, скільки тупаків утішити! Більше нам не доведеться винищувати в людях самолюбство й невігластво. Вони самі справляться.

Звичайно, цього можна досягти при умові, що всі школи будуть державні. Але турбуватися не варто, зрівнялівка свою справу зробить. Податки з успіхом знищать той прошарок, тих людей, які йшли на жертви, щоб дати дітям освіту. Знищення того прошарку тісно пов'язане з вищезгаданим принципом. По суті, саме завдяки йому з'являється багато вчених, філософів, богословів, медиків, художників, скульпторів, архітекторів і поетів. Воістину, це вже цілий сніп високих колосків! Як зауважив один англійський політик, «великі люди демократії не потрібні». Нічого питати його, що він має на увазі: чи вони «не потрібні» демократії, чи вона «не хоче, щоб вони були».

Отже, нам з вами потрібно це вияснити, бо знову постає питання, яке висунув ще Арістотель.

У нас, в пеклі, дуже раділи б, якби демократія згинула у вузькому політичному значенні цього слова. Як і будь-яка форма правління, вона часто працює на нас — але рідше, ніж всі інші. Але в нашому, диявольському розумінні («як люди…», «не гірші від тебе») вона прекрасно справиться з політичною демократією.

Демократія в нижчому розумінні слова (т. з. «демократичний дух») творить націю без великих, націю недоуків, морально нестійких, бо ще в дитинстві їх розбестили; вони зовсім позбавлені волі, бо їх опікають ціле життя, і надзвичайно самовпевнені (неосвіченість+лестощі). Саме цього, ми потребуємо. Коли така нація зустрінеться з іншою, діти якої були старанними в школі, де талант винагороджувався і невігласам не давали слова, може вийти лише одне…

Нещодавно певна демократія здивувалася, що росіяни випередили її в астронавтиці. Що за принадний взірець людської сліпоти! Якщо все працює на зрівнялівку, звідки взятись видатним вченим?

Ми повинні сприяти тій поведінці, тим звичкам, тій спрямованості розуму, які так милі демократії, бо саме вони, якщо дати їм волю, і зруйнують демократію. Ви запитаєте, чому ж люди не бачать цього? Добре, читати Арістотеля — недемократично, але вже Французька революція могла підказати, що поведінка, притаманна аристократам, зруйнувала аристократію. Застосуйте це до своєї форми правління — і все.

Проте, я не хотів би закінчувати на цій ноті. Ні в якому разі не можна піддаватись хибній думці, яку ми запопадливо плекаємо у свідомості наших жертв, — думці про те, що доля нації важливіша, ніж доля поодинокої душі. Нам потрібно, щоб вільних країн ставало менше, а рабовласницьких — більше не через те, що це приємно, а тому що це певніше губить душі. Лише поодинока людина може врятуватись або загинути, стати сином для Ворога або їжею для нас. Перевороти, війни, голод добрі лише як засіб, мета — злість. Принцип «я не гірший від тебе» прекрасно руйнує вільні суспільства; він є добрий і як мета: такий стан душі свідомо виключає покору, милосердя, радість, подяку і побожність, — словом, перекриває мало не всі дороги до Ворога.

Тепер перейдемо до найприємнішого. Мені поталанило запропонувати від вашого імені тост за Самого Всенижчого і за наше училище. Наповнимо келихи. Але що я бачу? Що за дивний запах? Чи я не помилився? Забираю назад всі мої нарікання. Не дивлячись ні на що, в наших погребах є фарисейське найвищого сорту. Прекрасно, чудово… Ну просто як в старі, добрі часи! Вдихніть цей запах, панове! Погляньте крізь вино на світло! Чи вам відомо, як його роблять? Щоби отримати такий букет, в одну бочку заганяють фарисеїв різного гатунку — тих. хто особливо ненавидів один одного на землі. Одні схибнулися на правилах, мощах і вервицях, інші — на похмурій суворості і дрібних, ритуальних відмовах (від карт, від вина, від театру). Зате і ті, і другі впевнені в своїй праведності, а різниця між їхніми переконаннями і тим, чого хоче Ворог, майже нескінченно велика. Живою в їхній вірі була лише ненависть до інших віросповідань; сварка — їх благовістя, наклеп — їхній псалом. Як же вони ненавиділи один одного там, де світить сонце! А тепер, з'єднані навіки, ще більше ненавидять!

Коли опинились разом, вони настільки здивувались, так розізлились, непокаяна лють так роздратувала їх, що напій — зробився справді вогняним. Подивіться, яке темне полум'я. Кепсько нам буде, друзі мої, коли із землі зникне те, що «більшість» називає «релігією»! Це явище постачає нам прецікаві, пречудові гріхи. Вишукана квітка нечистоти росте лише під покровом святості. Ніде ми не пожинаємо стільки, скільки на східцях вівтаря.

Ваша темносте, ваші неподобства і ви, неласкаві панове, п’ємо за наше пеклорятуюче училище!»

Content

Клайв Стейплз Люїс
ЛИСТИ КРУТЕНЯ

Передмова

Листи Крутеня

Лист I

Лист II

Лист III

Лист IV

Лист V

Лист VI

Лист VII

Лист VIII

Лист IX

Лист X

Лист XI

Лист XII

Лист XIII

Лист XIV

Лист XV

Лист XVI

Лист XVII

Лист XVIII

Лист XIX

Лист XX

Лист XXI

Лист XXII

Лист XXIII

Лист XXIV

Лист XXV

Лист XXVI

Лист XXVII

Лист XXVIII

Лист XXIX

Лист XXX

Лист XXXI

КРУТЕНЬ ПРОПОНУЄ ТОСТ

Введення

Тост