Гомер

Іліада. Одіссея

ГОМЕР

ІЛІАДА

Όμήρου. Ίλιας

© Борис Тен (переклад з давньогрецької), 1978

© Андрій Білецький (передмова, примітки), 2006

© О.С.Юхтман (ілюстрації), 2006

Джерело: Гомер. Іліада. - Харків: Фоліо, 2006. - 416 с. - [Зарубіжна класика].

Скануваня і коректура Aerius, Diodor (ae-lib.org.ua), 2007

ЗМІСТ

Пісня перша. Моровиця. Гнів

Пісня друга. Сон. Беотія, або Перелік кораблів

Пісня третя. Клятви. Огляд війська з мурів. Двобій Александра і Менелая

Пісня четверта. Порушення клятв. Обхід війська Агамемноном

Пісня п ята. Подвиги Діомеда

Пісня шоста. Зустріч Гектора з Андромахою

Пісня сьома. Поєдинок Гектора з Еантом, похорон полеглих

Пісня восьма. Перервана битва

Пісня дев'ята. Посольство до Ахілла. Прохання

Пісня десята. Долонія

Пісня одинадцята. Подвиги Агамемнона

Пісня дванадцята.Бій біля валу

Пісня тринадцята. Бій біля кораблів

Пісня чотирнадцята. Ошукання Зевса

Пісня п'ятнадцята. Відступ від кораблів

Пісня шістнадцята. Патроклія

Пісня сімнадцята. Подвиги Менелая

Пісня вісімнадцята. Приготування зброї

Пісня дев'ятнадцята. Зречення гніву

Пісня двадцята. Битва богів

Пісня двадцять перша. Битва біля ріки

Пісня двадцять друга. Убивство Гектора

Пісня двадцять третя. Ігри на честь Патрокла

Пісня двадцять четверта. Викуп Гекторового тіла

Примітки

ПІСНЯ ПЕРША

МОРОВИЦЯ. ГНІВ

1] Гнів оспівай, богине, Ахілла, сина Пелея,

2] Пагубний гнів, що лиха багато ахеям накоїв:

3] Душі славетних героїв навіки послав до Аїду

4] Темного, їх же самих він хижим лишив на поталу

5] Псам і птахам. Так Зевсова воля над ними чинилась

6] Ще відтоді, як у зваді лихій розійшлись ворогами

7] Син Атреїв, володар мужів, і Ахілл богосвітлий.

8] Хто ж із безсмертних богів призвів їх до лютої сварки?

9] Син то Зевса й Лето. Владарем тим резгніваний тяжко,

10] Пошесть лиху він на військо наслав, і гинули люди

11] Через те, що жерця його, Хріса, зневажив зухвало

12] Син Атреїв. Той до ахейських човнів бистрохідних

13] Доньку прийшов визволять, незліченний підносячи викуп.

14] Жезл золотий у руках, на чолі ж мав вінок Аполлона

15] Далекострільного, й всіх почав він благати ахеїв,

16] А щонайбільше - Атрея синів, начальників війська:

17] «О Атрея сини й в наголінниках мідних ахеї!

18] Хай вам боги, що живуть на Олімпі, дадуть зруйнувати

19] Місто Пріама й щасливо додому усім повернутись.

20] Любу ж дочку відпустіть мені, викуп багатий прийнявши,

21] Далекострільному синові Зевса на честь - Аполлону».

22] Криком загальним дали на те свою згоду ахеї, -

23] Зважить на просьбу жерця і викуп од нього прийняти.

24] Тільки Атрід Агамемнон душею цього не вподобав, -

25] Згорда прогнав він жерця і лайкою тяжко зневажив:

26] «Діду, щоб більш я тебе між глибоких човнів цих не бачив!

27] Тож не барися тут нині і вдруге сюди не вертайся -

28] Не допоможуть ні жезл золотий, ні вінок божественний.

29] Доньки не дам я тобі, - аж поки й постаріє зовсім,

30] В Аргосі, в нашій оселі, від отчого краю далеко,

31] Ходячи кросен довкола і ділячи ложе зі мною.

32] Йди ж відціля і не гнівай мене, щоб цілим вернутись!»

33] Так він сказав, і старець злякався й, послухавши слова,

34] Мовчки побрів по піску уздовж велешумного моря.

35] А, відійшовши далеко, почав владаря Аполлона,

36] Сина Лето пишнокосої, старець в молитві благати:

37] «Вчуй мене, о срібнолукий, що Хрісу і Кіллу священну

38] Обороняєш, обходячи, та й над Тенедом пануєш.

39] Якщо, Смінтею, на втіху тобі колись храм я поставив

40] Чи для священної жертви гладкії спалював стегна

41] Кіз і биків, то тепер мені сповни єдине благання:

42] Хай за сльози мої відомстять твої стріли данаям!»

43] Так він молився, і вчув його Феб-Аполлон срібнолукий:

44] Із верховин олімпійських зійшов, розгніваний серцем,

45] Маючи лук за плечима й тугий сагайдак, геть закритий.

46] Стріли у гнівного бога за спиною враз задзвеніли,

47] Щойно він рушив, а йшов од темної ночі хмурніший.

48] Сівши оподаль швидких кораблів, тятиву натягнув він -

49] Дзенькіт страшний від срібного лука луною розлігся.

50] Спершу-бо мулів почав та бистрих собак улучати,

51] Потім уже й на людей він кидати став гіркосмольні

52] Стріли. Скрізь похоронні вогні безустанно палали.

53] Дев'ять носилися днів над табором стріли божисті.

54] А на десятий людей Ахілл став на раду скликати -

55] Білораменна йому це Гера поклала на мислі,

56] Надто-бо важко було їй дивитись, як гинуть данаї.

57] Сходитись всі почали, і, коли вже на площу зібрались,

58] Раптом з'явивсь перед ними і мовив Ахілл прудконогий:

59] «Видно, таки доведеться, Атріде, по довгих блуканнях

60] Нам повертатись додому, якщо ми уникнемо смерті:

61] Тяжко-бо нищить ахеїв війна і страшна моровиця.

62] Все ж запитаймо жерця якогось або ворожбита,

63] Чи хоч би сновіщуна - і сни-бо нам Зевс посилає -

64] Хай би сказав нам, за віщо так Феб-Аполлон прогнівився -

65] Чи за забуту обітницю гнівний, чи за гекатомбу?

66] Може, лиш диму від здору з козлиць та овечок добірних

67] Він дожида, щоб лиху моровицю від нас одвернути?»

68] Так він промовив і сів; тоді з-поміж зборів народних

69] Встав Калхас Фесторід, цей птаховіщун найславніший.

70] Відав усе прозорливий - що є, що було і що буде,

71] Та й кораблі супроводив ахейські він до Іліона

72] В віщій силі, що Феб-Аполлон дарував йому світлий.

73] Сповнений намірів добрих, озвавсь він і став говорити:

74] «О Ахілле! Велиш мені, Зевсові любий, віщати

75] Гнів Аполлона-володаря, далекострільного бога.

76] Що ж, возвіщу. Та й мене зрозумій і раніш поклянися,

77] Що заступитись за мене ти словом готов і руками.

78] Думаю, вельми розгнівати мужа мені доведеться,

79] Що в аргів'ян владарює, кому всі коряться ахеї.

80] Все ж бо сильніший державець, на мужа підвладного гнівний.

81] Хай тої днини своє невдоволення він погамує,

82] Але приховану злість буде в грудях у себе таїти,

83] Доки не виявить. Отже, скажи, чи мене порятуєш?»

84] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

85] «Сміло, яка б не була, нам волю кажи божестве'нну.

86] Зевсові любим клянусь Аполлоном, якому, Калхасе,

87] Молишся й сам, поки волю божисту данаям являєш,

88] Поки я житиму й поки ще землю цю бачити буду

89] Тут, при містких кораблях, ніхто із данаїв не здійме

90] Рук на тебе важких, хоч би був то і сам Агамемнон,

91] Що між ахеїв найвищою владою хвалиться нині».

92] Зважився врешті і мовив тоді ворожбит бездоганний:

93] «Не за обітницю, раптом забуту, не за гекатомбу

94] Феб, а за Хріса-жерця, що зневажив його Агамемнон, -

95] Ані дочки не звільнив, ані зволив він викуп узяти;

96] От за що бог дальносяжний скарав нас, та й ще покарає,

97] І не раніш од данаїв він пошесть одверне ганебну,

98] Аніж повернете батькові доньку його бистрооку

99] Даром, без викупу, ще й привезете свту гекатомбу

100] В Хрісу, - тоді лиш до ласки ми зможемо бога схилити».

101] Так він промовив і сів; і тоді з громади підвівся

102] Син Атреїв, герой, Агамемнон широкодержавний,

103] Гнівом охоплений; серце у грудях чорної люті

104] Сповнилось; полум'ям грізним очі його заіскрились.

105] Поглядом злобним пройняв він Калхаса першого й мовив:

106] «Лиха віщуне! Втіхи мені не віщав ти ніколи!

107] Видно, приємно тобі лише лихо пророчити людям.

108] Доброго слова ніколи не вимовив ти і не справдив.

109] От і тепер ти данаям як волю божисту віщуєш,

110] Ніби їм злигодні бог дальносяжний за те посилає,

111] Що не схотів я за Хрісову доню коштовного взяти

112] Викупу, дуже-бо хочу й надалі ту дівчину в себе

113] Дома тримати. Я й над Клітемнестру, шлюбну дружину,

114] Краще волію її, вона-бо від тої не згірша

115] Постаттю, вродою, вдачею й ревним до всього умінням.

116] Згоден, проте, я вернути її, якщо так буде краще:

117] Хочу-бо, щоб врятувалися, а не загинули люди.

118] Ви ж нагороду мені приготуйте, щоб я із ахеїв

119] Безнагородним один не лишився, було б і негоже.

120] Бачите всі ви - умкнула від мене моя нагорода».

121] В відповідь мовив йому богосвітлий Ахілл прудконогий:

122] «Сину Атрея славетний, з усіх найзахланніший мужу!

123] Де ж тобі цю нагороду відважні здобудуть з неї?

124] Скарбів-бо спільних у нас ніде уже більше немає -

125] Те, що взяли у містах ми зруйнованих, все поділили,

126] А відбирати в людей, що роздано, вже ж не годиться.

127] Краще віддай її богові, ми ж усі, люди ахейські,

128] Втроє та вчетверо сплатим тобі, якщо Зевсдоли-небудь

129] Міцно муровану Трою дозволить ущент зруйнувати».

130] Відповідаючи, мовив владущий йому Агамемнон:

131] «Богоподібний Ахілле, хоч доблесний ти, а лукаво

132] Так не мудруй, бо й не ошукаєш мене, й не запевниш.

133] Хтів би ти тільки собі нагороди, а я щоб без неї

134] Мовчки сидів? І дівчину батькові радиш вернути?

135] Хай нагороду дадуть мені іншу відважні азсї,

136] Щоб до вподоби була і з тією цілком рівноцінна.

137] А не дадуть, то сам я піду й відберу нагороду

138] Як не твою, то Байтову чи й в Одіссея самого

139] Вихоплю, скрутно ж тому доведеться, до кого прийду я.

140] Тільки ми зможемо це і згодом обдумати разом.

141] Нині ж спустім корабель чорнобокий на море священне,

142] Швидше гребців наберімо годящих, складім гекатомбу

143] Щедру, й тоді Хрісеїду посадимо ми гарнолицю

144] На корабель. На чолі його муж стоятиме радний -

145] Ідоменей, чи Еант, а чи Одіссей богосвітлий,

146] Або ж і сам ти, сину Пелеїв, з мужів найгрізніший,

147] Тільки б у жертві священній вблагать дальносяжного бога».

148] Глянув на нього спідлоба і мовив Ахілл прудконогий:

149] «О, в безсоромність одягнений, здирнику користолюбний!

150] Хто із ахеїв тепер тебе слухати схоче й з тобою

151] Чи у похід вирушать, чи з ворогом битись завзято?

152] Я ж не заради троянських прийшов списоборців хоробрих

153] Тут воювати, - нічим-бо мені вони не завинили.

154] Ані биків не займали у мене вони, ані коней,

155] В широкоскибій Фтії моїй плодородній ніколи

156] Нив не топтали, - високі-бо гори лежать поміж нами,

157] Тінявим лісом укриті, і моря шумливого хвилі.

158] Ми задля тебе прийшли, безсоромний, тобі на догоду,

159] Честь Менелая й твою захищати, песька личино,

160] Перед троянами. Ти ж усім нехтуєш, все зневажаєш,

161] Навіть погрожуєш здобич у мене мою відібрати,

162] Ту, що за подвиги ратні дали в нагороду ачеї.

163] Врівні з тобою не мав нагород я, відколи ахеї

164] Місто якесь руйнували троянське, заселене густо.

165] Хоч на війні більш за все працюють у січі жорстокій

166] Руки мої, та коли до розподілу справа доходить,

167] Здобич найбільша - тобі; й задоволений я із малого,

168] До кораблів повертаюсь, знеможений січею тяжко,

169] їду сьогодні ж у Фтію, мені приємніш додому

170] На кораблях криводзьобих вернутися, - я не збираюсь,

171] Так зневажений, множить для тебе скарби та багатства».

172] В відповідь мовив йому мужів володар Агамемнон:

173] «Швидше тікай, коли серце так прагне; просити не буду

174] Тут задля мене лишатися; знайдуться й інші, напевно,

175] Що пошанують мене, а найбільше - Зевс велемудрий.

176] Найненависніший з-між владарів єси, паростків Зевса.

177] Тільки тобі й до вподоби, що звади, та війни, та розбрат.

178] Ти сміливіший за інших, та це ж дарували богове.

179] Тож з кораблями й супутцями краще вертайся додому,

180] Над мірмідонами знов владарюй - кого те обходить?

181] Гнів твій мене не страшить, а тобі я грозитиму ось як:

182] Феб-Аполлон нехай відбирає мою Хрісеїду,

183] Ще й на своїм кораблі, із своїми супутцями разом

184] Я відішлю її та Брісеїду твою гарнолицю

185] Сам заберу, нагороду твою, із намету, щоб знав ти,

186] Що я сильніший за тебе, та й інший щоб кожен стерігся

187] Рівним зі мною вважати себе і зі мною змагатись».

188] Так він промовив. І гірко Пелідові стало, і серце

189] В грудях його волохатих між двох рішенЦів завагалось:

190] Вихопить зразу із піхов при боці свій меч гостролезий

191] І, проклавши дорогу крізь натовп, Атріда убити

192] Чи побороть в собі гнів і палке заспокоїти серце?

193] Поки отак міркував він розумом світлим і серцем,

194] Меч витягаючи з піхов, злетіла до нього Афіна

195] З неба - Гера послала сюди її білораменна,

196] Що полюбила їх серцем обох і піклується ними.

197] Ставши вона за Пелідом, до кучерів русих торкнулась,

198] Видима тільки йому, а з інших нікому незрима.

199] Дуже Ахілл здивувавсь - озирнувся й Палладу Афіну

200] Зразу впізнав, а в неї лиш очі страшливо блищали.

201] От він озвався до неї і слово промовив крилате:

202] «Що ти прийшла сюди, Зевса егідодержавного доню?

203] Глянуть на буйну пиху Агамемнона, сина Атрея?

204] Тільки кажу я тобі, і це, певен я, сповнитись має:

205] Через гординю свою він скоро і душу погубить».

206] В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

207] «Гнів, якщо будеш слухняний, тобі вгамувати прийшла я

208] З неба - Гера послала сюди мене білораменна,

209] Що полюбила вас серцем обох і піклується вами.

210] Ну-бо, сваритись покинь і рукою за меч не хапайся, -

211] Досить, що лаявся ти якими завгодно словами.

212] От що скажу я тобі, й неодмінно це сповнитись має:

213] Скоро утроє такими ж дарами прекрасними сплатять

214] Всю цю наругу тобі, лиш слухайся нас і вгамуйся».

215] Відповідаючи, так їй промовив Ахілл прудконогий:

216] «Треба, богине, мені обох вас послухати щиро,

217] Хоч я і дуже розгніваний серцем, а так воно краще.

218] Хто кориться богам, і вони того слухать готові».

219] Мовив і, срібний держак важкою вхопивши рукою,

220] Меч величезний у піхви засунув Ахілл, покорившись

221] Слову Афіни. Вона ж до егідодержавного Зевса

222] Й інших богів на Олімп у їх світлі оселі вернулась.

223] Син же Пелея з словами жорсткими ту ж мить до Атріда

224] Знову звернувся й в серці нітрохи не стримував гніву:

225] «Ах ти, п'янюго з очима собаки й оленячим серцем!

226] Ні у воєнні походи озброїтись разом з народом,

227] Ні у засаду піти з хоробрим військом ахейським

228] Серцем ти не дерзав - це для тебе здавалося смертю.

229] Легше багато ходить по широкому стану ахеїв

230] І грабувати того, хто тобі суперечить посміє.

231] Ти владар-людожер, над нікчемами ти владарюєш,

232] Бо інакше, Атріде, востаннє б ти нині зухвалив.

233] От що скажу я тобі й великою клятвою стверджу:

234] Берлом клянуся оцим, що ні пагілля вже, ані листя

235] Більш не зростить, давно колись з кореня зрубане в горах,

236] Не розцвіте вже ніколи, бо міддю обстругано з нього

237] Листя і кору; тепер же це берло синове ахеїв

238] Носять в долонях, як судді, що вірно пильнують законів

239] Зевсових, - це ж бо й буде моя тобі клятва велика.

240] Прийде час, і журба за Ахіллом огорне ахеїв

241] Всіх до одного; та ти, і сумуючи, їм не здолаєш

242] Допомогти, як їх юрми від Гектора-мужоубивці

243] Падати будуть: тоді своє марно терзатимеш серце

244] В гніві на себе, що кращого ти із ахеїв зневажив».

245] Так промовив Пелід і, ударивши гучно об землю

246] Злотноцвяхованим берлом, в знемозі сів, а навпроти

247] Люто Атрід бушував. Схопивсь тоді солодкомовний

248] Нестор, із голосом звучним славетний промовець пілоський.

249] З уст його мова текла, бджолиного меду солодша.

250] 1 Два покоління людей, нещадною забраних смертю,

251] Зникло, з якими родивсь він і зріс в береженім богами

252] Пілосі, - третім уже поколінням він там володарив, -

253] Сповнений намірів добрих, озвавсь він і став говорити:

254] «Горе! Велика скорбота на землю ахейську приходить!

255] Як би зраділи тепер Пріам і Пріамові діти,

256] Радість велика і іншим троянам серця б охопила,

257] Тільки б почули вони, як у сварці отут завелися

258] Ви, між данайських мужів і в раді, і в битвах найперші.

259] Тільки послухайтесь, ви-бо обидва від мене молодші.

260] Тож на своєму віку людей, і від вас видатніших,

261] Я зустрічав, і вони порад моїх не відкидали.

262] Ні, таких я не бачив мужів і більш не побачу,

263] Як Пірітой вікопомний, Дріант, поводатар народу,

264] Чи Ексадій, Кеней, або ще Поліфем богорівний,

265] Або Тесей, син Егея, цілком на безсмертного схожий.

266] Люди були то могутні, окраса мужів земнородних,

267] Вельми могутні самі і з могутніми бились завзято,

268] Диких страховиськ гірських у битвах нещадних разили.

269] Був я у дружбі із ними, із Пілоса сам до них їздив

270] З краю далекого в гості, самі-бо мене запросили.

271] Перемагав сам на сам тих страховиськ, а з ними змагатись

272] Жоден з людей, що нині живуть на землі, не посмів би.

273] Всі вони слухали слова мого і поради приймали.

274] Отже, послухайте й ви, воно-бо послухати краще.

275] Не відбирай, Агамемноне, дівчини, хоч ти й могутній,

276] Він-бо раніш в нагороду одержав її від ахеїв;

277] Та припини, Пеліде, і ти оці прикрі змагання

278] Із владарем, - не знав-бо ніхто ще такої пошани

279] Із владарів берлоносних, що Зевс їх у славі звеличив.

280] Ти хоч і сильний, бо мати богиня тебе породила,

281] Все ж він могутніший: більше люду під владою має.

282] Гнів свій, Атріде, і ти погамуй, тебе я благаю,

283] Злобу свою на Ахілла вгамуй, адже він для ахеїв -

284] Вірна опора і захист великий в війні оцій згубній».

285] Відповідаючи, мовив йому Агамемнон владущий:

286] «Так, справедливо усе й до ладу ти, старче, говориш.

287] Та над всіма чоловік оцей хоче тут бути найвищим,

288] Над усіма панувати, указувать кожному хоче,

289] Всім володарити. Я ж коритись йому не збираюсь.

290] Хай списоборцем його вічносущі богове створили,

291] Та чи на те, щоб усіх він поганими лаяв словами?»

292] Мову його перебивши, Ахілл відповів богосвітлий:

293] «Був би я боягузом, пустим би нікчемою звався,

294] Якби у всьому я, що ти скажеш, тобі поступився.

295] В іншого ти кого-небудь цього вимагай, а мені вже

296] Ти не указуй, я-бо коритись тобі не збираюсь.

297] Інше скажу я, а ти збережи це у серці своєму.

298] Не підніму я руки через дівчину, щоб із тобою

299] Чи з кимось іншим змагатися: те, що дали, відбирайте.

300] З іншого всього, що в чорному є кораблі бистрохіднім,

301] Ти проти волі моєї нічого уже не захопиш.

302] А коли хочеш, то спробуй, - хай всі вони знають і бачать,

303] Як по спису моїм чорна із жил твоїх кров заструмує».

304] Прикрими так позмагавшись словами, вони повставали

305] З місць, і збори ахеїв із-під кораблів розпустили.

306] Сам Пелід до наметів, що на кораблях рівнобоких,

307] З сином Менойта пішов і хоробрим його товариством.

308] В той час Атрід на море спустив корабель бистрохідний,

309] Вибрав двадцять гребців, навантажив святу гекатомбу

310] Богові в дар, а сам Хрісеїду повів гарнолицю

311] На корабель. Вожаєм його став Одіссей велемудрий.

312] І посідали вони, і в путь подалися вологу.

313] Син же Атрея усім загадав очищатися людям.

314] Тілом очистившись, бруд вони той у море зливали

315] І найдобірніші в честь Аполлона несли гекатомби

316] З кіз та биків і палили на березі шумного моря.

317] З димом до неба сягав і жиру підсмаглого запах.

318] Так вони в стані військовім трудились. Але Агамемнон

319] Звади не кидав, що й перше Ахіллові нею грозився;

320] До Еврібата й Талфібія слово таке він промовив -

321] Це-бо окличники в нього були і прислужники спритні:

322] «Зараз же йдіть до намету Ахілла, сина Пелея,

323] Взявши за руки, ведіть Брісеїду сюди гарнолицю;

324] А не даватиме, з більшим загоном прийду я до нього

325] І відберу її сам, - ще гірше тоді йому буде».

326] Мовивши так, із суворими вирядив він їх словами.

327] Знехотя в путь подались вони берегом шумного моря

328] Й до кораблів і шатрів мірмідонських дійшли незабаром.

329] Перед своїм кораблем чорнобоким сидів під наметом

330] Сам Ахілл, та не дуже зрадів він, прибулих уздрівши.

331] З острахом, повним шаноби, стояли вони, застилавшись,

332] Ані спитать, ні сказати нічого йому не посміли.

333] Швидко всю справу збагнув своїм розумом він і промовив:

334] «Щасні будьте, окличники, Зевсові вісники й людські!

335] Ближче підходьте. Нічим ви не винні, лише Агамемнон,

336] Що посилає вас дівчину в мене забрать, Брісеїду.

337] Що ж, богорідний Патрокле, іди приведи її швидше,

338] Хай забирають та хай же і свідками будуть обидва

339] Перед богами блаженними, перед громадою смертних,

340] Перед упертим оцим владарем, коли я йому стану

341] Знову потрібен у скруті, щоб від ахеїв безславну

342] Смерть одвернути. Від згубних бажань розпалившись, не може

343] Розумом кволим прийдешнє з минулим зв'язать, не зміркує,

344] Як поблизу кораблів безпечно з троянами битись».

345] Так він сказав, і Патрокл послухав товариша й друга,

346] Дівчину юну з намету його привів гарнолицю

347] И до кораблів ахейських окличникам дав допровадить.

348] Йшла проти волі та жінка. Ахілл же, роняючи сльози,

349] Друзів покинув своїх і на березі сивого моря

350] Сів від усіх віддаля і, дивлячись в далеч безкраю,

351] Матір кохану благав, простягаючи руки до неї:

352] «Матінко люба, ти коротковічним мене породила,

353] Чи не повинен був честю із неба мене вшанувати

354] Зевс громовладний? Та нині не дав він її анітрохи.

355] Тяжко зневажив мене Агамемнон широкодержавний,

356] Син Атрея, - забрав і привласнив мою нагороду».

357] Так він, ридаючи, мовив, і вчула те мати поважна,

358] Що біля батька старого в морській глибочіні сиділа.

359] Вийшла із сивого моря богиня, мов легка хмарина,

360] Сіла, і сина, що слізьми вмивався, голубила ніжно,

361] І, на ім'я називаючи, так промовляла до нього:

362] «Сину, чого ти плачеш? Яка тобі туга на серце

363] Впала? Розказуй усе, не таїсь, щоб ми знали обоє».

364] Тяжко зітхнувши, у відповідь мовив Ахілл прудконогий:

365] «Знаєш сама ти. Що ж говорить тобі те, що відомо?

366] Ми на Фіви, священне Гетіона місто, ходили

367] І, зруйнувавши його, всю здобич сюди перевезли.

368] Все до ладу між собою сини поділили ахейські,

369] Сину ж Атрея вони Хрісещу дали гарнвлицю;

370] А незабаром і Хріс, дальносяжного жрець Аполлона,

371] До кораблів бистрохідних від мідянозбройних ахеїв

372] Доньку прийшов визволять, незліченний принісши їм викуп.

373] Жезл золотий у руках, на чолі ж мав вінок Аполлона

374] Далекострільного, й всіх почав він благати ахеїв,

375] А Атрея синів - щонайбільше, начальників війська.

376] Схвальними криками всі дали тоді згоду ахеї

377] Волю вволити жерцеві, коштовний приймаючи викуп.

378] Тільки Атрід Агамемнон душею цього не вподобав -

379] Згорда прогнав він жерця і лайкою тяжко зневажив.

380] В гніві старець вернувся назад; Аполлон же прихильно

381] Слухав його молитов, був-бо завжди цей жрець йому любий.

382] Кинув він з лука смертельну стрілу на аргеїв, і люди

383] Падали густо рядами, а божії стріли літали

384] Скрізь по широкому стану ахеїв. Тоді-то премудрий,

385] Знаючи все, ворожбит нам волю звістив божественну.

386] Перший тоді я пораду подав уласкавити бога.

387] Гнівом скипів Агамемнон і, раптом схопившись із місця,

388] Словом грозити почав, і здійснилась та нині погроза:

389] Он на швидкім кораблі повезли вже у Хрісу ахеї

390] Дівчину ту бистрооку і щедрі дари владареві.

391] В мене ж вождеві окличники щойно взяли із намету

392] Бранку мою Брісеїду, яку дарували ахеї.

393] Тож за свого відважного сина вступись, коли можеш.

394] Йди на Олімп і Зевса благай, якщо ти коли-небудь

395] Словом чи ділом яким вдовольнила Кроніона серце.

396] Ще-бо дитиною часто в отцевій чував я оселі,

397] Як ти хвалилася, що від чола темнохмарного Зевса

398] Ти лиш одна із безсмертних ганебну біду відвернула

399] В час, як хотіли його закувати боги олімпійські -

400] Гера, дружина його, Посейдон та Паллада Афіна.

401] Але прийшла ти, богине, і Зевса від пут врятувала,

402] В поміч на високоверхий Олімп сторукого взявши,

403] Що Бріареєм блаженні боги його кличуть, а люди

404] Звуть Егеоном, бо силою він перевершує й батька.

405] Біля Кроніона сів він, своєю могутністю гордий.

406] Пойняті жахом боги вже Зевса скувать не посміли.

407] Тож нагадай про це Зевсу й благай, за коліна обнявши,

408] Чи не погодився б він допомогу троянам подати

409] І під корми корабельні, вбиваючи поспіль, ахеїв

410] В море зіпхнути, щоб краще свого розпізнали державця

411] Та щоб дізнавсь і ширбкодержавний Атрід Агамемнон,

412] Як погрішив він, зневаживши кращого з-поміж ахеїв».

413] В відповідь мовить Фетіда, рясні проливаючи сльози:

414] «Сину мій, нащо тебе я, на горе родивши, ростила?

415] Хоч би тепер біля цих кораблів без сліз, у безпеці

416] Ти міг побути, короткий-бо вік твій, вже мало лишилось.

417] Нині ж і недовговічен єси й найнещасніший разом

418] Над усіма. В злий час я в покоях тебе породила.

419] Та громовладному Зевсові аж на Олімп многосніжний

420] Все я піду розказать, - може, зважить-таки він на мене.

421] Ти ж тим часом лишайсь поблизу кораблів бистрохідних,

422] Гнів на ахеїв тримай, але од війни ухиляйся.

423] На береги Океанові Зевс учора на учту

424] До ефіопів пішов бездоганних, а з ним всі богове.

425] Аж на дванадцятий день до Олімпу назад він прибуде.

426] Отже, до Зевса у дім я піду тоді міднопорогий,

427] І до колін припаду, і вблагати його постараюсь».

428] Мовивши так, відійшла вона й сина свого залишила

429] З гнівом у серці за дівчину, ту, підперезану гарно,

430] Піп відібрали її силоміць. Одіссей же тим часом

431] В Хрісу прибув і священну з собою привіз гекатомбу.

432] Щойно у глибоководну ввійшли вони гавань, вітрила

433] Зразу згорнули й на чорному їх кораблі поскладали,

434] Щоглу в гніздо притягнули, на линвах її опустивши

435] Спритно, до пристані свій корабель підігнали на веслах,

436] Кинули котви Камінні, причали як слід закріпили,

437] Вийшли на берег морський через хвилі прибою шумливі

438] Й далекосяжцеві Фебу святу привели гекатомбу.

439] Із корабля мореплавного юна зійшла й Хрісеїда.

440] До олтаря підводить її Одіссей велемудрий,

441] Батькові в руки здає і так промовляє до нього:

442] «Хрісе, до тебе послав мене владар мужів Агамемнон

443] Доньку вернути тобі й за данаїв святу гекатомбу

444] Фебові скласти, щоб виявив їм свою ласку володар

445] Той, що силу нещасть велетужних наслав на аргеїв».

446] Мовив і в руки віддав її батькові, й радо прийняв той

447] Любу дочку. Тим часом багату вони гекатомбу

448] Богові круг олтаря мармурового в лад розмістили,

449] Руки умили й взяли ячменю зернистого з сіллю.

450] Голосно Хріс поміж ними, здіймаючи руки, молився:

451] «Вчуй мене, о срібнолукий, що Хрісу і Кіллу священну

452] Обороняєш, обходячи, та й над Тенедом пануєш!

453] До молитов моїх ти і раніш прихилявся уважно

454] І, вшанувавши мене, покарав єси тяжко ахеїв.

455] Тим-то і нині прошу - вволи моє щире благання

456] Та одверни і тепер від данаїв загибель ганебну».

457] Так він молився, й почув його Феб-Аполлон срібнолукий.

458] А по молитві ячменем і сіллю посипали жертви,

459] Шиями вверх підтягли, закололи і шкіру з них здерли;

460] Стегна усім позрізали, у два їх шари обгорнули

461] Жиром білованим, зверху ще й м'яса наклали сирого.

462] Старець усе це на дровах спалив, іскристим поливши

463] Жертву вином; юнаки з п'ятизубцями поруч юрмились.

464] Стегна усі попаливши й жертовних утроб скоштувавши,

465] М'яса покраяли решту, на гострі рожни настромили,

466] Все обережно спекли й познімали з вогню своєчасно.

467] А як упорались з цим і до спільної учти взялися,

468] Всі учтували, й ні в чім не було на тій учті нестатку.

469] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

470] Юні слуги, вина у кратери наливши по вінця,

471] Кожному в келих черпали, богам узливання вчинивши.

472] Співами цілий день юнаки ублажали ахейські

473] Гнівом пойнятого бога, пеани співаючи звучні

474] Далекосяжцю в пошану, і він з задоволенням слухав.

475] Сонце тим часом зайшло і темрява землю окрила,

476] Спать полягали усі поблизу корабельних причалів.

477] Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

478] В путь подалися вони до просторого стану ахеїв.

479] Вітру попутного дав Аполлон їм, стрілець дальносяжний.

480] От вони вправили щоглу і білі вітрила напнули,

481] Зразу ж середнє надулось вітрило, і хвиля пурпурна

482] Із-під корми корабля швидкоплинного вмить зашуміла.

483] Легко по хвилях він біг, верстаючи путь морехідну.

484] А як уже допливли до просторого стану ахеїв,

485] На суходіл вони витягли свій корабель чорнобокий

486] І над піском на високих підпорах його укріпили

487] Та й по своїх кораблях і наметах усі розійшлися.

488] В гніві тим часом сидів при своїх кораблях швидкоплинних

489] Богонароджений син Пелеїв, Ахілл прудконогий;

490] Ані ходив він на раду, де слави мужі набувають,

491] Ані на подвиги ратні, лиш миле ятрив своє серце,

492] Нудячи світом, душею ж борні він жадав бойової.

493] От удванадцяте вже світанкова зоря народилась,

494] І до Олімпу боги повернулися вічноживущі

495] Разом усі, йшов попереду Зевс. Не забула Фетіда

496] Ревних благань свого сина й, морські залишаючи хвилі,

497] З раннім туманом зійшла на Олімп і на небо велике.

498] Там громозвучного бачить Кроніда вона, що самотньо

499] На височіні Олімпу сидів многоверхого в хмарі.

500] Сіла вона біля нього й, коліна обнявши рукою

501] Лівою, до підборіддя правицею злегка торкнулась

502] І почала владаря Кроніона Зевса благати:

503] «Зевсе, наш батьку! Якщо з-між безсмертних словом чи ділом

504] Я коли-небудь тобі догодила, вволи мою волю -

505] Сина мого пошануй, бо коротковічніший всіх він

506] Інших. Скривдив його володар мужів Агамемнон

507] Тяжко - узяв нагороду його й нею сам володіє.

508] Ти ж, олімпійцю, за нього пометись, промислителю Зевсе.

509] Війську троянському дай перемогу, аж поки ахеї

510] Сина вшанують мого і пошаною знову звеличать».

511] Мовила так. Не сказав ані слова їй Зевс хмаровладний,

512] Довго він мовчки сидів. Вона ж, охопивши коліна,

513] Так їх, припавши, й тримала, і знову благала удруге:

514] «Дай обіцянку несхибну, на згоду кивни головою

515] Чи запереч, ти ж до страху байдужий, щоб знала напевно,

516] Як я, богиня, найменш пошанована поміж богами».

517] З гнівним обуренням мовив у відповідь Зевс хмаровладний:

518] «Справи погані, коли приневолиш мене посваритись

519] З Герою - лаять почне вона й тяжко мені докоряти.

520] Серед безсмертних богів вона й так уже вічно зі мною

521] Свариться й каже, що я троянам в боях помагаю.

522] Тож повертайся мерщій, щоб тебе не помітила часом

523] Гера. На мене цілком покладись, про все я подбаю.

524] Навіть, як хочеш, кивну головою, щоб знала напевно.

525] Це для безсмертних богів запорука від мене найбільша

526] Слова мого: бо безповоротне, повік нерушиме

527] І невідхильне воно, якщо я кивну головою».

528] Мовив Кротон, чорногустими здвигнувши бровами.

529] І з голови владаревої кучерів пасма нетлінні

530] Впали на плечі безсмертні, й великий Олімп похитнувся.

531] Поміркувавши отак, вони розійшлися. Богиня

532] Кинулась в море глибоке з вершин світлосяйних Олімпу.

533] Зевс повернувся до дому свого. Всі боги повставали

534] З крісел своїх назустріч отцеві; ніхто не насміливсь

535] Сидячи стріти його, і разом усі підвелися.

536] Сів він у крісло своє. А Гера усе вже збагнула,

537] Щойно побачивши, як до нього прийшла на пораду

538] Старця морського Нерея дочка, сріблонога Фетіда.

539] Тим-то до Зевса Кроніона в'їдливо мовити стала:

540] «Хто це, лукавче, з богів до тебе ходив на пораду?

541] Завжди приємно самому тобі, від мене окремо,

542] Потай вирішувать справи. Ніколи від щирого серця

543] Не потрудивсь ти, що маєш на мислі, мені розказати».

544] Відповідаючи, мовив їй батько людей і безсмертних:

545] «Геро, із рішень моїх ти не завжди й не всі сподівайся

546] Знати. Важко це буде тобі, хоч моя ти й дружина.

547] Що ж довірити слухові можна, раніше від тебе

548] Ані з богів, ні зі смертного люду ніхто не почує.

549] А як один, без богів, я обдумати рішенйя схочу,

550] То ні про що не розпитуй мене і сама не розвідуй».

551] В відповідь мовить йому велеока володарка Гера:

552] «О найгрізніший Кроніде, які це слова ти промовив!

553] Ані питати тебе, ні розвідувать я не збиралась,

554] Можеш спокійно собі вирішувать, що побажаєш.

555] Тільки я страшно боюсь, щоб тебе не ввела ув оману

556] Старця морського Нерея дочка, сріблонога Фетіда.

557] Вранці сиділа з тобою й коліна твої обіймала.

558] Мабуть, ти їй головою кивнув, що вшануєш Ахілла

559] Славою й знищиш навкруг кораблів ще багато ахеїв».

560] Відповідаючи, Зевс хмаровладний до неї промовив:

561] «Дивна ти, все дозираєш, ніяк не сховатись од тебе.

562] Тільки нічого не зможеш ти цим досягнуть, лише станеш

563] Далі від серця мого, й тобі ж воно вийде на гірше.

564] Вже коли сталося так, це значить - мені до вподоби.

565] Краще мовчки сиди, покоряючись слову моєму.

566] Не допоможуть тобі всі боги, скільки їх на Олімпі,

567] Тільки-но встану і руки на тебе здійму нездоланні».

568] Мовив, і острах обняв велеоку володарку Геру,

569] Мовчки сиділа вона, своє любе гамуючи серце.

570] Сумно зітхали у Зевсовім домі й боги наднебесні.

571] Врешті майстер славетний Гефест їм почав говорити,

572] Щоб свою матінку білораменну потішити, Геру.

573] «Справа то буде аж надто погана і зовсім нестерпна,

574] В разі почнете за смертних сваритися ви між собою,

575] Розбрат вчиняючи перед богами! Якої нам ждати

576] Радості з учти ясної, якщо ворожнеча панує?

577] Матінко, раджу тобі, хоч сама ти усе розумієш,

578] Зевсові-батьку приємне вчини, щоб знов не розгнівавсь

579] Батечко любий і учти б розкішної нам не потьмарив.

580] Тільки-но Зевс-олімпієць, владар блискавиць, того схоче,

581] З крісел нас викине всіх - набагато за нас він сильніший.

582] Ти ж до нього, проте, із м'якими звернися словами,

583] Й стане відразу тоді ласкавішим до нас олімпієць».

584] Так він сказав і, з сидіння підвівшись, келих дводонний

585] Матері любій у руки подав і промовив до неї:

586] «Перетерпи, моя матінко, все це, хоч як воно гірко,

587] Щоб не побачив на власні я очі тебе, моя люба,

588] Битою нині. Хоч сумно мені, а тобі я не зможу

589] Стати на поміч, адже олімпійцеві важко перечить.

590] Він-бо мене вже колись, як насмілився я боронити,

591] Міцно за ногу вхопив і з божистого скинув порога.

592] Вниз я летів цілий день і, коли вже заходило сонце,

593] Впав аж на Лемнос, ледве живий, ледь-ледь уже дихав.

594] І гостинно, проте, прийняли мене люди сінтійські».

595] Так говорив він, і білораменна всміхнулася Гера,

596] А, усміхнувшись, од сина взяла вона келих у руки.

597] Він же й іншим безсмертним, із правого боку почавши,

598] Став із кратери в їх чаші солодкий нектар наливати.

599] Сміхом лунким почали всеблаженні боги реготати,

600] Дивлячись, як по покоях Гефест метушився кульгавий.

601] Так цілий день вони там, аж до самого заходу сонця,

602] Все учтували, й ні в чім не було на тій учті нестатку,

603] Ні у звучанні дзвінкої формінги в руках Аполлона,

604] Ні у мелодіях муз, що по черзі чудово співали.

605] А як погасло вже зовсім сонячне сяйво яскраве,

606] Всі по домівках своїх спочивати вони розійшлися,

607] Сам-бо кульгавий Гефест, на всі руки митець незрівнянний,

608] Кожному дім збудував із хистом великим та вмінням.

609] Спати пішов володар блискавиць тоді, Зевс-олімпієць,

610] Де й раніше лягав, коли сон приходив солодкий.

611] Там опочив він, і золотошатна спочила з ним Гера.

ПІСНЯ ДРУГА

СОН. БЕОТІЯ, АБО ПЕРЕЛІК КОРАБЛІВ

1] Інші богове безсмертні й мужі усі збройнокомонні

2] Спали всю ніч, тільки Зевс не покоївся сном безтурботним.

3] Він у своєму роздумував серці, як краще Ахілла

4] Ушанувати та близ кораблів більш понищить ахеїв.

5] От що душею своєю він визнав, проте, за найкраще:

6] Пагубний Сон навести Агамемнону, сину Атрея;

7] Отже, покликав його він і слово промовив крилате:

8] «Пагубний Сне, полинь до швидких кораблів ахеянських

9] Та до намету ввійди Агамемнона, сина Атрея,

10] І передай неодмінно все те, що тобі доручу я.

11] Якнайретельніш до бою, скажи, хай готує ахеїв

12] Довговолосих, бо візьме він нині широкодорожнє

13] Місто троян - про це між богів, що живуть на Олімпі,

14] Іншої думки немає, усіх-бо до цього схилила

15] Гера проханням своїм; на троян вже нещастя чигає».

16] Так він промовив, і Сон полетів, повелінню покірний;

17] От незабаром досяг він швидких кораблів ахеянських

18] Й до Агамемнона, сина Атрея, ввійшов. У наметі

19] Спав собі той, і спокій навколо стеливсь божественний.

20] Став він йому в головах, подібний до сина Нелея,

21] Нестора-старця, якого над всіх шанував Агамемнон.

22] Так уподібнений старцеві, Сон тоді мовив божистий:

23] «Спиш ти, Атрея, відважного коней впокірника, сину!

24] Не подобає так мужеві радному ніч спочивати,

25] Судьби ж народу лежать на тобі та інші турботи!

26] Слухай уважно мене: від Зевса я вісник до тебе,

27] Він і здаля-бо тобою піклується й ласку являє.

28] Якнайретельніш велів готувати до бою ахеїв

29] Довговолосих, бо візьмеш ти нині широкодорожнє

30] Місто троян - про це між богів, що живуть на Олімпі,

31] Іншої думки немає, усіх-бо до цього схилила

32] Гера проханням своїм; на троян вже нещастя чигає

33] Волею Зевса. В серці затримай це, щоб не віддати

34] Щось забуттю, коли сон покине тебе найсолодший».

35] Мовив це й відійшов, Атріда самого лишивши

36] Повним ясних сподівань, яким не судилося збутись.

37] Думав, що в той же день завоює Пріамове місто,

38] Муж нерозумний, не знав він подій, що Зевс їх намислив.

39] Вирішив-бо у жахливих побоїщах знову багато

40] Зойків наслати нових і страждань на троян і ахеїв.

41] Встав він од сну, а навколо ще голос лунав божественний.

42] З ложа підвівся і сів, у м'який хітон одягнувшись,

43] Гарний, недавно пошитий, і плащ накинув широкий,

44] Пару красивих сандалій до ніг підв'язав він могутніх,

45] А через плечі срібноцвяхований меч перевісив,

46] Батьківське берло у руки узяв, повік незотлінне,

47] І до швидких подавсь кораблів міднозбройних ахеїв.

48] В час той богиня Еос над високий Олімп уже вийшла,

49] Денне світло являючи Зевсові й іншим безсмертним.

50] Отже, звелів Агамемнон окличникам дзвінкоголосим

51] Всіх на збори народні скликать пишнокосих ахеїв.

52] З кличем пішли вони, й от незабаром усі позбирались.

53] Під кораблем державця пілоського Нестора спершу

54] Раду старійшин, душею могутніх, у ряд посадив він.

55] Скликавши їх, він мудру почав з ними радити раду.

56] «Слухайте, друзі! Сон божестве'нний сьогодні з'явився

57] Серед священної ночі. На зріст-бо, на вигляд і вроду

58] Схожий на Нестора він богосвітлого був якнайбільше.

59] В головах став і з такими до мене звернувся словами:

60] «Спиш ти, Атрея, відважного коней впокірника, сину!

61] Не подобає так мужеві радному ніч спочивати,

62] Судьби ж народу лежать на тобі та інші турботи!

63] Слухай уважно мене: від Зевса я вісник до тебе,

64] Він і здаля-бо тобою піклується й ласку являє.

65] Якнайретельніш велів готувати до бою ахеїв

66] Довговолосих, бо візьмеш ти нині широкодорожнє

67] Місто троян - про це між богів, що живуть на Олімпі,

68] Іншої думки немає, усіх-бо до цього схилила

69] Гера проханням своїм; на троян вже нещастя чигає

70] Волею Зевса. В серці ти це збережи». Так промовив

71] І відлетів, - і солодкий сон мене зразу покинув.

72] «Як же, порадьте, до бою синів нам озброїть ахейських?

73] Спершу словами їм випробу я учиню, як годиться,

74] Й на кораблях многовеслих закличу їх звідси тікати,

75] Ви ж їх, кожного кожен, од цього відмовить старайтесь».

76] Так він промовив і сів. Тоді-то із місця свойого

77] Нестор підвівся, піщаного Пілоса сивий володар.

78] Намірів добрих він повен озвався й почав говорити:

79] «Друзі мої, аргеїв вожді і порадники мудрі!

80] Хай би хто інший з ахеїв про сон нам такий розповів би,

81] Ми б неправду йому завдали й відвернулись від нього.

82] Сон же цей бачив хто кращим вважається серед ахеїв;

83] Як же, порадьте, до бою синів нам озброїть ахейських?»

84] Так він промовив і перший вийшов із ради старійшин.

85] Всі повставали за ним берлоносні володарі, згодні

86] З мудрим людей вожаєм. Тим часом племена збирались.

87] Так, наче бджоли тривожні з ущелин між скель кам'янистих

88] Хмарка по хмарці роями густими весь час вилітають,

89] То виноградними гронами виснуть над квітом весняним,

90] То без упину в веснянім повітрі дзижчать і кружляють -

91] Так без числа від своїх кораблів і наметів племена

92] Вздовж узбережжя високого густо юрба за юрбою

93] Йшли на збори народні; вогнем між них Чутка шугала,

94] Вісниця Зевсова, йти підбиваючи, поки й зібрались.

95] Буйно вся площа гула, аж земля застогнала від люду,

96] Що розміщавсь по сидіннях; скрізь гомін стояв, його стримать

97] Дев'ять окличників, аж надриваючись криком нестямним,

98] Довго змагались, щоб чуть було паростків Зевса, державців.

99] Порозсідався насилу народ, всі місця прзаймали,

100] Й гамір утих. Підвівся володар тоді Агамемнон

101] З берлом в руках, що Гефест над ним потрудився майстерно.

102] Дав те берло Гефест владареві Кроніону Зевсу,

103] Потім його світлосяйному Зевс передав посланцеві.

104] А від Гермеса Пелопс дістав його, коней погонич,

105] Він же Атрею його передав, вожаєві народів.

106] Цей, умиравши, Тіесту, на вівці багатому, кинув,

107] Врешті Тіест залишив Агамемнону берло носити,

108] Щоб керував багатьма островами і Аргосом цілим.

109] Отже, на берло те спершись, він так до аргеїв промовив:

110] «Друзі мої! О герої данайські та слуги Арея!

111] Зевс, великий Кронід, у тяжку мене згубу заплутав,

112] Спершу, підступний, мені обіцяв, ще й кивнув головою,

113] Що повернусь, Іліон зруйнувавши, мурований міцно,

114] Нині ж на злу він наваживсь облуду й велить утікати

115] В Аргос безславним, тоді як згубив я вже стільки народу, -

116] Так всемогутньому Зевсові раптом тепер захотілось:

117] Міст-бо уже багатьох зруйнував він високі твердині

118] Й ще поруйнує немало - безмежна-бо Зевса могутність.

119] Соромно буде за нас і потомкам далеким дізнатись,

120] Що велелюдний такий і хоробрий народ, як ахеї,

121] Марно в цій бився війні, що даремно вони воювали

122] З меншим числом ворогів і не бачили наслідків жданих!

123] Бо якби справді схотіли з троянами разом ахеї,

124] Клятвенну склавши угоду, ряди полічить обопільно

125] І, скільки їх є, осельники Трої усі б позбирались,

126] Ми ж, ахейський народ, на десятки себе розділивши,

127] В кожен взяли б по троянину в чаші вино розливати, -

128] Без виночерпія в нас багато б лишилось десятків.

129] От наскільки, кажу, ахеїв чисельністю більше,

130] Аніж троян, що живуть у цім городі. Спільники ж їхні

131] Із багатьох городів хоробрі мужі списоборці -

132] От хто мене від мети відкидає, й хоч як я бажав би,

133] А Іліон многолюдний, проте, не дає зруйнувати.

134] Дев'ять-бо років великого Зевса уже проминуло,

135] Вже й кораблів деревина гниє і линви потліли.

136] Десь по домівках наші дружини і діти маленькі

137] Нас дожидають даремно, а діло, що ми задля нього

138] Раптом сюди прибули, зосталось не зроблене нами.

139] Отже, послухайте всі, і виконуймо те, що скажу я:

140] Швидше до рідного краю тікаймо відціль з кораблями, -

141] Широковуличну Трою ніколи-бо нам не узяти!»

142] Так він сказав, і серця у грудях всієї громади

143] Захвилювались, і в тих, хто рішень не знав попередніх.

144] Рух по зборах пішов, немов в Ікарійському морі

145] Хвиля могутня, коли, із Зевсових хмар налетівши,

146] Східний Евр і Нот полуденний її піднімають,

147] Чи як Зефір, що на ниви злотисті із заходу віє

148] Буйним поривом і хвилею клонить колосся високе, -

149] Так хвилювалися збори народні. З криком страшенним

150] Кинулись всі до своїх кораблів; мов хмара, з-під ніг їх

151] Курява вгору пливла; один одного-бо закликали

152] Швидше займать кораблі і спихати їх в море священне;

153] Чистили спішно рови; до неба здіймалися крики

154] Спраглих по дому; підпори із-під кораблів вибивали.

155] Так би, всупереч долі, ахеї додому вернулись,

156] Коб до Афіни із словом тоді не звернулася Гера:

157] «Горе нам, Зевса-егідодержавця незборена доню!

158] Що це, невже всі аргеї до милого отчого краю

159] Будуть тікать, відціля по хребтові широкого моря,

160] На похвальбу і Пріамові, й іншим троянам лишивши

161] Тут аргів'янку Єлену, що стільки за неї ахеїв

162] В Трої загинуло цій, далеко від отчого краю?

163] Швидше-бо йди до громади ахеїв мідянозбройних,

164] Кожного мужа своєю ласкавою мовою стримуй,

165] Щоб не спускали на море своїх кораблів крутобоких».

166] Чуючи це, не перечила їй ясноока Афіна,

167] Кинулась миттю з високих вершин олімпійських на землю

168] І опустилася близ кораблів бистрохідних ахейських.

169] Там Одіссея знайшла, що дорівнює мудрістю Зевсу, -

170] Перед своїм кораблем добропалубним мовчки стояв він, -

171] Туга тяжка-бо душу і серце йому охопила.

172] Близько спинилась і мовить йому ясноока Афіна:

173] «О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

174] Що це, невже втечете ви до милого отчого краю,

175] Кинувшись разом усі до своїх кораблів многовеслих,

176] На похвальбу і Пріамові, й іншим троянам лишивши

177] Тут аргів'янку Єлену, що стільки ахеїв за неї

178] В Трої загинуло цій, далеко від отчого краю?

179] Швидше-бо йди до громади ахеїв мідянозбройних,

180] Кожного мужа своєю ласкавою мовою стримуй,

181] Щоб не спускали на море своїх кораблів крутобоких».

182] Мовила так, і голос богині впізнав він одразу,

183] Й кинувся бігти, свій плащ уронивши. Та, слідом ішовши,

184] Плащ той підняв Еврібат, його ітакійський окличник,

185] Сам же, в путі Агамемнона, сина Атрея, зустрівши,

186] Батьківське берло від нього узяв він, повік незотлінне,

187] І до швидких подавсь кораблів міднозбройних ахеїв.

188] Там, владаря по дорозі чи знатного мужа зустрівши,

189] Кожного він зупиняв і стримував слово*м ласкавим:

190] «От божевільний! Не личить тобі полохливо тремтіти!

191] Краще спокійно сиди та й інших людей заспокоюй.

192] Сам-бо із певністю ти не відаєш думки Атріда, -

193] Вас випробовує він, а скоро й скарає ахеїв.

194] Що говорив він у раді - те чути не всім довелося.

195] Чи не впаде його гнів, як кара тяжка на ахеїв?

196] В гніві своєму страшні богорідні бувають державці, -

197] їх-бо достойність од Зевса, і любить їх Зевс-промислитель».

198] А як з народу натрапив кого, хто голос підносить,

199] Берлом його уперіщить і гострим нагримає словом:

200] «От божевільний! Ти б тихо сидів та інших би слухав,

201] Кращих за тебе, - ти ж - боягуз, воювать незугарний,

202] Ні на війні, ані в раді на тебе й не числять ніколи.

203] Адже не кожному тут поміж нас панувать, між ахеїв.

204] Блага нема в многовладді, - один хай буде державець.

205] Владар один, що йому хитромудрого Кроноса сином

206] Берло дано і закон, щоб над людом своїм володарив».

207] Владно так правував він у стані. І люд до майдану

208] Від кораблів і наметів знову лавиною ринув

209] З криком таким, наче бурний прибій многошумного моря

210] В скелі над берегом б'є, і хвиля рокоче невпинно.

211] От розмістились нарешті усі й по місцях посідали.

212] Тільки Терсіт горлав ще один, язикатий без міри, -

213] В грудях багато у себе словес він беріг легковажних,

214] Щоб по-пустому і не до пуття нападать на державців,

215] Тільки б своїми нападками викликать серед аргеїв

216] Сміх. Найпотворніший був він між тих, хто під Трою приходив:

217] Був клишоногий, коліно одне мав кульгаве; горбаті

218] Сходились плечі на грудях вузьких; голова.гостроверха

219] Вгору здіймалась, волоссям ріденьким заледве укрита.

220] Тяжко Ахілла ненавидів він і ще більш Одіссея

221] Й лаяв їх завжди. Тепер же нещадно ганьбить на весь голос

222] Став Агамемнона він богосвітлого. Правда, й ахеї,

223] Вкрай ним обурені, ремствувать серцем уже завзялися,

224] Цей же в словах ще прикріших почав Агамемнона лаять:

225] «Чим невдоволений знову, Атріде, чого ти ще хочеш?

226] Міді вже повно в наметах твоїх, і жінок уже повно,

227] Бранок добірних, що їх тобі першому, вої ахейські,

228] Ми вибирать даємо, захопивши подолане місто.

229] Золота знов тобі треба, щоб хтось із троянців комонних

230] Дав його в викуп за сина, що я чи хто інший з ахеїв

231] Із Іліона привів сюди, путами міцно зв'язавши?

232] Чи полонянки нової, щоб в любощах з нею єднатись,

233] Потай від нас захотів ти? Не личить тобі задля неї,

234] Бувши вождем, біду на синів накликати ахейських!

235] О боягузи нікчемні, ахеянки ви, не ахеї!

236] Тож з кораблями додому вертаймо, його ж залишімо

237] Здобиччю тут, біля Трої, втішатись. Нехай він побачить,

238] Є йому поміч від нас яка-небудь чи, може, немає.

239] От він сьогодні Ахілла, багато чим кращого мужа,

240] Тяжко зневажив, забрав нагороду його самовільно.

241] Жовчі замало в Ахіллових грудях: він надто терплячий.

242] Ти-бо інакше, Атріде, зухвалив би нині востаннє».

243] До Агамемнона так, поводатаря люду, лайливо

244] Мовив Терсіт. Та враз Одіссей підійшов богосвітлий,

245] Гнівно глянув спідлоба і мовив до нього суворо:

246] «Мелеш, Терсіте, пусте, хоч ти й балакун голосистий!

247] Змовкни й один мені тут не смій нападать на державців.

248] Більшої-бо, як кажу я, потвори нема серед смертних,

249] Скільки з Атрідами їх не прийшло сюди, до Іліона.

250] Отже, облиш язиком про владущих плескать привселюдно,

251] Лайкою їх обкидать, стерегти від них день повороту!

252] Справді ж не знає ніхто, як надалі обернеться діло,

253] В щасті вертатись чи ні синам доведеться ахейським.

254] Ти ж тут сидиш і ганьбиш Агамемнона, сина Атрея,

255] Тим, що герої данайські йому, вожаєві народів,

256] Надто багато дають, і прилюдно знущаєшся з нього.

257] Отже, кажу я тобі, і слова мої збудуться справді:

258] Тільки-но ще я тебе очманілим, як нині, побачу,

259] Хай того дня голови в Одіссея на плечах не стане,

260] Хай Телемаховим я вже більше не зватимусь батьком,

261] Як не схоплю я тебе, не зірву з тебе шат оцих любих,

262] Плащ, і хітон твій, і те, що сором тобі прикриває,

263] А самого з плачем до швидких кораблів не відправлю,

264] З зборів прогнавши з ганьбою й побоями тяжко побивши!»

265] Мовлячи так, він берлом по плечах його і по спині

266] Бив, аж той ізігнувсь і рясними умився сльозами.

267] Зразу ж рубцями кривавими спина взялась від ударів

268] Берла того золотого. Увесь він аж сів з переляку,

269] Скорчивсь од болю і, дивлячись тупо, втирав собі сльози.

270] Хоч і обурені ним, всі щиро сміялися з нього,

271] І не один говорив, поглядаючи в бік на сусіда:

272] «Гей, хоч безліку доблесних дій Одіссей учиняє,

273] Перший у добрій пораді і в подвигах збройних відважний,

274] Та між аргеїв сьогодні він виявив доблесть найвищу -

275] Тож горлаєві й наклепнику збив він усю велемовність.

276] Серце зухвале вже більше, напевно, його не підбурить

277] Так зневажати державців безличними лайки словами!»

278] Так говорили в юрбі. Одіссей тоді городоборець

279] Встав із берлом в руках. Ясноока з ни» поряд Афіна,

280] Вигляд прибравши окличника, людям звеліла мовчати,

281] Щоб у перших рядах і в останніх синове ахеїв

282] Слово розчути могли і слушну пораду збагнути.

283] Сповнений намірів добрих, озвавсь він і став говорити:

284] «Сину Атрея, владарю наш, нині готують ахеї

285] Вічну ганьбу тобі перед всіма поколіннями смертних,

286] Слова дотримать не хочуть свого, що дали ще у день той,

287] Як із Аргоса, кіньми багатого, в путь вирушали, -

288] Лиш Іліон подолавши, мурований міцно, вернутись.

289] Нині ж, мов діти малі чи вдовиці жінки, між собою

290] Журяться тільки за тим, щоб швидше додому вернутись.

291] Справді-бо, важко здолати бажання - додому вернутись:

292] Всяк, хто й на місяць лише зостається один без дружини,

293] Тужно на свій корабель поглядає багатояремний,

294] Бурями гнаний зимою по хвилях бурхливого моря,

295] От нам дев'ятий вже рік сповняється коловоротний,

296] Як пробуваємо тут. Отож не корю, що ахеї

297] Тужно сидять при своїх кораблях крутобоких. Та сором

298] Марно тут гаяти час та й додому ні з чим повернутись.

299] Друзі, терпіння, зостаньтесь до часу ще тут, щоб дізнатись,

300] Правда, що нам про майбутнє Калхас віщував, чи неправда.

301] В пам'яті нашій ми це бережемо, і ви тому свідки -

302] Всі, кого Кери іще не взяли, які смерть нам приносять.

303] Вчора, здається, чи то позавчора, в Авліді ахейські

304] Разом зійшлись кораблі на загибель Пріамові й Трої,

305] Ми ж навкруги джерела на жертовниках наших священних

306] В жертву добірні складали безсмертним богам гекатомби

307] Серед платанів гіллястих, де била вода кришталева.

308] Там нам знамення з'явилось велике - з хребтом збагровілим

309] Змій страхітливий, на світ нам явленими самим олімпійцем,

310] Виповз із-під олтаря і злетів на платанове віття.

311] Горобенята сиділи, малі нетямущії дітки,

312] Високо там, на гіллі, заховані в листі густому,

313] Восьмеро й мати дев'ята, що тих породила дитяток, -

314] Змій їх поглинув усіх, хоч і жалібно так цвіріньчали,

315] Мати ж металась навколо, за рідними квилячи дітьми.

316] Вгору злетівши, вхопив за крило він і матінку тужну.

317] А як діток горобиних і матір він з ними поглинув,

318] Скрив із очей його бог, що раніше показував зримо, -

319] Кроноса мудролукавого син обернув його в камінь.

320] Мовчки всі ми стояли, дивуючись з того, що сталось,

321] В час-бо священної жертви це дивне страхіття з'явилось.

322] Зразу ж Калхас боговіщий озвався тоді і промовив:

323] «Що ж це немов оніміли ви, довговолосі ахеї?

324] Нині знамення нам Зевс показав, промислитель великий,

325] Пізнє, із здійсненням пізнім, та слава його не загине.

326] Так же, як цей і діток горобиних поїв, і їх матір,

327] Восьмеро й матір дев'яту, що тих породила дитяток,

328] Стільки ж під Троєю років ми будемо тут воювати,

329] А на десятім зруйнуємо широковуличне місто».

330] Так говорив він тоді, і все це збувається нині.

331] Тож залишаймося тут, в наголінниках мідних ахеї,

332] Поки аж візьмем-таки Пріамове місто велике».

333] Так він сказав, і всі зашуміли аргеї, й навколо

334] Гул кораблів страхітливий відлунював крики ахеїв,

335] Що Одіссея божистого слово так гучно схвалили.

336] Встав і озвався до них тоді Нестор, їздець староденний:

337] «Горе нам, галас ви тут підняли, як малі нетямущі

338] Діти, що їх аніяк воєнні діла не тривожать.

339] Як же із клятвами, як з договорами нашими буде?

340] Чи не в огонь полетять і задуми наші, і ради,

341] Й чистим вином узливання, і рукостискання на вірність?

342] Ми-бо змагаємось лиш на словах, а засобів інших

343] Винайти все неспроможні, хоч часу чимало вже тут ми.

344] Ги ж, Атріде, у рішеннях, як і раніш, непохитний,

345] Воєначальником будь над аргеями в січах жорстоких.

346] Гі лиш загинуть нехай - один або двоє - з ахеїв,

347] Хто замишлятиме потай - удачі їм в цьому не буде -

348] В Аргос вернутись раніше, ніж будемо знати напевно,

349] Ложна чи ні обітниця егідодержавного Зевса.

350] Цав-бо, кажу вам, підтвердження знак всемогутній Кроніон

351] Саме в той день, коли в кораблях бистрохідних рушали

352] Раті аргейські, троянам готуючи вбивство й загибель:

353] Блиснув перуном праворуч, знамення являючи віще.

354] Тим-то до дому свого хай ніхто не спішить повернутись,

355] Не перебувши раніше з жоною троянця в постелі

356] І за Єлени печаль, і сльози гіркі не помстившись.

357] А як страшенно вже хтось захоче додому вернутись -

358] Чорного хай корабля многовеслого тільки торкнеться -

359] Й перед очима у всіх він смерть і загин собі знайде.

360] Ти ж, володарю, і сам розважай, і іншого слухай:

361] Мабуть, не буде тобою відкинуто те, що скажу я:

362] По племенах і родах поділи, Агамемноне, воїв,

363] Родові рід, а племені плем'я нехай помагає.

364] Тільки-но зробиш ти так, і тобі покоряться ахеї.

365] Знатимеш зразу тоді, хто мужній з вождів і народів,

366] Хто полохливий, адже за своїх воюватиме кожен.

367] Знатимеш також, чи з волі богів не здолав ти ще міста,

368] Чи з недолугості воїв, у ділі військовім невмілих».

369] Відповідаючи, мовив владущий йому Агамемнон:

370] «Знову, старче, у раді синів ти долаєш ахейських!

371] Тільки б, о Зевсе, наш батьку, і ви, Аполлоне й Афіно,

372] Радників десять таких у мене було між ахеїв,

373] Скоро упало б тоді владареве Пріамове місто,

374] Нашими взяте руками й зруйноване нами дощенту.

375] Та лиш нещастя мені шле Кроніон егідодержавний,

376] Кинувши в марні звади мене і в пусті суперечки.

377] Ми-бо за дівчину юну з Ахіллом змагались завзято

378] В гнівних словах, і та сварка з моєї вини почалася.

379] А як помиримось ми із ним коли-небудь, тоді вже

380] Лиха ніщо від троян і на мить не відхилить найменшу.

381] Та пообідайте перше, ніж бій розпочнемо Ареїв.

382] Кожен хай списа нагострить і щит свій хай добре насадить,

383] Кожен вдосталь оброку хай коням завдасть прудконогим,

384] Кожен хай повіз огляне свій з думкою про боєздатність,

385] Цілий-бо день змагатися будемо в справі Арея,

386] І відпочинку не буде нам, хоч би й на мить щонайменшу,

387] Поки аж ніч, надійшовши, мужів роз'ярілих розніме.

388] Потом ремінь щита просякнеться, який захищає

389] Воєві груди, й рука від важкості списа зомліє;

390] Потом укриється кінь, гембльований повіз тягнувши.

391] А як угледжу кого, шо осторонь бою захоче

392] При кораблях крутобоких лишитись, ніде після того

393] Не заховатись йому від псів і птахів ненаситних».

394] Мову скінчив він, і скрикнули гучно аргеї. Так хвиля,

395] До узбережжя поривами Нота південного гнана,

396] Б'є об скелі стрімчасті. Й нема їм од хвилі спокою

397] В зваді зустрічних вітрів, що відсіль і відтіль налітають.

398] Вставши, усі розійшлись і зникли поміж кораблями, -

399] Дим закуривсь по наметах, невдовзі й обід споживали.

400] Іншому з вічних богів свою кожен тут жертву приносив,

401] Урятувати від смерті благаючи й праці Арея.

402] А надмогутньому Зевсові владар мужів Агамемнон

403] В жертву гладкого бика заколов, п'ятирічного віком,

404] Скликав до себе тоді всеахейських старійшин найкращих -

405] Нестора першим та Ідоменея, володаря Кріту,

406] Разом із ними Еантів обох та сина Тідея,

407] Шостим по них - Одіссея, що розумом Зевсові рівний.

408] А Менелай, войовник гучномовний, прийшов без запросин,

409] Знав-бо він в серці своєму, чим його брат турбувався.

410] Стали вони круг бика, ячмінного зерна узявши,

411] Й так молитись тоді владущий почав Агамемнон:

412] «Зевсе великий, що в сяйві ефіру живеш, темнохмарний,

413] Сонце хай не заходить, хай темрява землю не криє,

414] Поки я вщент не зруйную Пріамові пишних чертогів,

415] Чорних від диму, і брам не спалю їх вогнем нещадимим,

416] Поки на грудях у Гектора не розірву я хітона

417] Гострою міддю й навкруг не поляжуть у пил головою

418] Товариші його всі й зубами не гризтимуть землю».

419] Так він благав, та молитви його не послухав Кроніон.

420] Жертву священну прийняв і ще збільшив труди неминучі.

421] А як усі помолились і зерном посипали жертву,

422] Шию зігнули, вмить зарубали і шкуру обдерли.

423] Потім, відрізавши стегна, з боків їх жиром обклали,

424] Згорнутим вдвоє, а зверху сирим іще м'ясом накрили

425] І на багатті спалили з сухого, безлистого хмизу,

426] Збій же увесь тримали на гострих рожнах над Гефестом.

427] Потім, як стегна спалили й жертовної з'їли утроби,

428] Інше все на шматки порубали й, рожнами проткнувши,

429] Смажили вміло й потім з вогню познімали старанно.

430] Всю закінчивши роботу, порозкладали наїдки

431] Й сіли вечеряти, й кожен в вечері тій рівну мав долю.

432] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

433] Нестор, їздець староденний, з таким до них словом звернувся:

434] «Славний сину Атреїв, владарю мужів Агамемнон,

435] Більше не гаймо часу на розмови і справи надалі

436] Не зволікаймо тієї, що бог на нас покладає.

437] Отже, звели, щоб ахеїв окличники мідянозбройних

438] До кораблів чорнобоких скликали негайно збиратись,

439] Ми ж усі разом тоді по широкому стану ахеїв

440] Пройдемо, щоб розбудить у них швидше палкого Арея».

441] Так він сказав. Тим не знехтував владар мужів Агамемнон.

442] Дзвінкоголосих гукнувши окличників, він ізвелів їм

443] Довговолосих до бою негайно скликати ахеїв.

444] Ці їх скликали, а ті - звідусюди збиралися швидко.

445] Кинулись разом з Атрідом паростки Зевса, державці,

446] Воїв ряди шикувать. Серед них ясноока Афіна

447] Дорогоцінну егіду несла нестаріючу й вічну,

448] Китиць із щирого золота сотня із неї звисала,

449] Сплетених гарно, і кожна із них - в гекатомбу ціною.

450] Сяючи блиском егіди, пройшла вона поміж ахеїв,

451] В бій закликаючи їх. І в кожного в серці з'явилась

452] Сила змагатися з ворогом, битися з ним безустанно.

453] Навіть милішим здалося їм раптом усім воювати,

454] Ніж в кораблях глибодонних до рідного краю вертатись.

455] Наче вогонь нищівний, що в безкраїх лісах розгорівся

456] На верховині гірській і далеко та заграва сяє,

457] Так же із лав, що проходили, від світлосяйної міді

458] Сяйво блискуче в повітрі аж неба самого сягало.

459] Мов перелітні зграї крилатих птахів Незліченні,

460] Диких гусей, журавлів чи лебедів ключ довгошиїх

461] В небі асійськім, обабіч Каїстрових течій струмистих,

462] Гоняться взад і вперед, на крилах красуючись легких,

463] З криком сідають на землю, і гомоном повняться луки, -

464] Від кораблів і наметів своїх племена незліченні

465] Ринули так у долину Скамандру. Аж стугоніла

466] Страшно земля під ногами людей і під кінським копитом.

467] На скамандрійських нарешті спинилося луках квітучих

468] Безліч їх, мов листя і квіти, як час їм надійде.

469] Наче докучливих мух дзиготливих рої незліченні

470] Понад кошарою вперто кружляють в пастушім обійсті

471] В пору весняну, коли молоко напливає в дійниці,

472] Довговолосії так на рівнині роїлись ахеї

473] Проти троян, палаючи прагненням геть їх понищить.

474] Як чабани, що кіз розпорошені всюди отари

475] Легко, проте, розрізняють, хоч би й перемішані в полі,

476] Так ахеїв вожді ряд у ряд їх і лаву до лави

477] Розподіляли до бою, й владущий між них Агамемнон.

478] Схожий очима й чолом із Зевсом він був, громовержцем,

479] Станом - з Ареєм, грудьми - з державцем морським Посейдоном.

480] Наче бугай вирізняється в череді з решти худоби,

481] Дужий бугай, між корів на вигоні зразу помітний, -

482] Саме таким того дня Атріда зробив олімпієць,

483] Вирізнив між багатьох, серед інших героїв одмітив.

484] Нині скажіть мені, Музи, жилиці осель на Олімпі,

485] Ви-бо, богині, буваєте скрізь, і все вам відомо,

486] Ми ж лиш чуток дослухаєм, нічого не знаєм напевно -

487] Хто у данаїв вожді і хто у них був владарями?

488] Воїв же ані назвати, ані полічить я не зможу,

489] Хоч би і десять я мав язиків і десять горлянок,

490] Голос би мав неослабний і мідяне серце у грудях.

491] Тільки хіба що ви, Музи, егідодержавного Зевса

492] Доньки, назвали б самі мені всіх, хто діставсь Іліона.

493] Отже, лише корабельних вождів я назву з кораблями.

494] П'ятеро мужніх вождів очолили рать беотійську -

495] Аркесілай, Пенелей, Протоенор і Клоній з Леїтом,

496] Йшли з ними ті, що в Гірії жили та Авліді скелястій,

497] В Схені та Сколі, в багатім на пагорби й ліс Етеоні,

498] В Граї, Теспеї, також в Мікалессі широкорівниннім.

499] Ті, що навколо Ілесія й Гарми жили та Ерітри,

500] Що Елеон, Окалею й також Петеон заселяли,

501] Гілу, а ще й Медеон, це гарно збудоване місто,

502] Копи, Евтресу і голубами уславлену Тісбу,

503] Що в Коронеї жили й Аліарті, травою багатім,

504] Ті, що Глісант заселяли, і ті, що прийшли із Платеї,

505] Й що в Гіпофівах жили, у гарно збудованім місті,

506] Та у священнім Онхесті, де вславлений гай Посейдона,

507] Й ті, що з Мідеї прийшли й виноградом багатої Арни,

508] Й ті, що в Нісі божистій жили й Антедоні далекім.

509] З ними прийшло п'ятдесят кораблів мореплавних, і в кожнім

510] Юних, дужих бійців беотійських сто двадцять сиділо.

511] Тих, що жили в Аспледоні, в Мінейськім жили Орхомені,

512] Вів Аскалаф за собою й Іалмен, синове Арея,

513] В батьківськім Актора домі їх Астіоха родила.

514] Дівчина та соромлива наверх, до своєї світлиці,

515] Вийшла, й могутній Арей перебув там із нею таємно.

516] Тридцять за ними тоді кораблів припливло крутобоких.

517] Схедій з Епістрофом, діти високого духом Іфіта,

518] Сина Навбола, ішли на чолі фокеїв численних,

519] Що Кіпаріс населяють і край Пітона скелястий,

520] Крісу божисту й Давліду, і тих, що живуть в Панопеї,

521] В Анемореї, і тих, що оселі їх круг Гіамполя,

522] Тих, що уздовж святої Кефісу-ріки проживають,

523] Тих, що в Лілеї живуть, при світлих Кефісу джерелах.

524] Сорок з собою вони кораблів привели чорнобоких.

525] Двоє вождів цих у лави стрункі шикували фокеїв

526] З лівого боку беотян, готуючи військо до бою.

527] Локри мали вождем Ойле'ща, швидкого Еанта,

528] Менший на зріст видававсь він од Телемоніда Еанта,

529] Менший багато, такий невеличкий, в броні полотняній.

530] А на списах перевищив панеллінів він і ахеїв.

531] Вів племена він, що Кінос, Опунт, Калліар заселяли,

532] Бесси пониззя, і Скарфу, й Авгеї долини принадні,

533] Тарфу, і Троній, і Багрія бистрого всі узбережжя.

534] Сорок з собою вони кораблів привели чорнобоких -

535] Локрів, що проти Евбеї священної їхні оселі.

536] Йшли із Евбеї абанти, що запалом дихали дужим,

537] Ті, що з Халкіди й багатої на виноград Гістіеї,

538] З Керінта, що біля моря, із Дія, високого міста,

539] Із Еретреї і ті, що у Стірі живуть та в Карісті.

540] Всіх за собою їх вів Елефенор, Ареєва парость,

541] Син Халкодонта, начальник відважних душею абантів.

542] Бистрі були ті абанти, із косами довгими ззаду,

543] Вої палкі, що ударом списів ясенових жадали

544] Панцирів мідну броню розбивати на грудях ворожих.

545] Сорок з собою вони кораблів привели чорнобоких.

546] Ті, що в Афінах жили, у гарно збудованім місті,

547] В цім Ерехтея могутнього краї, - його-бо Афіна,

548] Зевсова донька, зростила, родила ж земля хлібодайна,

549] В пишному храмі своєму Афіна його оселила, -

550] В коловороті років там усі юнаки афінейські

551] Жертви йому милостивні з биків і овечок приносять.

552] Воєначальником був Менестей у них, син Петеоїв, -

553] Серед людей земнородних ніхто так, як він, не умів ще

554] Коней до бою й мужів щитоносних ряди шикувати.

555] Вмів це лиш Нестор, що був набагато від нього старіший.

556] Він п'ятдесят кораблів із собою привів чорнобоких.

557] Із Саламіна дванадцять прийшло кораблів із Бантом,

558] Там поставив він їх, де афінські стояли фаланги.

559] Ті, що їм Аргос - оселя, й Тірінта, мурована міцно,

560] І Герміона, й Асіна, міста при затоці глибокій,

561] Гавань Ейону, й Трезен, й Епідавр, виноградом славетний,

562] Ті, що в Агіні живуть і в Масеті, і молодь ахейська -

563] Мали вождем Діомеда, що славен був голосом дужим,

564] З ними йшов і Стенел, славетного син Капанея;

565] Був ще третім вождем Евріал у них, муж богорівний,

566] Син Меністея і внук державця старого Талая.

567] Над усіма ж Діомед був, уславлений голосом дужим.

568] Вісім десятків вони кораблів привели чорнобоких.

569] Тих, що в Мікенах жили, у гарно збудованім місті,

570] Що заселяли Корінф і збудовані гарно Клеони,

571] \u1088ретіреї долину принадну, і місто Орнею,

572] І Сікіон, що Адраст у ньому колись володарив;

573] Жителів Гіпересії і скель Гоноесси високих,

574] Тих, що в Пелені жили, і тих, що навкруг Егіона

575] І по всьому Егіалу, й широкої близько Геліки, -

576] їх аж на ста кораблях владущий привів Агамемнон,

577] Син Атреїв. Із ним прибуло найчисленніше військо

578] І найдобірніше. Сяючи зброї блискучою міддю,

579] Гордо він величавсь, між героями найвидатніший,

580] Саном верховним своїм і числом свого війська найбільшим.

581] Хто в Лакедемоні жив серед гір та глибоких ущелин,

582] В Спарті, у Фарісі та в голубами уславленій Мессі,

583] Хто проживав у Брісеях, осів хто в Авгеях принадних,

584] В Лаї та Гелосі, близько до моря прилеглому місті.

585] Тих, що навколо Етіла й Амікли були їх оселі, -

586] їх Агамемнона брат, Менелай, войовник гучномовний,

587] Вів шістдесят кораблів, їх лави окремо стояли,

588] Сам він у бій їх водив, одважності певен своєї,

589] Духу їм сам додавав войовничого, серцем палав-бо

590] Він за Єлени печаль і сльози гіркії помститись.

591] Ті, що у Пілосі їхні домівки, в Арені принадній,

592] В Трії, при броді Алфейськім, у гарно збудованім Епі,

593] В Кіпаріссеї, і ті, що навкруг Амфігени їх житла,

594] Й що Птелеон - їх оселя, і Ге'лос, і Дбріон той, де

595] Музи позбавили співу Таміра-фракійця, коли він

596] Із Ехалії колись від Евріта вертавсь, ехалійця.

597] В співі хваливсь він усіх подолати, коли б навіть Музи

598] Стали виспівувать, Зевса егідодержавного доньки.

599] В гніві наслали на нього вони сліпоту й відібрали

600] Співу божистого дар, і забув він, як грать на кіфарі.

601] А на чолі цього війська був Нестор, їздець староденний.

602] З ним дев'яносто до Трої прийшло кораблів крутобоких.

603] Тих, хто в Аркади жив, під узгір'ям Кіллени високим,

604] Близько могили Епіта, в країні бійців рукопашних,

605] Тих, що в Фенеї жили й Орхомені, на вівці багатім,

606] В Ріпі, Стратії й Еніспі, овіяній всіми вітрами,

607] Тих, що в Тегеї було їх житло, в Мантінеї принадній;

608] Тих, хто в Стімфалі житло мав, і тих, що жили в Паррасії, -

609] Син Анкея очолював їх, володар Агапенор,

610] Вів шістдесят кораблів він. Аркадських багато на кожнім

611] Воїв було, в ремеслі войовничім обізнаних добре.

612] Ці кораблі добропалубні владар мужів Агамемнон,

613] Син Атрея, їм дав - через море пливти винно-темне,

614] Дбали не дуже самі-бо вони про діла мореплавні.

615] Ті, що в Бупрасії, й ті, що в Еліді жили божественній,

616] Хто від Гірміни і аж до Мірсіна, найдальшого міста,

617] До Оленійської скелі й Алесія край населяє,

618] Мали чотири вожді над собою, і десять за кожним

619] Бистрих пливло кораблів, де багато містилось епеїв,

620] А на чолі їх були Амфімах і Талпій, синове

621] Перший - Ктеатів, а другий Еврітів - Акторові внуки.

622] Третім вождем був могутній Діор, Амарінка потомок.

623] Врешті четвертим був вожаєм Поліксен боговидий,

624] Син владаря Агасфена, що сам від Авгея походив.

625] Хто на Дуліхії жив, на святих островах Ехінадських,

626] В морі широкім далеко розкиданих проти Еліди,

627] Мегес у них за начальника був, до Арея подібний,

628] Син Філея-комонника, любого Зевсу Філея,

629] Що на Дуліхій із гніву на батька колись переїхав.

630] Сорок до Трої із ним прибуло кораблів чорнобоких.

631] Був Одіссей вожаєм кефаленян, душею великих,

632] Тих, що жили на Ітаці і Неріті трепетнолистім,

633] Що в Крокілеї жили й Егіліп населяли скелястий,

634] Тих, що оселю свою на Закінті мали й на Самі,

635] Й тих, що прилеглий до цих островів суходіл населяли.

636] Був їх вождем Одіссей, умом до Зевса подібний.

637] Разом із ним дванадцять пливло кораблів рудощоких.

638] Син Адремона Тоант привів етоліян^ собою,

639] Тих, що Плеврон населяли, хто в Олені жив і Пелені,

640] Й тих, що в Халкіді приморській і в горах жили Калідонських.

641] Тож не було вже синів одважного духом Ойнея,

642] Вмер-бо й сам він уже, й Мелеагр не живе русокудрий.

643] Отже, по всій Етолії Тоантові влада припала.

644] Сорок до Трої із ним прибуло кораблів чорнобоких.

645] Ідоменей, списоборець славетний, вождем був у крітян,

646] Тих, що у Кносі жили і обведеній муром Гортіні,

647] В Лікті, Мілеті й Лікасті, що скель білиною сріблиться,

648] В Рітії й Фесті, великих містах, населених густо,

649] Й інших усіх, що мали на Кріті стограднім оселю.

650] Ідоменей, уславлений списник, вождем був над ними

651] Та Меріон, на вбивцю мужів Еніалія схожий.

652] Вісімдесят вони вдвох привели кораблів чорнобоких.

653] А Тлеполем, син Геракла, могутній, на зріст величавий,

654] З Родоса дев'ять привів кораблів гордовитих родосян, -

655] Родос вони населяли, на три розділившись коліна -

656] Лінд, Іеліс і Камір, що скель білиною сріблиться.

657] Тож Тлеполем, списоборець славетний, мав провід над ними, -

658] Силі Геракловій був він народжений від Астіохи,

659] Що із Ефіри вивів її, з-над ріки Селеента,

660] В Зевсових юних годованців міст одібравши багато.

661] Цей Тлеполем, у тривкому Геракловім вирісши домі,

662] Сивого старця Лікімнія вбив, Ареєву парость,

663] Хоч той отцеві його доводивсь по матері дядьком.

664] Вмить кораблі спорядивши й супутців зібравши чимало,

665] Морем він з рідного краю утік, уникаючи помсти

666] Сили Геракла, що в інших зросла синах його й внуках.

667] Лиха зазнавши багато, він врешті на Родос -приїхав.

668] Там поселились вони трьома племенами й зазнали

669] Ласки від Зевса, який над богами й людьми владарює.

670] Тож надзвичайним багатством їх щедро обсипав Кроніон.

671] Вслід за Ніреєм із Сіми пливло троє суден однаких,

672] Вслід за Ніреєм, сином Аглаї й державця Харопа,

673] Вслід за Ніреєм, що серед данаїв, до Трої прибулих,

674] Найкрасивіший за всіх по Пелідові був бездоганнім.

675] Він слабосилий, проте, і народу привів небагато.

676] Тих же, що Нісір, і Крапат, і Кас острівці населяли,

677] Кос, Евріпілове місто, і всі острови Каліднійські,

678] Тих за собою вели Фідіпп і Антіф - полководці,

679] Двоє синів Фессала-вождя, що був сином Геракла.

680] Тридцять за ними рядами пливло кораблів крутобоких.

681] Далі йшли ті, що вітчизною їх пеласгічний був Аргос,

682] Ті, що Алопу і Алое, і ті, що Трехін населяли,

683] Фтію і землю Еллади, жінками прекрасними славну.

684] їх імена - мірмідоняни, елліни й з ними ахеї.

685] їх п'ятдесят кораблів з Ахіллом прийшло прудконогим.

686] Не про бурхливу, проте, вони в час той війну помишляли,

687] Бо ж не було кому їхні до бою провадити лави.

688] Між кораблів богосвітлий лежав Ахілл прудконогий,

689] Гнівом палаючи за Брісеїду струнку й пишнокосу,

690] Бранку, що вивів її по трудах бойових із Лернеса,

691] Весь зруйнувавши Лернес і стіни розбивши фіванські.

692] Там же Мінета й Епістрофа він подолав, списоборців,

693] Юних державця Евена синів, Селепа онуків.

694] В горі за нею лежав він, та мав підвестись незабаром.

695] Тих, що Філаку і Пірас, уквітчаний весь, населяли,

696] Любу Деметри ділянку, і матір овець Ітонею,

697] Морем омитий Антрон, Птелеон на травистому ложі, -

698] Протесілай над ними велителем був войовничий,

699] Поки він жив, - тепер його чорна земля укривала.

700] З горя подряпавши лиця, дружина його залишилась

701] В недобудованім домі. Упав він, дарданцем убитий,

702] Щойно з свого корабля зіскочив найпершим з ахеїв.

703] Не залишились вони без вождя, та за ним жалкували.

704] Лави їх зразу ж очолив Подарк, Ареєва парость,

705] Син Філакіда Іфікла, що множив отари овечі.

706] Протесілая, великого духом, він брат однокровний,

707] Віком молодший. Протесілай-бо, герой войовничий,

708] Старший був, дужчий за нього. І хоч без вождя не лишились,

709] Вої за ним жалкували, бо доблестю він визначався.

710] Сорок до Трої із ним прибуло кораблів чорнобоких.

711] Ті, що жили поблизу Бебе'ідського озера в Ферах,

712] Бебу, й Глафіри, й Яолк населяли, збудований гарно,

713] Ті кораблів одинадцять вели на чолі із Евмелом,

714] Сином Адмета улюбленим, - Пелія донька найкраща,

715] Юна Алкеста його породила, з жінок богосвітла.

716] Тих, що в Метоні жили, і хто населяв Тавмакію,

717] Хто Мелібею й скелястий мав Олізон за оселю,

718] Вів Філоктет, славетний із лука стрілець, за собою

719] Сім кораблів. На кожному з них п'ять десятків сиділо

720] Дужих гребців, що добре із лука уміли стріляти.

721] Тільки лежав він у муках жорстоких на острові дальнім,

722] Лемні священному, там, де його залишили ахеї,

723] В болях від рани, що згубна йому заподіяла гідра.

724] Стогнучи, там він лежав. Але довелося аргеям

725] Про Філоктета близ кораблів незабаром згадати.

726] Не залишились вони без вождя, та за ним жалкували.

727] Медон очолив їх лави, Ойлеїв син позашлюбний,

728] Рена його породила Ойлеєві-городоборфо.

729] В тих, що оселя їх - Трікка й Ітома на скелях кремнистих,

730] Хто населяв Ехалію, Евріта ехальського місто,

731] Воєначальників двоє було - Асклепія діти,

732] Славні людей лікарі, Подалірій удвох з Махаоном.

733] Тридцять за ними рядами пливло кораблів крутобоких.

734] Тих, хто в Орменії жив та близько джерел Гіпереї,

735] Тих, що житло їх Астерій та білі Тітана вершини,

736] їх Евріпіл провадив, Евемона син світлосяйний.

737] Сорок до Трої із ним прибуло кораблів чорнобоких.

738] В тих, що в Аргіссі жили і що населяли Гіртону,

739] Орту, Елону і з білого каменю весь Олооссон,

740] Воєначальником був Поліпет, войовник безутомний,

741] Син Пірітоя, що сам народивсь од безсмертного Зевса, -

742] Від Пірітоя його зачала Гіпподамія славна

743] В день, коли саме потвор покарав він, оброслих волоссям, -

744] Вигнав їх геть з Пеліона і гнав до країни етіків.

745] Був він вождем не один - Леонтей з ним, Ареєва парость,

746] Син Корона, відважного духом, нащадок Кенея.

747] Сорок із ними також прибуло кораблів чорнобоких.

748] Вів двадцять два кораблі Гуней за собою із Кіфа.

749] З ним еніе'няни йшли, і переби, вояки невтомні,

750] Й ті, хто оселі навкруг непогідної ставить Додони,

751] Й ті, хто ріллею піклується над Тітаресієм звабним,

752] Що до Пенея свою струменисту доносить вологу,

753] Та не зливає з Пенеєм її в срібнопінному вирі,

754] Тільки поверх його котиться плавно, немовби олива,

755] Стікс, жахливої клятви ріка, ті зволожує води.

756] Протой, син Тенфредона, очолював військо магнетів,

757] Що при Пенеї і при Пеліоні трепетнолистім

758] Мали житло. У них за начальника Протой був бистрий.

759] Сорок до Трої із ним прибуло кораблів чорнобоких.

760] Ось хто вождями вважались і провід вели у данаїв.

761] Хто ж найславетніший був поміж ними, скажи мені, Музо,

762] Сам чи кіньми, із тих, що пішли за Атрідами слідом?

763] Коней найкращих Феретів онук викохував здавна,

764] Юний Евмел їх і гнав, наче птахів, - легких, бистроногих,

765] Мастю однаких, однолітків, зростом і постаттю рівних.

766] На піерійських лугах зростив Аполлон срібнолукий

767] Тих кобилиць, що пострах Ареїв розносять обидві.

768] Найвидатніший з мужів був Еант, Теламонів нащадок,

769] Поки гнівився Ахілл; та дужчий і він був, і коні

770] Ті, що носили в боях бездоганного сина Пелея.

771] Він же близ крутобоких своїх кораблів мореплавних

772] Досі лежав, палаючи на Агамемнона гнівом,

773] Люду керманича. Вої ж його на морськім узбережжі

774] Бавились дисків метанням і гострих списів та стріляли

775] З луків своїх. Поблизу колісниць їхні коні тим часом

776] Паслися на конюшині й петрушку низинну жували.

777] Збруя державців усяка, накрита старанно, лежала

778] В їхніх наметах. Самі ж, войовничого прагнучи мати

779] Війську вождя, по стану тинялись, від бою далеко.

780] Рушила рать, і поле немовби вогнем запалало.

781] Вся застогнала земля, мов од гніву метателя грому

782] Зевса, коли він перунами вкруг Тіфоея шмагає

783] Землю в Арімах, де, кажуть, зробив Тіфоей собі ложе.

784] Стогоном тяжко так стугоніла земля під ногами

785] Воїв, що йшли. Проходили швидко вони по рівнині.

786] Вісниця бистра, з гіркою тоді вітронога Іріда

787] Вістю прийшла до троян від Зевса-егідодержавця.

788] Радили раду тим часом вони на подвір'ї в Пріама,

789] Разом зібралися всі - молоді із мужами старими.

790] Ставши близько, озвалась до них вітронога Іріда,

791] Голос Політа, сина Пріама, прибравши, - у час той

792] Стражем троян вартовим, на прудкі покладаючись ноги,

793] Він на високій могилі сидів Есіета старого

794] І чатував, коли з кораблів своїх рушать ахеї.

795] Вигляд прибравши його, промовила бистра Іріда:

796] «Завжди, о старче, любі тобі непотрібні розмови,

797] Наче за мирного часу. А нині ж війна безугавна!

798] В битвах жорстоких бувати немало мені довелося,

799] Війська ж такого численного й грізного я ще не бачив,

800] їх наче листя в лісах, мов піску на морськім узбережжі,

801] Йдуть по рівнині вони воювать проти нашого міста.

802] Ректоре, ти особливо послухай, що діяти маєш.

803] Спільників є в нас багато в Пріамовім місті великім,

804] Мови ж у різноплеменних загонів, тут зібраних, різні.

805] Хай же очолює кожен людей, над якими владар він,

806] Співгромадян хай у лави шикує й до бою виводить».

807] Так вона мовила, й Гектор пізнав, що то голос богині.

808] Збори він враз розпустив, і всі кинулись миттю до зброї.

809] Брами порозчиняли, з них ринули воїв загони

810] Піші й комонні. Гомін усюди лунав безугавний.

811] Є на розлогій рівнині, якраз перед Троєю-містом,

812] Пагорб високий, що легко його обійти звідусюди.

813] Люди усі Батіеєю пагорб отой називають,

814] А невмирущі боги - надгроб'ям Міріни стрімкої.

815] Там шикувались у лави трояни й союзники їхні.

816] Вождь у троян - великий був Гектор шоломосяйний,

817] Син Пріама. Найкращі з усіх, найчисленніші в нього

818] Збройні загони були, до бою на списах готові.

819] Вів за собою дарданів Еней, син Анхіза могутній,

820] Що від Анхіза колись породила його Афродіта,

821] Ложем на ідських вершинах богиня із смертним з'єднавшись.

822] Був він вождем не один, з ним ішли Архелох з Акамантом,

823] Двоє синів Антенора, досвідчені в справах військових,

824] Тих, що у Зелії їхнє житло, під обніжжями Іди,

825] Люд заможний, що чорну пили Есепову воду,

826] Плем'я троянське очолював син Лікаона блискучий,

827] Пандар, що сам Аполлон дарував йому лук скорострільний.

828] В тих, хто оселею мав Адрестею, й країну Апеську,

829] І Пітією, й Тереї-гори верховини високі,

830] В них на чолі був Адрест і Амфій в броні полотняній,

831] Двоє синів Меропа з Перкоти, що знався відмінно

832] На віщуванні, отже, синам на війну мужозгубну

833] Заборонив він іти. Вони ж не послухали слова

834] Віщого, - видно, вели вже їх Кери до чорної смерті.

835] Хто біля Практія жив, селився навколо Перкоти,

836] В Абіді, в Сесті житло мав або в богосвітлій Арісбі,

837] В тих Пртакід був начальником. Асій, мужів повелитель,

838] Асій, Гіртаків син, що великі, вогнистої масті

839] Коні з Арісби примчали його, з берегів Селеента.

840] Йшов Гіппотой на чолі пеласгів, племен списоборних,

841] Тих, що оселею мають широкоскибу Ларісу,

842] Разом їх вів з Гіппотоєм Пілей, Ареєва парость,

843] Лета обоє сини, Тевтаміда, пеласгів державця.

844] Йшли Акамант і хоробрий Пірой на чолі у фракіян,

845] Що Геллеспонт швидкоплинний у них береги омиває.

846] Був вождем у кіконів, списами озброєних, Евфем,

847] Син Кеада Трезена, годованця Зевса самогр.

848] Вів за собою Пірехм криволуких пеонян загони

849] Здалеку, із Амідона, де Аксій широкий струмує,

850] Аксій, що поїть найкращою в світі водою.

851] В бій пафлагонян вело Пілеменове серце кошлате,

852] З краю енетів прибулих, де мулів є диких багато,

853] Й тих, що оселі свої у Сесамі й Кіторі мали,

854] При берегах партенійських в домах проживали чудових,

855] На Еріфінських вершинах, у Кромні жили й Егіалі.

856] Йшли на чолі алізонів вождями Одій та Епістроф,

857] З дальнього краю, з Аліби, де срібла родовища гойні.

858] Місян - Хромій і Енном очолював, птаховіщатель,

859] Та від загибелі чорної не вберегли його птахи -

860] Смерть він прийняв від руки прудконогого сина Еака

861] В хвилях ріки, де й інших троян потопив той багато.

862] Військо фрігіян богоподібний Асканій і Форкіс

863] Із Асканії проводили, збройного подвигу спраглі.

864] Антіф і Местл меоніян загони вели за собою, -

865] Німфа Гігейського озера і Талемена синове, -

866] Вдвох меоніян вели вони тих, що під Тмолом родились.

867] Наст на чолі був у карів, що мовою грубою мовлять,

868] Тих, що в Мілеті живуть, живуть і на Фтірі, горі тій лісистій,

869] На узбережжях Меандру, на прикрих узгір'ях Мікали.

870] Йшов на чолі у них Наст із братом своїм Амфімахом,

871] Наст з Амфімахом, обидва Німіона світлі синове.

872] В золото вбраний, як дівчина, йшов Амфімах воювати,

873] От нерозумний! Воно ж не спасло від загибелі злої -

874] Смерть він прийняв від руки прудконогого сина Еака

875] В хвилях ріки - й забрав усе злото Ахілл войовничий.

876] Військо лікіян вели Сарпедон і Главк бездоганний

877] З дальнього краю, з Лікії, де Ксантові хвилі вирують.

ПІСНЯ ТРЕТЯ

КЛЯТВИ. ОГЛЯД ВІЙСЬКА З МУРІВ. ДВОБІЙ АЛЕКСАНДРА І МЕНЕЛАЯ

1] От як скінчили вожді загони свої шикувати,

2] Ринули з криком і гуком трояни вперед, наче птиці, -

3] З криком таким журавлині ключі у високому небі

4] В вирій тікають від злої зими і дощів безнастанних,

5] До Океану-ріки із криком таким відлітають,

6] Смерть і загибель мужам несучи, низькорослим пігмеям, -

7] Напад на них вони лютий вчиняють у млі світанковій.

8] Мовчки, незламною дишучи силою, вийшли ахеї,

9] Кожен готовий в душі один одному поміч подати.

10] Як над гірськими вершинами Нот розливає тумани,

11] Для пастухів - немилі, для злодія ж - кращі від ночі, -

12] Видно не далі в тій млі, ніж падає кинутий камінь, -

13] Так під ногами у воїв, що йшли, підіймалися хмари

14] Куряви, швидко-бо всі по рівнині вони виступали.

15] А як, одні проти одних прямуючи, близько зійшлися,

16] Вийшов з троянського війська вперед Александр боговидий,

17] Вбраний у барсову шкуру і з луком кривим за плечима,

18] Й гострим мечем. У руках тримав два списи мідногострі

19] І, потрясаючи ними, усіх викликав він аргеїв

20] Найхоробріших - поміряти сили в страшному двобої.

21] Щойно побачив його Менелай, Ареєві любий,

22] Як перед військом великими кроками той виступає,

23] Радість відчув, мов лев зголоднілий, що здобич натрапив,

24] Дику на скелях козу чи рогатого оленя раптом

25] Вгледівши. Жадібно здобич зубами він рве, хоч навколо

26] Вже його пси прудконогі та юні ловці оточили.

27] Радість так само відчув Менелай, з боговидим Парісом

28] Близько зустрівшись: за кривду жадав він йому відплатити.

29] В повнім озброєнні він з колісниці на землю зіскочив.

30] Щойно побачив ізблизька його Александр боговидий

31] Перед рядами, серце у грудях йому затремтіло,

32] В шереги воїв своїх одступив він, тікаючи смерті;

33] Наче в ущелинах гір подорожній, дракона зустрівши,

34] Враз усім тілом тремтить, і вбік відскакує швидко,

35] І утікає чим дужче, і лиця йому полотніють, -

36] В страхові так затремтів перед сином Атрея й сховався

37] В лави стрункі гордовитих троян Александр боговидий.

38] Бачив те Гектор і став словами ганьби докоряти:

39] «Горе-Паріс, женолюбе, хоробрий лиш з вигляду звабник!

40] Краще б ти зовсім на світ не родивсь чи безшлюбний загинув!

41] Як би хотів я того, та й для тебе це краще, ніж нині

42] Перед всіма такого безчестя й неслави зазнати!

43] Чуєш, як з тебе регочуться довговолосі ахеї,

44] Що первоборцем хоробрим вважали тебе, на твій красний

45] Дивлячись вигляд, у тебе ж ні сили в душі, ні відваги!

46] Й як ти насмілився, бувши таким, в кораблях мореплавних,

47] Товаришів назбиравши надійних, пливти через море,

48] До чужоземців пройти і зухвало із дальнього краю

49] Викрасти жінку прекрасну, невістку мужів списоборних,

50] Батькові твому на горе, і місту, й народові всьому,

51] Та ворогам лиш на радість, для себе ж самого - на сором!

52] Чом же Ареєві любого ти не пождав Менелая?

53] Знав би, в якого ти мужа дружину відняв пишноцвітну!

54] Не помогли б ні кіфара тобі, ні дари Афродіти,

55] Кучері й врода, якби ти у куряві мертвий валявся.

56] Та боязкі ті трояни занадто, а то вже давно б ти

57] Був у каміннім хітоні за лихо, яке заподіяв».

58] Відповідаючи, мовив йому Александр боговидий:

59] «Гекторе, лаєш мене недарма, справедливо ти лаєш.

60] Завжди-бо серце твоє непохитне, немовби сокира,

61] Що в деревину впинається й розмах посилює в теслі,

62] Як корабельного бруса майстерно і вправно він теше.

63] Так же і в грудях у тебе тверде й безтрепетне серце.

64] Тільки дарів чарівних золотої не гань Афродіти.

65] Славних дарів божественних не гоже-бо людям зрікатись -

66] Тільки боги їх дають, сам ніхто їх одержать не може.

67] А як бажаєш тепер, щоб бій розпочав я й змагався,

68] Хай посідають на землю трояни усі і ахеї,

69] Вийду тоді я вперед з Менелаєм, Ареєві любим,

70] Битися з ним за Єлену й скарби, що взяв я із нею.

71] Хто переможе й себе у двобої проявить сильнішим,

72] Жінку з скарбами її хай веде за собою додому.

73] Ви ж, договір про дружбу засвідчивши в клятвах священних,

74] В широкоскибій Трої живіть, а ті вернуться в Аргос,

75] Кіньми багатий, в Ахею, жінками вродливими славну».

76] Так він сказав. Слова його з радістю вислухав Гектор,

77] Вийшов вперед із лав він троянських і лави їх стримав -

78] Спис ухопив посередині, й стали вони нерухомо.

79] Довговолосі ж, із гнутих націлившись луків, ахеї

80] Стріли метать почали і кидати в нього камінням.

81] Голосно крикнув тоді володар мужів Агамемнон:

82] «Стійте, аргеї, заждіть, не стріляйте, синове ахеїв!

83] Слово нам хоче промовити Гектор шоломосяйний».

84] Так він сказав, і враз зупинили свій запал трояни

85] Й мовчки стояли. До ратей обох тоді Гектор промовив:

86] «Слухайте, Трої сини й в наголінниках мідних ахеї,

87] Що говорив Александр, від якого вся звада між нами.

88] Він закликає троян, а з ними так само й ахеїв

89] Пишну з плечей своїх зброю на землю зложить многоплідну,

90] Сам же він вийде вперед з Менелаєм, Ареєві любим,

91] Битися з ним за Єлену й скарби, що взяв він із нею.

92] Хто переможе й себе у двобої проявить сильнішим,

93] Жінку з скарбами її хай веде за собою додому.

94] Ми ж договір про дружбу засвідчимо в клятвах священних».

95] Так він сказав. Всі навколо стояли в мовчанні глибокім.

96] Врешті озвався із словом до них Менелай гучномовний:

97] «Слухайте ж ви і мене. Найтяжчим-бо пройняте болем

98] Серце моє. І сам-бо я мислю - вже час розійтися

99] Мирно аргеям з троянами. Досить вже лиха зазнали

100] Через цю зваду мою і призвідця її Александра.

101] Той з нас обох, кому долею суджена смерть і загибель,

102] Хай умирає. Інші ж із миром усі розійдіться.

103] Та приведіть сюди чорне ягня і білу ягницю -

104] Сонцю й Землі. Для Зевса ми інше іще приведемо.

105] Силу Пріамову теж приведіть, щоб клятви завірив

106] Сам він, бо високодумні синове його й віроломні, -

107] Зевсових клятв щоб ніхто не посмів би зухвало порушить.

108] Наче той вітер, витають молодших людей міркування.

109] Стане ж до справи старіший, то пильно вперед і назад він

110] Гляне, - так, щоби вийшло обом сторонам якнайкраще».

111] Так він промовив. І радість троян охопила й ахеїв:

112] Блисла надія тоді, що війна осоружна скінчиться.

113] Скочили всі з колісниць, поставили коней рядами,

114] Зброю із себе зняли й на землю одні проти одних

115] Склали близенько - два війська лиш смужка мала розділяла.

116] Гектор окличників двох до міста послав невідкладно

117] Пару ягнят привести і Пріама старого покликать.

118] А одночасно й Талтібія вирядив вождь Агамемнон

119] До кораблів крутобоких негайно іти і пригнати

120] Звідти ягня, і не смів Агамемнона він не послухать.

121] Звістку білораменній Єлені Іріда приносить,

122] Вигляд зовиці прибравши, дружини Антеноріда, -

123] Син-бо Антенора, Гелікаон-володар, за дружину

124] Мав Лаодіку, на вроду з Пріамових дочок найкращу.

125] В домі застали Єлену - та ткала великий, подвійний

126] Плащ пурпуровий, на нім бойові гаптувала змагання

127] Поміж троян конеборних і міднохітонних ахеїв,

128] Що від Ареєвих рук перетерпіли стільки за-неї.

129] Близько спинившись, їй мовила так прудконога Іріда:

130] «Вийди-но, люба красуне, поглянь, яке діється диво

131] Поміж троян конеборних і міднохітонних ахеїв!

132] Вів на рівнину одних проти одних Арей многослізний

133] Воїв отих, войовничого сповнених, згубного шалу,

134] Й от вони мовчки стоять, війна поміж них припинилась,

135] Сперлись усі на щити, списи повтикали у землю.

136] Тільки один Александр з Менелаєм, Ареєві любим,

137] Вдвох на великих списах змагатися будуть за тебе.

138] Хто переможе, тому ти дружиною любою станеш».

139] Мовивши це, богиня солодке бажання збудила

140] В неї до першого мужа, і міста, й батьків її милих.

141] Швидко вона, срібно-біле напнувши тонке покривало,

142] Вийшла з світлиці своєї, рясні проливаючи сльози,

143] І не сама: з нею разом зійшли дві служниці додолу,

144] Етра, Піттеєва донька, й Клімена услід велеока.

145] От незабаром вони до Скейської брами добігли,

146] В вежі над брамою там з Пріамом, Пантоєм, Тіметом,

147] Лампом, і Клітієм, та Гікетаоном, віттю Арея,

148] Ще й Укалегон удвох із Антенором, мудрі обидва, -

149] Люду старійшини всі над брамою в вежі сиділи,

150] Надто старі, щоб іти воювати, але - красномовці,

151] Вславлені скрізь, неначе цикади, що в лісі зеленім,

152] Сидячи в вітті дерев, виспівують солодкозвучно.

153] Так і троянські вожді на вежі сиділи високій.

154] Щойно уздріли Єлену вони, що доходила вежі,

155] Стиха між себе крилаті слова почали промовляти:

156] «Ані троян неможливо, ні мідноголінних ахеїв

157] Ганить, що злигоднів безмір за жінку таку вони терплять.

158] Страшно обличчям своїм на богинь вона схожа безсмертних.

159] Та хоч яка вона є, кораблем хай додому вертає,

160] Тільки б надалі нещасть не лишала ні нам, ні потомкам».

161] Так говорили, Пріам же до себе Єлену покликав:

162] «Люба дитино, підходь-но сюди і сідай біля мене.

163] Першого мужа побачиш, і родичів близьких, і друзів.

164] Передо мною не винна ти, винні лиш вічні богове, -

165] То лиш вони повели на війну многослізну ахеїв.

166] Ти ж назови мені тут ім'я того велетня мужа,

167] Що за ахеянин то, високий такий і могутній?

168] Є між ахеями зростом і постаттю й вищі за нього,

169] Але такого прекрасного й гідного виглядом мужа

170] Очі мої ще не бачили. Тож на державця він схожий».

171] В відповідь мовить Єлена йому, між жінок богосвітла:

172] «Свекоре любий, я страх і пошану до тебе вчуваю.

173] Краще б лиха мене смерть обняла того дня, коли з сином

174] Я від'їжджала твоїм, світлицю лишаючи шлюбну,

175] Донечку милу, й родину мою, і улюблених подруг.

176] Але не сталося так, отим-то й слізьми умліваю.

177] Зараз тобі відповім, що хочеш ти знати й питаєш.

178] Перед тобою - широковладний Атрід Агамемнон,

179] Славний державець, до того іще й списоборець могутній.

180] Дівер він був мені, сучці безстидній! Якби ж то ним був він!»

181] Так говорила, і старець, із нього дивуючись, мовив:

182] «Благословенний богами Атріде, від роду щасливий!

183] Скільки у владі твоїй синів пробував ахейських!

184] Був я в Фрігії колись, виноградними лозами славній,

185] Бачив я там бистрокінних фрігіян загони численні,

186] Військо Отрея й полки богорівного бачив Мігдона.

187] Вздовж узбережжя Сангарія їхній стояв тоді табір.

188] Був же тоді поміж ними і я як їхній союзник

189] В день той, коли амазонки з'явилися муйоподібні.

190] Стільки їх все ж не було, скільки тут бистрооких ахеїв».

191] Другим тоді Одіссея уздрівши, спитав її старець:

192] «Люба дитино, тепер і про цього скажи мені - хто він?

193] Хоч головою він нижчий таки, ніж Атрід Агамемнон,

194] А як поглянути - ширший від нього грудьми і плечима.

195] Зброю свою бойову на землю він склав многоплідну,

196] Сам же, немов той овен, він шереги війська обходить.

197] Справді-бо він таки на барана густорунного схожий,

198] Що крізь отару проходить численних овець срібнововних».

199] В відповідь мовить йому народжена Зевсом Єлена:

200] «Муж цей - Лаерта старого то син, Одіссей велемудрий.

201] Він між народом Ітаки, скелястого острова, виріс,

202] В хитрощах знається всяких і тямить в порадах розумних».

203] Мудрий Антенор з таким тоді словом до неї звернувся:

204] «Чистая правда усе, що зараз ти мовила, жінко,

205] Бо задля тебе колись посланцем Одіссей богосвітлий

206] Вже приїздив був сюди з Менелаєм, Ареєві любим.

207] В домі своєму приймав я обох, частував їх гостинно:

208] Запам'ятав я і постаті їхні, й поради розумні,

209] Як на нараду троян обоє приходили разом,

210] Стоячи, пліч шириною з-між них Менелай вирізнявся,

211] Сидячи поряд із ним, Одіссей здавався ставнішим.

212] А починали на зборах слова вони й задуми ткати,

213] То Менелай говорив хоч виразно, але швидкомовно

214] Й коротко дуже - не був говіркий, балакун многослівний,

215] Стисло умів промовляти, хоч віком він був і молодший,

216] А як підводився з місця свого Одіссей велемудрий -

217] Довго мовчки стояв, утупивши очі у землю,

218] Берла ні взад, ні вперед не хилив у своїй-він правиці,

219] А непохитно тримав, немовби до того незвиклий.

220] Скажеш ти - чимсь роздратований він чи якийсь навіжений.

221] Тільки як видобув він із грудей своїх голос могутній -

222] Мова його гомоніла, як та снігова хуртовина,

223] Й годі із смертних комусь тоді з Одіссеєм змагатись.

224] Не дивувались і ми вже, який він був доти на вигляд».

225] Третім Еанта побачивши, знову спитав її старець:

226] «Хто ж бо ахеянин цей, величавий такий і могутній?

227] Всіх перевищив аргеїв він зростом і пліч шириною».

228] Мовить йому довгошатна Єлена, з жінок богосвітла:

229] «Велетень цей - то Еант, оплот і опора ахеїв.

230] З другого боку, як бог, стоїть серед воїнів крітських

231] Ідоменей, кругом його крітські вожді оточили.

232] Часто його Менелай пригощав, Ареєві любий,

233] В нашому домі, коли приїздив він із острова Кріту.

234] Бачу я й інших там нині усіх бистрооких ахеїв -

235] Легко пізнала б я кожного й навіть на ймення назвала б.

236] Воєначальників двох лиш не можу знайти я між ними -

237] Кастора, коней впокірника, й п'ястю бійця Полідевка,

238] Рідних братів моїх: мати моя їх обох породила.

239] Чи з Лакедемона любого з військом вони й не рушали,

240] Чи й доплили аж сюди на своїх кораблях мореплавних,

241] Га не бажають до бою із іншими разом ставати,

242] Глуму й зневаг боячись, що на долю мені випадають».

243] Мовила так, але їх узяла вже земля життєдайна

244] У Лакедемоні, там, де мила була їх отчизна.

245] В час той окличники в жертву богам несли через місто

246] Пару ягнят і плід польовий, що серця звеселяє,

247] Вина в козиних міхах. Ідей же, окличник, кратеру

248] Ніс у руках осяйну і келихи золотоплавні.

249] Так, підійшовши до старця Пріама, його умовляв він:

250] «Встань, Лаомедонтіаде, зовуть тебе кращії люди

251] З-поміж троян конеборних і міднохітонних ахеїв

252] Вийти до них на рівнину засвідчити клятви священні.

253] Твій-бо син Александр з Менелаєм, Ареєві любим,

254] З довгими стануть списами за жінку двобоєм змагатись.

255] Хто переможе, той жінку і всі її скарби здобуде.

256] Ми, договір про дружбу засвідчивши в клятвах священних,

257] В широкоскибій житимем Трої, ті вернуться в Аргос,

258] Кіньми багатий, в Ахею, жінками вродливими славну».

259] Так він сказав, і жахнувся Пріам староденний, і коней

260] Бистрих велів запрягать. За хвилину був повіз готовий.

261] Вийшов старець на нього і взявсь за натягнуті віжки.

262] Поряд Антенор із ним на прегарній стояв колісниці.

263] Коней крізь Скейські ворота вони на рівнину погнали.

264] Скоро туди прибули, де трояни й ахеї стояли,

265] Із колісниці своєї на землю зійшли многоплідну

266] І посередині разом пішли між троян і ахеїв.

267] З місця тоді підвелися володар мужів Агамемнон

268] І Одіссей велемудрий. Окличники славні жертовних

269] Тут же овець привели, і вина у блискучій кратері

270] їм намішали, і воду зливали державцям на руки.

271] Син же Атрея рукою свій витягнув ніж, що звичайно

272] В нього при боці висів біля піхов меча величезних,

273] Вовну відрізав з голів у ягнят, і окличники зараз

274] Пороздавали її троянським вождям і ахейським.

275] Руки здіймаючи, голосно став Агамемнон молитись:

276] «Зевсе, наш батьку, володарю Іди, преславний, великий!

277] Сонце, що бачиш усе з високості, все чуєш на світі,

278] Ріки, й земля, і ви, що в підземних оселях нещадно

279] Мертвих караєте всіх, хто зламав за житА свою клятву,

280] Свідками будьте ви нам, охоронцями клятві священній!

281] Як у двобої отут уб'є Александр Менелая,

282] Хай залишає Єлену собі з дорогими скарбами,

283] Ми ж попливемо назад на своїх кораблях мореплавних.

284] Але якщо Александра уб'є Менелай русокудрий,

285] Хай нам трояни Єлену назад із скарбами повернуть,

286] Повністю хай і пеню, як належить, аргеям заплатять,

287] Так, щоб пам'ять про це й для майбутніх потомків лишилась.

288] А як платити не схоче Пріам і Пріамові діти

289] Те, що належить, коли б Александр у двобої загинув,

290] Тут і надалі лишусь за пеню я оту воювати,

291] Поки нарешті війни не завершу кінцем переможним».

292] Мовив і, горла ягнят полоснувши нещадною міддю,

293] Враз їх на землю поклав, ті ж, останній спускаючи подих,

294] В судорогах трепетали: бо ж сил позбавила мідь їх.

295] Потім, у чаші з кратери черпнувши вина, з молитвами

296] Вічноживущим богам творить почали узливання.

297] Так не один виголошував з-поміж троян і ахеїв:

298] «Зевсе, преславний, великий, та інші богове безсмертні!

299] В першого з тих, хто клятву священну порушить посміє,

300] Мозок нехай по землі, немов це вино, розіллється

301] В них і в дітей їх, жінками ж інші нехай володіють».

302] Так говорили. Та цих молитов не послухав Кротон.

303] В час той Пріам Дарданід таким до них словом озвався:

304] «Слухайте, Трої сини і мідноголінні ахеї!

305] Я в Іліон, вітрами овіяний, зараз вертаюсь.

306] Сили немає на власні дивитися очі, як буде

307] Битись мій син дорогий з Менелаєм, Ареєві любим.

308] Знає один тільки Зевс та інші богове безсмертні,

309] Хто з них на смерть у двобої приречений долі велінням».

310] Мовив, і, в повіз поклавши овнів отих, муж богорівний

311] Вийшов на нього й сам і узявсь за натягнуті віжки.

312] Поруч Антенор із ним на прегарній стояв колісниці.

313] До Іліона назад удвох вони разом вернулись.

314] Гектор тим часом, Пріама дитя, й Одіссей богосвітлий

315] Спершу одміряли місце двобою і, вкинувши потім

316] В мідянокутий шолом жеребки, потрусили, щоб мати

317] Знак, кому першому кидати мідного списа в двобої.

318] Руки здіймаючи, стали обидва народи молитись.

319] Так не один виголошував з-поміж троян і ахеїв:

320] «Зевсе, наш батьку, володарю Іди, преславний, великий!

321] Дай, щоб той з них, хто винен у зваді оцій поміж нами,

322] Смертю побитий, зійшов у А'ідову темну оселю,

323] Ми ж свою дружбу у клятвах священних зміцнили б навіки».

324] Так говорили. Шоломосяйний труснув жеребками

325] Гектор, назад одвернувшись. І випав Парісові жереб.

326] Всі посідали рядами там саме, де кожен рисистих

327] Коней тримав на припоні й оздоблена зброя лежала.

328] От пишнокосої муж Єлени, Паріс богосвітлий,

329] Свій обладунок прегарний на плечі почав одягати.

330] Спершу собі на гомілки наклав наголінники мідні,

331] Дуже красиві, срібними пряжками їх застебнувши.

332] Потім і панцир на груди свої надягнув, що від брата

333] Мав Лікаона: йому-бо якраз він приходивсь до міри.

334] Через плече перевісив він срібноцвяхований мідний

335] Меч свій і щит - міцний і великий - узяв із собою.

336] Голову дужу шоломом покрив він, кутим майстерно,

337] З кінською гривою, - страшно над гребнем вона розвівалась.

338] Вибрав і списа міцного, що саме прийшовсь до долоні.

339] Зброю так само почав бойову й Менелай одягати.

340] А як у лавах своїх нарешті озброївся кожен,

341] Вийшли вони на середину поміж троян і ахеїв,

342] Погляди грізно схрестивши. Були всі охоплені жахом -

343] І конеборні трояни, і мідноголінні ахеї.

344] Близько один проти одного стали на змірянім полі

345] І в войовничім завзятті списами лише потрясали.

346] Перший метнув уперед Александр довготінного списа

347] Й сильно ударив Атріда у щит, на всі сторони рівний,

348] Міді ж, проте, не пробив, і зігнулося вістря списове

349] В броні щита. Після цього підняв Менелай, син Атрея,

350] Мідного списа, до Зевса взиваючи, батька живущих:

351] «Дай мені, Зевсе, помститись над тим, хто так мене скривдив,

352] Хай від моєї руки Александр богосвітлий загине,

353] Так щоб навіть і той, хто лиш має родитись, жахався

354] Дружні чуття зневажать і злом за гостинність платити».

355] Так він сказав, замахнувся, метнув довготінного списа

356] Й сильно ударив Паріса у щит, на всі сторони рівний.

357] Зразу щита простромив осяйного могутнім він списом,

358] Що й через панцир пройшов, оздоблений пишно й багато.

359] Проти самої пахвини роздер Александру хітона

360] Спис той. Та вчасно крутнувсь він і чорної смерті уникнув.

361] З піхов Атрід тоді вихопив срібноцвяхований меч свій

362] І, розмахнувшись, ударив по гребню шолома. Зламався

363] Меч аж на три і чотири уламки і з рук його випав.

364] Тяжко зойкнув Атрід, на широке поглянувши небо:

365] «Зевсе, наш батьку, ніхто із богів не вредніший за тебе!

366] На Александрові я вже помститись гадав за підступність,

367] Та поламавсь мені меч у руках, і з міцної долоні

368] Марно мій спис вилітав, - його ж бо, проте, не убив я!»

369] Так він сказав, ухопив за шолом довгогривий Паріса

370] І поволік, шарпонувши, до мідноголінних ахеїв.

371] Ніжну шию стискав Александрові ремінь узорний,

372] Що за підв'язку шоломові був під його підборіддям.

373] Вже б і його доволік, невимовної слави зажив би,

374] Коб Афродіта за ними не стежила, Зевсова донька,

375] І не порвала той ремінь, з волової кроєний шкури.

376] Тож порожній шолом у могутній руці опинився.

377] Розмахом дужим його до мідноголінних ахеїв

378] Кинув герой, і вони тут же шолом підхопили.

379] Сам же знов до Паріса він кинувсь, бажаючи вбити

380] Мідяним списом. Та легко його із очей Афродіта

381] Скрила, як можуть це тільки богове, імлою вповивши,

382] І віднесла до шлюбних покоїв його запашистих.

383] Потім Єлену покликати вийшла. Знайшла її швидко

384] В вежі високій - круг неї троянські жінки там сиділи.

385] Тихо смикнула її за нектарнопахуше одіння

386] Й мовить їй, вигляду сивої жінки прибравши, старої

387] Прялі, яка, при Єлені іще в Лакедемоні живши,

388] Вовну їй пряла чудову, і та її дуже любила.

389] Вигляду прялі прибравши, їй мовила так Афродіта:

390] «Швидко зі мною іди. Александр тебе кличе додому.

391] В шлюбнім покої сидить він на тонко обточенім ложі,

392] Сяючи вродою й шатами. Ти не сказала б ніколи,

393] Що із двобою він щойно вернувся, - або у танок він

394] Має іти, або по танкові присів опочити».

395] Мовила так і в грудях всю душу її схвилювала.

396] Та як прекрасну побачила шию богині Єлена,

397] Перса, жагою наповнені, й блиском осяяні очі,

398] Серцем жахнулась і так, озвавшись до неї,- сказала:

399] «О безпощадна, для чого ти знов спокусить мене хочеш?

400] Може, ще далі, у місто якесь заведеш многолюдне

401] Аж у Фрігії самій чи в принаднім краю Меонії,

402] Де серед смертних людей теж серцю твоєму є любий?

403] Чи не тому, що тепер Менелай переміг Александра

404] Світлого й хоче додому негідну мене повернути,

405] Чи не тому ти до мене прийшла - лихеє кувати?

406] Йди вже до нього сама, стежок відречися богівських,

407] Хай вже ніколи нога твоя більш на Олімп не ступає,

408] Оберігай його спокій і вічно терпи все від нього,

409] Поки тебе як дружину або як невольницю прийме.

410] 1 Я ж не піду вже до нього, - стелить йому спільнеє ложе -

411] Сором мені і ганьба. Троянські жінки після цього

412] Справді мене засміють. Я вже й так перетерпіла досить».

413] Гнівом уся спалахнувши, промовила їй Афродіта:

414] «Змовкни, зухвала, не сердь мене, бо як розгніваєш, кину

415] Й так же зненавиджу сильно тебе, як раніше любила,

416] Серед троян і данаїв лиху розпалю я до тебе

417] Злобу й ненависть, і ти ганебною смертю загинеш».

418] Мовила так, і злякалася Зевсова донька Єлена,

419] І, срібно-білим ясним покривалом накрившися, мовчки

420] Вийшла услід божеству, від троянських жінок потаємно.

421] До Александрових разом дійшли вони пишних покоїв,

422] Знов до роботи своєї челядниці жваво взялися,

423] І до високої спальні ввійшла між жінок богосвітла.

424] В руки стілець на усміхи щедра взяла Афродіта

425] Й до Александра його поставила ближче богиня.

426] Сіла Єлена, дочка егідодержавного Зевса,

427] Й, очі убік одвернувши, корить почала свого мужа:

428] «З бою вернувся? Бодай би краще там і загинув,

429] Здоланий мужем могутнім, колишнім моїм чоловіком!

430] Чи не хваливсь ти, що над Менелаєм, Ареєві любим,

431] Маєш велику і в силі, і в списі, й в руці перевагу?

432] Що ж, повертайся й виходь з Менелаєм, Ареєві любим,

433] Битися знов сам на сам. Та все-таки я тобі раджу

434] Втриматись краще і більше з русявим отим Менелаєм

435] На нерозважний не йти поєдинок, не битись двобоєм

436] Так необачно, щоб тут же він списом тебе не приборкав!»

437] Відповідаючи, так Паріс тоді мовив до неї:

438] «Гнітом докорів гірких не гніти мені душу, дружино!

439] Нині мене переміг Менелай при підтримці Афіни,

440] Завтра ж його я здолаю, - адже й біля нас є богове!

441] Ну, а тепер у постелі зажиймо розкошів кохання!

442] Ще-бо мій розум ніколи таке не мутило бажання,

443] Навіть як викрав тебе з Лакедемона я чарівного

444] На кораблях мореплавних, і ми на Кранаї, скелястім

445] Острові, вперше коханням і ложем з тобою з'єднались, -

446] Весь я коханням горю і солодкого повен жадання».

447] Так він сказав і до ложа пішов, а за ним і дружина.

448] Поки на ложі різьбленому разом вони спочивали,

449] Син Атрея, як звір той, гасав серед натовпу всюди,

450] Чи не угледить нараз Александра, подібного богу.

451] Та ні від кого з троян і союзників славних дізнатись

452] Про Александра не міг Менелай, Ареєві любий.

453] З дружби ніхто не ховав би його, якби тільки побачив,

454] Всім він ненависний був, немовби та чорна загибель.

455] Мовив до них тоді так володар мужів Агамемнон:

456] «Слухайте, Трої сини, і дардани, і військо союзне!

457] Бачили ви - переміг Менелай, Ареєві любий,

458] Тож аргів'янку Єлену з усім її скарбом багатим

459] Видайте нам і пеню заплатіть, як належить, за неї,

460] Так щоб пам'ять про це й для майбутніх потомків лишилась».

461] Так говорив їм Атрід, і схвалили ту мову ахеї.

ПІСНЯ ЧЕТВЕРТА

ПОРУШЕННЯ КЛЯТВ. ОБХІД ВІЙСЬКА АГАМЕМНОНОМ

1] Радили раду боги, у господі сидячи в Зевса

2] На золотому помості, і юна володарка Геба

3] Всім розливала нектар, вони ж золоті піднімали

4] Келихи в честь одне одного і поглядали на Трою.

5] Та заманулось Кронідові словом ущипливим Геру

6] Подратувати, і от жартома він до неї промовив:

7] «Дві між богинями тут заступниці є в Менелая:

8] Гера аргейська і з нею Алалкоменіда Афіна.

9] Справді сидять тут обидві й, здаля поглядаючи тихо,

10] Слухають слово його. Афродіта, на усміхи щедра,

11] Завжди з Парісом усюди, від згуби його захищає.

12] От врятувала й сьогодні, коли вважав себе мертвим.

13] Та переміг же, проте, Менелай, Ареєві любий.

14] Тож поміркуймо тепер, як далі спрямуємо справу -

15] Знову жахливу розпалим війну й бойову колотнечу

16] Поміж народів чи згоди між ними дамо досягнути?

17] В разі якщо це милим здається для вас і приємним,

18] Хай непорушним лишиться Пріама владущого місто,

19] А аргів'янку Єлену нехай Менелай забирає».

20] Так він сказав, і з обуренням слухали Гера й Афіна.

21] Поруч сиділи вони і троянам біду замишляли.

22] Тільки Афіна мовчала й ні слова із уст не зронила,

23] Хоч і лютилася гнівом на Зевса, могутнього батька.

24] Гера ж у грудях не стримала гніву свого і сказала:

25] «Немилосердний Кроніде, яке-бо ти вимовив слово!

26] Чи надаремним бажаєш і марним ти труд мій зробити

27] Й піт, що в трудах обливалася ним я і коней трудила,

28] Воїв ахейських на горе Пріамові й дітям збиравши?

29] Дій, як ти волиш, та інші того не схвалять богове».

30] З гнівним обуренням мовив у відповідь Зевс хмаровладний:

31] «О безпощадна! Яку ж бо Пріам і Пріамові діти

32] Прикрість тобі учинили, що в тебе на думці одно лиш,

33] Як Іліон зруйнувати, прегарно збудоване місто?

34] Лиш через брами та мури високі ввірвавшись до нього,

35] Тільки Пріама живцем із дітьми поглинувши й інших

36] Трої синів, лиш тоді б свою ти наситила злобу.

37] Що ж, як хочеш роби. Хай надалі лише ця незгода

38] Не обертається в зваду між мною й тобою велику.

39] Ще тобі інше скажу я, а ти заховай в своїм серці:

40] Як заманеться колись і самому мені зруйнувати

41] Місто, в якому мужі проживатимуть любі для тебе,

42] Дай мені волю тоді і гніву мого ти не стримуй,

43] Так же, як зараз і я проти волі тобі уступаю.

44] Скільки під сонцем ясним, під зоряним неба наметом

45] Гарних є міст і держав, де люди живуть земнородні,

46] Серцем моїм над всіма Іліон я шаную священний

47] І на чолі із Пріамом народ списоборця Пріама.

48] Там мій ніколи олтар без учт не лишався належних,

49] Чи узливань, чи жертовного диму, що нам подобає».

50] В відповідь мовила Гера йому, велеока владарка:

51] «А як на мене, то три є міста, мені найлюбіших:

52] Аргос, і Спарта, й до них широкодорожня Мікена.

53] Що ж, руйнуй їх, як стануть для серця твого осоружні.

54] Ні заступатись за них, ні перечить тобі я не буду.

55] Хай би перечила я, як станеш ти їх руйнувати, -

56] Не досягну тим нічого, бо ти набагато сильніший.

57] Та не повинен же труд і мій залишатися марним.

58] Я божество, як і ти, бо одного з тобою ми роду.

59] Старшою все ж таки Кронос мене породив гнучкомудрий,

60] Двічі поважну, - і родом, і тим, що тобі за дружину

61] Стала, а ти ж над всіма безсмертними владу тримаєш.

62] Будьмо ж одне перед одним поступливі в цьому обоє.

63] Я - тобі, ти - мені, щоб і інші боги це за приклад

64] Мали для себе. А зараз - скажи якнайшвидше Афіні,

65] Щоб поспішала на поле змагання троян і ахеїв

66] І намовляла троян порушити першими клятви,

67] Що їх недавно дали вони гордим у славі ахеям».

68] Так говорила, й уважив їй батько людей та безсмертних,

69] І до Афіни промовив одразу ж він слово крилате:

70] «Вируш негайно у путь до війська троян і ахеїв,

71] Спробуй намовить троян порушити першими клятви,

72] Що їх недавно дали вони гордим у славі ахеям».

73] Так він Афіну на те спонукав, до чого та й прагла.

74] Кинулась швидко вона із високих вершин олімпійських,

75] Наче зоря, що син гнучкомудрого Кроноса нею

76] Шле мореплавцям чи війська широким загонам знамення

77] Світло-яскраве, і сиплються іскри навкруг незліченні.

78] Схожа на неї злетіла на землю Паллада Афіна

79] І серед війська упала. Всіх жах охопив невимовний -

80] І конеборних троян, і мідноголінних ахеїв.

81] Так не один говорив, на сусіда поглянувши зблизька:

82] «Знову жахлива почнеться війна й бойова колотнеча

83] Поміж народів - невже ж таки миру не дасть осягнути

84] Зевс, наших воєн людських керівник і верховний правитель?»

85] Так не один виголошував серед троян і ахеїв.

86] Вигляду Антеноріда прибравши, бійця Лаодока,

87] Поміж троянських мужів замішалась тим часом Афіна -

88] Чи богорівного де не натрапить Пандара між ними?

89] Скоро в юрбі могутній Лікаона син бездоганний

90] В очі їй впав. При могутніх стояв він рядах щитоносних

91] Війська того, що сам він привів з-над Есепових течій.

92] Близько підходить і мовить вона йому слово крилате:

93] «Хочеш мене ти послухать, Лікаона сину розумний?

94] От коли б зважився бистру пустить ти стрілу в Менелая,

95] Мав би подяку троян і слави у них ти зажив би,

96] А щонайбільше з усіх - в молодого вождя Александра.

97] Перший тепер він тобі багаті приніс би дарунки,

98] Тільки б побачив лише, як Атрід Менелай войовничий,

99] Пострілом стятий твоїм, на вогнище сходить скорботне.

100] Тож в Менелая славетного кидай стрілу свою прямо,

101] Давши обіт Аполлону Лікійському, славному луком,

102] Щедру йому принести гекатомбу з ягнят первородних,

103] Щойно додому повернешся в мури Зелеї священні».

104] Так говорила Афіна і впевнила розум безумця.

105] Зняв із плеча свого лук він, гладенько обтесаний з рогу

106] Дикої сарни швидкої, що сам, затаївшись в засаді,

107] В груди стрілою поцілив її, коли мала стрибнути

108] З бескиду й тут же замертво навзнак на скелю упала.

109] Роги над лобом у неї долонь на шістнадцять здіймались.

110] їх, обробивши ретельно, з'єднав роготокар майстерний,

111] Вилощив лук і на край приладнав золотеє окільце.

112] Лук спорядив і, об землю обперши, його натягнув він,

113] Товариші ж хоробрі щитами його заступили,

114] Щоб не наскочили часом Арея синове, ахеї,

115] Перш ніж впаде Менелай войовничий, Атрея нащадок.

116] З сагайдака він, віко ізнявши, невживану вийняв

117] З нього крилату стрілу - скорбот провинницю чорних,

118] Швидко наклав ту гірку він стрілу на лук з тятивою,

119] Давши обіт Аполлону Лікійському, славному луком,

120] Щедру йому принести гекатомбу з ягнят первородних,

121] Щойно додому він вернеться в мури Зелеї священні;

122] Взявши стрілу й молотком її вправивши в жилу волову,

123] Він до грудей тятиву притулив, а залізко до лука.

124] Тільки-но дугоподібний він лук натягнув свій великий,

125] Лук задзвенів, тятива загула, і стріла гостродзьоба

126] Враз полетіла, жадаючи вцілити в натовп ворожий.

127] Та не забули блаженні боги, Менелаю, про тебе,

128] Й перша з них - Зевсова донька Афіна, що здобич дарує.

129] Стала вона біля тебе й стрілу відхилила колючу,

130] Легко від тіла її відігнала, немовби та мати

131] Муху зганяє з дитини, повитої сном найсолодшим.

132] Вістря її скерувала в те місце, де череса злотні

133] Пряжки, на панцир зайшовши, подвійну броню утворили.

134] В міцно пов'язаний черес гіркеє утрапило вістря,

135] Наскрізь пробила стріла майстерно оздоблений пояс

136] І пройняла вона й панцир, оздобами пишними вкритий,

137] Навіть пов'язку, що тіло йому від списів захищала

138] Захистом певним, - навіть її вона теж пронизала,

139] Тіло героєві ледь зачепивши, по шкірі дряпнула,

140] Й цівкою чорно-багряною кров з тої рани побігла.

141] Як меонійські жінки чи карійські слонову фарбують

142] Пурпуром кість, щоб наличники нею оздобити кінські,

143] І бережуть її дома - й багато комонників хтіло б

144] Мати її, але жде на державців оздоба коштовна:

145] Разом і коням краса, і візничому слава і шана, -

146] Так і тобі, Менелаю, збагрились пурпурною кров'ю

147] Стегна й гомілки стрункі, аж до кісточок, що над ступнею.

148] З жаху тоді затремтів державець мужів Агамемнон,

149] Чорну побачивши кров, що з рани відкритої бігла.

150] З жаху тремтів весь тоді й Менелай, Ареєві любий.

151] Та як побачив зазублини й зав'язь стріли він над тілом,

152] Знову йому до грудей вернулася духа бадьорість.

153] Важко зітхнувши, - навколо й усе товариство зітхало, -

154] Взяв Менелая за руку й сказав володар Агамемнон:

155] «Брате мій любий! Тобі на загибель ту склав я угоду,

156] Проти троян одного з ахеїв поставивши битись!

157] Ось тебе ранено - клятву священну зламали трояни!

158] Але ні клятвенна кров баранів не буває даремна,

159] Ні узливання, ні потиск правиць, що ми ними клялися.

160] Як не віддасть їм тепер олімпієць, то все ж неодмінно,

161] Хоч і пізніш, а віддасть, а ті вже заплатять за зраду

162] І головами своїми, й жінками, і рідними дітьми.

163] Добре-бо знаю це все і розумом я, і душею.

164] День той настане колись - Іліон загине священний.

165] З ним же загине Пріам і весь люд списоборця Пріама.

166] Зевс, що в ефірі живе, з висоти свого трону, Кроніон,

167] Темною сам потрясе тоді з неба егідою, в гніві

168] За віроломство й обман. І збудеться все неодмінно.

169] Але страшна мені буде скорбота й печаль, Менелаю,

170] Якщо тепер ти умреш, досягнувши кінця свого віку,

171] Вкритий ганьбою до Аргоса спраглого я повернуся.

172] Згадувать зразу ж почнуть ахеї тоді про вітчизну.

173] На похвальбу і Пріамові, й іншим троянам покинем

174] Ми аргів'янку Єлену. Твої зотліватимуть кості

175] В полі під Троєю, справа ж нескінчена так і лишиться.

176] Скаже тоді не один із троян гордовито зухвалих,

177] Ставши ногою, славетний Атріде, на пагорб твій гробний:

178] «О, коли б так і завжди свій гнів виявляв Агамемнон,

179] Як задаремно тепер привів сюди військо ахейське

180] 11 з кораблями порожніми знов повернувся додому,

181] В край вітчизняний, хороброго кинувши тут Менелая».

182] Скаже він так, і тоді - хай земля мене рідна поглине».

183] Щоб підбадьорить його, Менелай йому мовить русявий:

184] «Духом кріпися, щоб страху не сіять у війську ахейськім.

185] 1 Гостра не впала стріла на місця небезпечні", спочатку

186] Пишно мережаний черес затримав її та запона

187] Потім з пов'язкою, що мідники мені хитро склепали».

188] Відповідаючи, мовить владущий йому Агамемнон:

189] «О, коли б то й було так, улюблений мій Менелаю!

190] Рану досвідчений лікар огляне твою і цілющих

191] Ліків дасть, щоб чорні тобі заспокоїти болі».

192] Зразу ж покликаний був ним Талфібій, окличник божистий:

193] «Кликни, Талфібію, хай Махаон сюди прийде негайно,

194] Того Асклепія син, що лікарем був бездоганним,

195] Хай Менелая огляне, хороброго сина Атрея.

196] Лучник якийсь із троянських рядів чи лікійських стрілою

197] Ранив його - на славу собі та усім нам на горе».

198] Так він сказав, і послухався мови тієї окличник.

199] Швидко крізь лави ахеїв проходить він міднохітонних,

200] Скрізь Махаона шукаючи. Бачить нарешті - стоїть він,

201] Колом могутніх оточений військ щитоносних, що з Трікки,

202] Коням поживної, разом із ним у похід вирушали.

203] Близько спинившись, промовив до нього він слово крилате:

204] «Сину Асклепія, кличе владущий тебе Агамемнон,

205] Щоб Менелая оглянув, хороброго сина Атрея.

206] Лучник якийсь із троянських рядів чи лікійських стрілою

207] Ранив його - на славу собі та усім нам на горе».

208] Так він сказав, і душу йому він у грудях стривожив.

209] Разом пішли вони вдвох через табір широкий ахеїв.

210] А як до місця дійшли, де лежав Менелай русокудрий

211] Ранений, кращі круг нього ахейські зібралися колом

212] Люди, і от Махаон посередині став богорівний,

213] І витягати почав він стрілу, що вп'ялася у черес,

214] Та на стрілі поламались при тому зазублини гострі.

215] Він розстебнув йому черес мережаний, потім запону

216] Витяг з пов'язкою, що мідники йому хитро склепали,

217] Рану оглянув тоді, що стріла заподіяла гостра,

218] Висмоктав кров і цілющими ліками рану посипав,

219] Як зичливий Хірон ще колись научив його батька.

220] Так клопоталися над Менелаєм вони гучномовним.

221] Рушили разом на них загони троян щитоносні.

222] Зброю схопили й ахеї тоді і за січу згадали.

223] Ти не побачив би, щоб Агамемнон дрімав богосвітлий,

224] Десь би ховався від страху або не хотів воювати, -

225] Він, навпаки, поривався у бій, що людей прославляє,

226] Й кинув мережані міддю свої колісниці і коней,

227] Що аж хропіли здаля, де тримав за вузду їх візничий

228] Еврімедонт, Птолемеєм народжений, сином Пірея.

229] Напоготові звелів йому бути Атрід, якщо, військом

230] Сам порядкуючи скрізь, утому в суглобах відчує.

231] Так, оглядаючи воїв, він пішки обходив їх лави.

232] Бачив, що в бій поривається хто з бистрокінних данаїв,

233] То біля них зупинявся й таким підбадьорював словом:

234] «Хай не вгасає, аргеї, вам шал бойового завзяття!

235] Допомагать віроломним ніколи Зевс-батько не буде.

236] Ті, що священну посміли порушити першими клятву,

237] Трупом будуть своїм ніжнотілим шулік годувати,

238] їхніх дружин молодих ми в полон з нетямущими дітьми

239] На кораблях повеземо до себе, їх місто узявши».

240] А як де бачив, що бою страшного хтось хоче уникнуть,

241] Тих усіляко соромив і гнівними лаяв словами:

242] «Гей, боягузи й хвальки, невже вам не сором, аргеї?

243] Що це ви топчетесь тут, немов оленята безтямні,

244] Що, перебігши полями розлогими й втомлені дуже,

245] Раптом пристануть, і в серці снаги у них більше немає.

246] Так от безтямно ви топчетесь тут і до бою не йдете.

247] Чи дожидаєте, поки дорвуться трояни до наших

248] Гарнодеменних човнів аж при березі сивого моря,

249] Впевнитись хочете, чи захистить вас рукою Кроніон?»

250] Так от, накази бійцям даючи, він обходив їх лави.

251] От підійшов він до крітян, пробившися ледве крізь натовп.

252] З Ідоменеєм відважним до бою вони споряджались, -

253] Він у передніх рядах був, на вепра потужністю схожий.

254] А Меріон тилові підбадьорював воїв загони.

255] Серцем зрадів, їх уздрівши, володар мужів Агамемнон,

256] Ідоменеєві мовив тоді він слово ласкаве:

257] «Ідоменею, тебе над усіх бистрокінних данаїв

258] Я поважаю - чи то на війні, чи то в іншому ділі,

259] Чи то на учті, коли іскристе вино із водою

260] Кращі з ахейських синів у кратерах мішають почесних.

261] Справді, в той час, коли інші довговолосі ахеї

262] Мірою п'ють, то перед тобою наповнений келих

263] Завжди стоїть, як і в мене, щоб пити за серця бажанням.

264] В бій вирушай і вияви доблесть, якою пишався!»

265] Ідоменей йому, крітян провідця, у відповідь мовив:

266] «Сину Атреїв, завжди тобі я товаришем вірним

267] Буду, як сам я раніш обіцяв, ще й кивнув головою.

268] Та спонукай-бо тих інших довговолосих ахеїв

269] Бій починати мерщій, бо трояни зламали священну

270] Клятву. Смертна загибель і всякі нещастя надалі

271] їх дожидають, вони-бо порушили першими клятву».

272] Так він сказав, і Атрід, радіючи, далі подався.

273] Він підійшов до Бантів, пробившися ледве крізь натовп.

274] В бій споряджались обидва, йшла хмарою з ними піхота.

275] Як козопас із чатівні високої інколи бачить

276] Хмару, від моря бурним Зефіровим посвистом гнану,

277] І від смоли чорнішою здалеку хмара здається,

278] Й суне над морем вона, і веде ураган за собою,

279] Дивиться з жахом пастух і жене до печери отару, -

280] Так за Бантами вслід, поспішаючи в січу жорстоку,

281] Паростків Зевса хоробрих густі посувались загони,

282] Чорні як хмара, щитами й списами наїжені грізно.

283] Серцем зрадів, їх побачивши, владар мужів Агамемнон

284] Та, їх обох окликаючи, слово їм мовив крилате:

285] «Славні Банти хоробрі, ахеїв вожді міднобронних!

286] Вам підбадьорень не треба, й наказувать вам я не буду.

287] Добре й самі ви народ спонукаєте битись завзято.

288] Тільки б, о Зевсе, наш батьку, і ви, Аполлоне й Афіно,

289] Дух такий самий палав би у кожного воїна в грудях,

290] Скоро б упало подолане місто державця Пріама,

291] Нашими взяте руками й дощенту зруйноване нами».

292] Так він сказав і, від них відійшовши, до інших подався.

293] Нестор зустрівсь йому далі, пілоський гучний красномовець,

294] Товаришів шикував він і кликав їх битись завзято;

295] Поруч великий стояв Пелагон, і Аластор, і Хромій

296] Разом з Біантом, керманичем люду, й владущим Гемоном.

297] Воїв комонних та їх колісниці вперед він поставив,

298] Ззаду ж - пішого війська хороброго лави численні,

299] Певним оплотом в бою; а в середину пхнув полохливих,

300] Щоб навіть той, хто не хтів, примушений був воювати.

301] Воям комонним він першим наказував рівно рядами

302] Коней тримати своїх, не збиваючись в купу безладну.

303] «Щоб із комонників жоден, на силу і вмілість поклавшись,

304] Не виривався один уперед із троянами битись.

305] Не відступав би й назад - це й інших ослабити може.

306] Хто ж налетить своїм повозом на колісницю ворожу,

307] Списа вперед виставляй - цей спосіб є самий найкращий.

308] Так наші предки міста і мури міцні руйнували,

309] Маючи розум такий же і запал у грудях той самий».

310] Так підбадьорював їх у війнах досвідчений старець.

311] Серцем зрадів, це побачивши, владар мужів Агамемнон,

312] Нестора зразу ж окликнув і слово промовив крилате:

313] «Старче, коли-бо то так, як дух твій у грудях коханих,

314] Ноги були неослабні і сили колишні буяли!

315] Та невідхильна гнітить тебе старість. Нехай би хто інший

316] їй підкорявся, а ти б молодим залишився й надалі».

317] Мовив до нього у відповідь Нестор, їздець староденний:

318] «Хтів би, Атріде, і сам я лишатись таким, як у давню

319] Пору, коли богосвітлого вбив я Еревталіона.

320] Та усього заразом не дарують людині богове.

321] Був я колись молодий, а тепер от - насунулась старість.

322] Але й таким між комонників вийду, порадою й словом

323] їх направляючи, це - і право старих, і пошана.

324] А на списах нехай списники б'ються молодші, снагою

325] Кріпші за мене, які на свою покладаються силу».

326] Так він сказав, і Атрід подався, радіючи, далі.

327] Вершника він Менестея зустрів тоді, сина Петея,

328] Що між афінян стояв, побудників кличів воєнних.

329] А недалеко від нього стояв Одіссей велемудрий,

330] І навкруги кефаленці, в боях неослабні, стояли

331] Лавами. Тут-бо не чути було їм кличів воєнних,

332] Тільки-но ще почали вирушати одні проти одних

333] І конеборні трояни, й ахеї. А ці все на місці

334] Ждали, коли якийсь інший ахеїв загін, підоспівши,

335] Кинеться проти троян, щоб січу й самим розпочати.

336] Бачачи це, їх лаять владущий почав Агамемнон

337] Та, їх обох окликаючи, мовив їм слово крилате:

338] «Сину Петея-державця і паростка Зевса самого,

339] Й ти лиш на підступи хитрі й лукавство зажерливе здатний!

340] Що ж ви лякливо ховаєтесь тут, дожидаючи інших?

341] Вам би обом у лавах передніх належало бути

342] Й інших палаючій битві назустріч вести за собою.

343] Ви-бо про учти найпершими чули від мене обидва

344] В час, коли учту старійшинам ми готували, ахеї.

345] Любо тоді вам було печеню смачну споживати,

346] З келихів медосолодке вино досхочу собі пити.

347] Нині ж дивитись вам любо, щоб десять загонів ахейських

348] Поперед вас воювали і гострою билися міддю!»

349] Глянув спідлоба і мовив йому Одіссей велемудрий:

350] «Що за слова в тебе линуть, Атрід, крізь зубів огорожу?

351] Як же це ми уникаємо бою, коли ми, ахеї,

352] Проти троян конеборних Ареєву лють піднімаєм?

353] Схочеш, то ти ще побачиш, якщо це тебе так турбує,

354] Як Телемахів батечко любий та кинеться перший

355] Проти троян конеборних. Слова ти на вітер пускаєш!»

356] І, усміхаючись, мовив владущий йому Агамемнон,

357] Гнів Одіссея помітивши, взяв він назад своє слово:

358] «О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

359] Ні дорікати тобі, ні наказів давать я не буду,

360] Знаю-бо добре, що замірів сповнене доброзичливих

361] Серце у грудях твоїх, що однаково мислиш зі мною.

362] Тож уперед! Залагодим потім, якщо було слово

363] Прикре між нами. Нехай же боги його з вітром розвіють!»

364] Так він сказав і, від них одійшовши, до інших подався.

365] Стрівсь Діомед йому, високодумний Тідея нащадок,

366] З кіньми стояв він на кованій гарно своїй колісниці.

367] Син Капанея, могутній Стенел, стояв біля нього.

368] Глянув на сина Тідея і лаять почав Агамемнон

369] Та, окликаючи, слово до нього промовив крилате:

370] «Слухай, Тідея відважного, коней впокірника, сину!

371] Що ж ти сховався лякливо й на поле боїв позираєш?

372] Батько твій рідний Тідей не умів так від страху тремтіти,

373] Завжди в передніх рядах він любив воювать з ворогами, -

374] Так говорили, хто бачив у ділі його. Але сам я

375] І не стрічав, і не бачив. Та, кажуть, він всіх перевищив.

376] Сам, без війни, лише гостем, колись увійшов у Мікени

377] З рівним богам Полініком до війська людей набирати.

378] Мавши облогою йти на священні мури фіванські,

379] Дуже просили вони їм дати союзників славних.

380] Ті уже згодились дати і те прохання схвалили.

381] Але їх Зевс одвернув, показавши знамення зловісні.

382] Отже, пішли вони далі й до лук подалися зелених

383] Над оболонню Асопу, що плине в густих очеретах.

384] Звідти Тідея послом ізнов спорядили ахеї.

385] От він у Фіви пішов і застав там багато кадмеїв -

386] Учту справляла у домі своїм Етеоклова сила.

387] Тільки візничий Тідей, хоч і був поміж ними чужинцем,

388] Все ж не злякавсь, опинившись один між численних кадмеїв.

389] Він викликав на змагання і всіх у борні дуже легко

390] Перемагав: була помічницею в нього Афіна.

391] Злобу в душі затаївши, кадмеї, погоничі коней,

392] Потай в засаду поставили, як повертавсь він додому,

393] П'ятдесятьох юнаків, і вождів було двоє із ними -

394] Славний Меон Гемонід, на бога безсмертного схожий,

395] І Автофонів син Поліфонт, войовник нездоланний.

396] Але Тідей їм обом заподіяв загибель ганебну.

397] Всіх повбивав, одному лише дав повернутись додому -

398] Тільки Меона пустив, на знамення здавшись богівське.

399] От який був Тідей етолійський! А син народився

400] Слабший за нього в бою, хоч, може, на зборах і кращий».

401] Так він сказав. На те Діомед не відмовив могутній,

402] Він шанобливо докори державця шановного слухав.

403] А Капанея славетного син до владущого мовив:

404] «Сину Атреїв, знаючи правду, в олжу не вдавайся.

405] Ми від батьків хоробріші й пишаємось тим справедливо.

406] Ми-бо недавно взяли і Фів семибрамних твердиню,

407] З меншою силою війська прийшовши під мури міцніші,

408] Вірячи в божі знамення і Зевса великого поміч.

409] Наші ж батьки загинули через безтямну зухвалість.

410] Тим-то й не став-бо ти нас в однаковій честі з батьками».

411] Глянув спідлоба і так Діомед на те мовив могутній:

412] «Дядечку, краще помовч і мови моєї послухай.

413] Не докорю Агамемнону я, людей вожаєві,

414] Що закликає у бій в наголінниках мідиих ахеїв.

415] Вкриється славою він, якщо переможуть ахеї

416] Трої синів, і впадуть Іліона священного мури;

417] Вкриється смутком, якщо переможені будуть ахеї.

418] Краще згадаймо з тобою ми шал бойового завзяття!»

419] Так він сказав і з повоза збройний зіскочив на землю.

420] Грізно від того на грудях вождя, що кинувся в битву,

421] Мідь забряжчала, аж острах і мужнього серцем обняв би.

422] Так наче хвилі морські, охмареним гнані Зефіром,

423] Грімко об берег столунний б'ючись, раз у раз набігають, -

424] Спершу зростають у морі вони, а потім на берег

425] З гуркотом ринуть страшенним, і аж понад скелі стрімчасті

426] Хвилі сягають горбаті і шумом солоним плюються, -

427] Так раз у раз і данаїв фаланги одна за одною

428] Йшли безустанно у бій, і кожній давали накази

429] Воєначальники, й мовчки ішли всі, й ніхто б не подумав,

430] Що тут є стільки народу, і в кожного голос є в грудях.

431] Йшли у мовчанні, покірні вождям, і лиш блискала ясно

432] Зброя в оздобах рясних, що в ній у похід вирушали.

433] Військо ж троянське, як вівці в кошарі заможного мужа,

434] Сотнями збившись, стоять, коли молоко у них доять,

435] І безустанно бекають, чуючи голос ягняток, -

436] Гамір такий у троянців лунав по їх цілому війську.

437] Та не у всіх був однаковий крик, не однакова мова,

438] Різноманітні змішались тут різних народів говірки.

439] Цих підбиває Арей, а тих - ясноока Афіна,

440] Жах, і Острах, і Звада, в жадобі своїй ненаситна,

441] Мужоубивці Арея сестра і товаришка вірна.

442] Спершу маленька на зріст, виростаючи, згодом сягає

443] Неба вона головою, сама ж по землі йде цогами.

444] От вона й тут, між ворожі проходячи юрми, однаку

445] Сіяла в них ворожнечу і множила стогони людські.

446] Щойно на місці однім наступаючі раті зійшлися,

447] Разом зіткнулися шкіра щитів, і списи, і зусилля

448] Мідянозбройних мужів. Одні об одні ударялись

449] Круглоопуклі щити, аж луною навкруг гуркотіло.

450] Все тут змішалось - і крики звитяжні, і стогони людські

451] Тих, що губили і гинули, й кров'ю земля підпливала.

452] Так, як у повінь потоки, із пагір спадаючи буйно,

453] Котять ярами із сніжних джерел свої води бурхливі

454] І у долині просторій їх шумно зливають докупи,

455] А з-над бескету пастух іздалеку гомін той чує, -

456] Так і од військ протиборних - і брязкіт, і крики лунали.

457] Перший поверг Антілох Ехепола, Талісія парость,

458] Славного воїна з-поміж передніх загонів троянських.

459] В гребінь шолома гривастого перший його він ударив,

460] В лоб йому'списа всадив, і глибоко в кість увігналось

461] Мідяне вістря, і тьма Ехеполові очі укрила.

462] Наче та вежа, упав він на землю в цій битві жорстокій.

463] Впалого тіло за ноги вхопив володар Елефенор,

464] Син Халкодонта, начальник абантів, душею великих,

465] І поволік з бойовища, жадаючи швидше із нього

466] Лати здійнять. Та не довго тривало його намагання.

467] Вгледів душею великий Агенор, як труп волочив він,

468] В ребра, що випадком той оголив під щитом, нахилившись,

469] Списом сягнув міднокутим і руху все тіло позбавив.

470] Щойно той випустив дух свій, як січа страшенна зчинилась

471] Поміж троян і ахеїв. Вовками один на одного

472] Кидались дико вони, й розпанахував воїна воїн.

473] Син Теламона Еант убив Сімоесія, парость

474] Антеміона квітучу; в долину з батьками своїми

475] З Іди зійшовши колись, щоб отари провідать овечі,

476] На берегах Сімоентових мати його породила,

477] Тим-то й назвали його Сімоесієм. Але віддячить

478] За піклування батькам своїм любим не встиг він: коротким

479] Вік його став перед списом великого духом Еанта.

480] Першим він вийшов вперед, і спис йому в груди улучив,

481] В правий сосок; і, пройнявши плече йому, вийшло іззаду

482] Мідяне вістря, й на землю упав він у порох, неначе

483] Той осокір, що на луках в розлогій долині зростає,

484] Рівний, стрункий, лиш вершина гіллям увінчана пишно.

485] Та блискучим сокири залізом зітнув його тесля,

486] Щоб на обіддя колісне для доброго воза погнути,

487] Й от він нерушно на березі річки лежить і всихає.

488] Так Антемід Сімоесій лежав, богорідним Бантом

489] Зброї позбавлений. З натовпу раптом, націлившись гострим

490] Списом, ударив його син Пріама, Антіф зброєсяйний,

491] Та промахнувсь, - Одіссея хороброму другові Левку

492] Втрапив у пах, коли той іще трупа волік з бойовища.

493] Випав із рук його мертвий, і сам він поліг біля нього.

494] Гнівом спахнув Одіссей, товариша вбитим уздрівши,

495] Виступив з лав наперед, блискотливою міддю окутий,

496] Біля полеглого став і, навкруг озирнувшися, раптом

497] Списа блискучого кинув, і от відступили трояни

498] Перед навальністю мужа. Та й кинутий спис був не марно:

499] В Демокоонта поцілив, нешлюбного сина Пріама, -

500] Той з Абідоса прибув, де коней тримав прудконогих.

501] Списом ударив його Одіссей, за товариша гнівний,

502] Прямо у скроню, і вийшло крізь голову з другого боку

503] Мідяне вістря, і тьма Пріамідові очі укрила.

504] Важко зваливсь він на землю, аж зброя *іа нім забряжчала.

505] І відступили передні ряди і осяйливий Гектор.

506] З криком великим аргеї, полеглих тіла відволікши,

507] Рушили всі уперед. Це вгледів з твердині Пергаму

508] Й гнівом скипів Аполлон та гучно троян підбадьорив:

509] «Сміло вперед, конеборні трояни! Звитяги аргеям

510] Не уступайте, - не з каменю шкіра у них, не з заліза,

511] їй не затримати мідь, що ударом тіла розсікає!

512] Тут не воює й Ахілл, пишнокосої парость Фетіди:

513] Гнів свій, для серця болючий, плекає він перед човнами».

514] Грізний їм бог так гукав із твердині; а Зевсова донька,

515] Трітогенея славетна, снаги додавала агеям,

516] В натовпі ходячи скрізь, де бачила духом ослаблих.

517] Амарінкіда Діора тим часом приборкала доля -

518] В праву гомілку при кісточці саме поранений був він

519] Каменем гострим: фракійський проводар у нього улучив,

520] Пейрой, син дужий Імбраса, із города Ени прибулий.

521] І сухожилля порвав йому камінь безстидний обидва,

522] Й кість розтрощив, і Діор похитнувся, і навзнак звалився

523] В порох, до друзів обидві свої простягаючи руки

524] Й дух випускаючи. Раптом підбіг той, що цілив у нього,

525] Пейрой, і списа ввігнав йому близько від пупа, й на землю

526] Випали нутрощі всі, і тьма йому очі окрила.

527] Кинувсь Тоант етолієць, ледь Пейрой схиливсь, і ударив

528] В груди його над соском і списа встромив у легені.

529] Ближче Тоант підбігає і, вирвавши списа важкого

530] В нього з грудей, свій гострий вихоплює меч і, ввігнавши

531] Прямо в живіт, відбирає фракійцеві подих останній.

532] А обладунку не зняв: обступили убитого друзі,

533] З чубом на тім'ї фракійці, списи наставляючи довгі,

534] Й хоч був величний Тоант, і могутній, і мужністю славний,

535] Геть відігнали його, й відступив він, жахаючись серцем.

536] Так і лежали один біля одного в поросі поряд

537] Двоє вождів - фракійців і мідянозбройних епеїв.

538] А навкруги - з обох станів - багато загинуло й інших.

539] Битву цю гудити муж не наважився б навіть сторонній,

540] Хоч і без жодної шкоди, не ранений гострою міддю,

541] Вештався б він серед бою, й водила б Паллада Афіна,

542] Взявши за руку його, і від стріл і списів боронила.

543] В день той загинула сила-силенна троян і ахеїв,

544] В порох упавши чолом і один біля одного лігши.

ПІСНЯ П'ЯТА

ПОДВИГИ ДІОМЕДА

1] Ось Діомедові, сину Тідея, Паллада Афіна

2] Силу й відвагу дала, щоби серед інших аргеїв

3] Подвигом він відзначився і славу здобув якнайкращу.

4] Пломінь невгасний йому круг шолома й щита запалила,

5] Ясний, немов та осіння зоря, що виблискує в небі

6] Сяєвом найяскравішим, омита в воді Океану.

7] Світлом осяла таким Діомедові голову й плечі

8] І спрямувала в середину бою, де вир був найдужчий.

9] Серед троян був Дарет, чоловік і баЛтий, і славний,

10] Жрець непорочний Гефеста. Синів було двоє у нього -

11] Старший Фегей та Ідей, в уміннях досвідчені ратних.

12] Вдвох, відокремившись, мчали назустріч вони Діомеду

13] На колісниці, а він по землі на них виступив піший.

14] Щойно зійшлись вони близько, один на одного йдучи,

15] Перший Фегей тоді кинув свого довготінного списа,

16] Вістря ж його пролетіло над лівим плечем Діомеда,

17] Шкоди йому не вчинивши. 1 от Діомед замахнувся

18] Гострою міддю, і списа того недаремно він кинув -

19] Влучив у груди Фегеєві він і звалив з колісниці.

20] З повоза гарного скочив Ідей, свої коні лишивши,

21] І не посмів захистить навіть тіло убитого брата.

22] Був би і сам він загибелі чорної тут не уникнув,

23] Тільки ж Гефест врятував його, пітьмою ночі окривши,

24] Щоб не до розпачу батько за дітьми старий побивався.

25] Коней тим часом зловив син Тідеїв, великий душею,

26] Й товаришам їх оддав - до угнутих човнів перегнати.

27] Бачать трояни, душею великі, як діти Дарета -

28] Цей полохливо тікає, під повозом той уже вбитий,

29] Духом усі занепали. Але ясноока Афіна,

30] Буйного взявши за руку Арея, мовляє до нього:

31] «Кров'ю умиваний людоубивче Арею! Арею,

32] Мурів рушнику лютий. Облишмо троян і ахеїв

33] Битись, кому із них славу звитяги Зевс-батько присудить.

34] Краще ходім звідціля, щоб лютості Зевса уникнуть».

35] Мовлячи так, вона буйного вивела з бою Арея

36] Й на узбережжі високім Скамандру його посадила.

37] Військо троян похитнули данаї, і кожен з вождів їх

38] Знищив по мужеві. Першим володар мужів Агамемнон

39] Одія з повоза скинув, ставного вождя алізонів.

40] Першому списа ввігнав між плечей він у спину, як кинувсь

41] Той утікати, і вістря навиліт пройшло йому груди.

42] Важко зваливсь він на землю, аж зброя на нім забряжчала.

43] Ідоменей тоді Феста убив, що доводився сином

44] Борові меонянину й прибув з урожайної Тарни.

45] Ратищем довгим у праве плече тоді списник славетний

46] Ідоменей його вдарив, коли той на повіз виходив.

47] Впав з колісниці він враз, і страшна його пітьма окрила.

48] Ідоменеєві слуги зняли із убитого зброю.

49] Строфіїв син Скамандрій, досвідчений в ловах мисливських,

50] Списом був гострим із рук Менелая Атріда убитий,

51] Славний мисливець, якого сама Артеміда навчила

52] На дичину полювать, що ліси її й гори годують.

53] Не врятувала й сама Артеміда його стрілометна,

54] Ні дальносяжне влучання, що досі він ним відзначався.

55] Бо Менелай, списоборець славетний, Атреїв нащадок,

56] Гострого списа ввігнав між плечей йому в спину, як кинувсь

57] Той утікати, і вістря навиліт пройшло йому груди.

58] Впав він на землю сторчма, аж зброя на нім забряжчала.

59] Син Гармоніда Тектона Ферекл був тоді Меріоном

60] Вбитий, а мав до майстерності він усілякої вмілі

61] Руки, - його відзначала й любила Паллада Афіна.

62] Він мужоборцю Парісу човни збудував рівнобокі,

63] Згуби початок, загибель вони принесли як троянам,

64] Так і самому йому, не збагнув-бо він присудів божих.

65] Гнався за ним Меріон і, настигнувши, ратищем гострим

66] В праву сідницю ударив, і вмить під лобковою кістю

67] Прямо в міхур сечовий простромилося вістря навиліт.

68] З зойком упав він навколішки, й смерть його млою окрила.

69] Мегес Педея убив, що був Антенорові сином,

70] Хоч і нешлюбним, та ним Теано піклувалась пресвітла

71] Нарівні з любими дітьми, свому догоджаючи мужу.

72] Списник славетний, Філея нащадок, його наздогнавши,

73] Зблизька у голову з тилу загостреним списом ударив,

74] І, між зубів пролетівши, язик йому мідь підрубала.

75] Впав він у порох, холодну затиснувши мідь між зубами.

76] Евемонід Евріпіл богосвітлого вбив Гіпсенора,

77] Долопіона відважного парость, жерцем його батько

78] Був у Скамандра колись і, як бог, мав пошану в народі.

79] Саме його Евріпіл, осяйливий син Евемонів,

80] Втеклого, швидко догнав, у плече його з розмаху вдарив

81] Гострим мечем і важку відрубав Гіпсенорові руку.

82] Впала на землю рука закривавлена, й очі закрила

83] Вбитому смерть багряниста і доля його премогутня.

84] Так подвизались вони у могутнім труді бойовому.

85] Та за сина Тідея не міг би ти з певністю знати,

86] Бореться з ким він, за кого стоїть - за троян чи ахеїв.

87] Він бушував на рівнині, немов та ріка в водопілля,

88] Що від зимових набухла дощів і всі греблі зриває.

89] Стримать не зможуть її ні міцно збудовані греблі,

90] Ні огорожі навкруг виноградників, рясно розквітлих, -

91] Раптом нахлине вона, обтяжена зливою Зевса,

92] Й гине багато у ній прекрасної праці людської.

93] Так перед сином Тідея троян захитались фаланги

94] Щільні, не в силі устояти, хоч і було їх багато.

95] Щойно лиш Пандар уздрів, осяйливий син Лікаонів,

96] Як по рівнині, бушуючи, гнав той троянські фаланги,

97] Зразу ж на сина Тідея націлив він гнутого лука

98] Й гострою втрапив стрілою нападнику в праве рамено,

99] Панциром вкрите опуклим. Навиліт вонв пролетіла

100] Й вийшла із другого боку, оббризкавши кров'ю весь панцир,

101] Голосно скрикнув, зрадівши, осяйливий син Лікаонів:

102] «Нумо вперед, велемужні трояни, погоничі коней!

103] Найхоробріший з ахеїв поранений, - видно, недовго

104] Проти стріли він могутньої встоїть, якщо мене справді

105] Зевса всевладного син срібнолукий послав із Лікії».

106] Мовив він, хвалячись, так. Не зборола стріла Тідеїда, -

107] Він, відступивши до коней лише й колісниці своєї,

108] Став і гукнув до Стенела, що був Капанеєві сином:

109] «Ну-бо сюди, Капаніде мій любий, зійди з колісниці,

110] Гостру із мого рамена стрілу мені витягни швидше».

111] Мовив він так, і зіскочив на землю Стенел з колісниці,

112] Став за плечима й стрілу, що прошила їх, витяг негайно.

113] Струменем бризнула кров крізь плетиво панцира щільне.

114] Вголос молитись почав Діомед, син Тідея відважний:

115] «Зглянься, незборена Зевса егідодержавного доню!

116] Батьку моєму й мені ти ласкаво колись помагала

117] В битвах палаючих, тож і тепер будь прихильна, Афіно!

118] Дай наздогнати і списом сягнуть того мужа, що ранить

119] Встиг мене перший та ще й похваляється, ніби недовго

120] Бачить мені доведеться осяйливе сонця проміння».

121] Так він благав, молячись. І почула Паллада Афіна,

122] Ноги легкими зробила, і руки, і все його тіло,

123] Близько тоді підійшла і мовила слово крилате:

124] «Сміло тепер, Діомеде, виходь із троянами битись.

125] Батьківську в груди тобі я безтрепетну вклала відвагу

126] Ту, що комонник Тідей нею славен, щита потрясатель.

127] Млу відвела від твоїх я очей, що їх досі вкривала,

128] Щоб одрізняти умів ти бога від смертного .мужа.

129] Отже, якщо, іспитуючи, бог який прийде до тебе,

130] Не виступай ти зухвало з богами безсмертними битись,

131] Хто б то не був; коли ж Зевсова донька лише Афродіта

132] Вступить у бій, навідліг удар її гострою міддю».

133] Кажучи так, одійшла відтіля ясноока Афіна.

134] Син же Тідеїв ізнов замішався у лави передні.

135] Прагнув душею й раніше-бо він із троянами битись,

136] Нині ж у нього побільшало втроє снаги, як у лева,

137] Що біля стад тонкорунних пастух не убив його в полі,

138] Тільки поранив, коли перескакував той у кошару.

139] Лють лише в нім розпалив і, овець боячись боронити,

140] Криється в хижі пастух, повну жаху лишивши отару.

141] Збившись докупи, лежать одна біля одної вівці,

142] Лев же розлючений скаче назад через вал огорожі,

143] З люттю такою ж троян побивав Діомед премогутній.

144] Так Астіноя він вбив і людей вожая Гіпейрона,

145] Першого вище соска мідногострим уразив він списом,

146] Другого в плечі ставні величезним мечем по ключиці

147] Вдарив, і плечі від шиї йому відрубав і від спини.

148] Кинувши їхні тіла, наздогнав Поліїда й Абанта,

149] Еврідаманта старого синів, що на снах розумівся.

150] Снів при відході, проте, їм старий не умів розгадати,

151] Зняв-бо із них обладунки з обох Діомед премогутній.

152] Потім на Ксанта й Тоона пішов він, синів двох Фенопа

153] Ніжно любимих. Знесилений старості гнітом печальним,

154] Інших синів не родив він, щоб спадщину їм залишити.

155] Зняв обладунки з обох Діомед, у кожного милу

156] Цушу віднявши, а батькові тільки ридань і печалі

157] Біль залишаючи. Так і не стрів він синів, щоб живими

158] З битви вернулись, а спадок далека рідня поділила.

159] Потім він двох повалив синів Дарданіда Пріама,

160] Хромія й з ним Ехемона, що разом були в колісниці.

161] Гак, наче лев, у череду вдершись, ламає корові

162] Карк чи телиці, що в гаї тінистому паслися мирно,

163] Гак син Тідея обох, хоч вони й боронились завзято,

164] З повоза кинув додолу й, озброєння з тіл їх ізнявши,

165] Товаришам доручив їх коні на судна загнати.

166] Бачить Еней, як мужів той троянських винищує лави,

167] Й крізь бойову колотнечу й списів завірюху навальну

168] Пандара рушив шукать богорівного скрізь чи не знайде.

169] Сильного він, бездоганного сина знайшов Лікаона,

170] Став перед ним і з такими звернувся до нього словами:

171] «Пандаре, де ж бо твій лук і де твої стріли крилаті

172] Й слава? Ніхто у ній тут із тобою змагатись не буде,

173] Кращим за тебе ніхто не назве себе в цілій Лікії.

174] Руки до Зевса свої піднеси й кинь стрілу свою в мужа,

175] Хоч і який він могутній, багато-бо лиха троянам

176] Він спричинив, багатьом-бо хоробрим коліна розслабив.

177] Це чи не бог який, гнівний за жертви, помститися хоче

178] Трої синам? Жахливо гнів божий накликать людині».

179] В відповідь мовив до нього осяйливий син Лікаонів:

180] 1 «Славний Енею, троян мідношатних пораднику добрий!

181] Схожий він, видно з усього, на мужнього сина Тідея:

182] Щит я його впізнаю і шолом з заборолом дірчастий,

183] Бачу і коні його, а чи бог то - напевно не знаю.

184] А що цей муж, як казав я, відважного син є Тідея,

185] 5 Все ж не без бога лютує він тут, і хтось із безсмертних

186] Близько стоїть біля нього, окутавши хмарою плечі,

187] Й кинуту в нього стрілу бистролетну кудись відхиляє.

188] Гострою раз уже вцілив його я стрілою й навиліт

189] Праве плече простромив, хоч і панциром вкрите опуклим.

190] 0 От уже, думав, спровадив таки я його до Аїду,

191] Та не здолав: є розгніваний бог тут якийсь, безперечно.

192] Коней нема при мені, бойової нема колісниці.

193] У Лікаона ж, удома у нас, одинадцять новеньких

194] Повозів гарних, недавно змайстрованих, всі чепраками

195] 5 Вкриті, при кожному коней по парі стоїть двояремних,

196] Білий ячмінь-бо їдять вони завжди й пшеницю двозерну.

197] Списник старий Лікаон в своїм добре збудованім домі

198] Радив не раз мені, ще коли йти у похід я збирався,

199] На колісницю, казав він, запряжену кіньми, зійшовши,

200] 10 Раттю троян керувати в жорстоких із ворогом битвах.

201] Я ж не послухав, а це набагато було б корисніше.

202] Пошкодував-бо я коней, щоб корму для них не забракло

203] В війську обложенім: звикли-бо ситно вони годуватись.

204] Тож залишив я їх дома і пішки до Трої подався,

205] )5 Склавши на лук всю надію, та мало мені допоміг він.

206] Я натягав його вже проти двох полководців найкращих -

207] Сина Тідея і сина Атрея, - обох я поцілив

208] Влучно, і кров їх пролив, та лиш більше їх тим розлютив я.

209] Доля лиха надала із кілка мені лука тугого

210] Знять того дня, як повів до любого я Іліона

211] Військо троян, щоб подать богосвітлому Гектору поміч.

212] Як повернуся додому й на власні я очі побачу

213] Землю вітчизни, й дружину, і рідну оселю високу, -

214] Хай мені голову геть відрубає приблуда чужинний,

215] Як не спалю у палаючім полум'ї я цього лука,

216] Вщент поламавши, - нікчемний, як вітер, був з нього супутник».

217] В відповідь зразу ж Еней, троян ватажок, тоді мовив:

218] «Не говори так. Не буде й надалі інакше, аж-поки

219] На колісницях із кіньми удвох ми не вийдемо проти

220] Мужа того і не спробуєм нашої зброї на ньому.

221] Стань же мерщій в колісницю до мене й побачиш, які то

222] Тросові коні, як швидко уміють вони по рівнині

223] Мчати туди і сюди - у погоні, так само й у втечі.

224] Нас і до міста вони понесуть, якщо знов побажає

225] Славою Зевс Діомеда, сина Тідея, окрити, і

226] Йди ж бо мерщій та в руки батіг цей бери і блискучі

227] Віжки, а я увійду в колісницю, щоб бій розпочати.

228] Чи на себе бери його, я ж керуватиму кіньми».

229] В відповідь мовив до нього осяйливий син Лікаонів:

230] «Краще, Енею, ти сам бери віжки й керуй уже кіньми.

231] Швидше помчать вони повіз округлий, візничого звичний

232] Чуючи клич, як тікать доведеться від сина Тідея.

233] Можуть без тебе упертись сполохані коні й не схочуть

234] Винести нас з бойовища, не чуючи оклику твого.

235] Рушить на нас тоді син великого духом Тідея,

236] Вб'є нас і однокопитих собі забере твоїх коней.

237] Отже, своїми ти сам керуй колісницею й кіньми.

238] Я ж, коли він налетить, його списом загостреним стріну».

239] Мовлячи так, в колісницю оздоблену стали обидва

240] Й миттю погнали на сина Тідея баских вони коней.

241] Щойно побачив Стенел їх, осяйливий син Капанеїв,

242] Зразу ж до сина Тідея він слово промовив крилате:

243] «О Діомеде, сину Тідеїв, душі моїй любий!

244] Бачу могутніх мужів, що з тобою готові он битись.

245] Сила незмірна в обох. Один із них лучник славетний

246] Пандар, тим гордий, що сином доводиться він Лікаону.

247] Цругий - Еней, гордиться походженням з лона Анхіса

248] Він бездоганного, мати ж його - Афродіта безсмертна.

249] Гож завернім своїх коней, не кидайся надто завзято

250] В лави передні, щоб милого серця свого не згубити».

251] Глянув спідлоба і мовив йому Діомед премогутній:

252] «Годі, ні слова про втечу, я цій не піддамся намові.

253] В мене немає того у природі, щоб, криючись, битись

254] Чи ховатись зі страху: ще сила моя непохитна!

255] Навіть із кіньми не виїду я, а виступлю пішки

256] В бій проти них, не дасть-бо тремтіти Паллада Афіна.

257] На колісниці од нас прудконогі не винесуть коні

258] Разом обох, чи встигне хоча б лиш один врятуватись.

259] Інше тобі я скажу, ти ж у серце вклади оце слово.

260] В разі порадниця мудра Афіна мене обдарує

261] Славою вбити обох, ти притримай поривчатих коней,

262] Віжками міцно до поручнів повоза їх притягнувши.

263] Сам - не забудь же цього! - до Енеєвих кинешся коней

264] І від троян їх жени до ахеїв красивоголінних.

265] З тої породи вони, що Тросові Зевс громозвучний

266] Дав в нагороду за сина його Ганімеда, - тож кращих

267] Коней нема під зорею світання і сонячним сяйвом.

268] В Лаомедонта цю викрав породу Анхіс мужовладний,

269] Потай кобил у табун до баских підсилаючи коней.

270] Шість народилось тієї породи лошат в його домі.

271] Четверо з них залишив він у себе, годуючи в стайні.

272] Двоє ж Енеєві дав, особливо при втечі надійних,

273] їх захопивши, велику собі ми здобудемо славу».

274] Так Діомед і Стенел між собою тоді розмовляли.

275] Скоро й ті двоє примчали,, швидких поганяючи коней.

276] Перший сказав Діомеду осяйливий син Лікаонів:

277] «Духом твердий і відважний Тідея славетного сину!

278] Не подолав тебе луком швидким я, гіркою стрілою,

279] Спробую списом тепер, чи не краще улучу я нині».

280] 1 Мовивши так, довготінного з розмаху кинув він списа

281] І Тіде'ща ударив у щит. Пройняло його наскрізь

282] Мідяне вістря і панцира тут же торкнулося дзвінко.

283] Голосно крикнув до нього осяйливий син Лікаонів:

284] «Пах твій навиліт пробито! Недовго тепер, сподіваюсь,

285] ' Зможеш триматись. Мені ж ти надав цим великої слави!»

286] Та, не злякавшись, йому відповів Діомед премогутній:

287] «Ти помилився, не влучив ти! Вам же обом, сподіваюсь,

288] Звідси не вийти раніш, поки той або інший, упавши,

289] Кров'ю напоїть Арея, бійця із щитом нездоланним».

290] 1 Мовив і списа метнув. Його скерувала Афіна

291] Пандару в ніс біля ока, і в білі він зуби уп'явся.

292] В самій насаді язик одсікла йому мідь нездоланна,

293] Вістря навиліт пройшло аж униз, через край підборіддя.

294] З повоза впав він, і брязком на ньому озвалася зброя

295] 5 Ясноблискуча. Вбік прудконогі шарахнулись коні

296] Від переляку. Так Пандар душі тут і сили позбувся.

297] Скочив на землю Еней із щитом та із списом великим,

298] З остраху, шоб не забрали убитого в нього ахеї.

299] Як в своїй силі упевнений лев, круг трупа ходив він,

300] Спис уперед виставляв і щит, на всі боки округлий,

301] Кожного, хто б не наблизивсь до нього, убить він грозився

302] Криком жахливим. Та камінь схопив син Тідея руками

303] Вельми важкий, удвох не могли б його смертні підняти

304] З нині живучих, а він і один ним розмахував легко.

305] Ним він ударив Енея в крижі, там де стегон окістя

306] Ходить в суглобах, - стегенною чашею це називають.

307] Чашу він ту роздробив і обидва порвав сухожилля.

308] Ще й йому шкіру той камінь обдер шерехатий. І раптом

309] Зсунувсь герой на коліна й рукою м'язистою тільки

310] Сперся об землю. І чорная ніч йому очі окрила.

311] Був би, напевне, загинув Еней, поводатар народу,

312] Тільки ж бо Зевсова донька угледіла це, Афродіта,

313] Мати, яка породила його пастухові Анхісу.

314] Оповила вона білі рамена круг любого сина,

315] Спереду краєм свого покривала блискучого вкрила,

316] Захистом певним од стріл, щоб хтось із данаїв комонних

317] Міддю грудей не пробив йому й духу із тіла не вийняв.

318] Винесла так з бойовища вона свого любого сина.

319] Син Капанеїв Стенел, проте, не забув настанови

320] Тої, що дав перед цим Діомед йому голосномовний.

321] Осторонь січі лункої свої поставив він коні

322] Однокопиті, до повоза віжками їх прив'язавши.

323] До пишногривих Енеєвих раптом він кинувся коней,

324] їх від троян одігнав до ахеїв красивоголінних

325] І передав Деїпілові, другу своєму, якого

326] Більш цінував од ровесників інших за мислі поважні,

327] Щоб до човнів той одвів крутобоких. А сам він тим часом

328] На колісницю зійшов і, віжки блискучі вхопивши,

329] Зразу ж учвал до сина Тідея погнав свої коні

330] Міцнокопиті. А той переслідувать взявся Кіпріду

331] Міддю безжальною, знав, хоч богиня вона, а безсильна,

332] Не із числа тих богинь, які в війнах керують мужами,

333] Не Еніо, городів руйнівниця страшна, не Афіна.

334] От наздогнав він її, крізь густі прориваючись лави,

335] І замахнувсь тоді син великого духом Тідея,

336] 1, налетівши, руки її ніжної шкіру він списом

337] Гострим поранив. Дійшов аж до тіла той спис міднокутий

338] Крізь божественне одіння, самими Харитами ткане,

339] Вище долоні, й безсмертна богинина кров полилася -

340] Плин, що в жилах пливе у блаженних богів невмирущих.

341] Хліба вони не щять, не п'ють вони й вин іскрометних,

342] Тим-то в них крові нема і безсмертними їх називають.

343] Скрикнула з болю богиня і сина із рук упустила.

344] Феб-Аполлон в тую ж мить на свої підхопив його руки,

345] Темною хмарою вкрив, щоб хтось із данаїв комонних

346] Міддю грудей не пробив йому й духу із тіла не вийняв.

347] Голосно крикнув до неї тоді Діомед гучномовний:

348] «Геть іди, Зевсова доню, з війни та з цього бойовища!

349] Чи не доволі тобі, що жінок ти зваблюєш кволих?

350] А як втручатись ти хочеш в бої, то тепер, сподіваюсь,

351] Будеш жахатися бою, й здаля лиш почувши про нього!»

352] Мовив він так. Відійшла вона в розпачі й муці страшенній.

353] З натовпу далі Іріда її повела вітронога,

354] Горем убиту, аж тіло прекрасне її почорніло.

355] Буйного бачить Арея вона, що сидів там із кіньми,

356] Від бойовища ліворуч, до хмари свій спис притуливши.

357] Впала вона перед братом коханим своїм на коліна

358] Й стала благати, щоб він злотозбруйних позичив їй коней:

359] «Допоможи мені, брате мій любий, і дай мені коней,

360] Щоб на Олімп я могла повернутись, в оселю безсмертних.

361] Надто від рани я мучуся, смертним завданої мужем,

362] Сином Тідея, що битися навіть із Зевсом готовий».

363] Мовила так, і Арей відступив злотозбруйних їй коней.

364] На колісницю зійшла вона, любим зажурена серцем,

365] З нею Іріда зійшла і, віжки, у руки узявши,

366] Пугою коней стьобнула, й слухняно помчалися коні,

367] Й швидко оселі богів досягай на високім Олімпі.

368] Коней спинила відразу тоді вітронога Іріда

369] Й випрягла їх з колісниці, божистого ДІВШИ оброку.

370] 1 Впала навколішки враз Афродіта ясна до Діони,

371] Матінки любої, та ж прийняла свою доню в обійми,

372] Пестила ніжно й, назвавши її на ім'я, говорила:

373] «Хто з небожителів так нерозважливо, люба дитино,

374] Скривдив тебе, наче зло ти явно якесь учинила?»

375] ' В відповідь мовила щедра на усміхи їй Афродіта:

376] «Ранив мене Діомед, зухвалий нащадок Тідеїв,

377] Тим що Енея намірилась винести я з бойовища,

378] Любого сина, що в світі для мене з усіх найдорожчий.

379] Не між троян і ахеїв страшна уже йде колотнеча,

380] Вже і з богами безсмертними битися стали данаї».

381] В відповідь мовить до неї Діона, в богинях пресвітла:

382] «Стримайсь, дитино моя, й потерпи, хоч і як тобі прикро!

383] Бо й, живучи на Олімпі, не раз нам траплялось терпіти

384] Від земнородних, заводячи звади лихі поміж себе.

385] 5 Тяжко й Арей потерпів, коли От з Ефіальтом могутнім

386] В пута міцні його закували, сини Алоея.

387] В мідяній бодні сидів тринадцять він місяців скутий.

388] Так би й загинув там, мабуть, Арей, невситимий боями,

389] Та Ерібея прекрасна, їх мачуха, потай Гермеса

390] Оповістила, і викрав він з тої в'язниці Арея,

391] Що знемагав уже зовсім, знесилівши в путах жорстоких.

392] Тяжко і Гера терпіла тоді, коли син премогутній

393] Амфітріонів їй влучив стрілою тризубою в перса,

394] В правий сосок: в ту ж мить охопив її біль нездоланний.

395] Тяжко й Аїд потерпів, між богами жахливий: стрілою

396] Гострою той же син Зевса егідодержавного в брамі

397] Мертвих поранив його і страшного завдав йому болю.

398] Зразу ж до Зевса у дім він подавсь на вершину Олімпу,

399] З серцем зажуреним, пройнятий болем, що вп'явся з стрілою

400] В плечі кремезні його, терзаючи глибоко душу.

401] Лиш Пееон, болевтольних на рану насипавши ліків,

402] Затамував її. Та й від народження був він не смертний.

403] Несамовитий, зухвалий, на злочин він зваживсь безпечно,

404] Луком богам допікав, що живуть на високім Олімпі.

405] Цього ж наслала на тебе сама ясноока Афіна.

406] Дурень він! Серцем своїм не знає того син Тідея -

407] Недовговічні всі ті, хто посмів із безсмертними битись.

408] Не повернутись такому з війни, з бойовища страшного,

409] Татком його не назвуть, на коліна сідаючи, діти.

410] Хай же подумає нині Тідід, хоч який він могутній,

411] А чи не виступить битися хтось і за тебе сильніший,

412] Егіалея, донька Адрастова, вельми розважна,

413] Чи не розбудить вночі домашніх своїх голосінням,

414] За чоловіком ридаючи шлюбним, найкращим з ахеїв,

415] Духом міцна Діомеда дружина, впокірника коней».

416] Мовила так і руками їй кров із правиці обтерла.

417] Рана загоїлась їй, і тяжкі заспокоїлись болі.

418] Та додивились до цього богині Афіна і Гера

419] Й стали словами глузливими Зевса Кроніда дражнити.

420] Так почала говорить ясноока богиня Афіна:

421] «Ти не розсердишся, Зевсе, мій батьку, за те, що скажу я?

422] Знову намовила, видно, Кіпріда котрусь з ахеянок

423] В стан перебігти троян, що страшенно їх так полюбила.

424] Пестячи ту ахеянку ошатну, напевно, дряпнула

425] Пряжкою з золота руку свою делікатну богиня».

426] Мовила так. А батько людей і богів усміхнувся

427] І, золоту Афродіту покликавши, мовив до неї:

428] «Доню моя, не на тебе воєнні покладено справи.

429] Краще ти шлюби єднай, що плекають солодкі жадання.

430] Це ж усе - тільки Арея палкого й Афіни турбота».

431] Так між собою тоді про все це вони розмовляли.

432] А Діомед гучномовний тим часом метнувсь до Енея,

433] Знаючи, що Аполлон над ним простягає рамена.

434] Він не боявся й великого бога, так квапивсь Енея

435] Вбити мерщій і славне озброєння з нього стягнути.

436] Тричі він кидався, прагнучи тут же убити Енея.

437] Тричі вдаряв Аполлон по блискучім щиті Діомеда.

438] А як той кинувся ще й учетверте, на бога подібний,

439] Грізно гукнув Аполлон дальносяжний тоді Діомеду:

440] «Опам'ятайся й тікай! І рівнятися, сину Тідеїв,

441] З нами, богами, не смій. Ніколи-бо рівні не будуть

442] Плем'я безсмертних богів і людей племена земнородні».

443] Мовив він так, і подавсь тоді трохи назад син Тідеїв,

444] Щоб не накликати все ж дальнострільного гнів Аполлона.

445] А Аполлон, з сум'яття бойового схопивши Енея,

446] В храм свій поклав, що збудований був на священнім Пергамі.

447] Тут, в цій святині великій, Лето й Артеміда-лучниця

448] Рани загоїли й славну потужність вернули Енею.

449] Постать примарну тим часом створив Аполлон срібнолукий,

450] Схожу цілком на Енея, в такому ж озброєнні навіть.

451] Круг тої постаті бились трояни й божисті ахеї

452] І один одному перед грудьми шкіряні розбивали

453] Круглі великі щити і маленькі щитки легкокрилі.

454] Феб-Аполлон до Арея, до буйного бога звернувся:

455] «Кров'ю умиваний людоубивче Арею! Арею,

456] Мурів руїннику! А чи не час з бойовища прогнати

457] Сина Тідея, що навіть із Зевсом готовий вже битись?

458] Спершу Кіпріді він руку поранив при самім зап'ясті,

459] Потім уже й на мене він кинувсь, на бега подібний».

460] Так Аполлон, йому мовивши, сів на висотах Пергаму.

461] Згубний Арей тоді лави троян піднімати подався,

462] Бистрого постать прибравши фракіян вождя Акаманта,

463] Голосно став Пріамідів він, паростків Зевса, гукати:

464] «Діти Пріама-владики, великого паростки Зевса!

465] Доки терпіть вам, щоб ваших людей убивали ахеї?

466] Чи не ждете, щоб під брами міцні підійшли вони битись?

467] Воїн лежить тут, що був, як і Гектор божистий, в пошані, -

468] Син нездоланного серцем Анхіса, Еней благородний.

469] Йдімо ж, врятуймо із гомону січі достойного друга!»

470] Мовлячи так, будив він у кожнім відвагу і мужність.

471] Тут Сарпедон богосвітлому Гектору став дорікати:

472] «Гекторе, де ж то уся твоя ділась відвага колишня?

473] Ти говорив, що без війська, без ратних союзників місто

474] Сам урятуєш лише з шуряками й братами своїми.

475] Не помічаю я й досі і жодного з них тут не бачу.

476] Всі поховались од страху, неначе ті пси перед левом.

477] Ми ж тут і далі б'ємось, хоч ми лиш союзники ваші.

478] Також і я вам союзник, іздалека з військом прибулий,

479] З дальнього краю Лікії, де Ксантові хвилі вирують.

480] Любу дружину я там залишив з немовлям, моїм сином,

481] Скарбів багато лишив, що їх так жадає убогий.

482] Все ж лікіян я привів і сам у двобої готовий

483] З ворогом стати на герць, хоч нічого мого тут немає,

484] Що відібрати б схотіли й забрати з собою ахеї.

485] Ти ж непорушно стоїш і загонам своїм не накажеш

486] Ворогу опір чинить і жінок боронити від нього.

487] Як би не втрапити вам, неначе у сіті всевловні,

488] В руки ворожих людей, їм за здобич не стати й поживу.

489] Скоро сплюндрують вони вам і густо заселене місто!

490] Слід би тобі і днями й ночами про це турбуватись,

491] Та велеславних вождів союзників ваших просити,

492] Щоб помогли вам, і прикрий мій докір із себе цим зняти».

493] Так говорив Сарпедон, і Гектора серце вразив він.

494] Зразу ж у всій своїй зброї той з повоза скочив на землю

495] Й, списом стрясаючи гострим, пройшов перед лавами війська,

496] В бій закликаючи всіх, і січа страшна запалала.

497] Враз обернулись трояни і рушили проти ахеїв,

498] Лави ж аргеї зімкнувши, безбоязно їх дожидали.

499] Як на священнім току одвівається вітром полова

500] В віяння пору, коли відділяє русява Деметра

501] Подувом вітру легким полову од спілого зерна,

502] Й все навкруги від полови біліє, - отак і ахеї

503] Всі побіліли від куряви, що наче хмару над ними

504] До мідно-бурого неба здіймали копитами коні,

505] В битву вступивши, куди їм узду повертали візничі.

506] Рук своїх силу несли уперед усі вої. В млу ночі

507] Буйний Арей оповив бойовище на користь троянам,

508] Скрізь поспішав їм на поміч, виконував пильно веління

509] Феба, з мечем золотим, Аполлона - будити в троянах

510] Дух бойовий, лиш уздрів, що відходить Паллада Афіна

511] Далі відціль - пішла-бо данаям вона помагати.

512] А Аполлон тоді швидко із свого багатого храму

513] Вивів Енея і в груди вклав міць вожаєві народів.

514] От серед друзів з'явився Еней, і всі дуже зраділи,

515] Бачачи, що повернувся до них він живий і здоровий,

516] Мужньої сповнений сили. Але ні про що не питали,

517] Інша турбота була, на яку закликав Срібнолукий,

518] Людовбивця Арей та Звада в жадобі несита.

519] В час той Еанти обидва та ще й Одіссей з Діомедом

520] Запал до бою в данаїв будили. Вони ж і самі вже

521] Ані троянської сили, ні нападу їх не боялись.

522] Грізно стояли, мов хмари, що в пору безвітря Кроніон,

523] Високоверхі обкутавши гори, на місці тримає

524] їх непорушно, допоки покоїться сила Борея

525] Й інших бурхливих вітрів, що тільки повіють із свистом -

526] І розбігаються враз похмурі, насуплені хмари.

527] Так непорушно, без страху троян дожидали данаї.

528] Син же Атрея обходив ряди і давав їм накази:

529] «Будьте, о друзі, мужами і серцем підносьтесь одважним!

530] Сором у битвах жорстоких один бережіть перед одним.

531] З воїв, що є у них сором, рятується більше, ніж гине.

532] Хто утікає, ні слави тому не здобуть, ні рятунку».

533] Мовив і кинув він списа й переднього воїна ранив,

534] Деїкоонта, друга великого духом Енея.

535] Сином Пергасовим був той, трояни його шанували,

536] Як і Пріама синів, бо в перших він шерегах бився.

537] Списом у щит ударив могутній його Агамемнон.

538] Вістря не стримав той щит, пройняло його міддю навиліт,

539] В низ живота увійшло воно глибоко, пояс пробивши.

540] Важко зваливсь він на землю, аж зброя на нім забряжчала.

541] В чергу свою, і Еней повалив найзнатніших з данаїв,

542] Двох Діоклея хоробрих синів - Орсілоха й Кретона.

543] В Фері житло мав їх батько, в прекрасно збудованім місті;

544] Жив у достатках і рід від Алфею-ріки він виводив,

545] Що свої води несе по розлогій країні Пілоській,

546] І породив Ортілоха, численного люду владику.

547] А Ортілох породив Діоклея, великого духом.

548] У Діоклея ж того синів-близнюків було двоє,

549] Добре обізнаних в справі воєнній - Іфетон з Орсілохом.

550] Ставши дорослими, на кораблях вони рушили чорних

551] До Іліона, багатого кіньми, з аргеями разом,

552] Обороняючи честь Агамемнона із Менелаєм,

553] Славних Атрідів. Та смертна година обох тут окрила.

554] Наче два леви, що виросли десь на гірських верховинах,

555] Матір'ю їх відгодовані в нетрях дрімучого лісу,

556] Крадучи тучних з кошари овець і волів круторогих,

557] Людські плюндрують подвір'я, аж поки самі не поляжуть

558] Мертві од гострої міді, убиті рукою людини.

559] Так і вони, руками Енея повергнуті долу,

560] Впали обоє, неначе повалені сосни високі.

561] Жаль Менелаєві їх, Арея улюбленцю, стало.

562] Вийшов він з лав наперед, осяйною озброєний міддю,

563] Списом стрясаючи. Сам-бо Арей розбудив в нім одвагу,

564] Мавши на думці, щоб був той руками Енея убитий.

565] Нестора, духом великого, син Антілох його вгледів.

566] Вийшов він з лав, боячися, щоб сам поводатар народів

567] Тут не загинув і труд їх увесь не пішов би намарно.

568] Напоготові обидва один проти одного руки

569] Й гострі здіймали списи, бажанням палаючи битись.

570] Став Антілох з Менелаєм уряд, поводатарем люду.

571] Хоч і швидкий був до бою Еней, а назад він подався,

572] Вгледівши, що виступає аж двоє мужів проти нього.

573] Вбитих вони після того до лав відтягнули ахейських,

574] Товаришам їх у руки обох віддали нещасливих

575] І повернулися знов між рядами передніми битись.

576] Вбили вони Пілемена, що був на Арея подібний,

577] Духом великий вожай пафлагонських мужів щитоносних.

578] Рівно стояв він, коли Менелай його, списом славетний,

579] Ратищем збив, під ключицю утрапивши мідяним вістрям.

580] Син же Атімнія, славний Мідон, Пілемена візничий,

581] Від Антілоха поліг, баских завертаючи коней, -

582] Каменем лікоть Мідона черкнув він, із рук його білі

583] Віжки, слоновою кістю оздоблені, впали в пилюку.

584] Тут Антілох налетів і мечем його в скроню ударив.

585] Дух свій віддавши, Мідон із добротної впав колісниці

586] Сторч головою в пилюку брудну аж по тім'я і плечі.

587] Довго стояв так, угруз у пісок, що був дуже глибокий,

588] Поки, рвонувши, не скинули коні його у пилюку:

589] їх Антілох стьобонув і погнав аж до стану ахеїв.

590] Гектор, побачивши в лавах обох, до них кинувся зразу

591] З криком гучним; вслід за ним понеслися учвал і фаланги

592] Дужих троян, на чолі в них Арей з Еніо був страшною.

593] Ця за собою у битву вела сум'яття безсоромне.

594] Сам же Арей, величезним в руках потрясаючи списом,

595] То перед Ректором спереду йшов, то ступав за ним ззаду.

596] Вздрівши Арея, увесь затремтів Діомед гучномовний.

597] Як мандрівник безпорадний, йдучи по широкій рівнині,

598] Перед рікою зупиниться, що поспішає до моря,

599] Гляне на піну шумливу і швидко назад утікає,

600] Так син Тідея сахнувся тоді й заволав до народу:

601] «Друзі, чого дивуватися з того, що Гектор божистий -

602] І списоборець відмінний, і страху не відає в битвах!

603] Завжди при ньому є хтось із богів, що загибель одверне.

604] Отже, й тепер біля нього Арей у смертній подобі,

605] Тож, до троян повернувшись обличчям, весь час відступайте

606] Звільна й не думайте навіть з богами безсмертними битись».

607] Мовив він так. А трояни все ближче на них наступали.

608] Гектор убив уже воїнів двох на одній колісниці,

609] В ратному ділі умілих, Менеста і з ним Анхіала.

610] Жаль Теламонію їх, Еанту великому, стало.

611] Близько підбіг він до них і, блискучого списа метнувши,

612] В Амфія, сина Селага, попав, що майна мав багато

613] Й нив плодородних у Песі, але повела його доля

614] В Трою - Пріаму з синами його у війні помагати.

615] Саме у пояс поцілив Еант його, син Теламона,

616] Глибоко в низ живота увійшов йому спис довготінний,

617] Важко зваливсь він на землю. Славетний Еант підбігає -

618] Зняти озброєння з нього, трояни ж, немов блискавиці,

619] Сипали гострі списи, - його щит увібрав їх багато.

620] Він же, ступивши п'ятою на вбитого, мідяне вістря

621] Витяг із трупа; інших же з пліч обладунків коштовних

622] Зняти не міг: надто густо-бо сипались стріли навколо.

623] Та й побоявсь, щоб трояни відважні його не затисли

624] Колом, багато-бо їх із списами навкруг наступало.

625] Хоч і високий на зріст, і могутній він був, і славетний,

626] А відігнали його, й, відступаючи, він аж хитався.

627] Так у жорстокім бою змагались вони між собою.

628] А Тлеполема, величного й славного сина Геракла,

629] Доля всевладна тоді з Сарпедоном звела богорівним.

630] Щойно зійшлись вони й близько один проти одного стали,

631] Син і онук всемогутнього Зевса, що хмари збирає,

632] Перший тоді Тлеполем такими словами озвався:

633] «Гей, Сарпедоне, лікіян пораднику, що за потреба

634] В битвах нездатному нітитись тут і від страху тремтіти?

635] Бреше, хто зве тебе сином егідодержавного Зевса!

636] Дуже далеко тобі із тими рівнятись мужами,

637] Що в давнину ще, за предків, родились од вічного Зевса.

638] Саме такою була, повідають, Гераклова сила,

639] Батько таким був, відвагою сповнений,*лев'яче серце.

640] Отже, приїхав сюди задля коней він Лаомедонта

641] Лиш на шістьох кораблях і з меншим за наші загоном

642] І зруйнував Іліон, і всі вулиці в нім обезлюднив.

643] Ти ж боягузливий серцем і люд свій ведеш на загибель.

644] Жодної з тебе троянам підмоги, я певен, не буде,

645] Хоч і прийшов ти з Лінії й хоч був би багато сильніший,

646] Мною приборканий, все ж до Аїдових брам ти відійдеш».

647] В відповідь мовив йому Сарпедон, полководець лікійський:

648] «Так, зруйнував, Тлеполеме, твій батечко Трою священну

649] Через безглузде зухвальство преславного Лаомедонта,

650] Що, відповівши на послугу добру зневагою злою,

651] Коней йому не віддав, по які той ішов так далеко.

652] Але кажу тобі, смерть і загибель ти чорну одержиш

653] Тут же, подоланий списом моїм, і мені тоді славу,

654] Душу ж Аїдові ти віддаси, славетному кіньми».

655] Так говорив Сарпедон. Свого ясенового списа

656] Взяв Тлеполем, і в обох одночасно їх ратища довгі

657] З рук полетіли. В середину шиї противнику втрапив

658] Спис Сарпедона, і болем страшним пройняло її вістря -

659] Чорною пітьмою ніч Тлеполемові очі окрила.

660] А Тлеполем Сарпедону ввігнав своє ратище довге

661] В ліве стегно, і, тіло проймаючи, вістря шалене

662] Кість зачепило, та батько відвів ще загибель від нього.

663] Друзі божисті взяли боговірного вмить Сарпедона

664] Й винесли з битви. За ним волочилося ратище довге.

665] Й біль усе дужчав. Але не помислив ніхто й не подумав

666] Витягти спис ясеновий з стегна, щоб із іншими разом

667] Міг він іти: так його врятувати усі поспішали.

668] А Тлеполема також красивоголінні ахеї ,

669] Винесли з битви. Побачив це все Одіссей богосвітлий,

670] Духом незламний, і миле його розпалилося серце.

671] Поміж двох задумів розумом він і душею вагався,

672] З чого почати, - чи сина догнать громоносного Зевса,

673] Чи якнайбільше лікіян позбавить життя і дихання.

674] Та не йому, Одіссеєві, мужньому серцем, судилось

675] Зевса могутньому синові смерть заподіяти міддю.

676] Дух його проти лікійських полків обернула Афіна.

677] Хромій, Аластор, Койран і Галій від рук його впали,

678] Вбив він Алкандра тоді, і Прітанія, ще й Ноемона.

679] Ще багатьох би лікіян убив Одіссей богосвітлий,

680] Та запримітив здаля його Гектор шоломосяйний,

681] Кинувсь крізь лави передні, озброєний сяйною міддю,

682] Жах на данаїв наводячи. Рад був, його спостерігши,

683] Зевсів син Сарпедон і жалібно мовив до нього:

684] «Сину Пріамів! Не дай мені здобиччю стати данаїв,

685] А порятуй мене! Хай мої груди покине дихання

686] В вашому місті, якщо не дано вже мені повернутись

687] До дорогої вітчизни моєї, до власного дому,

688] Й радістю втішити любу дружину й маленького сина».

689] Не відповів на слова його Гектор шоломосяйний.

690] Мчав він шалено вперед, щоб мерщій відігнати аргеїв

691] І бездиханними трупами їх якнайбільше покласти.

692] А Сарпедона божистого друзі його посадили

693] В полі, під дубом прегарним егідодержавного Зевса,

694] І ясенового списа з стегна його лівого витяг

695] Дужий боєць Пелагон, що товаришем був його милим.

696] Зникла у нього душа, і очі покрилися млою;

697] Та опритомнів небавом, і подихом свіжим Борея

698] Дух йому знов оживило у грудях, що дихали важко.

699] Та перед грізним Ареєм і Гектором мідянозбройним

700] До кораблів своїх чорних, проте, не тікали аргеї,

701] Але й не рвалися в бій, а потроху назад відступали,

702] Звільна йдучи, коли між троян упізнали Арея.

703] Хто ж то був перший і хто був останній позбавлений зброї

704] Гектором, сином Пріама, і мідяношатним Ареєм?

705] Це богорівний Тевтрант із погоничем коней Оресом,

706] Трех, етоліянин, списник відомий, з ставним Еномаєм,

707] Син Енопса Гелен і з паском барвистим Оресбій,

708] Що проживає у Гілі, пильнуючи свого багатства,

709] Біля Кефіського озера, де по сусідству навколо

710] Й інші живуть беотійці, що мають багаті маєтки.

711] Щойно іздалеку білораменна побачила Гера,

712] Як у жорстокім побоїщі купами гинуть аргеї,

713] Зразу ж вона до Афіни звернулась із словом крилатим:

714] «Горе нам, Зевса-егідодержавця незборена доню!

715] Марно, як видно, тоді запевнили ми Менелая,

716] Що по руїні твердинь Іліона додому він прийде,

717] В разі дозволимо згубному ми шаленіти Арею.

718] Час-бо подумати й нам про таку ж оборону завзяту».

719] Мовила так. Не перечила їй ясноока Афіна.

720] 1 злотозбруйних сама запрягать заходилася коней

721] Гера, найстарша богиня, великого Кроноса донька.

722] Геба ж до осі залізної двоє коліс восьмишпицих,

723] Гнутих із міді, з обох колісниці боків прикріпила.

724] Обід у них золотий і нетлінний, а зверху їх шини

725] Мідяні, пригнані щільно, аж любо очам подивитись.

726] Маточин гнізда сріблом по обидва їх боки оббиті.

727] Сам же васаг колісниці тримався на злотних і срібних

728] Пасах міцних, а навкруг його поручні бігли подвійні.

729] Дишель же був із срібла. До кінцівки*його прив'язала

730] Геба красиве ярмо золоте, від якого красиві

731] Йшли золоті хомути. Під ярмо підвела тоді Гера

732] Коней своїх прудконогих, вся прагнучи звади та битви.

733] В час той Афіна, дочка егідодержавного Зевса,

734] В горниці батьківській шати легкі свої, в світлих узорах,

735] Скинула з себе, руками своїми вишивані й ткані,

736] В панцир убралася батька свого, хмаровладного Зевса,

737] Й приготувалася збройно до битви, що сльози приносить.

738] Плечі страшна, золотими оздоблена вся торочками,

739] їй прикривала егіда, оточена жахом навколо,

740] Звада у ній, і завзяття, й гонитва, що душу морозить,

741] І голова Горгони, страшної на вигляд потвори, -

742] Грізне, страшне воно, Зевса-егідодержавця знамення.

743] З гребенем пишним шолом золотий, з чотирма шишаками,

744] Був на ній, - постаті воїв ста міст той шолом прикрашали.

745] У вогняну колісницю ввійшла і спис ухопила

746] Гострий, важкий і міцний, що ним побивала героїв

747] Шереги гнівом охоплена донька всевладного батька.

748] Гера ляскучим бичем баских лише хльоснула коней,

749] І заскрипіли, самі відчиняючись, брами небесні, -

750] Ори вартують їх, стражі великого неба й Олімпу,

751] Вхід відчиняють і хмарою знов затуляють густою.

752] Пугами в брами ці гнали богині баских своїх коней.

753] Осторонь інших богів вони там побачили Зевса,

754] Що на найвищій сидів із численних вершин олімпійських.

755] Коней баских тоді білораменна притримала Гера

756] І до верховного Зевса Кроніда з питанням звернулась:

757] «Зевсе, наш батьку, невже не гнівить тебе злочин Арея?

758] Скільки мужів - та яких! - погубив він в народі ахейськім

759] Марно, безглуздо, мені на печаль! Вони ж безтурботно

760] Тішаться цим - і Кіпріда ота, й Аполлон срібнолукий, -

761] Дурня підбивши самі, що ніяких не знає законів.

762] Зевсе, наш батьку, чи сердитись будеш, коли я Арея

763] Хльостко бичем відшмагаю та геть прожену з бойовища?»

764] Відповідаючи, так їй сказав на це Зевс хмаровладний:

765] «Краще Афіну, що дбає про здобич, пошли проти нього, -

766] Більше за всіх вона звикла гризот завдавать йому прикрих».

767] Мовив це, й білораменна йому не перечила Гера.

768] Хльоснула коней, - не проти бажання вони полетіли

769] Поміж землею й простором укритого зорями неба.

770] Скільки очима сягає у далеч туманну людина,

771] Дивлячись з вишки чатівної в шир винно-темного моря,

772] Стільки навскач пролетіли богинь дзвінко ржучії коні.

773] А як до Трої добігли вони й до річок струменистих,

774] Де течія Сімоенту вливається в хвилі Скамандру,

775] Коней баских тоді білораменна притримала Гера,

776] Випрягла їх з колісниці й туманом густим огорнула,

777] А Сімоент їм поживну амброзії виростив пашу.

778] Вдвох вони вийшли, ходою на трепетних схожі голубок,

779] Прагнення повні аргейському воїнству поміч подати,

780] І підійшли аж туди, де найбільше мужів щонайкращих

781] Скупчилось, - наче ті леви, що м'ясо сире пожирають,

782] Чи кабани, що дикої їх не приборкати сили,

783] Круг Діомеда стояли вони, упокірника коней.

784] Тут зупинившись, білораменна їм крикнула Гера,

785] Стентора мужнього постать прибравши із голосом мідним, -

786] Так він лунав, наче враз п'ятдесят чоловік заволало:

787] «Сором, аргеї, бридкі боягузи, лиш з вигляду статні!

788] Поки у битвах брав участь Ахілл богосвітлий, ніколи

789] Ще не дерзали троянські загони крізь брами дарданські

790] Виступить", всі-бо його величезного списа боялись.

791] Нині ж далеко від міста при самих човнах вони б'ються!»

792] Мовлячи так, розбудила у кожнім відвагу і мужність.

793] До Діомеда тим часом пішла ясноока Афіна.

794] При колісниці із кіньми знайшла вона сина Тідея, -

795] Рану схолоджував він, що стрілою завдав йому Пандар.

796] Піт досаждав під пасом широким, що висів на ньому

797] Щит його круглий; зморений потом, з раменом зомлілим,

798] Ледве підняв свого паса він, кров витираючи чорну.

799] Спершись на кінське ярмо, озвалась до нього богиня:

800] «Син народивсь у Тідея, на батька не дуже-то схожий.

801] Сам-бо Тідей, хоч на зріст і малий, а воїтель завзятий.

802] Навіть коли воювать та виблискувать мужністю в битвах

803] Я боронила йому, - як тоді, коли сам, без ахеїв,

804] В Фіви послом до численних з'явився він Кадма нащадків.

805] В їхніх спокійно домах учтувати йому я звеліла.

806] Він, проте, як і раніше, відваги могутньої повен.

807] Викликав юних кадмеїв на різні змагання і легко

808] їх переміг; я сама-бо йому помічницею стала.

809] Я й біля тебе стою, і твою стережу я безпеку,

810] І щиросердо тебе закликаю з троянами битись.

811] Та чи утома важка по трудах обняла твоє тіло,

812] Чи малодушний пройняв тебе страх, але ти після цього

813] Вже не потомок Тідеєві, мужньому сину Ойнея».

814] Відповідаючи, мовив тоді Діомед їй могутній:

815] «Я упізнав тебе, дочко егідодержавного Зевса!

816] Все щиросердо тобі я скажу, не втаївши нічого.

817] Не обняли ані страх малодушний мене, ані млявість.

818] Добре я все пам'ятаю, богине, що ти наказала:

819] «Не виступати зухвало з богами безсмертними битись,

820] Хто б то не був; коли ж Зевсова тільки дочка Афродіта

821] Вступить у бій, навідліг ударити гострою міддю».

822] От чому й сам я тепер відступаю, і іншим аргеям

823] Всім наказав - докупи збиратися тут біля мене:

824] Я упізнав-бо Арея, що боєм кривавим керує».

825] В відповідь мовить до нього тоді ясноока Афіна:

826] «Сину Тідея, для серця мого дорогий Діомеде!

827] Більш ні Арея боятись не треба тобі, ні якогось

828] Іншого бога: сама я тобі помічницею стану.

829] Тож на Арея ти однокопиті спрямуй свої коні,

830] Зблизька удар його, - буйного більш не жахайся Арея,

831] Цього шаленця, втілене зло, віроломного бога.

832] Передо мною і Герою він удавав ще недавно,

833] Що допоможе аргеям, з троянами ж битися буде,

834] Нині ж усе це забув і на боці троян він воює».

835] Мовивши так, з колісниці богиня зіпхнула Стенела

836] Рухом руки, і він безодмовно зіскочив на землю.

837] На колісницю зійшла вона й стала біля Діомеда,

838] В бій пориваючись. Важко вісь застогнала дубова

839] Під тягарем страшної богині й найкращого мужа.

840] Віжки й батіг в свої руки вхопила Паллада Афіна

841] І до Арея погналася однокопитими кіньми.

842] Зброю в тій хвилі знімав із велетня він Періфанта,

843] Кращого із етоліян, Охесія славного сина, -

844] З нього Арей закривавлений зброю знімав. А Афіна,

845] Щоб не побачив Арей, прикрилась шоломом Аїда.

846] Щойно Арей, людовбивця, божистого вздрів Діомеда,

847] Зразу ж покинув велетня він Періфанта лежати

848] Там, де раніше убив його сам і позбавив дихання,

849] І Діомедові, коней впокірнику, кинувсь назустріч.

850] Щойно зійшлись вони й близько один проти одного стали,

851] Коням під ярма та віжки Арей тоді перший ударив

852] Мідяним списом, в противника прагнучи вирвать дихання.

853] Та ухопила рукою за спис ясноока Афіна

854] І відхилила ту зброю від повоза, кинуту марно.

855] В чергу свою, Діомед гучномовний тоді замахнувся

856] Мідяним списом. Його спрямувала Паллада Афіна

857] В пах, під попругу Арея, що був підперезаний нею.

858] Списа туди він загнав і, прекрасну розкраявши шкіру,

859] Вихопив зразу ж його. Арей застогнав міднозбройний

860] Так, наче дев'ять чи десять одразу покликнуло тисяч

861] Дужих мужів на війні, починаючи зваду Арея.

862] Острах і трепет усі тоді лави троян і ахеїв

863] Враз обняли, - так Арей застогнав, ненаситний війною.

864] Так, як від хмари похмурої темним здається повітря

865] В спеку гарячу, коли буревій налітає бурхливий,

866] Саме таким Діомедові, сину Тідея, здавався,

867] В хмарах здіймаючись в небо широке, Арей міднозбройний.

868] Швидко оселі богів досягнувши, вершин олімпійських,

869] Він біля Зевса Кроніона сів із засмученим серцем,

870] Рану йому показав, що безсмертною сходила кров'ю,

871] Й жалібним голосом слово до нього промовив крилате:

872] «Зевсе, наш батьку, невже не гнівлять тебе всі ці злочинства?

873] Завжди один через одного лих зазнаєм ми страшенних,

874] Вічні боги, коли людям свою виявляємо ласку.

875] Ремствуєм всі ми на тебе: шалену дочку породив ти

876] Всім на загибель, - лиш злочини завжди на думці у неї.

877] Кожен-бо інший з богів, що живуть на високім Олімпі,

878] Волю шанує твою і слухняно у всьому кориться.

879] Тільки її не приборкуєш ти ані словом, ні ділом,

880] Все попускаєш їй, сам породив-бо цю доньку зловредну.

881] Нині ж вона Діомеда, зухвалого сина Тідея,

882] В дикій злобі на безсмертних богів нападати навчила,

883] Спершу Кіпріді він руку при самій долоні поранив,

884] Потім, неначе той бог, і на мене накинувся навіть.

885] Тільки швидкі мене винесли ноги, а то я ще довго

886] Мусив би муки терпіть між жахливими купами мертвих

887] Або живим знемагать під ударами мідної зброї».

888] Глянув спідлоба і мовив у відповідь Зевс громовладний:

889] «Годі сидіти отут і скімлити так, віроломний!

890] Найненависніший ти із богів, що живуть на Олімпі!

891] Любі тобі лише звади, та війни, та січі криваві.

892] Матері вдача у тебе затята, украй непокірна

893] Гери, що ледве її погамовую й сам я словами,

894] Тож від порад її, мислю, ти й зараз зазнав цього лиха.

895] Не допущу я, проте, щоб довго терпів ти страждання.

896] Ти-бо із роду мого, і мені тебе мати родила.

897] Був би від іншого бога такий народивсь ти зловредний,

898] Нидів давно б уже ти навіть нижче потомків Урана».

899] Мовивши це, Пееону звелів він його ізцілити.

900] І Пееон, болевтольних на рану насипавши ліків,

901] Затамував її. Та й від народження був він не смертний.

902] Так, як у дзбан молока долити смоковного соку,

903] І рідина перемішана зсядеться зразу й загусне,

904] Так в одну мить загоїлась рана в палкого Арея.

905] Геба омила його, одягла йому шати чудові,

906] Й сів біля Зевса Кроніона він, повен величі й сили.

907] Знов повернулись тоді до оселі великого Зевса

908] Гера аргейська і з нею Алалкоменіда Афіна,

909] Край душогубства поклавши Ареєві-людоубивці.

ПІСНЯ ШОСТА

ЗУСТРІЧ ГЕКТОРА З АНДРОМАХОЮ

1] Бій між троян і ахеїв страшний залишили богове.

2] Та по рівнині то тут, то там не втихала ще січа

3] В буйній навалі взаємного лету списів міднокутих

4] В полі широкім між течій швидких Сімоенту і Ксанту.

5] Перший Еант Теламоній, опора надійна ахеїв,

6] Лави прорвав у троян і загін свій обрадував світлом,

7] Ще й Акаманта убив, найкращого серед фракіян

8] Сина Евсора, і силою, й зростом могутнього мужа.

9] Перший поверх він шолома його густогривого вдарив, -

10] Лоба пробив він йому, і глибоко в череп угрузло

11] Мідяне вістря, й ту ж мить пітьма йому очі окрила.

12] А Діомед гучномовний позбавив дихання Асіла,

13] Сина Тевтрана, що жив у збудованій гарно Арісбі,

14] Маючи добрий достаток, і приязню тішивсь людською,

15] Кожному радий у домі своїм, що стояв при дорозі.

16] Та ніхто з них на поміч не став, од загибелі злої

17] Не боронив його, й разом життя позбулися обидва, -

18] Він і супутник його, на імення Калесій, погонич

19] Коней баских, - опинилися раптом вони під землею.

20] З Дреса й Офелтія зброю їх зняв Евріал переможно

21] І на Есепа пішов і Педаса, що їх породила

22] Абарбарея, наяда, прегарному Буколіону.

23] Буколіон же був сином славетного Лаомедонта,

24] Старшим в родині, хоч потай на світ привела його мати.

25] З нею овечий пастух поєднався коханням і ложем,

26] І, завагітнівши, двоє близнят принесла йому німфа.

27] Сили й самого життя прекрасні тіла їх позбавив

28] Син Мекістея, й озброєння в них із плечей познімав він.

29] Вбив Астіала тоді Поліпет, у боях нездоланний,

30] А перкотійця Підіта добив Одіссей переможно

31] Мідяним списом, від Тевкра поліг Аретаон божистий.

32] Несторів син Антілох подолав своїм списом блискучим

33] Аблера, сам же владика мужів Агамемнон - Елата,

34] Що у Педасі нагірнім, над плавною жив течією

35] Сатніоенту. Філака, який утікав з бойовища,

36] Леїт догнав, Евріал же - Мелантія вбив переможно.

37] Тут же Адраста живцем захопив Менелай гучномовний;

38] Мчали сполохані коні його по рівнині й розбили

39] З розмаху об тамарисковий кущ колісницю округлу,

40] Дишля в основі зламали і навскач усі подалися

41] Прямо до міста, куди наполохано й інші скакали.

42] Сам же Адраст із повоза сторч головою скотився

43] Біля коліс у пилюку лицем. І в ту ж мить біля нього

44] Сам Менелай, син Атреїв, із списом з'явивсь довготінним.

45] І за коліна Адраст ухопивши його, став благати:

46] «Змилуйся, сину Атреїв, і гідний ти матимеш викуп.

47] Досить скарбів у багатого батька мого у коморах -

48] Золота, й міді, й заліза, що так його важко кувати.

49] З радістю батько з скарбів тих коштовних складе тобі викуп,

50] Тільки дізнається він, що живий на човнах я в ахеїв».

51] Так говорив він, і серце зм'якшив Менелаєві в грудях.

52] Той вже супутцеві мав на човни бистрохідні ахеїв

53] Дати його відвести. Та назустріч йому Агамемнон

54] Швидко підбіг і, гукаючи, голосно став докоряти:

55] «О Менелай легкодухий! Чого так піклуєшся ревно

56] Ти про троян? То, видно, чудово вони повелися

57] В домі твоїм? Хай ніхто з них від рук наших гибелі злої

58] Не урятується! Хай навіть ті немовлята загинуть,

59] Що матері їх в утробі ще носять! Нехай в Іліоні

60] Без похорону безслідно усі пропадуть вони разом!»

61] Мовлячи так, Агамемнон змінив свому братові намір,

62] Правду-бо мовив йому, і Адраста від себе рукою

63] Той відштовхнув, а владар Агамемнон Адрастові списа

64] В пах увігнав, і навзнак звалився він; син же Атрея,

65] Ставши на груди йому, з них вихопив спис ясеновий.

66] Нестор аргеїв в той час підбадьорював голосом дужим:

67] «О мої любі герої данаї, о слуги Арея!

68] Хай з-поміж вас не лишається ззаду ніхто, щоб на здобич

69] Кинутись враз і в човни наносити її якнайбільше.

70] Тож ворогів убиваймо! Ще вистачить часу спокійно

71] На бойовищі знімати озброєння з трупів полеглих».

72] Мовлячи так, відвагу і мужність будив він у кожнім.

73] Мали трояни тікать від ахеїв, Ареєві любих,

74] До Іліона, своєю знеможені слабістю духу;

75] Та, зупинившись перед Енеєм та Гектором, мовив

76] Так їм Гелен, син Пріама, цей птаховіщун найславніший:

77] «Слухай, Енею, й ти, Гекторе! Вам якнайбільше належить

78] Дбать про троян і лікіян, бо серед усіх ви найкращі

79] В кожній потребі - чи в подвигах ратних, чи в мудрій пораді.

80] Тож зупиніться й затримайте воїв своїх біля брами,

81] Лави обходячи, поки в обіймах жіночих шукати

82] Схову не прагнуть в утечі вони, ворогам на утіху.

83] А як фаланги свої підбадьорите все ж ви до бою,

84] Залишимось тут і ми і з данаями будемо битись,

85] Хоч і потомлені дуже, - та змушує нас необхідність.

86] Ти ж вирушай тепер, Гекторе, в місто й, додому прийшовши,

87] Матері скажеш твоїй і моїй, - жінок поважніших

88] В храм ясноокої діви Афіни, в акрополь хай скличе,

89] Засуви хай відімкне на дверях священного дому,

90] Вибере хай покривало, яке їй найбільшим, найкращим

91] В домі здається її, яке їй самій найдорожче,

92] Хай на коліна його покладе пишнокосій Афіні,

93] В жертву ялівок хай принести обіцяє дванадцять,

94] Назимків, в ярмах не звиклих ходити, якщо вона ласку

95] Виявить місту й троянським жінкам та малим немовляткам

96] 1 від священних твердинь Іліона Тідіда відкине,

97] Дикого списника, грізного міццю носителя жаху,

98] Прямо скажу, із ахеїв усіх найсильнішого мужа.

99] Навіть і сам нас Ахілл, керманич мужів, не страшив так,

100] Хоч від богині він, кажуть, родивсь. Але цей іще більшим

101] Гнівом шаліє, й ніхто з ним у силі зрівнятись не може».

102] Так тоді мовив Гелен, і Гектор послухався брата.

103] Зразу ж у всій своїй зброї він з повоза скочив на землю

104] Й, списом махаючи гострим, пройшов перед лавами війська,

105] В бій закликаючи всіх, і січа страшна запалала.

106] Враз обернулись трояни і рушили проти ахеїв.

107] І подалися аргеї назад і різню припинили,

108] їм-бо здалось, що з укритого зорями неба спустився

109] Хтось із богів до троян - так відважно вони обернулись.

110] Гектор волав до троян, закликаючи голосом дужим:

111] «Трої хоробрі сини і союзники наші славетні!

112] Будьте, друзі, мужами, згадайте відвагу завзяту!

113] До Іліона тим часом піду я й старійшинам мовлю,

114] Радникам мудрим, і нашим дружинам, щоб щиро благали

115] Вічних богів, обіцяючи їм принести гекатомби».

116] Так промовивши, шоломосяйний пішов од них Гектор.

117] Ззаду по карку й по п'ятах краями його ударяла

118] Чорная шкіра, що нею обведено щит його круглий.

119] Главк, Гіпполохова парость, із сином Тідея тим часом

120] Вийшли між військ на середину, сповнені прагнення битись.

121] Як, наступаючи, стали один проти одного близько,

122] Перший до Главка звернувся тоді Діомед гучномовний:

123] «Хто ти єси, поміж смертного люду герою хоробрий?

124] Досі не бачив тебе я в боях, де мужі набувають

125] Слави, а нині відвагою ти перевищуєш інших

126] Воїв, коли довготінного списа мого дожидаєш.

127] Діти нещасних батьків, хто іде проти сили моєї.

128] А як ти хтось із безсмертних, що з неба спустився на землю, -

129] Я не посмів би ніколи з богами небесними битись.

130] Навіть могутній Лікург, син Дріанта, недовго на світі

131] Жив після того, як зваду з богами небесними скоїв.

132] Порозганяв-бо колись по священних узгір'ях Нісея

133] Він годівниць Діоніса шаленого, й гнані Лікурга

134] Мужоубивці стрекалом загостреним, тірси на землю

135] Всі вони кидали. Й сам Діоніс перестрашений в хвилю

136] Кинувсь морську, де Фетіда до лона його пригорнула:

137] Жах-бо його оповив від вигуків грізних Лікурга.

138] Дуже за це розгнівились боги, що живуть безтурботно,

139] Й сам його Кроносів син осліпив. Після того на світі

140] Ще він недовго прожив, беземертним богам ненависний.

141] Тим-то і я не бажаю з богами блаженними битись.

142] А як смертний єси і земнії плоди споживаєш,

143] Ближче підходь, щоб мерщій погибельних меж досягнути!»

144] Відповідаючи, син Гіпполоха промовив славетний:

145] «Духом великий Тідіде, навіщо про рід мій питаєш?

146] Наче те листя на дереві - людські усі покоління:

147] Листя одне, обриваючи, вітер розносить, а інше -

148] Клечанням свіжим ліси укриває з новою весною.

149] Так і людські покоління - ці родяться, ті вже зникають.

150] А як довідатись хочеш, то й це я скажу, щоб відомий

151] Став і для тебе наш рід, що багато людей його знає.

152] В Аргосі, кіньми багатім, далеко є місто Ефіра.

153] Жив у тім місті Сізіф, із смертних мужів найхитріший.

154] Сином Еола Сізіф був, а в нього син Главк народився,

155] Главк же отой породив бездоганного Беллерофонта.

156] Вроду і мужність богове принадну йому дарували.

157] Та проти нього недобре у серці своєму замислив

158] Прет, набагато сильніший, і з-поміж аргейського люду

159] Вигнав його, той-бо Зевсом під берло був відданий Прету.

160] Претова з ним зажадала жона, богосвітла Антея,

161] Потай в коханні з'єднатись. Але не схилила до того

162] Повного добрих бажань, розумного Беллерофонта,

163] Й, зводячи наклеп на нього, вождю вона мовила, Прету:

164] «Прете, умри чи убий ненависного Беллерофонта!

165] З ним у коханні з'єднатись хотів він мене приневолить».

166] Так вона мовила, й гнівом владар запалав, це почувши.

167] Сам же вбивать ухиливсь, бо соромився все-таки серцем.

168] Але в Лікію послав його, й, складені давши таблички,

169] Згубних познак смертоносних на них він накреслив багато,

170] І на загибель його звелів показати їх тестю.

171] Той до Лікії під захистом певним безсмертних подався

172] І до Лікії безпечно прибув, до Ксантових течій.

173] Радо приймав його в себе Лікії просторої владар,

174] Дев'ять він днів частував його, дев'ять биків заколовши.

175] А як десята у небі заблисла Еос розоперста,

176] Гостя почав він розпитувать, знаки бажаючи бачить

177] Ті, що від Прета, від зятя його, він приніс із собою.

178] А як одержав од гостя ті зятеві знаки зловісні,

179] Передусім наказав йому він нездоланну Хімеру

180] Вбити. Була не людського вона, а богівського роду,

181] Спереду - лев, коза - посередині, ззаду - зміюка,

182] З лютістю полум'я з пащі страшенне вона видихала.

183] Та, на знамення божисті зважаючи, все ж її вбив він.

184] Другим завданням - в бою подолав солімів славетних.

185] Це, говорив, була із битв між людьми найстрашніша.

186] Третє: в бою подолав амазонок він мужоподібних.

187] А, як вертався, владар ще нову йому пастку підстроїв:

188] Кращих з Лікії просторої воїв зібравши, звелів їм

189] В засідку стать. Та додому ніхто уже з них не вернувся.

190] Всі бездоганним убиті були вони Беллерофонтом.

191] Врешті збагнув володар, що той - божественного роду,

192] В себе затримав його, і дочку свою дав за дружину,

193] І наділив половиною почестей володаревих.

194] А лікіяни з землі відвели йому кращу від інших,

195] Із плодоносною нивою й садом чудовим дільницю.

196] Троє дітей народилось в розумного Беллерофонта:

197] Старші - Ісандр, Гіпполох та дочка іще Лаодамія.

198] З Лаодамією Зевс велемудрий в коханні з'єднався,

199] І богорівний у неї родивсь Сарпедон міднозбройний.

200] Беллерофонт, проте, став для безсмертних богів ненависним

201] І по рівнині алейській блукав у гіркій самотині,

202] Серце своє гризучи і стежок уникаючи людських.

203] В війнах неситий Арей умертвив його сина Ісандра

204] В розпалі бою, коли той з солімами славними бився.

205] Гнівна убила дочку Артеміда з повіддям злотавим.

206] Від Гіпполоха ж народжений я, - його я зву батьком.

207] Він мене в Трою послав і притому наказував пильно

208] Бути найкращим із воїв, усім перевищувать інших,

209] Не осоромити роду батьків, хоробрістю перших

210] Серед усіх, що в Ефірі живуть та в Лікії просторій.

211] От моя кров і мій рід, що походженням з нього я гордий».

212] Так він сказав, це почувши, зрадів Діомед гучномовний.

213] Мідного списа тут же у землю встромив многоплідну

214] І вожаєві народів слово промовив привітне:

215] «Отже, з батьків іще давнім мені'ти доводишся гостем!

216] Дід мій, божистий Ойней, бездоганного Беллерофонта

217] Двадцять затримував днів у господі, частуючи гойно.

218] Щедрих дарів один одному безліч вони надавали.

219] Дід мій Ойней - блискучий дав пояс йому пурпуровий,

220] Беллерофонт дарував із золота келих дводонний,

221] В домі своєму його я лишив, вирушавши на Трою.

222] Не пам'ятаю Тідея, мій батько малям мене кинув

223] Тої пори, як під Фінами гинуло військо ахеїв.

224] Тим-то, як друга, тебе я прийматиму в Аргосі щиро,

225] Ти ж у Лікії - мене, якщо гостем колись завітаю.

226] Тут же, в юрмі, списів один одного ми уникаймо,

227] Є-бо навкруг і троян тут багато, й їх спільників славних,

228] Щоб убивать, коли, дасть бог, кого у бігу я настигну.

229] Досить ахеїв для тебе є тут, - побивай, кого зможеш.

230] Та поміняймося зброєю поміж собою, - хай знають

231] Всі тут, що дружбою ми іще від батьків своїх горді».

232] Так говорили вони. Зіскочивши з повозів разом,

233] Тиснули руки взаємно, навік обіцяючи вірність.

234] Зевс же тим часом, син Кроноса, розуму Главка позбавив:

235] Зброєю-бо помінявсь з Діомедом він, сином Тідея,

236] Золото давши за мідь, ціну ста волів лиш - за дев'ять.

237] Гектор тим часом до Скейської брами й до вежі дістався.

238] Там позбігались до нього дружини і дочки троянські -

239] Про чоловіків, синів розпитать, про братів їх та інших

240] Родичів. Він же у відповідь кожну підряд закликав їх

241] Щиро молитись богам: багатьох-бо чекає скорбота.

242] От до прекрасного дому Пріама нарешті дістався,

243] До передсінків, із каменю тесаних. Далі у ньому

244] Йшло п'ятдесят спочивалень, так само обтесаних гладко,

245] Поруч одна при одній розміщених; в тих-бо покоях

246] Біля дружин своїх шлюбних Пріама сини спочивали.

247] З другого боку подвір'я, навпроти, для дочок дванадцять

248] Критих було спочивалень, із каменю тесаних гладко,

249] Поруч одна при одній розміщених; в цих-бо покоях

250] Біля дружин соромливих Пріама зяті спочивали.

251] Вийшла назустріч до Гектора матінка ніжно-ласкава,

252] З нею ішла найвродливіша з доньок її Лаодіка.

253] Взявши за руку його, озвалась і мовила мати:

254] «Сину мій, нащо прийшов ти, відважну покинувши битву?

255] Дуже вас, мабуть, притисли ахеїв сини злоіменні -

256] Аж під самісіньке місто, і серце тебе спонукало

257] Руки до Зевса, прийшовши сюди на акрополь, здійняти.

258] Та постривай - медового чашу вина принесу я,

259] Щоб узливання ти Зевсові-батьку та іншим безсмертним

260] Спершу вчинив, а потім, ковтнувши б, і сам підкріпився.

261] Сил-бо багато з вином утомлений муж набуває,

262] Ти ж в обороні своїх страшенно таки натомився».

263] В відповідь Гектор великий сказав тоді шоломосяйний:

264] «Хоч і солодке вино, не давай його, мати шановна,

265] Щоб не ослабнуть на силі мені, не забути відваги.

266] Зевсу ж іскристе вино невмитими лити руками

267] Я не наважусь: не личить-бо нам темнохмарного Зевса,

268] В кров закалявшись і в бруд, своїми благать молитвами.

269] Ти ж поспіши до храму Афіни, що здобич дарує,

270] Пахощі взявши й покликавши з міста жінок поважніших.

271] Ще покривало візьми, що найбільшим тобі, найдорожчим

272] В нашому домі здається, для тебе самої найкращим,

273] І на коліна його поклади пишнокосій Афіні,

274] В жертву ялівок ти принести обіцяй їй дванадцять,

275] Назимків, в ярмах не звиклих ходити, якщо вона ласку

276] Виявить місту й троянським жінкам та малим немовляткам

277] І від священних твердинь Іліона Тідіда відкине,

278] Дикого списника, грізного міццю носителя жаху.

279] То поспішай же до храму Афіни, що здобич дарує.

280] Я ж до Паріса піду закликати його, якщо схоче

281] Слів моїх слухати він. Нехай би під ним розступилась

282] Тут же земля! На велику біду для троян і Пріама

283] Мужнього з дітьми всіма зростив його Зевс-олімпієць!

284] От лиш побачу колись, як в оселю Аїда він сходить,

285] Віри пойму, що серце про наші нещастя забуде!»

286] Так він сказав. І вернулась у дім та челядниць гукнула

287] Мати, щоб бігли скликати по місту жінок поважніших.

288] І до комори духмяної долу зійшла, де у схові

289] Вишиті гарно узорні лежали її покривала -

290] Виріб сідонських жінок, що їх Александр боговидий

291] Сам із Сідону привіз, переплинувши море широке

292] В подорож ту, коли він благородну вивозив Єлену.

293] В дар для Афіни одне з покривал узяла там Гекаба -

294] Найкрасивіше, узорами вишите гарно й найбільше,

295] Сяяло, наче зоря, воно й осторонь інших лежало.

296] З ним вона вийшла, й за нею багато жінок поважніших.

297] А як прийшли на акрополь вони аж до храму Афіни,

298] Широко двері для них Теано відчинила вродлива,

299] Донька Кіссея, жона Антенора, впокірника коней, -

300] Жрицею в храмі Афіни її призначили трояни.

301] З зойками тужно жінки до Афіни підносили руки,

302] Саме тоді й покривало внесла Теано уродлива,

303] І, на коліна поклавши його пишнокосій Афіні,

304] Так говорила, благаючи доньку великого Зевса:

305] «Владна Афіно, захиснице міста, в богинях пресвітла,

306] Списа зламай Діомедові й так учини, щоб і сам він

307] Гримнув об землю лицем біля самої Скейської брами.

308] Ялівок ми у пожертву тобі принесемо дванадцять,

309] Назимків, в ярмах не звиклих ходити, якщо свою ласку

310] Виявиш місту, й троянським жінкам, і малим немовляткам».

311] Так помолилась вона, та на це не зважала Афіна.

312] Так вони в храмі молилися доньці великого Зевса.

313] Гектор тим часом досяг Александрових гарних покоїв,

314] Що збудував собі той з допомогою теслів найкращих

315] Між теслярами у буйнородючій країні троянській.

316] Побудували йому спочивальню, господу й подвір'я

317] Поряд з домами Пріама і Гектора в верхньому місті.

318] Зевсові любий ввійшов туди Гектор, тримав у руці він

319] Спис в одинадцять ліктів завдовжки, й блищало на ньому

320] Мідяне вістря, й навкруг золоте обіймало окільце.

321] У спочивальні знайшов його, той оглядав свою зброю,

322] Гарно обладнану, - щит,'і панцир, і луки дугасті.

323] Там між служебних жінок і Єлена аргівська сиділа

324] І призначала челядницям різні роботи добірні.

325] Глянувши, Гектор жорсткими почав докоряти словами:

326] «О божевільний! Не гоже цей гнів тобі в серці носити.

327] Гинуть народи в бою біля мурів високого міста.

328] Тож задля тебе навкруг Іліона оця запалала

329] Звада воєнна. І сам би, напевно, ти іншого лаяв,

330] Тільки б побачив, що бою жахливого він уникає.

331] Отже, вставай, поки згубним вогнем не охоплено місто».

332] Відповідаючи, мовив йому Александр боговидий:

333] «Гекторе, слушно ти лаяв мене, справедливо ти лаяв;

334] Тим-то тобі відповім, а ти вислухай тільки уважно.

335] Не через гнів на троян, не тому, що відомсти бажаю,

336] Дома сиджу я: хотів лише смутку своєму віддатись.

337] Але дружина мене намовила лагідним словом

338] В бій вирушати. Мені ж і самому здається, що справді

339] Так буде краще. Мінлива-бо є до мужів перемога.

340] Тож почекай мене, поки надіну Ареєву зброю,

341] Або іди, а я вслід і тебе дожену незабаром».

342] Не відповів, проте, Гектор на це йому шоломосяйний.

343] Словом ласкавим звернулась до нього тим часом Єлена:

344] «Діверю мій, препоганої суки й причинниці лиха!

345] Хай тої днини, коли мене мати на світ породила,

346] Бурі порив підхопив мене люто й заніс би далеко

347] В гори чи кинув би в хвилі ревучі бурхливого моря,

348] Й хвилі покрили б мене перед тим, як усе оте сталось!

349] А як наслали уже на нас оце лихо богове,

350] Хай би дружиною я хоробрішому мужеві стала,

351] Що відчував би хоч сором ганьби і людського докору.

352] Цей же й тепер легкодумний, та, мабуть, таким і надалі

353] Вже залишиться, - поплатиться ще він за це, я гадаю.

354] Та заходь же до мене, у крісло сідай відпочити,

355] Діверю мій, що найбільш облягли твоє серце турботи

356] Через ту сучу провину мою та вину Александра.

357] Зевс-бо обом сумовиту нам визначив долю й надалі

358] Бути в неславі в усіх прийдешніх людських поколіннях».

359] В відповідь Гектор великий сказав тоді шоломосяйний:

360] «Сісти мене не проси, хоч яка ти ласкава - не впросиш.

361] В бій мене серце моє пориває, щоб швидше троянам

362] Допомогти: занадто-бо там їм без мене сутужно.

363] Отже, його спонукай, та й сам він нехай поспішає,

364] Щоб наздогнати мене, поки я ще із міста не вийшов.

365] Я ж тим часом додому піду, до родини своєї,

366] Любу дружину побачити хочу й маленького сина.

367] Бо невідомо, чи знову до них я іще повернуся,

368] Чи віддадуть на поталу боги мене в руки ахеїв».

369] Так відповівши їй, Гектор пішов собі шоломосяйний.

370] І незабаром дійшов до свого він затишного дому,

371] Білораменної ж він не застав Андромахи в покоях,

372] З любим дитям на руках та служницею, вбраною гарно,

373] Вийшла на вежу і там сумувала, ридаючи гірко.

374] Гектор тоді, не знайшовши жони непорочної дома,

375] Став на порозі оселі і так до служебниць промовив:

376] «Слухайте пильно, служебниці, й щиру скажіть мені правду.

377] Де це дружина, де білораменна моя Андромаха?

378] Чи до ятрівок пішла та зовиць, причепурених гарно, -

379] Чи до Афіни у храм, де гуртом усі інші троянки

380] Пишноволосі в страшної богині благають пощади».

381] Відповідаючи, ключниця мовить йому домовита:

382] «Ти зажадав од нас, Гекторе, щиру сказать тобі правду, -

383] Не до ятрівок і не до зовиць, причепурених гарно,

384] Не до Афіни пішла вона в храм, де інші троянки

385] Пишноволосі в страшної богині благають пощади;

386] До іліонської вежі великої вийшла, почувши,

387] Що піддаються трояни й міцнішає сила ахеїв.

388] Тим-то до муру міського чимдужче вона поспішила,

389] Мов божевільна. Й дитину услід понесла годівниця».

390] Так вона мовила. Швидко із дому пішов тоді Гектор

391] Тою ж дорогою вниз по брукованих вулицях Трої.

392] І, перейшовши велике, красиво збудоване місто,

393] Скейських воріт він дістався, щоб вийти крізь них на рівнину.

394] Вибігла звідти назустріч дружина його Андромаха,

395] Посагом славна дочка Етіона, великого духом.

396] Жив Етіон під Плаком - горою, укритою лісом,

397] В Фівах плакійських, і владарем був кілікійського люду.

398] Донька його за Гектора мідянозбройного вийшла.

399] Стріла вона чоловіка. За нею ішла годівниця

400] З милим при грудях дитям, ще зовсім малим немовлятком,

401] Гектора сином коханим, гарненьким, мов зіронька ясна.

402] Гектор Скамандрієм звав свого сина малого, всі інші -

403] Астіанактом: єдиним-бо Трої був захистом Гектор.

404] Мовчки всміхнувся, малого синочка побачивши, батько,

405] А Андромаха підбігла до нього, роняючи сльози,

406] Руку схопила, назвавши на ймення, і так промовляла:

407] «О божевільний! Завзяття загубить тебе! Не жалієш

408] Ти ні дитяти свого, ні мене безталанної, - скоро

409] Стану вдовою я, скоро зженуть тебе з світу ахеї,

410] Разом напавши; отож, якщо тебе втратити маю,

411] Краще зійти мені в землю, ніякої більше не буде

412] Втіхи мені у житті, коли ти осягнеш свою долю.

413] Далі - лиш горе. Немає ні батька, ні матері в мене,

414] Нашого батька старого Ахілл умертвив богорівний,

415] Поруйнувавши ущент кілікіян заселене місто -

416] Фіви високобрамні. Отож він убив Етіона,

417] Зброї ж із нього не зняв: посоромився в серці своєму,

418] Тільки спалив із його обладунком, оздобленим гарно,

419] Й пагорб насипав над ним, ще й в'язів над ним насадили

420] Німфи нагірні, Зевса егідодержавного доньки.

421] Сім було рідних у мене братів у батьківськім домі,

422] І в один день вони разом пішли до оселі Аїда:

423] їх-бо усіх повбивав богосвітлий Ахілл прудконогий

424] В час, як повільних корів вони пасли й овець білорунних.

425] Матір мою, що над Плаком владарила, вкритим лісами,

426] Він аж сюди припровадив із іншою здобиччю разом,

427] Та по часі відпустив, незліченний одержавши викуп, -

428] В домі ж отцевім стрілою убила її Артеміда.

429] Гекторе, все заміняєш ти - батька і матір для мене,

430] Ти ж і за брата мені, і мій чоловік ти прекрасний.

431] Зглянься ж на мене тепер і зостанься тут з нами на вежі,

432] Щоб не лишить сиротою дитя і дружину вдовою.

433] Військо постав при смоковниці дикій, де ворогу легше

434] Вдертись до міста, доступніш на мури високі дістатись.

435] Тричі-бо вже намагалися найхоробріші з ахеїв

436] Під керуванням Еантів обох, богорівних Атрідів,

437] Ідоменея славетного й мужнього сина Тідея.

438] Чи не провісник якийсь їм порадив це богонатхненний,

439] Чи напутило їх власного духу палке поривання».

440] В відповідь Гектор великий сказав тоді шоломосяйний:

441] «Все це й мене непокоїть, дружино. Та сором страшенний

442] Був би мені від троян і троянок у довгім одінні,

443] Як боягузом я став би далеко від бою ховатись.

444] Та не дозволить і дух мій цього, бо давно вже навчився

445] Доблесним бути я завжди та битися в лавах передніх,

446] Батькові свому й собі голосну добуваючи славу.

447] Сам-бо це добре я знаю і серцем своїм, і душею, -

448] День той настане колись, і Троя священна загине,

449] З нею загине й Пріам, і народ списоборця Пріама.

450] Але не так за троян бере мене жаль і турбота,

451] Не за страждання самої Гекаби й Пріама-владики,

452] Не за братів, що стільки хоробрих і славних поляже

453] В порох тоді під ударами збройними воїв ворожих,

454] Скільки за тебе, коли хтось із мідянозбройних ахеїв

455] Слізьми умивану десь поведе й дня свободи позбавить.

456] Будеш для іншої в Аргосі дальньому ткати на кроснах,

457] Будеш їй воду носить з Мессеїди або з Гіпереї

458] Проти бажання - могутня примусить тебе неминучість.

459] Гляне хто-небудь, як ти проливатимеш сльози й промовить:

460] «Гектора то є дружина, що найхоробріший у битвах

461] Був з конеборних троян, як за свій Іліон вони бились».

462] Мовить він так і болю нового завдасть тобі смутком

463] По чоловіку, що міг день неволі тобі одвернути.

464] Краще нехай я умру, хай пагорб землі мене вкриє,

465] Аніж почую твій зойк, як вестимуть тебе до полону!»

466] Мовив це й руки простяг до дитини осяйливий Гектор,

467] Та до грудей годівниці, убраної гарно, припало

468] З криком дитя, збентежене виглядом любого батька,

469] Міддю ясною налякане й гребенем кінської гриви,

470] Що на блискучім шоломі над ним розвівалася грізно.

471] І усміхнулися батько ласкавий і мати поважна.

472] Зняв свій шолом з голови тоді зразу осяйливий Гектор

473] І на землі біля себе поклав обладунок блискучий,

474] Любе на руки узявши дитя, погойдав його трохи

475] Й Зевса та інших богів почав молитовно благати:

476] «Зевсе та інші богове, зробіть, щоб дитя моє любе

477] Стало таким же, як я, у троянському війську найкращим,

478] Дужим таким же й хоробрим, міцним владарем Іліона,

479] Щоб говорили про нього, як буде з війни він вертатись:

480] «Цей куди кращий за батька!» Щоб він закривавлену зброю,

481] З ворога знявши, приніс і матері врадував серце!»

482] Мовив це й любій дружині на руки маленького сина

483] Він передав. Пригорнувши дитя до пахучого лона,

484] Мати крізь сльози всміхнулась. А муж її, пойнятий жалем,

485] Гладив рукою її й, на ім'я називаючи, мовив:

486] «О бідолашна! Серця свого не роз'ятрюй журбою!

487] Всупереч долі ніхто до Аїду мене не спровадить.

488] Але й судьби, я гадаю, ніхто із людей не уникне,

489] Чи боягуз, чи відважний, якщо вже на світ народився.

490] Краще вертайся додому й своєї пильнуй уже справи -

491] Кросен своїх і куделі, служебницям нашим загадуй

492] Дбати про діло своє. А війна - чоловіча турбота,

493] Кожного, хто народивсь в Іліоні, моя ж особливо».

494] Мовивши так, одягнув на себе осяйливий Гектор

495] Свій конегривий шолом. І пішла дружина додому,

496] Лиш оглядаючись часто й рясні проливаючи сльози,

497] І незабаром дійшла до затишного й людного дому

498] Гектора мужогубителя; в ньому ж застала багато

499] Двірських служебниць, і ревні побігли з очей у них сльози.

500] Так був у домі своєму оплаканий заживо Гектор:

501] Не сподівався ніхто, щоб з війни коли-небудь додому

502] Він повернувся, уникнувши рук і могуття ахеїв.

503] Не забарився так само й Паріс у високому домі

504] І, надягнувши озброєння славне, карбоване міддю,

505] Попрямував через місто, на бистрі надіючись ноги,

506] Наче застояний кінь ячменем із жолоба ситий

507] Зірветься з прив'язі, й мчить, і копитами креше рівнину,

508] В водах ріки струменистої звиклий купатися вільно,

509] Гордий собою. Тримає він високо голову, грива

510] З пліч розвівається буйно, він вроди с'оєї свідомий,

511] На пасовища й до стаєнь нестримно несуть його ноги.

512] Так же й Паріс, син Пріама, з високого замку Пергама,

513] Сяючи блиском озброєння, мов променисте світило,

514] З радісним сміхом помчав: несли його ноги стрімливі.

515] Гектора він наздогнав, богосвітлого брата, коли той

516] З місця рушав, де розмову з дружиною ніжну провадив.

517] Перший до нього звернувся тоді Александр боговидий:

518] «Дуже затримав тебе я, мій любий, а ти ж поспішаєш!

519] Довго барився, не встиг до години, яку ти призначив!»

520] Відповідаючи, Гектор сказав йому шоломосяйний:

521] «О бідолашний! Ніхто із мужів, якщо він справедливий,

522] В діях тебе бойових не знеславить, бо серцем ти мужній.

523] Та поступаєшся легко, змагатись не хочеш. А в мене

524] Серце у грудях болить, коли чую на тебе докори

525] Я від троян, що стільки біди через тебе зазнали.

526] Але ходім! А залагодим потім усе, як дозволить

527] Зевс нам великий на славу одвічним богам наднебесним

528] Келих свободи поставити в звільнених наших оселях,

529] Як відженемо від Трої красивоголінних ахеїв».

ПІСНЯ СЬОМА

ПОЄДИНОК ГЕКТОРА З БАНТОМ, ПОХОРОН ПОЛЕГЛИХ

1] Мовивши так, від брами подався осяйливий Гектор,

2] Поруч ішов його брат Александр, обоє душею

3] Прагнули швидше почать воювати і з ворогом битись.

4] Так же, як бог мореплавцям тоді посилає жаданий

5] Вітер попутний, коли сосновими веслами бити

6] Хвилю вони потомились і м'язи їх мліть починали, -

7] Перед троянами так з'явились обидва жадані.

8] Від Александра поліг там Менестій, народжений в Арні,

9] Ареїтоїв потомок, якого озброєний києм

10] З Філомедусою мав велеокою Арни володар.

11] Гектор же списом загостреним втрапив у карк Ейонея

12] Під міднокутим обіддям шолома, й той зразу ослаб весь.

13] Главк, Гіпполоха нащадок, лікійських мужів поводатар,

14] Списа у плечі всадив Іфіноєві в січі жорстокій,

15] Дексія сину, в ту мить, як на свій мав скочити повіз, -

16] З повоза тут же упав він на землю і зразу ослаб весь.

17] Щойно побачила їх ясноока богиня Афіна,

18] Як вони нищать аргеїв нещадно у січі жорстокій,

19] Кинулась зразу з вершин олімпійських вона і помчала

20] До Іліона священного. Це Аполлон із Пергама

21] Бачачи, вийшов назустріч, - бажав він троянам звитяги.

22] Стрілись обоє вони біля дуба, і перший до неї

23] Мовив тоді владар Аполлон, син могутнього Зевса:

24] «Нащо це, так поспішаючи, доню великого Зевса,

25] Ти із Олімпу зійшла? Що великий твій дух схвилювало?

26] Може, бажаєш на користь данаїв мінливу звитягу

27] Перехилить? До троян же, що гинуть, нема в тебе жалю!

28] Ради послухай моєї - це краще було б набагато.

29] Тож припинім на сьогодні змагання воєнні між ними

30] Й січу шалену. Згодом нехай собі б'ються, аж поки

31] Вщент Іліон рознесуть, якщо вже так вашому серцю

32] Бажано, вічні богині, в руїнах це бачити місто».

33] Відповідаючи, мовила так ясноока Афіна:

34] «Так, дальносяжче, хай буде! З думкою саме такою

35] Я із Олімпу й сама прибула до троян і ахеїв.

36] Та скажи, як ти хочеш війну поміж них припинити?»

37] Мовив тоді владар Аполлон, син могутнього Зевса:

38] «В Гектора, коней впокірника, смілість велику збудімо, -

39] Викличе, може, когось із данайських героїв хоробрих

40] Вийти один на один і в бою позмагатись завзятім.

41] Діткнуті цим за живе в наголінниках мідних ахеї

42] Виставлять мужа самі, щоб із Гектором бився божистим».

43] Мовив він так, і погодилась з ним ясноока Афіна.

44] Син же Пріамів коханий Гелен відчув своїм серцем

45] Волю богів, до якої по спільній прийшли вони згоді.

46] От підійшов він до Гектора й мовив таке йому слово:

47] «Гекторе, сину Пріамів, до Зевса розумом схожий!

48] Ради послухай моєї - тобі ж я доводжуся братом.

49] Хай посідають на землю з троянами разом ахеї,

50] Ти ж тоді найхоробрішого поміж ахеями виклич

51] Вийти один на один і в бою позмагатись завзятім.

52] Ще-бо не суджено вмерти тобі й досягнути кончини, -

53] Голос такий від богів, що живуть споконвіку, почув я».

54] Мовив він так, і з великою радістю вчув його Гектор,

55] Вийшов між військ посередині й стримав фаланги троянські,

56] Спис посередині вткнувши, і всі посідали навколо.

57] Стримав тоді й Агамемнон красивоголінних ахеїв.

58] А ясноока Афіна і сам Аполлон срібнолукий,

59] Яструбів постать прибравши, удвох на високому сіли

60] Дубі всевладного батька, егідодержавного Зевса,

61] І милувались на воїв. Ті посідали рядами,

62] Міддю шоломів, списів і щитів наїжачившись густо.

63] Як від Зефіра, що раптом війнув, набігаючи брижі

64] Моря вкривають гладінь, аж море усе почорніє, -

65] Брижами так під рядами троян і ахеїв рівнина

66] Вся хвилювала. Став Гектор між лавами їх і промовив:

67] «Слухайте, Трої сини і красивоголінні ахеї!

68] Те вам скажу, до чого у грудях мій дух спонукає.

69] Клятви здійснить не дозволив нам високовладний Кроніон,

70] Але, замисливши лихо, призначив нам битись, аж доки

71] Або захищене баштами візьмете наше ви місто,

72] Або самі тут поляжете всі при човнах мореплавних.

73] Наймужніші-бо тут серед вас із мужів всеахейських.

74] В кого із них є у серці бажання зі мною змагатись,

75] Вийде нехай наперед - з богосвітлим Ректором битись.

76] Так говорю я, і Зевс хай буде між нами за свідка.

77] В разі противник здолає мене довголезою міддю,

78] Зброю хай зніме мою й віднесе до човнів крутобоких,

79] Тіло ж додому віддасть, щоб трояни і жони троянські

80] Мали можливість вогнем померлого труп спопелити.

81] В разі ж його подолаю, і дасть Аполлон мені славу,

82] Зброю із нього зніму й віднесу до священної Трої

83] Й там її в храмі меткого стрільця Аполлона повішу,

84] Тіло ж віддам однести до міцних добропалубних суден,

85] Щоб віддали його спаленню довговолосі ахеї

86] Й пагорб могильний насипали над Геллеспонтом просторим.

87] Скаже хто-небудь колись у людських поколіннях наступних,

88] На кораблі многовеслому в морі йдучи винно-темнім:

89] «Воїна, вмерлого в давню годину, ось пагорб могильний,

90] Мужнього в битві його пересилив осяйливий Гектор».

91] Скажуть отак коли-небудь, і слава моя не загине».

92] Мовив він так, і мовчки те слухали всі нерухомо -

93] Сором було відмовлятись, прийняти ж той виклик боялись.

94] Врешті підвівсь Менелай і обурено став говорити,

95] З гнівним докором, аж серце тяжко у нього стогнало:

96] «Горе мені! О хвальки! Ахеянки-бо ви, не ахеї!

97] Ну ж і ганьба вас укриє тепер із страшних найстрашніша,

98] Якщо з данаїв ніхто не вийде із Ректором битись!

99] В землю, сидячи тут, у випар води оберніться!

100] Серця нема в вас у грудях, і випаде вам лиш неслава!

101] Сам проти нього я виступлю збройно. А жереб звитяги

102] Високо в небі безсмертні боги в своїй волі тримають».

103] Мовивши так, обладунки прегарні він став одягати.

104] Тут би й життя тобі край, Менелаю, від рук нездоланних

105] Гектора, бо набагато могутніший був він за тебе, -

106] Стримали все ж тебе, кинувшись разом, державці ахейські.

107] Сам Агамемнон, Атреїв паросток широковладний,

108] Брата правицю схопив і, на ймення назвавши, промовив:

109] «Ти знавіснів, Менелаю, годованцю Зевсів! Не личить

110] Коїть дурниці тобі. Хоч і важко, а втриматись треба.

111] З мужем сильнішим од тебе не зважуйся зопалу битись,

112] З Гектором, сином Пріама, його-бо страхаються й інші,

113] Навіть Ахілл з ним вступати у бій, що веде нас до слави,

114] Йшов не без трепету, хоч набагато за тебе сильніший.

115] Отже, іди і спокійно сідай до свого товариства.

116] Іншого вишлють когось із Гектором битись ахеї.

117] Хоч і безстрашний він сам і бою запеклого спраглий,

118] Певен я, з радістю він коліна розправить, як вийде

119] Цілий із жаху війни, із цієї жахливої битви».

120] Цими словами умовив брата герой, була слушна

121] Мова його, й той послухав охоче. Із пліч Менелая

122] Товариші його з радістю тут же зняли усю зброю.

123] Нестор підвівся тоді з-між аргеїв і так до них мовив:

124] «Горе нам! Смуток великий на землю спадає ахейську.

125] Тяжко тепер заридає Пелей, сивочолий комонник,

126] Мудрий порадник і славний промовець серед мірмідонян!

127] Радісно так він мене у своєму розпитував домі

128] Та про аргеїв питав, про рід їх увесь і потомків.

129] А як почув би, що інші тремтять перед Гектором нині,

130] Руки свої до безсмертних він, певно, підніс би з благанням

131] Дух його з тіла послати мерщій до оселі Аща!

132] Був би я, Зевсе, наш батьку, й Афіно, і ти, Аполлоне,

133] Юний, як в дні, коли битись при водах швидких Келадонту

134] З лавами воїв пілоських аркадські зійшлись списоборці

135] Фейських твердинь недалеко, де хвилі Ярдану струмують!

136] Еревталіон аркадян очолював, муж богорівний,

137] Ареїтоя вождя він на плечах носив обладунок,

138] Ареїтой же божистий прозвання носив києзбройця, -

139] Так його звали й мужі, і жінки, підперезані пишно:

140] Він-бо не з луком, не з списом довженним ходив воювати, -

141] Києм залізним ворожі подолував легко фаланги.

142] Та Лікург його вбив, не силою лиш, а лукавством,

143] Десь у проході вузькім, де згуби не міг одвернути

144] Києм залізним, - Лікург його списом своїм вже навиліт

145] Встиг проколоти, і той навзнаки повалився на землю.

146] Зняв обладунки звитяжець, даровані мідним Ареєм.

147] Довго він сам їх носив, ідучи в колотнечу Арея,

148] А як постарів Лікург у покоях своїх владаревих,

149] Еревталіону, другові любому, дав їх носити.

150] Наймужніших на бій він у зброї цій став викликати.

151] Всі трепетали, боялись, ніхто не насмілювавсь вийти.

152] Але підбив мене дух мій незламний до бою вступити

153] З воєм зухвалим, хоч віком я був поміж них наймолодший.

154] Вийшов я битися з ним, і дала мені славу Афіна -

155] Впав від моєї руки ставніший, могутніший воїн

156] І розпростертий лежав, на всі боки розкинувшись важко.

157] Був би я знов молодий, і мав би я силу колишню,

158] Стрів би в бою тоді Гектор противника шоломосяйний!

159] Скільки не є тут між вами хоробрих мужів всеахейських,

160] Та немає охочих назустріч до Гектора вийти».

161] Старець їм так докоряв, і дев'ять мужів підвелося.

162] Вийшов між ними найперший володар мужів Агамемнон,

163] Вслід Діомед за ним вийшов могутній, нащадок Тідея,

164] Слідом за ними Еанти, шаленої сповнені сили,

165] Ідоменей вслід за ними та Ідоменеїв товариш

166] Встав, Меріон, Еніалію-мужоубивцеві рівний,

167] Слідом за ним Евріпіл, осяйливий син Евемона,

168] Син Андремонів Тоант, а за ним Одіссей богосвітлий -

169] З Ректором битись вони богосвітлим усі зажадали.

170] Знову звернувся до них тоді Нестор, їздець староденний:

171] «Кидайте жереб по черзі тепер - кому припаде він,

172] Той допоможе нехай красивоголінним ахеям.

173] Він допоможе також і самому собі, якщо вийде

174] Цілий із жаху війни, із цієї жахливої битви».

175] Так він сказав, і кожен з них, свій жеребок позначивши,

176] Кинув його у шолом Агамемнона, сина Атрея.

177] Вої ж тоді, до богів здіймаючи руки, молились.

178] Так не один говорив, поглядаючи в небо широке:

179] «Зевсе, наш батьку! Бантові хай чи сину Тідея

180] Випаде, чи пишнозлотних Мікен владареві самому!»

181] Так говорили вони, а Нестор, їздець староденний,

182] Взяв жеребки й потрусив у шоломі, й, як всі того прагли,

183] Випав Бантові жереб. Окличник проніс його колом,

184] Справа йдучи по зібранню, й показував славним ахеям.

185] Але ніхто за свого не признав його, кожен зрікався.

186] Врешті до того дійшов він, по зборах проходячи колом,

187] Чий був значок на отім жеребку, - д' осяйного Банта.

188] Руку простяг він до нього, наблизившись, дав йому жереб.

189] Глянувши, той упізнав жеребок свій і з радісним серцем

190] Кинув під ноги на землю його і, озвавшись, промовив:

191] «Друзі, це мій жеребок, і сам я всім серцем радію,

192] Гектора-бо подолать богосвітлого я сподіваюсь.

193] Ви ж, поки я свою бойову налягатиму зброю,

194] До владаря помоліться, могутнього Зевса Кроніда,

195] Тільки безмовно, про себе, щоб вас не почули трояни.

196] Можна і вголос, проте, бо чого б це ми мали боятись!

197] Хто б не хотів мене силою змусить чи вмінням лукавим,

198] Не приневолить, однак, відступить, - не таким недолугим

199] На Саламіні-бо я, сподіваюсь, родився і виріс!»

200] Мовив він так, і вони помолились до Зевса Кроніда.

201] Так не один говорив, поглядаючи в небо широке:

202] «Зевсе, наш батьку, що з Іди владариш, великий, преславний,

203] Дай перемогу Бантові й слави окрий його сяйвом!

204] А коли Ректора любиш і дбаєш також і про нього,

205] То подаруй їм обом і силу однакову й славу!»

206] Мовили так, а Бант у мідь одягався блискучу.

207] А, бойовий обладунок на тіло увесь одягнувши,

208] Рушив на ворога він, як виходить Арей велетенський,

209] В бій ідучи поміж воїв, яких підбиває Кроніон

210] До ворожнечі у злобі взаємній, що душу з'їдає.

211] Так і Еант велетенський ішов тоді, захист ахеїв,

212] Грізним лицем усміхався, а знизу міцними ногами

213] Кроки широкі робив, довготінним стрясаючи списом,

214] Спостерігаючи це, душею раділи аргеї.

215] Трепет троян обійняв, і дрож їм пробіг по суглобах,

216] Навіть у Ректора в грудях сильніше забилося серце.

217] Та не міг вже ніяк він назад одступить і укритись

218] В лавах троянських, бо сам же його викликав він до бою.

219] Близько Еант підійшов, мов муром, надійно прикрившись

220] Мідним щитом семишкірним, що Тіхій зробив для героя,

221] Кращий поміж лимарями, а мав він у Гілі оселю.

222] З шкур од сімох бугаїв годованих злагодив щит він

223] Ясноблискучий, і восьмий ще шар був із міді на ньому.

224] Груди щитом цим закривши, Еант тоді, син Теламона,

225] Став перед Гектором близько й, йому похваляючись, мовив:

226] «Гекторе, нині, коли ми один проти одного вийшли,

227] Знатимеш ясно, чи є між данаїв ще інші герої,

228] Окрім Ахілла, мужів переборця із лев'ячим серцем.

229] Біля своїх крутобоких човнів мореплавних лежить він,

230] На Агамемнона гнівом палаючи, пастиря люду.

231] Є ще між нами такі, що здатні з тобою зустрітись,

232] Навіть багато ще є. Починай же борню і змагання!»

233] В відповідь Гектор великий сказав йому шоломосяйний:

234] «Теламоніде Еанте божистий, володарю люду!

235] Годі зі мною тобі як з дитям розмовляти безсилим

236] Або з жоною, що в ділі воєннім не тямить нічого.

237] Добре на битвах-бо знаюся я і на мужоубивствах,

238] Знаюся, як у бою повертати направо й наліво

239] Щит сухошкірий та в січі кривавій із нй*м виступати;

240] Знаю, як з повозом кінним у вир бойовий уриватись,

241] Знаю, як танець Арея вести у бою рукопашнім.

242] Та на такого, як ти, крадькома нападати не хочу,

243] Підступом діючи, - тільки одверто, аби лише вдало!»

244] Мовивши так і метнувши свого довготінного списа,

245] Влучив Бантові він у страшний його щит семишкірний,

246] В мідну поверхню, що шаром ще восьмим лежала на ньому.

247] Шість шкуратяних шарів пронизав у нім спис непоборний,

248] В сьомому шарі застряг. Розмахнувшись тоді, в свою чергу,

249] Богонароджений кинув Еант довготінного списа

250] І Пріамідові втрапив у щит його рівноокруглий.

251] Наскрізь пробив броню осяйну тоді спис величезний

252] І, через панцир пройшовши, оздоблений дуже майстерно,

253] Сину Пріама хітона роздер саме проти пахвини

254] Спис той. Та він одхилився і чорної смерті уникнув.

255] Повиривали руками обидва списи свої довгі

256] Й знову зчепились, неначебто леви оті кровожерні

257] Чи кабани лісові, нездоланної сповнені сили.

258] Гектор Бантові в щит посередині списом ударив,

259] Міді, проте, не пробив, тільки вістря у нього зігнулось.

260] Кинувсь Еант на щит супротивника й з розмаху наскрізь

261] Списом пройняв, і хитнувся герой, що вперед поривався,

262] Ранений в шию, і чорна, струмуючи, кров полилася.

263] Не припинив боротьби, проте, Гектор шоломосяйний,

264] Лиш відступив і, схопивши рукою могутньою камінь,

265] Що серед поля лежав, важкий, почорнілий, пошерхлий,

266] Влучив Бантові він у страшний його щит семишкірний,

267] Прямо в опуклу середину, так що аж мідь задзвеніла.

268] Слідом за ним і Еант, набагато ще більший схопивши

269] Камінь, як жорно млинове, і ним розмахнувшися, кинув

270] Із неймовірною силою, й в щит посередині втрапив,

271] Ранивши Гектору милі коліна, і навзнак упав він,

272] Груди прикривши щитом. Та підвів Аполлон його зразу ж;

273] І на мечах врукопаш вони стали б рубатися зблизька,

274] Якби не вісники Зевса й окличники смертного люду,

275] Що підійшли до них, - цей від троян, а той від ахеїв

276] Мідянозбройних - Ідей і Талфібій, розумні обидва.

277] Берла вони поміж них простягли, і окличник троянський

278] Слово промовив Ідей, досвідчений в мудрих порадах:

279] «Годі вам, любі сини! Припиніть ви борню і змагання!

280] Ви ж обидва водно хмаровладному Зевсові любі,

281] Ви обидва хоробрі бійці - це побачили всі ми,

282] Ось уже ніч западає, а добре скоритися ночі».

283] Відповідаючи, мовив до нього Еант Теламоній:

284] «Хай же, Ідею, слова твої й Гектор так само повторить.

285] Викликав сам на двобій найсміліших мужів він ахейських.

286] Хай же і зараз почне, а я вслід за ним підкорюся».

287] В відповідь Гектор великий сказав йому шоломосяйний:

288] «Обдарував тебе бог і силою, й зростом, Еанте,

289] Й розумом, та й на списах ти найкращий боєць між ахеїв,

290] Тим-то давай припинім на сьогодні борню і змагання

291] Збройне. Згодом ми знову почнемо змагання, аж поки

292] Нас божество не розніме, комусь дарувавши звитягу.

293] Ось уже ніч западає, а добре скоритися ночі.

294] Як же ахеїв обрадуєш ти при човнах мореплавних,

295] А щонайперше рідних та друзів, які є у тебе.

296] Я ж у великому місті владики старого Пріама

297] Радістю втішу троян і в довгім одінні троянок,

298] Що до оселі богів за мене молитися прийдуть.

299] Тож обміняймось багатими нині з тобою дарами,

300] Щоб говорив про нас кожен з троян і кожен з ахеїв:

301] «Билися в лютій вони ворожнечі, що душу з'їдає,

302] А розійшлись після бою у злагоді й дружбі взаємній».

303] Мовив це й дав він Бантові срібноцвяхований меч свій

304] Разом із піхвою й гарно скроєним пасом ремінним,

305] А Теламоній віддав йому пояс, шо пурпуром сяяв.

306] Так розлучились вони, і пішов з них один до ахеїв,

307] Другий - до шумного війська троян. А ті серцем раділи,

308] Дивлячись, як повертається цілий до них і здоровий

309] Гектор, що сили Еанта і рук нездоланних уникнув, -

310] В місто його повели, хоч живим уже бачить не ждали.

311] Так повели і Еанта красивоголінні ахеї

312] До Агамемнона, що із звитяги був втішений вельми.

313] Як у намети вони зібрались до сина Атрея,

314] Взявши бика п'ятирічного, - владар мужів Агамемнон

315] В жертву приніс задля них всемогутньому Зевсу Кроніду.

316] Оббілували і, шкуру обдерши, всього порубали,

317] Дрібно порізали й кожен шматок на рожен настромили,

318] Потім старанно засмажили й згодом з рожнів познімали,

319] І, закінчивши роботу, до гойної учти взялися,

320] Нарівні всіх частували, ніхто не лишивсь без частунку.

321] М'яса довженним шматком із самої хребтини Еанта

322] Почастував Агамемнон, Атреїв син широковладний.

323] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

324] Перший снувати свої міркування почав староденний

325] Нестор, що завжди поради умів подавати найкращі.

326] З наміром добрим до них він почав говорити й промовив:

327] «Сину Атреїв і ви, найславніші вожді всеахейські!

328] Довговолосих багато ахеїв тут голови склали,

329] Темну кров їх пролив біля хвиль повноводних Скамандру

330] Буйний Арей, і спустилися душі їх всі до Аїду.

331] От чому треба, щоб зранку війну припинили ахеї,

332] Ми ж зберемось, і на мулах сюди й на волах привеземо

333] Вбитих тіла, й недалеко від наших човнів мореплавних

334] Спалимо їх, щоб кожен дітям хоч кості батьків їх

335] Міг привезти, як повернемось ми до своєї вітчизни.

336] Пагорб могильний над вогнищем, спільний для всіх, ми насиплем

337] Серед рівнини і зразу ж зведемо навколо високі

338] Стіни для захисту нам і нашим човнам мореплавним.

339] А посередині вправлену міцно поставимо браму,

340] Щоб через неї проїхати кінні могли колісниці.

341] Зовні, за стінами близько, ми рів прокопаєм глибокий.

342] Стан оббігаючи наш, він кінних затримає й піших

343] В час, коли наступом рушать трояни на нас войовничі».

344] Так він сказав, і всі владарі його мову схвалили.

345] А в іліонськім акрополі, близько від дому Пріама,

346] Страшно бурхливе троян вирувало тим часом зібрання.

347] Першим Антенор розсудливий став серед них говорити:

348] «Слухайте, Трої сини, і дарданці, і військо союзне!

349] Хочу сказати вам те, що в грудях велить мені дух мій.

350] Нині ж, давайте, вернімо Атрідам Єлену аргейську

351] Разом зі скарбом її. Адже й досі, ламаючи клятви,

352] Ми цю провадим війну. Нічого я доброго з цього

353] Не сподіваюсь, якщо ми не зробимо так, як я раджу».

354] Так він промовив і сів. Із свого тоді місця Єлени

355] Пишноволосої встав чоловік, Александр богосвітлий,

356] Відповідаючи, він йому слово промовив крилате:

357] «Не до вподоби мені, Антеноре, оте, що ти мовив!

358] Міг би ти іншу, напевно, подати нам кращу пораду.

359] А якщо справді, без жарту, ти все це обдумано мовив,

360] То, мабуть, розум у тебе самі одібрали богове.

361] Тож до троян, упокірників коней, хотів би я мовить.

362] Прямо скажу я тепер: не віддам я дружини своєї.

363] Скарб же, що з Аргоса з нею привіз я до нашого дому,

364] Весь я готов повернуть, ще й од себе до нього додати».

365] Так він промовив і сів. Із свого тоді місця підвівся

366] Старець Пріам Дарданід, до безсмертних подібний порадник.

367] З наміром добрим до них він почав говорити й промовив:

368] «Слухайте, Трої сини, і дарданці, і військо союзне!

369] Хочу сказати вам те, що в грудях велить мені дух мій.

370] Йдіть і, як завжди, вечерю у місті своїм споживайте

371] Та не забудьте про варту й про що кому слід пильнувати.

372] До кораблів крутобоких хай піде Ідей на світанку

373] Й скаже Атрея синам, Агамемнону із Менелаєм,

374] Що говорив Александр, від якого і розбрат почався.

375] Хай ще й таке перекаже їм" слово розумне, чи згодні

376] Перепочить од війни злошумливої, поки ми вбитих

377] Спалимо. Згодом ми знову почнемо змагання, аж поки

378] Нас божество не розніме, комусь дарувавши звитягу».

379] Так він сказав, і слухали всі, і з ним були згодні.

380] Стали війська по загонах вечерю свою споживати.

381] До кораблів крутобоких подався Ідей на світанку,

382] Тут він данаїв застав, Ареєвих слуг, на зібранні

383] Біля корми корабля Агамемнона. От перед ними

384] Став посередині й так промовляв голосистий окличник:

385] «Сину Атреїв і ви, найславніші вожді всеахейські!

386] Славний Пріам та інші трояни достойні звеліли

387] Переказати, чи буде для вас те приємне і миле,

388] Що говорив Александр, від якого і розбрат почався:

389] Скарб, що в своїх Александр кораблях крутобоких до себе

390] В Трою привіз - бодай би він з ними раніше загинув! -

391] Все він готов повернуть, ще й од себе до нього додати.

392] А Менелая славетного шлюбної, каже, дружини

393] Він не віддасть, хоч трояни до того його й спонукали.

394] Та доручили ще й інше вам слово сказати, чи згодні

395] Перепочить од війни злошумливої, поки ми вбитих

396] Спалимо. Згодом ми знову почнемо змагання, аж поки

397] Нас божество не розніме, комусь дарувавши звитягу».

398] Мовив він так, і мовчки те слухали всі нерухомо.

399] Але нарешті озвався тоді Діомед гучномовний:

400] «Нам не годиться тепер ні скарб Александрів приймати,

401] Ані Єлену саму! Нерозумній дитині й то ясно,

402] Що для троян уже злої загибелі сіті готові!»

403] Мовив він так, і скрикнули схвально синове ахейські,

404] З слів Діомеда, впокірника коней, дивуючись щиро.

405] От до Ідея звернувся тоді володар Агамемнон:

406] «Чув ти, Ідею, і сам ті слова, що сказали ахеї,

407] Те, що у відповідь мовили. Згоден цілком я із ними.

408] А щоб померлих спалить, проти цього і я не перечу.

409] Не подобає-бо нам зволікати із мертвих тілами.

410] Скоро померли вони - їх треба вогнем заспокоїть.

411] Гери муж громоносний за свідка хай Зевс мені буде!»

412] Мовлячи так, до безсмертних богів він здійняв своє берло.

413] До Іліона священного тут же Ідей повернувся.

414] Разом зібравшись, трояни й дарданці на площі сиділи

415] Й ждали всією громадою, поки Ідей від ахеїв

416] Вернеться. От він вернувся й, між них посередині ставши,

417] Все, як було, розповів. Заходились негайно трояни

418] Звозити мертвих - одні, а інші - рубати дерева.

419] З другого боку, й аргеї з човнів мореплавних спішили

420] Звозити мертвих - одні, а інші - рубати дерева.

421] Сонце промінням новим вже навколо осяяло ниви,

422] З плавно пливучих глибин Океану зійшовши на світлий

423] Шлях свій небесний, як стрілись у полі обидва загони.

424] Важко було впізнавать серед мертвих їм кожного мужа,

425] Поки зчорнілої крові із трупів не змили водою;

426] Сльози гіркії ллючи, їх на повози зносили потім.

427] Вголос ридать боронив їм Пріам, і безмовно трояни

428] Мертвих складали на вогнища, тяжко сумуючи серцем,

429] І, попаливши вогнем, в Іліон повертались священний.

430] З другого боку, так само і мідноголінні ахеї

431] Мертвих складали на вогнища, тяжко сумуючи серцем,

432] І, попаливши вогнем, до човнів крутобоких вертались.

433] Вдосвіта другого дня, коли з ночі ще ледь розвиднялось,

434] Вже круг багаття зібрались добірні синове ахейські,

435] Пагорб могильний над вогнищем, спільний для всіх, спорудили

436] Серед рівнини й навкруг повиводили зразу ж високі

437] Вежі на захист собі і їхнім човнам мореплавним.

438] А посередині вправлену міцно поставили браму,

439] Щоб через неї проїхати кінні могли колісниці.

440] Зовні, за стінами близько, ще й рів прокопали глибокий,

441] Довгий, широкий, а вздовж його палі міцні повбивали.

442] Так в своїм стані трудилися довговолосі ахеї.

443] В час той боги сиділи круг Зевса, що блискавки мече,

444] Й спостерігали великі діла міднозбройних ахеїв.

445] З словом звернувся до них Посейдон, землі потрясатель:

446] «Зевсе, наш батьку, хто з смертних на всьому просторі земному

447] Задуми й наміри схоче тепер виявляти безсмертним?

448] Глянь же на мур, що звели його довговолосі ахеї

449] Круг кораблів, ще й навколо глибоким його обкопали

450] Ровом! А чи принесли ж і безсмертним вони гекатомби?

451] Скрізь ця лунатиме слава, де промінь світання сягає.

452] Те ж, що, працюючи, місто поставили ми з Аполлоном

453] Лаомедонту-героєві, піде назавжди в непам'ять!»

454] З гнівним обуренням мовив у відповідь Зезс хмаровладний:

455] «Що це ти кажеш, землі потрясателю вельмимогутній?

456] Хай би цих задумів інший з богів побоявся безсмертних,

457] Слабший багато за тебе й руками і силою духу, -

458] Скрізь твоя слава лунає, де промінь світання сягає!

459] Слухай же, прийде ще час, коли довговолосі ахеї

460] Із кораблями своїми поїдуть до рідного краю,

461] Вщент поруйнуєш ті мури і скинеш весь груз той у море,

462] А узбережжя розлоге ізнову пісками укриєш,

463] Щоб від великого муру ахейського й сліду не стало».

464] Так між собою тоді богове про це розмовляли.

465] Сонце тим часом зайшло, і справу скінчили ахеї.

466] Потім биків закололи й вечеряти сіли в наметах.

467] В час той до них із вином кораблі прибули мореплавні

468] З Лемносу, що спорядив для ахеїв Евней, син Ясона,

469] Люду вождя, з яким Ппсіпіла його породила.

470] Двом Атрея синам, Агамемнону та Менелаю,

471] Тисячу мірок вина послав Леонід у дарунок.

472] Там же черпали вино собі довговолосі ахеї,

473] Хто, обмінявши за мідь, а хто за блискуче залізо,

474] Хто за шкуру волячу, а хто і за цілу корову,

475] Хто за невільника навіть. І учту бучну влаштували.

476] Так цілу ніч провели тоді довговолосі ахеї

477] В стані своїм, а трояни й союзники їх - в Іліоні.

478] Так цілу ніч, лихе замишляючи, Зевс велемудрий

479] В небі гримів, аж страхом блідим їх усіх огорнуло.

480] З кубків на землю вино проливали вони, і ніхто з них

481] Пити не смів, не вчинивши раніш узливання Кроніду.

482] Врешті всі полягали і сну споживали дарунки.

ПІСНЯ ВОСЬМА

ПЕРЕРВАНА БИТВА

1] В шатах шафранних Еос над всією простерлась землею.

2] Раду безсмертних богів зібрав тоді Зевс громовладний

3] На найстрімкішім шпилі многоверхого в хмарах Олімпу.

4] Сам він почав говорити, і слухали мовчки богове:

5] «Зважте на слово моє, безсмертні боги і богині!

6] Хочу сказати вам те, що в грудях велить мені дух мій.

7] Хай же ніхто із богів - чоловіча то стать чи жіноча -

8] Слову моєму не сміє перечить і щиро скориться

9] Волі моїй, щоб міг я скоріше цю справу^жінчити.

10] А як побачу, що хтось із богів, одійшовши окремо,

11] Допомагати від себе троянам узявсь чи данаям,

12] Битий він буде ганебно й повернутий знов до Олімпу,

13] Або схоплю я його і в темрявий Тартар закину,

14] В далеч оту, де найглибша лежить під землею безодня,

15] Брама до неї провадить залізна із мідним порогом,

16] В глиб до Аїду настільки ж, як небо ясне над землею.

17] Знатиме там, наскільки від інших богів я сильніший.

18] Хочете, може, самі ви, богове, упевнитись в тому, -

19] Звісьте ланцюг золотий із самого неба на землю

20] Та ухопіться разом за нього, боги і богині,

21] Але стягнути із неба на землю причинця усього,

22] Зевса верховного, вам не удасться, хоч як не трудіться!

23] А побажав би я сам потягнути ланцюг той до себе,

24] То й саму землю я навіть із морем тоді притягнув би.

25] Потім ланцюг той навколо самої вершини Олімпу

26] Я обмотаю, і всесвіт на ньому повисне в повітрі.

27] От я наскільки за всіх - за людей і безсмертних - сильніший».

28] Мовив він так, і слухали мовчки вони нерухомо,

29] Подиву повні: велика-бо сила була в його слові.

30] Врешті озвалась тоді ясноока богиня Афіна:

31] «Батьку Кротоне, над усіма владарями найвищий!

32] Добре ми знаємо те, що сила твоя нездоланна,

33] Тільки ж проймає нас жаль до данайських бійців списоборних,

34] Як від жорстокої долі загинути їм доведеться.

35] Та як наказуєш ти, від битви ми стриматись мусим.

36] Ми лиш хотіли б аргеям пораду корисну подати,

37] Щоб не загинути їм від твого нещадимого гніву».

38] Відповідаючи, мовив їй з усміхом Зевс хмаровладний:

39] «Трітогенеє, дитя моє любе, не бійся! Хоч часом

40] І не ласкаво я мовлю, до тебе я завжди прихильний».

41] Мовивши це, в колісницю запріг свою міцнокопитих

42] Коней баских, ще й гриви на них золоті розвівались;

43] В золото сам одягнув своє тіло, батіг взяв у руки,

44] Золотом гарно оздоблений, став на свою колісницю

45] Й коней стьобнув. Гривані учвал залюбки полетіли,

46] Високо знявшися поміж землею і зоряним небом.

47] Іди діставшись багатоджерельної, матері звірів,

48] В Гар гар прибув він, де гай його був і жертовник пахучий.

49] Там своїх коней спинив отець і людей, і безсмертних,

50] Випряг із повоза швидко й густим оповив їх туманом.

51] Сам же, своєю гордий величністю, сів на вершині

52] Й місто троян споглядав та човни мореплавні ахеїв.

53] Учту в наметах своїх тоді довговолосі ахеї

54] Саме кінчали і зброю уже почали одягати.

55] З другого боку, й трояни також готувались до бою,

56] Хоч їх і менше було, але, необхідністю гнані,

57] Оборонити дітей і дружин вони рвались завзято.

58] Брами усі розчинились, і військо назовні сипнуло

59] Піше й комонне. І всюди луною довкруг гуркотіло.

60] Щойно на місці однім наступаючі раті зійшлися,

61] Разом зіткнулися шкіри щитів, і списи, і зусилля

62] Мідянозбройних мужів. Один об один ударялись

63] Круглоопуклі щити, аж луною навкруг гуркотіло.

64] Все тут змішалось - і крики звитяжні, і стогони людські

65] Тих, що губили і гинули, й кров'ю земля підпливала.

66] З самого ранку, аж поки священного дня прибувало,

67] Стріли й списи обопільно летіли, і падали люди.

68] А як дійшло до середини неба високого сонце,

69] Батько безсмертних богів, терези золоті натягнувши,

70] Кинув на шальки два жереби довгопечальної смерті -

71] Для конеборних троян і для мідянозбройних ахеїв.

72] І посередині взяв. І схилився день долі ахеїв -

73] Жереб ахеїв землі многоплідної зразу ж торкнувся

74] Краєм, а жереб троян до широкого неба піднявся.

75] Громом ударивши з Іди високої, Зевс блискавицю

76] Кинув страшенну на військо ахеїв; побачивши жах цей,

77] Аж остовпіли усі, і острах блідий огорнув їх.

78] Ідоменей тут лишитись не смів, ні владар Агамемнон,

79] Ані обидва Еанти, Ареєві слуги відважні.

80] Нестор лише староденний зостався, опора ахеїв,

81] Хоч і не з волі своєї: коня його ранив Єлени

82] Пишноволосої муж молодий, Александр богосвітлий,

83] В тім'я ввігнавши стрілу, туди, де на черепі кінськім,

84] Грива рости починає - це найнебезпечніше місце.

85] З болю став кінь на диби: стріла увійшла йому в мозок.

86] Інших сполохав він коней, під мідним звиваючись вістрям.

87] Збрую хотів обрубати старий у коня, замахнувшись

88] Гострим мечем, коли Гектора коні баскії зненацька

89] Вбігли в саме сум'яття із їхнім візничим одважним

90] Гектором. Був би одразу старий і дихання позбувся,

91] Та тої ж миті помітив це Діомед гучномовний,

92] Страшно тоді закричав він, щоб духу піддать Одіссею:

93] «О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

94] Що ж ти, як той боягуз, із юрбою показуєш спину?

95] Як би при втечі в потилицю хто не встромив тобі списа!

96] Краще спинись, захистімо старого від цього шаленця!»

97] Мовив він так, та терпливий не вчув Одіссей богосвітлий,

98] До крутобоких чимдуж поспішав кораблів він ахейських.

99] Син же Тідея погнався й один аж у лави передні,

100] Лиш перед повозом він зупинивсь Нелеїда старого

101] Й, прямо звернувшись до нього, слово промовив крилате:

102] «Старче, занадто тебе бійці молоді утісняють!

103] Сила ослабла твоя, безпорадна пригнічує старість,

104] Кволий у тебе візничий, і коні твої вже охляли.

105] Стань же мерщій в колісницю до мене й побачиш, які-то

106] Тросові коні, як швидко уміють вони по рівнині

107] Мчати туди і сюди - у погоні і втечі так само.

108] Я їх в Енея забрав, особливо при втечі надійних.

109] Слуги твоїх хай доглянуть, моїх же удвох ми скеруєм

110] Проти троян, упокірників коней, щоб Гектор побачив,

111] Як і в мене в долонях тоді шаленітиме спис мій».

112] Мовив він так. Не перечив і Нестор, їздець староденний.

113] Зразу ж взяли його коней візничі тоді доглядати -

114] Дужий Стенел і з ним разом ще Еврімедонт заповзятий.

115] Ті ж обидва на повіз до сина Тідея ступили.

116] Нестор до рук своїх віжки упевнено взяв червонясті,

117] Коней стьобнув, і вони біля Гектора враз опинились.

118] Прямо на них він летів. Діомед в нього списом поцілив,

119] Схибив, проте, й замість нього в візничого втрапив супутця,

120] Еніопея, сина відважного духом Фівея, -

121] Віжки тримаючи, ранений був під соском він у груди

122] І з колісниці упав. Назад подались прудконогі

123] Коні, від нього ж і сила в ту мить, і душа відлетіли.

124] Жаль за візничим страшний огорнув тоді Ректору серце.

125] Але й, сумуючи тяжко, лишив він супутця лежати

126] Мертвим та іншого став шукати візничого, й коні

127] Ждали недовго керманича смілого. Зразу знайшов він

128] Архептолема, сміливого сина Іфіта. Той вийшов

129] Із батогом на повіз - бистрими правити кіньми.

130] Сталося б лихо страшне, загибель прийшла б неминуча.

131] Загнані до Іліона були б, наче вівці, трояни,

132] Тільки зразу помітив це батько людей та безсмертних:

133] Громом ударивши, кинув він з неба ясну блискавицю -

134] Впала на землю вона перед кіньми у сина Тідея.

135] Полум'я грізне знялося від сірки, що буйно палала.

136] Переполохані збилися під колісницею коні.

137] В Нестора спохвату випали віжки із рук червонясті,

138] Сам він жахнувся душею і так Діомедові крикнув:

139] «Однокопитих, Тідіде, мерщій завертай своїх коней!

140] Чи не збагнув ти, що Зевс не тобі посилає звитягу?

141] Іншого-бо окриває сьогодні Кроніон своєю

142] Славою, - згодом, можливо, і нам він її, коли схоче,

143] Дасть. Та Кронідових рішень ніхто із людей не відверне,

144] Хоч би й який був могутній, бо Зевс набагато сильніший».

145] Відповідаючи, мовив йому Діомед гучномовний:

146] «Те, що ти, старче, говориш, і слушне цілком, і доречне,

147] Та невимовна печаль мені серце і душу проймає!

148] Гектор колись, похваляючись перед троянами, скаже:

149] «До кораблів своїх з ляку од мене утік син Тідея!»

150] Скаже з хвальбою, й тоді - хай земля мене швидше поглине».

151] В відповідь мовив тоді йому Нестор, їздець староденний:

152] «Що це ти, сину Тідея відважного, що ти говориш!

153] Хоч би й назвав десь Гектор безсилим тебе боягузом,

154] Віри йому не йняли б ні трояни, ні дарданіони,

155] Ані могутніх душею жінки щитоносців троянських,

156] Що їх квітучих мужів ти у порох поверг так багато!»

157] Мовив це, й однокопитих назад завернув своїх коней

158] У бойове сум'яття. Йому вслід і трояни, і Гектор

159] З криком шаленим і гомоном сипали стогнучі стріли.

160] Голосно Гектор великий гукнув йому шоломосяйний:

161] «Сину Тідеїв, пошану в данаїв ти мав бистрокінних -

162] Місцем почесним, і м'ясом найкращим, і келихом повним.

163] Шани тобі вже не буде, бо став ти до жінки подібний.

164] Геть, полохлива ти бабо! Не дам я тобі ні на мури

165] Вдертись троянські, ні наших жінок повести за собою

166] До кораблів своїх, - смерть наведу я на тебе раніше».

167] Мовив він так, і став у душі син Тідея вагатись:

168] Може, спинить йому коней і силою бій розпочати?

169] Тричі на це він наважувавсь серцем своїм і душею,

170] Тричі з ідейських вершин гримів тоді Зевс велемудрий,

171] Знак даючи, що троянам він шальку звитяги схиляє.

172] Гектор тим часом троян закликав своїм голосом дужим:

173] «Трої сини, і лікійці, й дарданські бійці рукопашні!

174] Будьте мужами, о друзі, відвагу згадайте завзяту!

175] Знаю, до мене прихильний Кроніон мені обіцяє

176] І перемогу, і славу велику, й данаям - загибель!

177] Друзі, навіщо вони навколо човнів збудували

178] Мури слабкі та нікчемні, - не стримать їм нашої сили!

179] Легко-бо наші коні прокопаний рів перескочать.

180] А як до їх кораблів наблизимось ми крутобоких,

181] То пам'ятайте тоді про вогонь, що все нищить навколо.

182] Полум'ям я попалю кораблі й повбиваю аргеїв,

183] Що метушитися будуть в диму кораблів обгорілих».

184] Так говорив він тоді і, до коней звернувшись, промовив:

185] «Ксанте, Подаргу, Етоне і Лампе мій богосвітлий!

186] Нині, о коні, віддячте мені за те піклування,

187] Що Андромаха, дочка Етіона, могутнього серцем,

188] Вам виявляла, всипаючи першим солодку пшеницю,

189] І підливала вина, коли прагло вам серце напою,

190] Перш ніж мені, хоч вважаюсь я молодим її мужем.

191] Ну-бо, жвавіше вперед, мої коні! Може, здобудем

192] Несторів щит, що слава про нього до неба сягає,

193] Нібито він золотий - і сам, і до нього руків'я,

194] Може, й з плечей Діомеда, впокірника коней, ми знімем

195] Панцир, оздоблений гарно, самим-бо Гефестом він кутий.

196] Як заберемо це ми, то ночі цієї ж ахеї,

197] Певен я, всі побіжать до своїх кораблів бистрохідних».

198] Мовив він так з похвальбою. З досади володарка Гера

199] Кинулась в кріслі своїм, аж великий Олімп захитався.

200] До Посейдона вона, до великого бога звернулась:

201] «Леле! Землі потрясателю широковладний, чи в тебе

202] Жалю у серці нема до данаїв, що гинуть так гірко?

203] Радо приймав ти дари, що вони у Геліку і в Еги

204] Стільки привозили їх, - поможи їм здобути звитягу!

205] Тільки б схотіли ми всі, що являєм прихильність данаям,

206] Широколунного стримати Зевса й троян відігнати, -

207] Сумно йому довелось би сидіти самому на їді».

208] З гнівним обуренням мовив їй владний землі потрясатель:

209] «Геро зухвалоязична! Яке-бо ти мовила слово!

210] Я не бажав би, щоб стали ми з Зевсом Кронідом змагатись,

211] Інші богове усі, бо Зевс набагато сильніший».

212] Так між собою вони розмову провадили щиру,

213] В час той весь простір од рову й човнів аж по мури високі

214] Повен був коней баских і збройних мужів щитоносних,

215] Скупчених густо. Тіснив їх Ареєві буйному рівний

216] Гектор, Пріамів нащадок, що Зевс дарував йому славу.

217] Був би нещадним вогнем він спалив кораблі рівнобокі,

218] Якби не вклала в думки Агамемнону Гера-владарка

219] Дух підійнять у військах, хоч і сам бадьорить мав ахеїв.

220] Зразу ж пішов тоді він до човнів і наметів ахейських,

221] В дужій руці свій широкий тримаючи плащ пурпуровий,

222] На величезний, чорний зійшов корабель Одіссеїв,

223] Між кораблів посередині, щоб і здаля його чули -

224] Як у наметах Еанта, що був Теламонові сином,

225] Так і в Ахілловім стані, - обоє з країв поставали

226] Із кораблями, на мужність і міць покладаючись власну.

227] Голосно крикнув Атрід, щоб данаям усім було чути:

228] «Сором, аргеї, бридкі боягузи, лиш з вигляду мужні!

229] Де ті хвальби, що немає на світі за нас хоробріших,

230] Де хвастовитість, з якою на Лемносі ви запевняли,

231] М'яса биків пряморогих там поїдаючи вволю

232] І випиваючи з кубків, вином аж по вінця налитих,

233] Ніби з вас кожен один проти сотні троян чи й двох сотень

234] Встоїть в бою, а тепер ми єдиного навіть не варті

235] Гектора, - скоро нещадним вогнем кораблі він нам спалить!

236] Зевсе, наш батьку! Кого з владарів премогутніх маною

237] Так оманив ти, велику від них одбираючи славу?

238] На многовеслім човні своїм пливши сюди на загибель,

239] Жодного все ж із прегарних твоїх вівтарів не минув я.

240] Стегна бичачі і жир я на кожному спалював щедро,

241] Міцно муровану прагнучи Трою ущент зруйнувати.

242] Нині ж прошу, хоч таке моє виконай, Зевсе, благання:

243] Дай врятуватися нам і загибелі злої умкнути,

244] Не допусти, щоб трояни понищили військо ахеїв!»

245] Так він благав, і зглянувся батько на сльози пекучі,

246] Ствердно кивнув, що залишиться цілим народ, не загине,

247] З неба послав їм орла, з віщих птиць найпевнішого птаха,

248] В кігтях тримав оленя він, дитя бистроногої лані.

249] Скинув він те оленя перед Зевсів олтар пречудовий,

250] 1 Де всевіщому Зевсові жертви палили ахеї.

251] Скоро збагнули вони, що від Зевса та птиця злетіла,

252] Кинулись враз на троян, вогнем бойовим запалавши.

253] Та ніхто із данаїв, хоча і було їх багато,

254] Тим похвалитись не міг, що він, обігнавши Тідіда,

255] Коней баских через рів перегнав, щоб із ворогом битись.

256] Перший тоді Діомед зброєносного вбив Агелая,

257] Сина Фрадмона. До втечі вже він повернув своїх коней,

258] Та Діомед навздогін йому в спину помежи плечима

259] Гострого списа ввігнав, і пройшов той крізь груди навиліт.

260] З повоза впав він, аж зброя на ньому уся задзвеніла.

261] Слідом - Атрея сини, Агамемнон удвох з Менелаєм,

262] Далі - обидва Еанти, шаленої повні відваги,

263] Далі ще - Ідоменей із товаришем Ідоменея

264] Із Меріоном, на вбивцю мужів, Еніалія, схожим;

265] Ще й Евріпіл вслід за ними, Еве'мона син світлосяйний;

266] Тевкр був за ними дев'ятий, - гнучкий напинаючи лук свій,

267] Став він за щит, що Еант тримав його, син Теламона.

268] Ледве Еант відсторонить той щит, як герой, озирнувшись,

269] Раптом у когось в юрбі націлює лук і стрілою

270] Ранить, і той, упавши, свій дух віддає тої ж миті,

271] Сам же вертавсь і, неначе за матір дитина, ховався

272] Знов за Еанта, який щитом прикривав його світлим.

273] Першим кого ж подолав між троянами Тевкр бездоганний?

274] Впав Орсілох тоді перший, а далі Ормен з Офелестом,

275] Дайтор і Хромій, за ними іще й Лікофонт богорівний,

276] Амопаон, Поліе'мона син, із бійцем Меланіппом, -

277] Так одного за одним він на землю поверг многоплідну.

278] Вельми радів, поглядаючи, владар мужів Агамемнон,

279] Як своїм луком міцним той фаланги троян побиває,

280] Став перед ним, підійшовши, й з такими звернувся словами:

281] «Тевкре мій, любе чоло, Теламонію, люду владико!

282] Бий їх і далі отак, і станеш ти світлом данаям

283] І Теламонові-батьку: зростив-бо тебе він ізмалку,

284] В дім тебе радо приймав, хоч ти був йому сином нешлюбним.

285] Хоч і далеко він, славу йому принесеш ти велику.

286] Так-бо, скажу я тобі, і сповниться те неодмінно.

287] Тільки егідодержавний Зевс мені дасть і Афіна

288] Вщент зруйнувать Іліон, це прегарно збудоване місто,

289] Першому я після себе тобі дам почесний дарунок -

290] Або триніжок, або колісницю із парою коней,

291] Або жону, щоб на спільне з тобою виходила ложе».

292] Відповідаючи, мовив тоді йому Тевкр бездоганний:

293] «Сину Атрея славетний! Навіщо мене спонукаєш?

294] Я ж бо стараюся й сам! Скільки вистачить сили у мене -

295] Не спочиваю, - з дня, як троян ми до міста прогнали,

296] Нищу їх воїв, частуючи гострими стрілами влучно.

297] Ось уже вісім із лука я випустив стріл довголезих,

298] Глибоко в тіло вони уп'ялись юнакам войовничим,

299] Тільки у цього скаженого пса я ніяк не поцілю».

300] Мовивши так, він знову стрілу з тятиви посилає

301] В Гектора, саме у нього поцілити прагнучи серцем;

302] Схибив, проте, й бездоганному Горгітіону, Пріама

303] Синові, прямо у груди дзвонистою втрапив стрілою;

304] Батьком з Езіми в заміжжя узята його породила

305] Кастіаніра прекрасна, з богинями вродою схожа.

306] Наче той мак у саду свою набік похилить голівку,

307] Під ряснотою мачин і весняних дощів обважнілу,

308] Так же й шоломом обтяжену голову набік схилив він.

309] Тевкр же тим часом ізнову стрілу з тятиви посилає

310] В Гектора, саме у нього поцілити прагнучи серцем;

311] Схибив він знову, - стрілу Аполлон відхилив йому бистру,

312] Й Архептолему, візничому Гектора, постріл дістався:

313] В бій пориваючись, ранений був під соском він у груди

314] І з колісниці упав. Назад подались прудконогі

315] Коні, від нього ж і сила в ту мить, і душа відлетіли.

316] Жаль за візничим страшний огорнув тоді Гектору серце,

317] Тяжко сумуючи, він супутця залишив лежати

318] І Кебріона гукнув, свого брата, що був недалеко,

319] Віжки до коней узяти, й послухався той, це почувши.

320] Сам же мерщій з колісниці блискучої скочив на землю

321] З криком жахливим і, камінь великий рукою схопивши,

322] Кинувсь на Тевкра, поцілить його пориваючись серцем.

323] З сагайдака тоді Тевкр, гіркую стрілу свою взявши,

324] До тятиви притулив і вже лук напинав, але Гектор

325] Шоломосяйний у плечі, якраз де ключиця від шиї

326] Груди йому відокремлює - найнебезпечніше місце! -

327] Каменем гострим ударив, коли той вже цілив у нього,

328] І тятиву перетяв. Заніміла рука біля кисті.

329] Тевкр на коліна звалився, і лук із руки його випав.

330] Напризволяще Еант не лишив свого впалого брата -

331] Зразу ж до нього підбіг і щитом його вкрив величезним.

332] Товаришів його двоє, до Тевкра тоді нахилившись, -

333] Ехіїв син Мекістей і з ним богосвітлий Аластор, -

334] До кораблів понесли крутобоких, і тяжко стогнав він.

335] Знову тоді пробудив олімпієць одвагу в троянах,

336] І до глибокого рову вони відігнали ахеїв.

337] Гектор між перших помчав, своєю могутністю гордий.

338] Так, наче дикого вепра чи лева на ловах нагнавши,

339] В клуби і стегна міцними зубами впивається ззаду

340] Пес прудконогий і стежить, щоб звір той не встиг обернутись, -

341] Довговолосих отак переслідував Гектор ахеїв,

342] Трупом останніх раз в раз кладучи, хоч і як ті втікали.

343] Та коли рів з частоколом вони перебігли й багато

344] Воїв згубили в утечі, руками троянськими вбитих,

345] Перед своїми нарешті спинились вони кораблями

346] І, осміляючи там один одного, руки здіймали

347] До милосердних богів, і голосно кожен молився,

348] В той час як скрізь появлявся на конях своїх пишногривих

349] Гектор з очима Горгони чи мужоубивці Арея.

350] Зглянулась, це зауваживши, білораменная Гера

351] І до Афіни відразу ж промовила слово крилате:

352] «Леле! Невже ми, о Зевса егідодержавного доню,

353] Не допоможемо хоч би востаннє данаям, що гинуть?

354] Мабуть, сповняючи долю лиху, так і приймуть загибель

355] Всі від руки одного. Понад міру-бо тяжко лютує

356] Гектор, нащадок Пріама, й багато вже лиха накоїв!»

357] В відповідь мовила їй ясноока богиня Афіна:

358] «Цей вже давно і силу, і душу свою погубив би,

359] В рідному краї своєму убитий руками аргеїв,

360] Та мій батько недобрими в серці лютує думками,

361] Вічно лукавий і злий, бажанням моїм погамовник.

362] Він не згадає, як часто я сина його рятувала,

363] Ще як у подвигах той знемагав тяжких в Еврістея.

364] Слізно волав він до неба, й мене на підмогу до сина

365] Зевс громовладний не раз посилав із високого неба.

366] О, коли б це я раніше розсудливим розумом знала,

367] Ще як він посланий був до Аїдових брам вартового

368] Вивести пса із Еребу, оселі страшного Аїда,

369] То не уникнув би він тоді Стіксових течій глибоких!

370] Нині ж гордує він мною й виконує волю Фетіди,

371] Що цілувала коліна йому й підборіддя торкалась,

372] Городоборцю Ахіллу благаючи шану віддати.

373] Тільки ще буде мене, яснооку, він милою звати.

374] Тим же то однокопитих мерщій запряжи своїх коней,

375] Маю поїхать я в дім до егідодержавного Зевса,

376] В збройне вберуся одіння для бою, і ми ще побачим,

377] Як син Пріамів наш шоломосяйний радітиме Гектор,

378] Тільки-но ми в бойових обидві появимось лавах.

379] Тож не один із троян своїм м'ясом і жиром наситить

380] Хижих птахів і собак, біля суден полігши ахейських!»

381] Мовила це, й не перечила білораменна їй Гера -

382] Кинулась золотозбруйних сама запрягать своїх коней

383] Гера, поважна богиня, великого Кроноса донька.

384] Діва ж Афіна, дочка егідодержавного Зевса,

385] Плащ свій із пліч опустила легкий на порозі у батька,

386] Ніжноузорний, м'який, що своїми руками зіткала,

387] І надягла замість нього хітон громовладного Зевса,

388] В збройне прибралась одіння для бою, що слізьми вмиває,

389] В полум'яну колісницю ввійшла і спис ухопила

390] Гострий, важкий і міцний, що ним побивала героїв

391] Шереги, донька всевладного батька, охоплена гнівом.

392] Гера ляскучим бичем баских лише хльоснула коней,

393] І заскрипіли, самі відчиняючись, брами небесні, -

394] Ори вартують їх, стражі великого неба й Олімпу,

395] Вхід відчиняють і хмарою знов затуляють густою.

396] В брами ці гнали богині бичами баских своїх коней.

397] Зевс їх побачив з високої Іди, й розсердився страшно,

398] І злотокрилу Іріду послав до них з вістю летіти:

399] «Швидше, Ірідо, лети, поверни їх назад, не давай їм

400] Мчати вперед, - не на добре ця звада зі мною їм вийде!

401] Так-бо скажу я тепер, і сповниться те неодмінно:

402] Я покалічу їм коней баских, що везуть колісницю,

403] З повоза скину самих, колісницю ж їм ту поламаю,

404] В коловороті років навіть літ через десять не вдасться

405] їм тих загоїти ран, що своїми завдам блискавками.

406] Хай ясноока побачить, що значить із батьком змагатись.

407] Геру ж не так я виную, не так обурений нею, -

408] Завжди перечити, що не скажу я, давно вона звикла».

409] Мовив він так, і з ідейських вершин вихронога Іріда

410] З вістю цією знялась до високого в хмарах Олімпу.

411] Там, біля першої брами ущелистих круч олімпійських,

412] їх перестріла вона і Зевсів наказ сповістила:

413] «Що це, куди ви? Яке вам безумство серця запалило?

414] Не дозволяє Кронід заступатися вам за аргеїв.

415] Ось вам загрожує Кроносів син, і справдиться те неодмінно:

416] Він покалічить вам коней баских, що везуть колісницю,

417] З повоза скине самих, колісницю він ту поламає,

418] В коловороті років навіть літ через десять не вдасться

419] Вам тих загоїти ран, що своїми завдасть блискавками.

420] Хай ясноока побачить, що значить із батьком змагатись.

421] Геру ж не так він винує, не так обурений нею, -

422] Завжди перечити, що їй не скаже, давно вона звикла.

423] Ти ж, поганюча, ти - сука безстидна, якщо на самого

424] Зевса списом своїм величезним дерзнеш замахнутись».

425] Мовила це й полетіла назад бистронога Іріда.

426] Гера з такими словами звернулась тоді до Афіни:

427] «Леле! О Зевса егідодержавного доню, ніколи

428] Я не дозволю, щоб ми воювали із Зевсом за смертних.

429] Хай собі гинуть одні, живими лишаються інші,

430] Як кому випаде. Хай олімпієць у серці розсудить

431] Поміж троян і данаїв і зробить усе, як належить».

432] Мовила й однокопитих назад повернула вже коней.

433] З повозів Ори тоді пишногривих їм випрягли коней

434] І до божистого жолоба поводом їх прив'язали,

435] А колісниці тоді до світлих сіней притуливши,

436] Сіли богині самі у кріслах, із золота кутих,

437] Посеред інших богів із тяжко засмученим серцем.

438] Батько ж Зевс у швидку колісницю запряжених коней

439] З Іди погнав на Олімп і прибув на зібрання безсмертних.

440] Коней негайно одпріг йому славний землі потрясатель,

441] Повіз підняв на поміст і покровом заслав полотняним.

442] Широколунний же Зевс на троні своїм злотокутім

443] Сів, - під ногами у нього здригнулась вершина Олімпу.

444] Одаль од Зевса, в куточку, самотні Афіна і Гера

445] Мовчки сиділи й нічого не сміли сказать, ні спитати.

446] Знаючи, що на душі у них, Зевс нарешті озвався;

447] «Чим ото ви так засмучені дуже, Афіно і Геро?

448] Чи не втомилися ви у бою, що мужів прославляє,

449] Зводячи з світу троян, що до них ви палаєте гнівом!

450] Що ж до мене, то сила і руки мої нездоланні,

451] Волі моєї не змінить ніхто із богів олімпійських,

452] Вам же пресвітлі тіла пойняв уже трепет раніше,

453] Аніж війну ви побачили й жах воєнної січі.

454] Так-бо скажу я тепер, і те сповнилось би неодмінно:

455] На колісниці своїй, блискавками моїми побиті,

456] Не повернулись би ви на Олімп, до оселі безсмертних».

457] Мовив він це, й почали нарікати Афіна і Гера.

458] Поряд сиділи вони, на троян замишляючи лихо.

459] Слухала мовчки Афіна й ні слова на те*не сказала,

460] Хоч і гнівилась на Зевса і люттю кипіла страшною.

461] Гера ж у грудях не стримала гніву і так промовляла:

462] «О найгрізніший Кроніде, які це слова ти промовив!

463] Добре ми знаємо те, що сила твоя незборенна,

464] Хоч пройняв би нас жаль до данайських борців списоборних,

465] Як від жорстокої долі їм довелося б загинуть.

466] Та наказуєш ти, і від битви ми стриматись мусим.

467] Тільки хотіли б аргеям пораду корисну подати,

468] Щоб не загинули всі від твого нещадимого гніву».

469] Відповідаючи, мовив їй так тоді Зевс хмаровладний:

470] «Вранці, якщо, велеока володарко Геро, бажаєш,

471] Зевсову міць надпотужну побачиш, як він іще більше

472] Нищить почне списоборних аргеїв великі загони.

473] В запалі бою могутній аж доти не спиниться Гектор,

474] Доки біля кораблів не постане Пелід прудконогий

475] В день, коли йтимуть бої при самих кормах корабельних,

476] В тісняві воїв страшній круг мертвого тіла Патрокла.

477] Так-бо судилося їм. Що ж до гніву твого, то мене він

478] Мало турбує. Якби ти дійшла аж до самого краю

479] Тверді земної і моря, де нудяться Япет і Кронос,

480] В пітьмі, без світла, що Геліос-Гіперіон посилає,

481] Навіть без радості вітру, - лиш Тартар глибокий навколо, -

482] Хоч би й туди у блуканнях зайшла, - твій гнів роз'ярілий

483] Не турбував би мене, гірше суки-бо ти безсоромна!»

484] Мовив так, білораменна ж йому не перечила Гера.

485] Впало в глибінь Океану осяйливе сонця світило,

486] Чорну приводячи ніч на просторі поля хлібодайні.

487] їй не зраділи трояни, та тричі жадана ахеям,

488] Тричі їм бажана темрява ночі була непроглядна.

489] Збори троян усіх Гектор зібрав тоді шоломосяйний,

490] Від кораблів на берег одвівши ріки вирової,

491] В чистеє поле, де місце від трупів було іще вільне.

492] З повоза кожен зійшов, і слухали всі, що казав їм

493] Гектор, улюбленець Зевса. В могутній долоні тримав він

494] Спис одинадцяти ліктів завдовжки, а зверху на ньому

495] Сяяло мідяне вістря й окільце навкруг золотеє.

496] Спершись на спис той, звернувсь до троян він з такими словами:

497] «Слухайте, Трої сини, і дарданці, і військо союзне!

498] Ждав я, що нині, ахеїв покинувши з їх кораблями,

499] Вернемось ми у вітрами овіяну Трою священну.

500] Та облягла нас пітьма, це найбільше вона й врятувала

501] Військо аргеїв із їх кораблями при березі моря.

502] Але тим часом і ми скорімося темряві ночі

503] Та приготуймо вечерю. Ви ж коней своїх пишногривих

504] Із колісниць випрягайте раніш, їм оброку завдайте;

505] Потім мерщій приженіть волів і овець найжирніших

506] З міста сюди, намішайте вина, що серця звеселяє,

507] Хліба з домів принесіть та дров назбирайте багато.

508] Хай цілу ніч до самої зорі, що народиться рано,

509] Вогнищ багато горить, хай їх заграва неба сягає,

510] 1 Щоб під заслоною темряви довговолосі ахеї

511] Не поривались тікать по хребтові широкого моря,

512] Щоб не зійшли на човни без зусиль вони, безперешкодно,

513] Щоб і, вернувшись додому, з них кожен носив іще рани,

514] Завдані списом йому чи стрілою, коли з суходолу

515] ' На корабель він стрибав; щоб і іншим уже не кортіло

516] На конеборних троян з многослізним рушати Ареєм!

517] Зевсові любі окличники хай оголосять по місту,

518] Щоб сивочолі діди і підлітки разом із ними

519] Варту круг міста тримали на богозбудованих мурах.

520] 1А слабосилі жінки вогонь хай розпалять яскравий

521] Кожна у домі своїм. Пильнують нехай безупинно,

522] Щоб не прорвалась там засідка в місто, де війська не буде.

523] Так має бути, трояни відважні, як це вам кажу я.

524] Слово, що нині я мовив, нехай пожиточне вам буде,

525] Вдосвіта знов конеборним троянам ще слово скажу я.

526] Зевса благаю й надіюсь на нього й на інших безсмертних.

527] Геть прожену я тих псів, що аж стільки сюди їх набігло,

528] Насланих Керами в чорних човнах нам на смертну загибель.

529] Але всю ніч цю повинні самих ми себе пильнувати,

530] Завтра ж удосвіта, зброю свою бойову одягнувши,

531] На кораблі крутобокі ми шал принесемо Ареїв.

532] Там подивлюсь, чи мене Діомед, син Тідея могутній,

533] Від кораблів аж до мурів міських віджене, чи його я

534] Міддю настигну й скривавлену зброю зніматиму з нього.

535] Завтра він доблесть покаже свою, якщо витримать зможе

536] Списа мого. Проте сподіваюсь, одним він із перших

537] Вбитий поляже між багатьох своїх друзів полеглих

538] Завтра, як сонце засяє. Коли б так же само напевно

539] Став я безсмертним віднині й ніколи уже не старівся,

540] Хай шанували б мене, як Афіну або Аполлона,

541] Як безперечно, що день цей загибель несе для аргеїв!»

542] Мовив так Гектор, і в відповідь схвально гукали трояни.

543] Коней вони розпрягли, під ярмами потом укритих,

544] До колісниць своїх віжками їх поприв'язував кожен;

545] Потім пригнали мерщій волів і овець найжирніших

546] З міста сюди, намішали вина, що серця звеселяє,

547] Хліба з домів нанесли та дров назбирали багато

548] І бездоганні безсмертним богам принесли гекатомби.

549] Пахощі жиру солодкі до самого неба двносив

550] Вітер; але не схотіли прийнять їх блаженні богове,

551] Не побажали: ненависний був Іліон їм священний,

552] І можновладний Пріам, і весь люд списоборця Пріама.

553] Помислів сповнені гордих трояни всю ніч так сиділи

554] На бойовищі, і безліч вогнів їх навколо горіло.

555] Так наче зорі яскраві круг ясного місяця в небі

556] Сяйвом світлистим безвітряну ночі наповнюють тишу,

557] Світлом облиті долини всі видно, і пагір верхів'я,

558] Й скелі високі; й безкрає над ними простерлося небо,

559] Повне зірок незліченних, і серцем пастух їм радіє, -

560] Стільки поміж кораблями ахеїв і Ксантом-рікою

561] Сяяло вогнищ троянських під муром самим Іліона.

562] Тисяча в полі палало вогнів, перед кожним сиділо

563] По п'ятдесят чоловік, осяяних полум'ям світлим.

564] Коні ж їх білий жували ячмінь і пшеницю двозерну,

565] На пишношатну Еос дожидаючи при колісницях.

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТА

ПОСОЛЬСТВО ДО АХІЛЛА. ПРОХАННЯ

1] Так сторожили трояни свій стан. Тим часом ахеїв

2] Холод тривоги проймав, полохливої втечі товариш.

3] Смуток нестерпний мужів подолував найхоробріших.

4] Так, ніби двоє вітрів, у багатому рибою морі

5] Вихром раптовим зіткнуться Борей із Зефіром, з Фракії

6] Враз налетівши, і чорні навколо здіймаються хвилі,

7] Наче ті гори, й виносять на берег морське баговиння, -

8] Так від печалі душа розривалась у грудях ахеїв.

9] Син же Атреїв, великою в серці повитий журбою,

10] Ходячи в лавах, велів окличникам дзвінкоголосим

11] Кожного мужа на збори покликати, всіх поіменно,

12] Але не вголос, і сам серед перших між ними трудився.

13] Всі осмутніло на зборах сиділи. Встав Агамемнон,

14] Сльози рясні проливаючи, мов джерело темноводе,

15] Що із стрімкого бескеття струмить свої темряві води.

16] Тяжко зітхаючи, так говорив він тоді до аргеїв:

17] «Друзі мої, аргеїв вожді і порадники люду!

18] Зевс Кротон великий в тяжкі мене злигодні вплутав.

19] Спершу, жорстокий, мені обіцяв, ще й, кивнувши, потвердив,

20] Що повернусь, Іліон зруйнувавши мурований міцно,

21] Нині ж лихий він замислив обман і велить повертатись

22] В Аргос безславно, стільки отут загубивши народу!

23] Зевсові так всемогутньому раптом тепер заманулось.

24] Не полічить городів, що він зруйнував їх твердині

25] Й ще поруйнує багато, бо сила його величезна.

26] Отже, послухайте всі, і виконуймо те, що скажу я:

27] Швидше до рідного краю тікаймо мерщій з кораблями:

28] Широковуличну Трою ніколи-бо нам не узяти!»

29] Мовив він так, і мовчки те слухали всі нерухомо.

30] Довго у смутку безмовно сиділи синове ахейські.

31] Зрештою все ж обізвався тоді Діомед гучномовний:

32] «Сину Атреїв! Я перший тут проти твоїх недоречних

33] Слів позмагаюсь, не гнівайсь, так личить на зборах, владарю!

34] Мужність ти ганив недавно мою перед військом данаїв,

35] Небоєздатним мене називав боягузом, - та все це

36] Знають аргеї давно - від найстарших і до наймолодших.

37] Син хитроумного Кроноса дав тобі з двох лиш єдине:

38] Берло владарське подарував і загальну пошану,

39] Мужності тільки не дав, а сила ж у ній величезна.

40] 0 нерозважний, невже ти гадав, що синове ахейські

41] Небоєздатні такі й боягузи, як ти запевняєш?

42] А як самого тебе спонукає твій дух повернутись,

43] То від'їжджай! Путь відкрита, й багато привів із собою

44] Ти кораблів із Мікен, он стоять вони вздовж узбережжя.

45] Інші ж усі тут залишаться довговолосі ахеї,

46] Поки ми вщент не зруйнуємо Трої. Якщо ж і останні

47] Теж повтікають до рідного краю усі з кораблями,

48] Ми із Стенелом удвох до останку тут битися будем,

49] Але візьмем Іліон, бо з богом сюди прибули ми!»

50] Мовив він так, і скрикнули схвально синове ахейські,

51] З слів Діомеда, впокірника коней, дивуючись щиро.

52] Встав поміж них і сказав тоді Нестор, їздець староденний:

53] «Сину Тідеїв, в боях войовник ти єси найсильніший,

54] 1 у пораді з своїх перевесників ти є найкращий.

55] Не докорить твоїй мові ніхто, скільки є тут ахеїв,

56] Не заперечить ніяк. Та її до кінця не довів ти.

57] Ти молодий ще і міг би за віком своїм уважатись

58] Сином найменшим моїм, але промовляв тут розумно

59] Ти до державців аргейських, і слушна була твоя мова.

60] Хай же і я, що вважаюсь багато старішим за тебе,

61] Висловлю дещо і все доведу, і ніхто моїй мові

62] Не докорятиме, навіть і сам владар Агамемнон.

63] Лиш нечестивцям бездомним, без роду, без племені, любі

64] Чвари війни міжусобної, людям такі осоружні.

65] Але скорімося темряві ночі, що нас облягає,

66] І приготуймо вечерю. Сторожа хай стан наш вартує,

67] Чати зайнявши між виритим ровом і муром твердині.

68] Нашим я це юнакам доручаю. А в іншому всьому,

69] Сину Атреїв, ти провід веди, ти ж найбільший державець.

70] Склич старшину на учту, це й личить тобі і неважко:

71] Досить у тебе вина, що його кораблями ахеї

72] Морем широким щоденно до нас із Фракії привозять;

73] Є й частування доволі, адже багатьма ти керуєш.

74] Тож багатьох поскликай і послухай того, хто найкращу

75] Раду подасть, бо зараз найбільш потребують ахеї

76] Доброї, мудрої ради, - вогні он ворожі палають

77] Близько від наших човнів. А хто з цього буде радіти?

78] Нашому війську цей день чи рятунок несе чи загибель».

79] Мовив він так, і слухали всі і ту мову схвалили.

80] Вийшла негайно сторожа озброєна стан вартувати,

81] Вів її Нестора син Фрасімед, поводатар народів,

82] Далі ішли Аскалаф і Іалмен, синове Арея,

83] Далі ішов Меріон, а за ним Афарей з Деїпіром,

84] Далі - Креонта владущого син, Лікомед богосвітлий.

85] Семеро вийшло вождів із сторожею, й кожен по сотні

86] Вів юнаків, і списи їх здіймались в руках довготінні,

87] Ставши на місці, між ровом і муром вони посідали.

88] Вогнища враз розпалили й вечерю взялись готувати.

89] Син же Атреїв до свого намету старійшин ахейських

90] Всіх запросив на учту багату, що радує серце,

91] Й руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

92] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

93] Перший із них свої ткати почав міркування старезний

94] Нестор, який у пораді й раніш виявлявся найкращим.

95] Сповнений намірів добрих, озвавсь він і став говорити:

96] «Сину Атреїв славетний, владарю мужів Агамемнон!

97] З тебе почну й закінчу я тобою; багато-бо люду

98] Владі кориться твоїй, тож Зевс доручив тобі берло

99] Й право державне, щоб ти про народи свої піклувався.

100] Більше за всіх тобі личить і слово сказать, і послухать,

101] Взявши і те до уваги, що серце кого спонукало

102] Мовити добре. А як учинить - це від тебе залежить.

103] Отже, скажу тобі те, що найкращим мені видається.

104] Кращої думки ніхто серед нас не помислить од тої,

105] Що її мав я давно та якої дотримую й досі

106] З дня, коли дівчину ти, Брісе'щу, з намету Ахілла,

107] Гнівом пойнятого, силою виволік, паростку Зевсів,

108] Наших порад до уваги не взявши. А як тебе довго

109] Я умовляв! Ти ж, пихи гордовитої сповнений в серці,

110] Кращого мужа, якого й богове безсмертні шанують,

111] Тяжко зневажив - здобич забрав і тримаєш. Тож нині

112] Разом подумаймо, як це залагодить, як уласкавить

113] Сина Пелая дарами приємними й лагідним словом».

114] В відповідь мовив йому володар мужів Агамемнон:

115] «Не помилково, о старче, мої полічив ти провини.

116] Я завинив, заперечити й сам не спроможний. Та тільки

117] Варт багатьох чоловік, що Зевс полюбив його серцем:

118] Ушанував він його, погубивши багато ахеїв.

119] Але якщо завинив я, піддавшися помислам згубним,

120] 1 Сам і залагоджу це - незліченний я дам йому викуп.

121] Перелічу я отут, перед вами, славетні дарунки:

122] Сім триніг незадимлених, золота десять талантів,

123] Двадцять блискучих цеберок, дванадцять об'їжджених коней,

124] Що нагороди в змаганні у гонах не раз здобували.

125] Не злидарем би ходив безземельним, не мав би нестатку

126] В золоті цінному той, хто здобув би оті нагороди,

127] Що із змагань мені однокопиті приносили коні.

128] Дам йому сім я жінок, у роботі своїй бездоганних,

129] З Лесбосу, - ще коли Лесбос він взяв, забудований гарно,

130] Я їх обрав; від усіх-бо жінок вони вищі красою,

131] їх йому дам, з ними й ту, що її силоміць одібрав я, -

132] Доньку Брісея. До того ж я клятву складаю велику -

133] Ложа її не торкавсь, не єднався із нею в коханні,

134] Як за звичаєм людським у мужчин із жінками буває.

135] Нині ж це все йому буде передано. А як нарешті

136] Місто Пріама велике дадуть нам боги зруйнувати,

137] Прийде нехай, коли будемо здобич ділить між ахеїв,

138] Золотом свій корабель і міддю нехай навантажить,

139] Хай із троянських жінок собі вибере двадцять найкращих,

140] Що поступались би вродою тільки Єлені аргейській,

141] А як повернемось в Аргос ахейський, родючу країну,

142] Зятем я б рад його мати, - він був би нарівні з Орестом,

143] Сином коханим моїм, що зростає в великім достатку.

144] Три в мене доньки росте у пишно збудованім домі:

145] Хрісофеміда, а ще Лаодіка та Іфіанасса, -

146] Ту з них, що люба йому, нехай він без викупу візьме

147] В дім до Пелея. А я у придане за нею багато

148] Дам подарунків, яких ще ніхто не давав за дочкою.

149] Густо заселених міст аж сім я йому подарую -

150] Гіру у зелені трав запашних, Кардамілу, Енопу,

151] Фери священні, Антею й низинні її пасовиська,

152] Милу для ока Епею і Педас багатий садами,

153] Всі недалеко від моря, і Пілос піщаний там близько.

154] Люд там живе, на рогату худобу й на вівці багатий,

155] Щедрими будуть дарами його шанувати, як бога,

156] Будуть під берло його багатющу приносить данину.

157] От скільки дам я йому, коли гніватись він перестане.

158] Хай погамує себе. А'ід - невблаганний, нещадний,

159] Тим-то з усіх він богів найбільше ненависний людям.

160] Хай він поступиться: я-бо й державною владою вищий,

161] Та похвалитися можу, що й віком я старший за нього».

162] В відповідь мовив тоді йому Нестор, їздець староденний:

163] «Сину Атреїв славетний, владарю мужів Агамемнон!

164] Не незначні ти Ахіллу-вождеві даєш подарунки.

165] Що ж, оберімо послів, і нехай вони якнайшвидше

166] Йдуть у намет до Ахілла, славетного сина Пелея.

167] Або я сам оберу, а їм лиш погодитись треба.

168] Фенікс, улюбленець Зевса, хай перший у них виступає,

169] Потім великий Еант, а за ним - Одіссей богосвітлий,

170] Вслід їм ще двоє окличників піде - Одій з Ерібатом.

171] Отже, на руки води принесіть, і в тиші побожній

172] Щиро помолимось Зевсу Кроніду, щоб зглянувсь над нами».

173] Мовив він так, і всім його слово було до вподоби.

174] Воду на руки окличники їм почали поливати,

175] Потім питва юнаки налили аж по вінця в кратери,

176] Порозливали у келихи й всім порозносили гостям.

177] А, узливання вчинивши, ті випили, скільки бажали,

178] Й вийшли з намету тоді Агамемнона, сина Атрея.

179] Мовив услід їм багато ще Нестор, їздець староденний,

180] Поглядом кожного з них бадьорив, Одіссея ж найбільше,

181] Щоб постарались схилить бездоганного сина Пелея.

182] В путь подалися посли узбережжям шумливого моря,

183] Щиро благаючи, щоб землевладець, землі потрясатель,

184] їм допоміг прихилить Еакідове серце велике.

185] До кораблів мірмідонських, до їхніх наметів прийшовши,

186] Вздріли Ахілла, що серце дзвінкою формінгою тішив,

187] Вельми оздобною, із срібляною кобилкою зверху.

188] Здобиччю взяв він її, зруйнувавши Етіона місто.

189] Нею втішавсь він, співаючи пісню про славу героїв.

190] А проти нього сидів лиш Патрокл, дожидаючи мовчки,

191] Поки Еаків онук ту пісню співать перестане.

192] От до намету посли з богосвітлим ввійшли Одіссеєм

193] І перед ним зупинились. Ахілл з дивуванням підвівся

194] З крісла свого, у руках тримаючи звучну формінгу.

195] Встав і Патрокл, уздрівши мужів, що ввійшли до намету.

196] Отже, вітаючи їх, промовив Ахілл прудконогий:

197] «Хай вам, друзі, щастить! З чим прийшли? Я вам дуже потрібний?

198] Хоч я й гнівлюсь на ахеїв, та з них ви мені найлюбіші».

199] Так промовляючи, далі повів їх Ахілл богосвітлий

200] І на стільцях посадив, килимами пурпурними вкритих,

201] Та до Патрокла, що близько стояв, звернувся з словами:

202] «Швидше, Менетіїв сину, кратеру постав щонайбільшу,

203] Влий щедріше вина і кожному келих наповни,

204] Бо найдорожчих гостей моя нині приймає оселя».

205] Мовив він так, і Патрокл послухався любого друга.

206] Сам же велику стільницю підсунув до вогнища ближче,

207] Жирні на ній порозкладував спини козла та ягниці

208] Й вепра гладкого хребет, що лиснів аж од сала масного.

209] Автомедонт їх тримав, розрубав же Ахілл богосвітлий,

210] Краяв на менші куски й на рожен їх насаджував густо,

211] А Менетід вже розпалював вогнище, муж богорівний.

212] А як вогонь догорів і полум'я стало згасати,

213] Жар разгорнув і, посипавши сіллю божистою м'ясо,

214] Зверху поклав, на камінних підпорах рожни закріпивши.

215] А як посмажилось м'ясо, Патрокл на столи його виклав,

216] Хліба набрав і почав по столах для гостей розставляти

217] В кошиках гарних, а м'ясо їм краяв Ахілл богосвітлий.

218] Сам після того він проти божистого сів Одіссея

219] При протилежній стіні, доручивши Патроклові другу

220] Жертву богам принести, й той у полум'я кинув починки.

221] Руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

222] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

223] Феніксу нишком Еант підморгнув. Одіссей богосвітлий

224] Бачив це, келих наповнив вином і озвавсь до Ахілла:

225] «Щастен будь, друже Ахілле! Частунку для нас не бракує

226] Ані в гостиннім шатрі Агамемнона, сина Атрея,

227] Ані у тебе сьогодні. Багато приємного серцю

228] Ми спожили. Та не учта весела нас нині обходить.

229] Бачачи горе велике, ми, паростку Зевсів, тривоги

230] Сповнені; сумнів бере нас - врятуємо все ж чи погубим

231] Ми добропалубні судна, як ти не виявиш сили.

232] Близько від нашого валу й човнів на нічліг обляглися

233] Високодумні трояни й союзників славних загони,

234] В стані своїм розпалили вогні й запевняють зухвало,

235] Що їх не стримати нам, нападуть на човни вони чорні.

236] Зевс же Кронід, даючи їм щасливі ознаки, праворуч

237] Сипле перуни. А Гектор, великою силою гордий,

238] Страшно лютує, - в надії на Зевса уже не зважає

239] Ні на богів, ні на смертних, шаленством охоплений диким.

240] Молиться тільки, щоб швидше засяла Еос богосвітла.

241] На кораблях він кінці кормові обрубать обіцяє

242] Та попалить їх нещадним вогнем, перед ними й ахеїв,

243] В димі й чаду очманілих, усіх до ноги перебити.

244] Страшно боюсь я в душі, щоб жахливих погроз цих богове

245] Та не здійснили, щоб нам не судилось під мурами Трої,

246] Так далеко загинуть від Аргоса, славного кіньми.

247] Стань же до дії, якщо у хвилину хоча б і останню

248] Ти врятувать від троянської люті хотів би ахеїв.

249] Потім же сам пожалкуєш. Та важко знайти якісь ліки

250] На заподіяне зло. Тож краще подумай завчасно,

251] Як від данаїв лихої загибелі день одвернути.

252] Любий! Тож батько Пелей, із Фтії тебе виряджавши

253] До Агамемнона, мовив таке тобі слово напутнє:

254] «Сину мій, Гера й Афіна, коли на те буде їх воля,

255] Сили дадуть тобі досить, ти ж серце своє гордовите

256] Стримуй у грудях, - краще, проте, доброзичливим бути.

257] Звад уникай лихотворних, і будуть, напевне, аргеї -

258] І молоді, і старі - ще більше тебе шанувати».

259] Так наставляв тебе старець. Та все ти забув. То хоч нині

260] Стримайся, гнів зупини свій гнітючий. Тобі Агамемнон

261] Дасть подарунки достойні, як гніватись ти перестанеш.

262] Отже, послухай, як хочеш, я можу тобі всі дарунки

263] Перелічить, що в наметі своїм обіцяв Агамемнон.

264] Сім триніг незадимлених, золота десять талантів,

265] Двадцять блискучих цеберок, дванадцять об'їжджених коней,

266] Що нагороди в змаганні у гонах не раз здобували.

267] Не злидарем би ходив безземельним, не мав би нестатку

268] В золоті цінному той, хто здобув би оті нагороди,

269] Що із змагань йому однокопиті приносили коні.

270] Дасть тобі сім він жінок, у роботі своїй бездоганних,

271] З Лесбосу, - ще коли Лесбос ти взяв, забудований гарно,

272] Він їх обрав: від усіх-бо жінок вони вищі красою.

273] їх тобі дасть, з ними й ту, що її силоміць одібрав він, -

274] Доньку Брісея. До того ж він клятву складає велику -

275] Ложа її не торкавсь, не єднався із нею в коханні,

276] Як за звичаєм людським у мужчин із жінками буває.

277] Нині це все тобі буде передано. А як нарешті

278] Місто Пріама велике дадуть нам боги зруйнувати,

279] Сам підійди, коли будемо здобич ділить між ахеїв,

280] Золотом свій корабель і міддю тоді навантажиш

281] Та із троянських жінок собі вибереш двадцять найкращих,

282] Що поступались би вродою тількі Єлені аргейській.

283] А як повернемось в Аргос ахейський, родючу країну,

284] Зятем він рад тебе мати, - ти був би нарівні з Орестом,

285] Сином коханим його, що зростає в великім достатку.

286] Три в нього доньки росте у пишно збудованім домі:

287] Хрісофеміда, а ще Лаодіка та Іфіанасса, -

288] Ту з них, що люба тобі, ти зможеш без викупу взяти

289] В дім до Пелея. А він у придане за нею багато

290] Дасть подарунків, яких ще ніхто не давав за дочкою.

291] Густо заселених міст аж сім він тобі подарує -

292] Гіру у зелені трав запашних, Кардамілу, Енопу,

293] Фери священні, Антею й низинні її пасовиська,

294] Милу для ока Епею і Педас багатий садами,

295] Всі недалеко від моря, і Пілос піщаний там близько.

296] Люд там живе, на рогату худобу й на вівці багатий,

297] Щедрими будуть дарами тебе шанувати, як бога,

298] Будуть під берло твоє багатющу приносить данину.

299] От скільки дасть він тобі, коли гніватись ти перестанеш.

300] А як Атрід вже занадто для серця твого ненависний, -

301] Сам і дарунки його, - до інших май жаль всеахеїв,

302] Що знемагають у стані своїм і тебе, яко бога,

303] Всі пошанують, і славу здобудеш у них ти велику.

304] Гектора ти подолаєш сьогодні - сам він до тебе

305] В лютому кинеться шалі, бо рівним собі вже нікого

306] Не визнає із данаїв, сюди з кораблями прибулих».

307] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

308] «О Лаертід богорівний, удатний на все Одіссею!

309] Я на слова твої прямо й одверто повинен сказати,

310] Як я вважаю тепер і як воно має все бути,

311] Щоб, обсівши мене звідусіль, не гули ви так гулко.

312] Бо ненависний для мене, немовби Аїдова брама,

313] Той, хто на думці ховає одно, а інше говорить.

314] Отже, скажу тобі те, що мені видається найкращим.

315] Ані Атрід Агамемнон умовить мене не здолає,

316] Ані хто інший з данаїв. Нема в вас ніякої дяки,

317] Хоч безустанно й невтомно змагаєшся ти з ворогами.

318] Б'єшся в бою чи його уникаєш - одна нагорода,

319] Шана однакова - чи боягуз ти, чи воїн завзятий,

320] Так же умре й бездіяльний, і той, що робить багато.

321] Жодної з того користі, що стільки я перетерпів,

322] Душу свою наражаючи, й з ворогом бився завзято.

323] Як пташенятам своїм неопереним пташка приносить

324] їжу, яку тільки знайде, самій же сутужно буває, -

325] Так же й мені багато ночей не доспать довелося,

326] Днів пережити кривавих у битвах і січах завзятих

327] Проти ворожих мужів, що власних дружин боронили.

328] Пливши човнами, двадцять я міст подолав велелюдних,

329] Пішки узяв одинадцять в троянській зе^ілі буйноскибій.

330] В кожному з них багато скарбів здобував я коштовних

331] І, перевізши сюди, Агамемнону, сину Атрея,

332] їх віддавав. А він, при човнах залишаючись ззаду,

333] Брав і, трохи роздавши, присвоював більшу частину.

334] Що ж призначив владарям і старійшинам знатним, те мають

335] Цілим усе. Лиш у мене, єдиного з-поміж ахеїв,

336] Милу жону одібрав. Хай спить собі з нею й солодку

337] Має утіху. Але задля чого воюють аргеї

338] Проти троян? Навіщо зібрав і привів сюди військо

339] Син Атреїв? Чи не за Єлену прекрасноволосу?

340] Чи серед смертних людей кохають жінок своїх тільки

341] Діти Атрея? Тож кожен розсудливий муж і порядний

342] Дбає про жінку свою і кохає її так же само,

343] Як покохав я душею оту, хоч придбав її списом.

344] Нині ж, мене обманувши і вирвавши з рук нагороду,

345] Хай не береться мене переконувать - я його знаю!

346] Хай, Одіссею, з тобою та з іншими він владарями

347] Думає, як від човнів безпощадний вогонь одвернути.

348] Але ж і сам він, проте, багато зробив і без мене.

349] Вал збудував оборонний і викопав рів біля нього

350] Довгий, широкий і гострим його укріпив частоколом.

351] Але ж і так не здолає він Гектора-мужоубивці

352] Стримати силу. Та поки і я воював між ахеїв,

353] Гектор не важивсь у битву далеко від муру встрявати,

354] Тільки доходив до Скейської брами й високого дуба.

355] Раз він чигав там на мене й ледь нападу мого уникнув.

356] Нині ж не хочу я з Ректором більш воювать богосвітлим!

357] Завтра я Зевсові й іншим безсмертним палитиму жертви.

358] Та, кораблі навантаживши, їх поспускаю на море.

359] Отже, як хочеш, потрібно тобі, то побачити можеш,

360] Як Геллеспонтом, на рибу багатим, удосвіта рано

361] Рушать мої кораблі з веслярами на тесаних лавах.

362] Як плавбу нам щасливу дарує землі потрясатель,

363] До буйноскибої Фтії на третій вже день я прибуду.

364] Там я великі багатства покинув, сюди вирушавши,

365] Та й відсіля - і золота ще, і червоної міді,

366] І підперезаних гарно жінок, і досить заліза

367] Я привезу, що на жереб узяв. Лише нагороду,

368] Сам її давши, із глумом від мене забрав Агамемнон,

369] Син Атреїв. Перекажіть же йому привселюдно

370] Те, що сказав я, щоб так же обурились інші ахеї,

371] Як із данаїв схотів би іще він когось ошукати,

372] Вічним безстидством повитий. Та в вічі мені подивитись

373] Він не посмів би, хоч досить нахабства собачого в нього!

374] Спільного з ним ні в пораді, ні в ділі не хочу я мати.

375] Передо мною він вже завинив, ошукавши, та вдруге

376] Не ошукає словами! Вже досить! Нехай же спокійно

377] Йде собі геть! Позбавив ума його Зевс велемудрий.

378] Дар його я зневажаю, ціную, як ту волосину.

379] Хай би у десять і двадцять разів давав мені більше,

380] Аніж він має тепер чи буде колись іще мати,

381] Навіть все те, що зібрав Орхомен чи єгипетські Фіви,

382] Де по оселях у кожного повно скарбів незліченних,

383] Фіви стобрамні, і з кожної брами по двісті хоробрих

384] Воїв на конях баских виїжджає в своїх колісницях,

385] Навіть як стільки б давав, скільки в світі піску є та пилу,

386] Не зворушив би, проте, мого серця нічим Агамемнон,

387] Доки ганьби не окупить, що болем гризе мені душу.

388] Заміж дочки не візьму Агамемнона, сина Атрея,

389] Хоч золотій Афродіті була б вона рівна красою,

390] Хоч би в роботах вона ясноокій рівнялась Афіні,

391] Заміж її не візьму! Хай іншого знайде з ахеїв,

392] Хто його гідний, від мене ж державною владою вищий.

393] Тож мене урятують боги, й я додому вернуся,

394] Сам тоді батько Пелей вже знайде для мене дружину.

395] Юних в Елладі і Фтії багато-бо є ахеянок,

396] Дочок славетних батьків, які про міста свої дбають, -

397] Ту з них, що буде мені наймиліша, візьму за дружину.

398] Там я душею відважною сам за одруження мріяв,

399] Щоб у законному шлюбі улюблену мати дружину

400] І утішатись багатством - старого Пелея надбанням.

401] Та ніщо не дорожче мені за життя, - ні багатства,

402] Що їх, як кажуть, надбав Іліон, це залюднене місто,

403] В мирні колишні часи, перед нападом воїв ахейських,

404] Ані скарби, що стрілець заховав за камінним порогом,

405] Феб-Аполлон срібнолукий, у хмарі на скелі Піфійській.

406] Можна здобути усе - і корів, і овечок отари,

407] Можна й триніжники куті, і коней придбать злотогривих.

408] Тільки людської душі не вернути, її не придбати,

409] Не упіймати, якщо відлетить крізь зубів огорожу.

410] Мати казала мені, срібнонога богиня Фетіда,

411] Ніби двояким шляхом мене Кери вестимуть до смерті:

412] В разі зостанусь я тут, щоб битись під мурами Трої,

413] То не діжду повороту, лиш вічну я славу здобуду,

414] А як вернуся додому, до любого отчого краю,

415] То не діждать мені слави, зате довголітній спокійно

416] Вік проживу, і смерть передчасна мене не спіткає.

417] Я б і іншим ахеям порадив те саме зробити -

418] Швидше додому пливти: кінця-бо високої Трої

419] Не дочекатися вам, над нею Зевс громовладний

420] Руку свою розпростер, і люд її духом піднісся.

421] Тож повертайтесь додому і найзнатніїцим ахеям

422] Вість передайте від мене - в цім честь для старійшин почесних.

423] Хай поміркують думками і винайдуть спосіб найкращий,

424] Як врятувать кораблі, а разом і воїв ахейських

425] На кораблях крутобоких. А те, що надумали досі,

426] Все не до речі воно - я в гніві своїм непохитний.

427] Фенікс нехай залишається з нами і тут заночує,

428] Щоб в кораблях моїх завтра до рідного їхати краю,

429] Як побажає того. Силоміць же його не везтиму».

430] Мовив він так. І мовчки те слухали всі нерухомо,

431] Подиву повні: велика-бо сила була в його слові.

432] Зрештою Фенікс йому відповів, сивочолий комонник,

433] Слізьми вмиваючись, - за кораблі він боявся ахейські.

434] «Як повертатись додому ти справді, осяйний Ахілле,

435] Зважився й од кораблів одвернути швидких не бажаєш

436] Полум'я згубне, охоплений гнівом у серці своєму,

437] Як же я можу один залишитись без тебе, мій любий

438] Сину? Послав мене з Фтії Пелей, сивочолий комонник,

439] Разом з тобою, у стан до Атріда тебе виряджавши

440] Юним, не звиклим до воєн, до кожного рівно жорстоких,

441] Та недосвідченим в радах, де слави мужі набувають.

442] Тим-то й послав мене він, щоб всього тебе міг я навчити -

443] В слові проречистим бути і в ділі поборником ревним.

444] От чому, люба дитино моя, я не хочу без тебе

445] Тут залишатись, коли б і сам бог обіцяв обтесати

446] Старість із мене й квітучим зробити, яким я раніше

447] Був, покидавши Елладу, жінками прекрасними славну,

448] Гніву тікаючи батька, Амінтора, сина Ормена.

449] Сердивсь на мене він через наложницю пишноволосу,

450] Що покохав її вельми і став зневажати дружину,

451] Матір мою. Та ж, коліна обнявши, благала у мене

452] Діву коханням з'єднать, щоб старий став для неї огидний.

453] Вволив я волю її. Про це як довідався батько,

454] Тяжко прокляв мене й грізних почав він благати Еріній,

455] Щоб на коліна до нього ніколи дитя не сідало

456] Мною народжене. Вічні богове прокльон той здійснили -

457] Глибу підземного Зевс і жахлива із ним Персефона.

458] (Батька замислив тоді я гострою міддю убити,

459] Та приборкав той гнів мені хтось із безсмертних, до серця

460] Вклавши людські поговори й ганьбу, яка мене вкриє,

461] В разі почнуть мене батькоубивцею звати ахеї).

462] Не дозволяло, проте, в моїх грудях стривожене серце

463] Перед очима у гнівного батька лишатися в домі.

464] Правда, і рідних, і друзів багато, кругом обступивши,

465] Довго мене умовляли зостатися в отчому домі.

466] Жирних багато овець і повільних волів круторогих

467] Тут закололи, багато свиней, що лисніли від сала,

468] Тут на рожнах напекли над Гефестовим полум'ям дужим;

469] Випили з батькових дзбанів багато вина іскряного.

470] Дев'ять ночей невідступно вони при мені ночували,

471] Поперемінно мене стерегли, і не гасло ніколи

472] Світло, одне - при вході в обведене муром подвір'я,

473] Друге - в самім передсінку, при дверях до спальні моєї.

474] А як десятої ночі для мене вже пітьма запала,

475] Виламав двері я спальні своєї, підігнані щільно,

476] Вибіг і, вмить перескочивши мур, що навколо подвір'я,

477] Легко уник сторожів і служниць, що мене вартували.

478] Втікши далеко, блукав я в широких Еллади просторах,

479] Поки до Фтії родючої, матері вівцям, дістався

480] До можновладця Пелея. Мене він, прийнявши прихильно,

481] Так полюбив, як батько лиш любить єдиного сина

482] В юному віці, багатих маєтків його спадкоємця,

483] Дав і багатство мені, і густо залюднені землі.

484] Жив я на окраю Фтії, керуючи людом долопів.

485] Виховав там і тебе я, о богоподібний Ахілле,

486] Серцем тебе полюбив, не хтів-бо ніколи ти з іншим

487] Сісти до спільного столу, ні дома торкнутися їжі,

488] Поки тебе не візьму на коліна, й, нарізавши м'яса,

489] Не нагодую, й до уст я не притулю тобі келих.

490] Часом, бувало, хітон ти на грудях мені заплямуєш,

491] Бризнувши трохи вином, через милу незграбність дитячу.

492] Отже, багато про тебе я дбав і трудився багато

493] З думкою - хай я потомства й позбавлений з волі безсмертних, -

494] Саме тебе назову я, о богоподібний Ахілле,

495] Сином, щоб згубу ганебну од мене колись одвернув ти.

496] Отже, Ахілле, приборкай свій дух гордовитий! Хай буде

497] Серце твоє не безжальне. Та можна й богів ублагати,

498] Хоч перевищують нас вони в доблесті, шані і силі.

499] Вмилостивляють їх пахощі диму, й побожні моління,

500] І узливання із жиром жертовним, як ревно благає

501] Ласки людина, хоча помилилась вона й завинила.

502] Доньки-бо є у Зевса великого - Літи-Благання, -

503] В зморшках обличчя, кульгаві, з очима, що зиркають скоса,

504] Аті-Нестямі услід вони заклопотано ходять.

505] Ата ж є дужа й на ноги проворна, то їх набагато

506] Випереджає і, цілу кругом оббігаючи землю,

507] Шкодить людям, а Літи стають їм тоді в допомозі.

508] Той же, хто, Зевсових дочок зустрінувши, їх пошанує,

509] Матиме поміч од них, вони молитви його вчують,

510] А як одкине од себе, зневажливим словом одмовить,

511] З ревним благанням до Зевса Кроніона Літи підступлять,

512] Ату щоб слідом послав одплатити зухвальцю бідою.

513] Отже, Ахілле, й ти вияви Зевсовим донькам належну

514] Шану, як звикли їх всі шанувать, благородні душею.

515] Якби дарів не приніс тобі й не обіцяв їх надалі

516] Син Атрея, і досі в лютому гніві затятий,

517] Я й не просив би тебе обурення власне відкинуть

518] І захистити ахеїв, що вельми того потребують.

519] Але й тепер він багато дає і вперед обіцяє,

520] Кращих мужів посилає до тебе із ревним благанням,

521] Обраних з-поміж ахейського люду й тобі найлюбіших

522] Серед аргеїв. Отже, ні мови їх, ані приходу

523] Не зневажай, хоч досі і гнівався ти справедливо.

524] Чули не раз ми про давніх мужів, про героїв, укритих

525] Славою, - інколи лютому гніву й вони піддавались, -

526] Вмилостивляли дарунками їх, умовляли словами.

527] Трапилось це, пам'ятаю, давно й, може, вам воно, друзі,

528] Не новина, але все, як було, я б хотів розказати.

529] Бій між куретів точився і між войовничих етолян -

530] Нищили круг Калідона вони одні одних завзято.

531] Мужньо етоляни свій Калідон боронили прекрасний,

532] Знищить його намагались курети, Ареєм натхнені.

533] Лихо оце Артеміда наслала їм золотошатна,

534] Гнівна за те на етолян, що жертви з плодів свого саду

535] їй не приносив Ойней, - всім богам він палив гекатомби,

536] їй лише, доньці великого Зевса, не дав він нічого -

537] Чи не подумав, чи, може, забув, але гріх був великий.

538] Гнівом охоплена Зевса самого дочка стрілометна

539] Дикого з хащ лісових білоіклого вепра наслала.

540] Шкоди багато кабан цей тоді заподіяв для саду,

541] Попідривав і на землю звалив дерев він багато

542] Разом з корінням міцним і цвітом на них яблуневим.

543] Вепра того все ж, нарешті, убив Мелеагр, син Ойнея,

544] Силу-силенну мисливців з околишніх міст назбиравши

545] Разом з їх псами: малим-бо гуртом цього звіра не взяти,

546] Тож не один через нього на вогнище ліг смутковійне.

547] Розрух і зваду велику богиня тоді учинила

548] Поміж куретів хоробрих і духом великих етолян -

549] Все за ту голову вепра й укриту щетиною шкуру.

550] Поки брав участь в бою Мелеагр, Ареєві любий,

551] Доти куретам доводилось зле - поза мурами міста

552] їм не вдавалось утриматись, хоч і було їх багато.

553] Враз огорнув Мелеагра могутнього гнів, що у грудях

554] Дух забиває часами й мужам, які мислять розумно.

555] Серцем розгнівався він на матінку рідну Алтею

556] Й до Клеопатри прекрасної, жінки подався своєї,

557] Що від стрункої Марпеси, Евена дочки, народилась

558] Та від Ідея, з усіх на землі найсильнішого мужа.

559] Тож, не вагаючись, на владаря Аполлона самого

560] Цей за дружину струнку наважився лука підняти.

561] Батько і мати поважна тоді почали в своїм домі

562] Звати дочку Алкіоною в пам'ять про дні, коли мати,

563] Терплячи долю лиху алкіони, стражденної пташки,

564] Тяжко ридала, як Феб-Аполлон її вкрав дальносяжний.

565] Гнівом пекучим повитий, лежав Мелеагр у дружини,

566] Був він на матір лихий за прокльони, - у горі на нього

567] Помсту богів за убитого брата вона закликала,

568] Впавши навколішки, груди вмиваючи слізьми гіркими,

569] Довго у землю, що живить людей, вона била руками,

570] Довго Аїда самого благала й страшну Персефону

571] Смерть її сину послати. Й Ерінія, в пітьмі блуденна,

572] Серцем жорстким невблаганна, почула її із Еребу.

573] Крики від брам Калідона тоді залунали і гуркіт

574] Мурів руйнованих. До Мелеагра старшини етолян

575] Найповажніших послали жерців із благанням подати

576] Захист, та ще й нагороду велику йому обіцяли:

577] Де й найродючіший ґрунт на всій калідонській рівнині,

578] Мав він найкращу дільницю у гій п'ятдесят собі взяти, -

579] У виноградних садах красувалась одна половина,

580] І половина гуляла, для орного поля придатна.

581] Довго просив його й старець Ойней, сивочолий комонник,

582] Вийшовши перед поріг його високоверхої спальні,

583] В двері зачинені стукав, уклінно звертався до сина.

584] Довго і сестри просили, і мати благала поважна.

585] Він же ще більше затявся. Його також друзі просили,

586] З-поміж усіх найвірніші йому, найдорожчі для нього,

587] Та гордовитого серця у грудях схилить не здолали,

588] Поки ударами спальню і мурів товстих не схитнуло,

589] Поки не вдерлись курети і не запалали пожежі.

590] Стала тоді із плачем Мелеагра дружина благати,

591] Вбрана ошатно, про всі повідаючи мужеві лиха,

592] Що зазнає їх весь люд у захопленім ворогом місті:

593] Ріжуть нещадно мужів, вогнем спопеляють оселі,

594] Гарно вбраних жінок із дітьми у полон забирають.

595] Серцем обурився він, про жахливі почувши події,

596] Й кинувся в бій, одягнувши на себе осяйливу зброю.

597] Так він загибелі день одвернув од людей етолійських,

598] Серця послухавши свого. Дарунків йому ж не давали

599] Гожих і щедрих, - загибель од люду і так одвернув він.

600] Ти ж не тримай цього в думці, нехай богове інакше

601] Мисль твою, любий, спрямують. Бо від кораблів, що палають,

602] Важче біду одвернути. Отож, подарунки прийнявши,

603] З нами виходь. Як бога, тебе пошанують ахеї.

604] А як пізніш, без дарів, до вбивчого бою ти вступиш,

605] Шани такої не матимеш, ворога хоч би^й відбивши».

606] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

607] «Феніксе, паростку Зевсів, дідуню старенький, не треба

608] Шани цієї мені, - вшанований Зевсом я досить.

609] При кораблях крутобоких мене збереже він, допоки

610] Вистачить в грудях дихання й носитимуть любі коліна.

611] Ще тобі інше скажу я, а ти заховай в своїм серці:

612] Духу мого не бентеж наріканням та слізьми гіркими,

613] Щоб догодити Атріду. Його ти любить не повинен,

614] Щоб ненависним не стати мені, що люблю тебе дуже.

615] Краще б зі мною тому досаждав, хто мені досаждає.

616] Влади державної нарівно й шани прийми половину.

617] Ці хай із вістю ідуть до Атріда. А ти залишайся,

618] Переночуєш на ложі м'якому. Удосвіта ж завтра

619] Ми поміркуєм, додому пливти нам чи тут залишатись».

620] Мовивши це, він Патроклові мовчки моргає бровою

621] Феніксу постіль вигідну стелить, щоб швидше з намету

622] Вийти усі здогадались. Озвався тоді богорівний

623] Син Теламона Еант і слово таке до них мовив:

624] «О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею,

625] Будемо йти! Мети-бо розмови шляхом цим, здається,

626] Не досягнути. Треба данаям тепер якнайшвидше

627] Відповідь цю сповістить, хоч на добре вона й не виходить, -

628] Досі ж її дожидають вони. А Ахілл прудконогий

629] Диким шаленством свої гордовиті наповнює груди,

630] Надто жорстокий, він приязні друзів своїх не шанує,

631] Що на швидких кораблях його нею усі визначали, -

632] Серцем безжальний! Навіть і той, в кого брата убили,

633] Винагороду приймає, так само як батько за сина!

634] Викуп сплативши великий, лишається вбивця в народі,

635] Той же, хто взяв його, мстивий свій дух і своє гордовите

636] Серце вгамовує. Тільки у груди тобі незмиренну

637] Вклали богове злобу і тільки задля однієї

638] Дівчини. Ми ж їх аж сім, та найкращих, тобі обіцяли

639] Й інших дарунків багато. То стань же і ти лагідніший,

640] Хоч би шануючи дім свій. Прийшли під твою ми покрівлю,

641] Послані людом данайським, готові тебе відзначити

642] Приязню й дружбою щирою більше, ніж інші ахеї».

643] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

644] «Теламоніде Еанте, керманичу люду божистий!

645] Все тут, здається мені, цілком від душі говорив ти.

646] Та розривається серце од гніву, лише-но згадаю,

647] Як син Атрея зневажив мене перед військом аргеїв,

648] Так наче був би я зайда якийсь чи приблуда нікчемний.

649] Отже, вертайтесь назад і звістіть йому в відповідь от що:

650] Я не раніше про участь у битві помислю кривавій,

651] Ніж син Пріама, великого розумом, Гектор божистий

652] До кораблів мірмідонських і наших наметів підійде

653] Та повбиває аргеїв і знищить вогнем кораблі їх.

654] Перед наметом моїм і чорним човном, сподіваюсь,

655] Гектор од бою, хоч як його хтів би, утриматись мусить».

656] Так він промовив, і кожен, з дводонного келиха зливши

657] В жертву богам, пішов до човнів на чолі з Одіссеєм.

658] Товаришам тоді зразу Патрокл наказав і служницям

659] Феніксу постіль вигідну в шатрі постелить якнайшвидше.

660] Постіль, як він наказав, постелили слухняно служниці,

661] Руна м'які, й килими, й тонкоткані льняні простирала.

662] Ліг на тім ложі старий дожидать на Еос богосвітлу.

663] Сам же Ахілл в глиб намету місткого пішов спочивати,

664] Поруч із ним приведена з Лесбосу жінка лежала,

665] Форбанта юна дочка, Діомеда ставна й краснолиця.

666] Проти Патрокл спочивав, біля нього лежала Іфіда,

667] Діва струнка, що йому Ахілл дарував богосвітлий,

668] Скірос узявши стрімкий, владаря Еніея оселю.

669] Щойно вернулися ті до наметів державця Атріда,

670] Келихи злотні піднявши, їх стріли синове ахеїв

671] І почали один перед одним розпитувать пильно.

672] Перший питати почав володар мужів Агамемнон:

673] «Що ж, розкажи, Одіссею прославлений, гордість ахеїв,

674] Хоче він згубний вогонь від наших човнів одвернути

675] Чи відмовляється, й гнів йому й досі ще сповнює груди?»

676] В відповідь мовив незламний в біді Одіссей богосвітлий:

677] «Сину Атреїв славетний, владарю мужів Агамемнон!

678] Гніву свого він не хоче згасити і навіть ще більше

679] Сповнився люттю й тебе, і дарунки твої відкидає.

680] Каже, що сам ти повинен з аргеями разом подумать,

681] Як із біди кораблі і народ врятувати ахейський.

682] Ще й нахваляється завтра, як тільки-но блисне світанок,

683] Добре оснащені в море спустить кораблі крутобокі.

684] Він і іншим ахеям порадив те саме зробити -

685] Швидше додому пливти: кінця-бо високої Трої

686] Не дочекатися вам, над нею-бо Зевс громовладний

687] Руку свою розпростер, і люд її духом піднісся.

688] Мовив він так. Це підтвердять і ті, що ходили зі мною, -

689] Мужній Еант і з ним окличників двоє статечних.

690] Фенікс же сивий, Пелідом запрошений, там залишився,

691] Щоб в кораблях його завтра до рідного їхати краю,

692] Як побажає того. Силоміць же його не везтиме».

693] Мовив він так. І мовчки те слухали всі нерухомо,

694] Подиву повні: велика-бо сила була в його слові.

695] Довго у смутку безмовно сиділи синове ахейські.

696] Зрештою все ж обізвався тоді Діомед гучномовний:

697] «Сину Атреїв славетний, владарю му^ків Агамемнон!

698] Краще б ти вже не просив бездоганного сина Пелея,

699] Стільки дарів обіцявши. Занадто й без того він гордий.

700] Нині ж ти сповнив йому ще більшою гордістю серце.

701] Але облишмо його! Як хоче - нехай собі ще

702] Чи залишається! Вирушить в бій він тоді, як у грудях

703] Серце накаже йому або хтось із богів спонукає.

704] Ну-бо, послухайте, що я скажу, та й усі так зробімо.

705] Спати лягаймо тепер, їдою й вином вдовольнивши

706] Любого серця потребу: від них-бо й снага, і відвага.

707] Завтра ж, коли заясніє прекрасна Еос розоперста,

708] Перед човнами швиденько збери і комонних, і піших,

709] Словом додай їм одваги й виходь серед перших до бою».

710] Мовив він так. І схвально ту слухали мову державці,

711] Подиву повні од слів Діомеда, впокірника коней.

712] Потім, богам узливання вчинивши, пішли до наметів,

713] Де полягали нарешті сну споживати дарунки.

ПІСНЯ ДЕСЯТА

ДОЛОНІЯ

1] В час той біля кораблів своїх інші вожді всеахейські,

2] Лагідним сном переможені, спали всю ніч до світанку.

3] Лиш Агамемнона, сина Атрея, керманича люду,

4] Сон не потішив солодкий: думки-бо його хвилювали.

5] Як гримотить блискавицями муж пишнокосої Гери,

6] Зливу рясну посилаючи з неба, чи бурю із градом,

7] Чи хуртовину, коли сніговієм засипле він ниви

8] Чи коли пащу ненатлу війни на людей роззявляє, -

9] Так з глибочіні грудей безнастанно зітхав Агамемнон

10] З тугою в серці, аж нутрощі в нього усі тріпотіли.

11] Погляд свій пильний не раз на троянську він кидав рівнину,

12] З вогнищ численних дивуючись, палених під Іліоном,

13] З звуків сопілок і флейт, із гомону й шуму людського.

14] А на свої кораблі як погляне й на лави ахеїв,

15] Пасма волосся з чола свого з коренем рвать починає,

16] Вгору до Зевса підносячи й гордим стогнучи серцем.

17] От яке, зрештою, рішення визнав Атрід за найкраще:

18] Передусім поспішити до Нестора, сина Нелея;

19] Може, удвох пощастить їм придумати слушну пораду,

20] Як від данаїв усіх неминучу біду відвернути.

21] Встав він з постелі своєї і, груди хітоном покривши,

22] Гарні сандалії потім до ніг прив'язав він лискучих,

23] Зверху на плечі накинув ще лева огнисто-рудого

24] Шкуру, що п'ят досягала, взяв списа в могутню правицю.

25] І Менелая також охопила тривога - не сходив

26] Сон і йому на повіки: боявся-бо він, щоб аргеї

27] Не потерпіли, вони крізь водні простори до Трої

28] Перепливли задля нього, щоб сміло війну розпочати.

29] Передусім на спину широку нап'яв він смугасту

30] Барсову шкуру, потім на голову міцно насунув

31] Мідний шолом і списа узяв у могутню правицю.

32] Вирушив він, щоб брата збудити, який над аргейським

33] Людом володарем був і, як бог, мав пошану в народі.

34] Біля корми корабля він застав його, - зброю на плечі

35] Той одягав пречудову. І братові дуже зрадів він.

36] Перший до нього звернувся тоді Менелай гучномовний:

37] «Нащо, мій любий, так вирядивсь ти? Чи не хочеш заслати

38] Товаришів до троян у розвідку? Та дуже боюсь я,

39] Що не наважиться, мабуть, ніхто поміж них на цей подвиг -

40] Потай самому в розвідку до стану ворожого вийти

41] Ночі божистої - надто відважного був би він серця!»

42] Відповідаючи, мовив владущий йому Агамемнон:

43] «Треба й мені і тобі, Менелаю, о паростку Зевсів,

44] Доброї ради, як захистить, врятувати аргеїв

45] І кораблі їх, коли так змінилося Зевсове серце!

46] Більше-бо серцем своїм уподобав він Гектора жертви!

47] Ще я не бачив такого ніде і не чув, щоб людина

48] Протягом дня одного, а вже стільки жахів спричинила,

49] Скільки їх Гектор завдав, улюбленець Зевса, ахеям

50] Сам власноручно, хоча ні бога він син, ні богині.

51] Справ натворив він таких, що довго й предовго аргеї

52] їх не позбудуться, - лиха він стільки накоїв ахеям.

53] Тож біжи-но мерщій і поклич з кораблів крутобоких

54] Ідоменея з Еантом, я ж богосвітлого кинусь

55] Нестора з ложа піднять, чи не згодиться він завітати

56] Сам до побожних загонів сторожі і дать їм накази.

57] Будуть вони його слухатись радо, начальник-бо варти -

58] Син його разом з вождем Меріоном, супутником вірним

59] Ідоменея, - ми їм доручили очолить сторожу».

60] В відповідь мовив до нього тоді Менелай гучномовний:

61] «Що ж бо ти словом своїм порадиш мені і накажеш?

62] Чи залишатися з ними й твого дожидати приходу,

63] Чи, передавши доручення, знову назад повернутись?»

64] Знову промовив до нього володар мужів Агамемнон:

65] «Там залишайся. А то один з одним ми ще розминемось,

66] В пітьмі блукавши, - багато доріг є у нашому стані.

67] Йшовши, усіх окликай, наказуй усім, щоб не спали.

68] Мужеві кожному батька ім'я називаючи й роду,

69] Кожному шану віддай, душею не будь веледумний.

70] Треба й самим потрудитися нам. Ці на плечах тяготи,

71] Видно, з народження нашого Зевс нам призначив носити».

72] Мовивши так, він з напуттям тоді відпустив свого брата,

73] Сам же до Нестора швидко подався, керманича люду.

74] Старця знайшов під наметом біля кораблів чорнобоких

75] В ложі м'якому. Зброя оздобна при ньому лежала -

76] Щит, два списи його гострі й шолом, що виблискував ясно,

77] Поруч і пояс барвистий лежав. Надягав його старець,

78] До мужозгубного бою вести виряджаючись лави

79] Воїв своїх, - смутливій-бо старості ще не піддався.

80] Спершись на лікоть на ложі і голову трохи підвівши,

81] Він до Атріда звернувся і став його словом питати:

82] «Хто ти й чого тут блукаєш по табору між кораблями

83] В темряві ночі, коли усі люди давно спочивають?

84] Мула, що десь заблукав, чи товариша свого шукаєш?

85] Мовчки сюди не підходь, озовися! Чого тобі треба?»

86] Відповідаючи, мовив володар мужів Агамемнон:

87] «Несторе, сину Нелея, великая славо ахеїв!

88] Ти Агамемнона бачиш Атріда, якого обтяжив

89] Зевс над усіх тягарем турбот безнастанних, допоки

90] Вистачить в грудях дихання й носитимуть любі коліна.

91] Так я блукаю, бо сон нездоланний мені на повіки

92] Ще не лягав, - війною журюсь я й нещастям ахеїв.

93] Страшно боюся за долю данаїв, мій дух непохитний

94] Твердість утратив, я повен тривоги, і серце готове

95] Вискочить геть із грудей, і тремтять мої пружні суглоби.

96] Як і тебе щось турбує, бо сон і до тебе не сходить,

97] То обійдімо сторожу і разом побачим на місці,

98] Чи не знесилила воїв утома тяжка і дрімота,

99] Чи не поснули вони, забувши обов'язки варти.

100] А вороги ж недалеко, і зовсім того ми не певні,

101] Чи не намислять вони серед ночі на стан наш напасти».

102] Мовив до нього у відповідь Нестор, їздець староденний:

103] «Сину Атреїв славетний, владарю мужів Агамемнон!

104] Задуми, мабуть, не всі, на які сподівається Гектор,

105] Виповнить Зевс велемудрий, ще більшого лиха, гадаю,

106] Згодом зазнати завдасть, коли славний Ахілл богосвітлий

107] Любеє серце своє від гніву тяжкого відверне.

108] Радий з тобою піти я, ходімо ж розбудимо інших -

109] Славного списом своїм Діомеда, також Одіссея,

110] З ними й Еанта, швидкого й могутнього сина Філея.

111] От якби згодився ще хтось піти і до нас запросити

112] Ідоменея-вождя і подібного богу Еанта.

113] їх кораблі там далеко стоять, аж із самого краю.

114] А Менелаєві, хоч і люблю я його і шаную,

115] Все ж докорю й, хоч розсердишся ти, не сховаю від тебе:

116] Спить собі він, а тебе одного залишає трудитись!

117] Треба було б між старшини сьогодні й йому потрудитись -

118] Всіх ублагати: нестерпна-бо скрута нам нині настала».

119] Знову промовив до нього володар мужів Агамемнон:

120] «Старче, полаять його іншим часом я й сам попросив би,

121] Часто-бо дляється він і не дуже-то хоче трудитись,

122] Не через лінощі навіть або нерозсудливий розум, -

123] Дивиться все він на мене й, щоб я починав, дожидає.

124] Нині ж прокинувсь раніше і перший прийшов він до мене.

125] Кликать послав я його саме тих, що про них говорив ти.

126] Але ходім. Застанемо, мабуть, ми їх біля брами

127] Серед сторожі: там-бо усім і сказав я збиратись».

128] Мовив до нього у відповідь Нестор, їздець староденний:

129] «А коли так, то ніхто із аргеїв його не осудить,

130] Кожен послухає те, що велітиме він чи накаже».

131] Так відповівши Атрідові й груди хітоном покривши,

132] Гарні сандалії потім до ніг прив'язав він лискучих,

133] Зверху ж великий, з тканини подвійної, плащ пурпуровий

134] Він на плечі пристебнув, пухнастою шерстю покритий,

135] Списа міцного узяв, окутого гострою міддю,

136] І до швидких одійшов кораблів міднозбройних ахеїв.

137] Першим тоді Одіссея, що Зевсові мудрістю рівний,

138] З сну розбудив опівнічного Нестор, їздець староденний,

139] Криком гучним, - аж до серця дійшов йому звучний той голос.

140] Вийшов з намету свого Одіссей і озвавсь до прибулих:

141] «Що це по табору бродите ви тут поміж кораблями

142] Ночі божистої? Що за потреба сюди привела вас?»

143] Мовив до нього у відповідь Нестор, їздець староденний:

144] «О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

145] Ти вже не сердься: велике-бо горе спіткало ахеїв!

146] Разом ходімо й вождів ще розбудимо інших, щоб спільно

147] Радити раду - тікати нам звідси чи битися далі».

148] Мовив він так. До намету вернувсь Одіссей велемудрий,

149] Щит свій оздобний накинув на плечі і рушив за ними.

150] До Діомеда пішли і знайшли вони сина Тідея

151] Збройного біля намету свого. Там спали навколо

152] Товариші, в головах щити постеливши. Списи їх,

153] Поруч у землю повтикані, прямо стояли, й далеко

154] Сяяла мідь їх, мов блискавка Зевсова. Спав поміж ними

155] Сам Діомед, розстеливши шкуру бика польового,

156] Під головою у нього лежав килимок світлобарвний.

157] Став біля нього й збудив його Нестор, їздець староденний,

158] Злегка ногою торкнувши, та лаять почав і корити:

159] «Сину Тідея, вставай! Чи будеш всю ніч отак спати?

160] Може, не чув, що трояни уже на узвишші рівнини,

161] Близько від наших човнів, і лиш простір вузенький між нами?»

162] Мовив він так, і від сну Діомед тої ж миті прокинувсь

163] І, до старого звертаючись, слово промовив крилате:

164] «Ну ж і завзятий ти, старче! Спочинку не знаєш ніколи!

165] Чи не знайшлось би чимало й молодших від тебе ахеїв,

166] Що обійшли б увесь табір і нишком од сну побудили

167] Наших державців. Та надто вже ти непохитний, мій старче!»

168] Знову до нього озвавсь тоді Нестор, їздець староденний:

169] «Слушно усе це сказав ти, мій друже, й цілком справедливо.

170] Є-бо у мене сини бездоганні, багато я маю

171] Воїв одважних - знайшлось би кому полководців скликати.

172] Але занадто велике нещастя спіткало ахеїв.

173] Нині на гострому лезі меча їх тримається доля, -

174] Злої загибелі чи порятунку чекати ахеям.

175] Але ж іди та Еанта швидкого і сина Філея

176] Сам розбуди - ти ж молодший, - якщо вже мене так жалієш».

177] Мовивши так, на плечі накинув з рудого він лева

178] Шкуру, що п'ят досягала, і списа узяв у правицю.

179] Встав він, і зразу ж пішов, і привів, розбудивши, державців.

180] От позбирались вони й опинилися серед сторожі,

181] Та не заснулих начальників тої сторожі застали, -

182] В повнім озброєнні всі на місцях недріманно сиділи.

183] Так наче пси неспокійно овець стережуть у кошарі,

184] Дикого звіра безстрашного вчувши, що крадеться лісом

185] З нетрів гірських до отари, та гамір тривоги здіймають

186] Серед собак і людей, і сон од усіх одбігає, -

187] Так же дрімота з повік і сон нездоланний одбігли

188] В тих, що на варті були тої ночі страшної: невпинно

189] В пітьму вдивлялись вони, чи не йдуть по рівнині трояни.

190] Дуже зрадів, їх побачивши, старець, і став бадьорити,

191] І, до сторожі звертаючись, слово промовив крилате:

192] «Так стережіть, мої діти кохані, звабливому Снові

193] Не піддавайтесь! Не даймо троянам із цього радіти!»

194] Так він промовив і рів перейшов, а за ним поспішили

195] Вслід і аргеїв вожді, що закликав він їх на нараду.

196] Був серед них Меріон і Нестора син благородний

197] Теж був, - на спільну нараду самі їх вожді запросили.

198] Через глибокий той рів перейшовши, вони посідали

199] В чистому полі, де від полеглих було іще вільне

200] Місце; відтіль-бо назад повернув неподоланий Гектор,

201] Сіючи згубу аргеям, аж поки їх ніч не покрила.

202] Там посідали вони й почали між собою розмову.

203] Перший почав тоді мовити Нестор, їздець староденний:

204] «Друзі, невже поміж вами немає відважного духом,

205] Хто б до зухвалих троян наважився нишком пробратись

206] В стан їх, щоб між ворогів захопити когось наодинці

207] Або розмову підслухать яку серед воїв троянських, -

208] Що замишляють вони, чи тут залишатися й далі

209] Мають біля кораблів недалеко, чи всі незабаром

210] В місто вернутись збираються, воїв здолавши ахейських?

211] Міг би розвідати це він, і потім до нас повернутись

212] Цілий, здоровий, і мав би по всім піднебессі велику

213] Славу в людей, ще й коштовні одержав би він подарунки.

214] Кожен з державців, що владу на цих кораблях обіймають,

215] Подарував би вівцю йому чорну з маленьким ягнятком

216] При материнському вим'ї, - скарбів цьому рівних немає.

217] Бажаним гостем він буде на учтах і бесідах наших».

218] Мовив він так, і мовчки те слухали всі нерухомо.

219] Врешті до них обізвався тоді Діомед гучномовний:

220] «Несторе, серце відважне і дух мій мене спонукає

221] В табір таємно пройти до троян зловорожих, що звідси

222] Так недалеко. Але якби й інший пішов хто зі мною,

223] Певності більше було б і відваги у кожного в серці.

224] Вдвох коли разом ідуть, то хтось із них перший намислить

225] Щось корисніше, коли ж він самотній, то, що б не намислив,

226] Думкою він повільніший, і всі його заміри слабші».

227] Мовив він так, і багато хто хтів би піти з Діомедом.

228] Хтіли обидва Еанти, ці віддані слуги Арея,

229] Хтів Меріон, дуже хтів того Несторів син благородний,

230] Хтів Менелай, син Атрея, загостреним списом славетний,

231] Хтів Одіссей, у нещастях незламний, пройти у троянський

232] Табір: він завжди-бо серцем до дій поривавсь дерзновенних.

233] Врешті озвався тоді володар мужів Агамемнон:

234] «О Діомеде Тідіде, для серця мого найлюбіший!

235] Вибери мужа в супутці, якого ти сам побажаєш,

236] Кращого з-поміж присутніх: знайшлось-бо охочих багато.

237] Не допусти з соромливості зайвої, щоб сміливіший

238] Хтось залишився, а слабшого взяв ти з>незручності тої,

239] Навіть на рід не зважай, хоч був би той рід найзнатніший».

240] Мовив він так, а боявсь за русявого він Менелая.

241] Знову тоді Діомед промовив до них гучномовний:

242] «Раз дозволяєте ви обрати супутня самому,

243] Як про божистого я забув би тоді Одіссея?

244] Серцем відважний своїм і духом він мужнім незламний

245] В різних трудах, бо його полюбила Паллада Афіна.

246] От як зі мною він піде, то навіть з вогню ми обидва

247] Вернемось цілі й здорові: він все передбачити вміє!»

248] В відповідь мовив незламний в біді Одіссей богосвітлий:

249] «Сину Тідеїв, мене не хвали і не гань ти занадто.

250] Добре-бо знають аргеї оте, що тут ти говориш.

251] Але ходім. Вже кінчається ніч, недалеко світанок,

252] Зорі все далі спливають, і ночі дві довші частини

253] Вже проминуло, одна лиш третина її залишилась».

254] Мовлячи так, почали надягати озброєння грізне.

255] Меч двоєсічний тоді віддав Фрасімед войовничий

256] Сину Тідея, - біля корабля той лишив свою зброю, -

257] Дав йому й щит і покрив йому голову щільно шоломом,

258] З ременю шитим, без гребеня й гриви, що зветься звичайно

259] Плоский шишак, - юнаки свої голови ним захищають.

260] Дав Меріон Одіссею свій лук та іще й сагайдак свій,

261] Дав йому й меч і покрив йому голову щільно шоломом,

262] Шитим із шкіри, - всередині був з багатьох ремінців він

263] Сплетений міцно, а зверху майстерно скріплявся рясними

264] Низками білих зубів срібноіклого вепра, що густо

265] Бігли туди і сюди, - за підкладку була в них повстина.

266] Викрав шолом той Автолік давно ще колись з Елеона,

267] Мури міцні зруйнувавши в Амінтора, сина Ормена;

268] В Скандію він кіферійцю віддав його Амфідаманту,

269] Амфідамант дарував його Молу на пам'ять як гостю,

270] Той же носить його сину своєму віддав Меріону.

271] Голову став цей шолом покривати тепер Одіссею.

272] А як обидва вони одягнули озброєння грізне,

273] Рушили в путь, залишивши на місці всю іншу старшину.

274] Чаплю тоді правобіч їм послала Паллада Афіна

275] Близько дороги, але не могли вони бачить очима

276] Птаха у темряві ночі, лиш клекіт іздалеку чули.

277] Чаплі зрадів Одіссей і молитись почав до Афіни:

278] «Зглянься, о Зевса егідодержавного доню, ти завжди

279] Допомагаєш мені у трудах! Не ховаюсь від тебе,

280] Де б я не йшов, а сьогодні мені особливо потрібна

281] Ласка твоя. Дай зі славою до кораблів нам вернутись,

282] Діло велике зробивши, що в пам'ятку буде троянам».

283] Другий молитись до неї почав Діомед гучномовний:

284] «Зглянься й на мене, великого Зевса незборена доню!

285] Будь при мені, як при батьку була, богосвітлім Тідеї,

286] В дні, коли в Фіви послом ахеї його посилали.

287] Біля Асопу-ріїси міднозбройних лишивши ахеїв,

288] Сам він із приязним словом тоді до кадмеїв подався

289] В Фіви. Вертаючись, подвиги він учинив надзвичайні

290] З ласки твоєї, богине, й твоїй завдяки допомозі.

291] Допоможи-бо й мені і ласкаву подай оборону.

292] Широколобу ялівку в жертву тобі принесу я,

293] З назимків, що під ярмо їх іще не приводили люди, -

294] Позолочу лиш їй роги й тобі принесу її в жертву».

295] Так помолились вони, їх почула Паллада Афіна.

296] А закінчивши молитву до доньки великого Зевса,

297] Рушили в путь, як два леви, вони серед темряви ночі

298] Через побоїще, трупи, і зброю, і кров почорнілу.

299] Та не дозволив заснути, проте, й войовничим троянам

300] 1 Гектор, - усю поскликав він на збори військову старшину,

301] Скільки було там троянських вождів і порадників люду.

302] Скликавши всіх, таку він подав їм розумну пораду:

303] «Хто з-поміж вас за дарунок великий погодиться певне

304] Діло вчинити? А матиме він визначну нагороду:

305] Дам йому повіз і пару з могутніми шиями коней,

306] Кращих, які на швидких кораблях ми спіткали б ахейських.

307] Може, хто знайде відвагу, ще й славу при тому здобуде

308] До кораблів бистрохідних пробратись і потай розвідать -

309] Охороняють швидкі кораблі вони, як і раніше,

310] Чи, вже приборкані рук наших силою, тільки про втечу

311] Радяться поміж собою і варти нічної не хочуть

312] Більше виконувать, втоми вагою пригнічені тяжко».

313] Мовив він так, і мовчки те слухали всі нерухомо.

314] Серед троян був Долон, окличника парость Евмеда

315] Богобоязного, мав він і золота, й міді багато,

316] З вигляду дуже негарний, зате був на ноги проворний,

317] В батька свого серед дочок п'ятьох він єдиним був сином.

318] Він із таким до троян і до Ректора словом звернувся:

319] «Ректоре, серце відважне і дух мій мене спонукає

320] До кораблів бистрохідних пробратись і все там розвідать.

321] Тільки раніш піднеси своє берло й мені поклянися,

322] Що подаруєш мені колісницю, оздоблену міддю,

323] З кіньми баскими, які бездоганного носять Пеліда.

324] Буду не марний вивідач я, понад твоє сподівання.

325] Через увесь-бо я табір пройду, аж поки дістанусь

326] До кораблів Агамемнона, де позбиралась старшина

327] Радити раду - тікати їм звідси чи битися далі».

328] Мовив він так, а Гектор взяв берло у руки й поклявся:

329] «Гери муж громоносний, сам Зевс мені свідком хай буде!

330] їздить ніхто із троян на тих конях не §уде, крім тебе,

331] Що лиш один ти на них, запевняю я, будеш пишатись».

332] Мовив він так, і хоч марно поклявсь, а Долона упевнив.

333] Цей же на плечі, не гаючись, гнутого лука закинув,

334] Зверху, крім того, закутався шкурою сірого вовка,

335] Шапку тхореву надів і, гострого списа узявши,

336] До кораблів з свого табору рушив. Але повернутись

337] Від кораблів йому з вістю до Гектора вже не судилось.

338] От, залишивши свій табір із юрмами воїв і коней,

339] Він по дорозі пішов. Та його спостеріг незабаром

340] Вождь Одіссей богорідний і так Діомедові мовив:

341] «Хтось, Діомеде, підходить до нас од троянського стану.

342] Чи не до наших швидких кораблів це підглядач таємний,

343] Чи із полеглих на полі він хоче озброєння зняти?

344] Даймо-но спершу йому по рівнині, нас трохи минувши,

345] Далі пройти; а потім, накинувшись разом, раптово

346] Схопим його. А як він обжене нас ногами прудкими,

347] До кораблів увесь час його будем від стану тіснити,

348] Грозячи списом, щоб він не спромігся до міста умкнути».

349] Так розмовляючи, нишком між трупів вони край дороги

350] Вдвох заховались. А він перебіг повз них, необачний.

351] А як пройшов уже стільки, як мули проходять у плузі

352] Не зупиняючись, - мул від вола-бо придатніший завжди

353] Глибоко плуга важкого тягти по неораній ниві, -

354] Кинулись слідом удвох. Він спинився був, тупіт почувши,

355] З думкою в серці, що друзі із Трої його здоганяють,

356] Щоб за наказом від Ректора в табір його завернути.

357] Ті вже - як списом докинуть - од нього були або й ближче, -

358] Раптом збагнув він, що то вороги, і кинувсь чимдужче

359] Геть утікати. Вони ж у погоню за ним подалися.

360] Наче два пси гострозубі, досвідчені в ловах,мисливських,

361] Оленя гонять чи зайця, полюючи їх безустанно

362] У лісовій гущині, і з зойками ті утікають, -

363] Так син Тідеїв удвох з Одіссеєм городоборцем,

364] Відступ Долону відрізавши, гнали його безустанно.

365] До кораблів утікаючи, мав він уже заховатись

366] Серед сторожі, коли Тідідові славна Афіна

367] Сил додала, щоб не мовив ніхто з міднозбройних ахеїв,

368] Ніби він перший Долона здолав, той-бо другим з'явився.

369] Списом своїм замахнувшись, гукнув Діомед премогутній:

370] «Стій, а то списа я кину, й тоді вже, гадаю, недовго

371] Ждати тобі від моєї руки неминучої смерті!»

372] Мовив це й списа у нього метнув він та схибив навмисно.

373] Спис пролетів гостролезий над правим плечем його й тут же

374] В землю уп'явсь. З переляку спинивсь він, щось став белькотати,

375] Дрожем охоплений весь, аж зуби йому цокотіли,

376] Зблід од перестраху. Ті ж, задихані, врешті підбігли

377] Й міцно за руки вхопили. Він, слізьми вмиваючись, мовив:

378] «Не убивайте мене! Відкуплюся. Багато в нас дома

379] Золота, міді й заліза, що так його важко кувати.

380] З радістю батько мій викуп за мене вам дасть незліченний,

381] Тільки б почув, що живий на човнах я лишився ахейських».

382] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

383] «Будь спокійний, нехай тебе думка про смерть не бентежить.

384] Ти мені от що скажи та розказуй одверто і щиро:

385] Що ти блукаєш отут, по табору між кораблями,

386] В темряві ночі, коли усі люди давно спочивають?

387] Може, з полеглих на полі ти хочеш озброєння зняти?

388] Може, від Гектора посланий ти роздивитися потай

389] Між кораблів крутобоких? Чи власним ти посланий серцем?»

390] В відповідь мовив Долон, і коліна у нього тремтіли:

391] «Багатьма обіцянками звів мене з розуму Гектор -

392] Подарувать обіцяв колісницю, оздоблену міддю,

393] З однокопитими кіньми славетного сина Пелея

394] І наказав мені в темряві ночі, що швидко минає,

395] Близько пройти до ворожих мужів і потай розвідать -

396] Охороняють швидкі кораблі вони, як і раніше,

397] Чи, вже приборкані рук наших силою, тільки про втечу

398] Радяться поміж собою і варти нічної не хочуть

399] Більше виконувать, втоми вагою пригнічені тяжко».

400] Так, усміхнувшись, йому відповів Одіссей велемудрий:

401] «Справді-бо, серце твоє великих дарів забажало:

402] Коней баских Еакіда відважного, їх-бо несила

403] Смертним приборкати людям або запрягти в колісницю

404] Всім, крім Ахілла, якого безсмертна родила богиня.

405] Ти мені от що скажи, та розказуй одверто і щиро.

406] Гектора де ти, йдучи, залишив, поводатаря люду?

407] Де його зброя лежить бойова, де поставлено коней?

408] Де у троян вартує сторожа і де спочиває?

409] Що замишляють вони - чи тут залишатися й далі

410] Мають біля кораблів недалеко, а чи незабаром

411] В місто вернутись збираються, воїв здолавши ахейських?»

412] Відповідаючи, так промовив Долон, син Евмедів:

413] «Все це по правді тобі розкажу я одверто і щиро.

414] Скликав таємно старійшин усіх і порадників Гектор

415] Радити раду аж біля надгроб'я божистого їла,

416] Далі від шуму. А варти, якої питав ти, герою,

417] Власне, немає окремої, щоб стерегти увесь табір,

418] А при вогнях, що в потребі своїй розпалили трояни,

419] Стану пильнують вони й один одного всі окликають,

420] Щоб не заснути. Одні лиш славетні союзники їхні

421] Сплять, доручивши троянам спокою свого пильнувати,

422] Бо ні дітей поблизу, ні дружин тут їхні* немає».

423] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

424] «Як же союзники сплять і трояни, впокірники коней, -

425] Разом чи нарізно? Все говори, щоб я знав достеменно».

426] В відповідь знову до нього промовив Долон, син Евмедів:

427] «Все це по правді тобі розкажу я одверто і щиро.

428] Понад затокою кари стоять, криволукі пеони,

429] Далі - лелеги, кавкони, за ними - пелазги божисті;

430] А біля Тімбри - лікіян загони, місян гордовитих,

431] Ще й конеборних фрігіян і далі - меонів комонних.

432] Але навіщо про кожен загін вам питати окремо?

433] Хочете ви до троянського стану пробратись таємно,

434] То он, оподаль од інших, фракійці, недавно прибулі.

435] А на чолі у них Рес, державець їх, син Ейонея.

436] Бачив чудових на вигляд я коней його величезних.

437] Снігу біліші вони, бистротою до вітру подібні;

438] Злотом і сріблом оздоблена в нього уся колісниця;

439] Ще й золотеє озброєння пишне, аж глянути любо,

440] Він із собою привіз; але не мужам смертнородним,

441] Тільки безсмертним богам те озброєння личить носити.

442] Отже, тепер мене до кораблів поведіть бистрохідних,

443] Чи залишіть мене тут, окови наклавши безжальні,

444] Щоб, повернувшись, могли ви наочно самі перевірить,

445] Правда все те, що я вам говорив тут, чи, може, неправда».

446] Глянув на нього спідлоба й сказав Діомед премогутній:

447] «Хай не спадає, Долоне, на думку тобі врятуватись,

448] Вісті нам цінні подавши, коли вже до рук нам потрапив.

449] Тільки ми пустим на волю тебе і назад відішлемо,

450] Згодом ізнов до швидких кораблів ти повернеш ахейських,

451] Щоб підглядати таємно чи стати до бою одверто.

452] А як рукою моєю подоланий, дух ти свій спустиш,

453] То вже ніколи шкоди не зможеш завдати аргеям».

454] Так він сказав. Рукою той грубою хтів доторкнутись

455] До підборіддя й благать, Діомед же, мечем замахнувшись,

456] Вдарив у карк посередині й м'язи обабіч розкраяв.

457] Щось бурмотів він іще, коли в пил голова покотилась.

458] Зразу ж вони ізняли з голови його шапку тхореву,

459] Вовчу зняли з нього шкуру, і лука тугого, і списа.

460] Високо вгору усе це підняв Одіссей богосвітлий

461] Славній Афіні, що здобич дарує, і так їй молився:

462] «Щасна, богине, будь з даром оцим! Між богів олімпійських

463] Першу тебе призиватимем завжди. А ти ще сьогодні

464] Нас проведи до фракіян, їх коней і місць опочинку».

465] Так говорив він, і, високо здобич піднявши, повісив

466] На тамарисковий кущ, і ознаку лишив тут помітну,

467] Очеретин наламавши й квітучих гілок тамариску,

468] Щоб не минуть цього місця, вертаючись чорної ночі.

469] Далі пішли між озброєнь, калюжами чорної крові

470] І незабаром дістались вони до фракійського стану.

471] Спали фракіяни, втомою гноблені, поряд їх зброя,

472] Гарна, міцна, в три ряди на землі розкладена густо

473] В певнім порядку, й стояли при кожному парами коні.

474] Рес посередині спав, а коні його прудконогі

475] З краю припнуті ремінням були до скоби колісниці.

476] Вгледів його Одіссей і вказав Діомедові нишком:

477] «Ось, Діомеде, той муж і коні його прудконогі,

478] Що нам Долон про них мовив, якого ми щойно убили.

479] Що ж, виявляй свою силу могутню. Тепер не годиться

480] З зброєю марно стояти. Відв'язуй мерщій своїх коней

481] Або мужів повбивай, а я вже подбаю про коней».

482] Мовив це, й сил ясноока вдихнула Тідіду Афіна,

483] Став він рубати круг себе, й навколо лунав жалюгідний

484] Стогін мечем його січених; кров'ю земля обагрилась.

485] Наче той лев, що проник у пітьмі в безпастушу отару

486] Кіз чи овець і накинувсь на них, замишляючи лихо,

487] Кидався так на фракійських мужів син Тідея могутній,

488] Поки не вбив аж дванадцять із них. Одіссей велемудрий -

489] Кожного з тих, що Тідід мечем зарубав, наздогнавши,

490] Ззаду за ногу хапав і швидко волік його набік

491] З думою в серці про те, щоб мерщій пишногривії коні

492] З стану ворожого вибігли, щоб не тремтіло їх серце,

493] Як доведеться по трупах ступать, бо до того не звикли.

494] Так син Тідея нарешті добравсь до самого державця.

495] Рес був тринадцятий, в кого життя відібрав він солодке, -

496] Важко той дихав, у сні-бо жахливому, з волі Афіни,

497] Над узголів'ям його тої ночі стояв внук Ойнеїв.

498] Коней незламний відпріг Одіссей тоді однокопитих,

499] Разом зв'язав їх ремінням і гурт весь із табору вивів,

500] Луком підгонячи, бич-бо лискучий на думку не спало

501] Із колісниці, різьбленої гарно, в руки узяти.

502] Свистом ознаку подав богосвітлому він Діомеду.

503] Той же в ваганні стояв, яке ще зробити зухвальство:

504] Викотить, взявшись за дишель, той повіз, де зброя лежала,

505] Гарно оздоблена, чи його винести, вгору піднявши,

506] Чи в багатьох ще фракійських мужів одібрати дихання?

507] Поки він думкою так міркував, підійшовши, Афіна

508] Стала тоді богосвітлому мовити так Діомеду:

509] «Час про повернення думати до кораблів глибодонних,

510] Сину Тідея відважний, щоб не вдаватись до втечі,

511] В разі хтось інший з безсмертних троянські загони розбудить».

512] Мовила так, і голос богині впізнав він одразу,

513] Скочив на коней своїх, Одіссей же їх луком ударив,

514] 1 до швидких кораблів вони вмить подерли ахейських.

515] Та не сліпим спостере'гачем був Аполлон срібнолукий,

516] Тільки-но вгледів Афіну, що йшла за Тідеєвим сином,

517] Гнівом палаючи, кинувся в натовп троян велелюдний

518] І розбудив між фракіян порадника Гіппокоонта,

519] Славного родича Реса. Зі сну той одразу прокинувсь,

520] Глянув на місце порожнєє, де бистрі стояли їх коні,

521] Воїв побачив, що корчились в муках страшних передсмертних,

522] Болісно зойкнув і кликать товариша став дорогого.

523] Розрух і шум невимовний у стані троян учинився,

524] Збіглися люди усі й на жахливі дивилися дії

525] Грізних мужів, що верталися до кораблів крутобоких.

526] А як домчали туди, де ліг трупом троянський підглядач,

527] Коней швидких затримав там Одіссей, богу милий,

528] А Тідеїд тоді скочив на землю й скривавлену зброю

529] В руки подав Одіссеєві й, скочивши знову на коней,

530] Хльоснув по них батогом, і вони залюбки полетіли

531] До кораблів глибодонних, - було це й самим їм до серця.

532] Нестор перший їх тупіт почув і, озвавшись, промовив:

533] «Друзі мої! О вожді і порадники війська аргеїв!

534] Схиблю чи правду скажу, а душа говорить спонукає.

535] Коней швидких тупотіння здаля моїх вух досягнуло.

536] От якби то Одіссей удвох з Діомедом могутнім

537] Коней пригнали з троянського табору однокопитих!

538] Тільки я страшно душею боюсь, щоб ці кращі з аргеїв

539] Не потерпіли біди від троян в колотнечі шаленій».

540] Мови своєї він ще не скінчив, як вони прискакали.

541] Скочили з коней на землю, і радісно всі їх вітали

542] Правих піднесенням рук і словом, як мед той, солодким.

543] Перший почав їх розпитувать Нестор, їздець староденний:

544] «Що ж, розкажи, Одіссею прославлений, гордість ахеїв,

545] Як ви цих коней забрали? Пробрались самі у троянський

546] Табір, чи бог який, з вами зустрівшися, подарував їх?

547] Страшно-бо схожі вони на осяйливе сонця проміння.

548] Маю весь час я з троянами сутички, часу не гаю

549] Марно біля кораблів, хоч старий уже з мене воїтель.

550] Але таких я там коней ніколи не бачив, не відав.

551] Подарував їх вам, думаю, хтось із богів, що зустрівся.

552] Вас-бо обох однаково любить і Зевс хмаровладний,

553] І ясноока дочка егідодержавного Зевса».

554] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

555] «Несторе, сину Нелея, великая славо ахеїв!

556] Богові легко, як схоче того він, і кращих нам коней

557] Подарувати: боги-бо від нас набагато сильніші.

558] Ті ж, про які ти питаєш, мій старче, недавно прибулі

559] Коні фракіян. Вождя їх убив Діомед благородний

560] Й товаришів ще дванадцять із ним, полководців найкращих.

561] Біля човнів був тринадцятий нами убитий вивідач,

562] Той, що до табору нашого в розвідку шоломосяйний

563] Гектор послав його й інші старшини троянського війська».

564] Мовив це, й однокопитих за рів став прогонити коней

565] З радісним сміхом. Пішли з ним, радіючи, й інші ахеї.

566] А як до гожого всі добулися намету Тідіда,

567] Коней до жолоба скроєним добре з ременю повіддям

568] Там прив'язали, де й Діомедові коні стояли

569] Однокопиті й солодку, як мед, жували пшеницю,

570] А Одіссей у кормі корабельній Долонову зброю,

571] Скроплену кров'ю, сховав у належну пожертву Афіні.

572] Потім обидва вони, у хвилю морську увійшовши,

573] Піт обмивали рясний із литок, із шиї і стегон.

574] А як поринули в хвилю морську, од поту рясного

575] Тіло обмили вони і в грудях серця освіжили,

576] Ще й у купелях, обтесаних гладко, скупались обидва,

577] А, іскупавшись, оливою тіло своє намастили,

578] Й сіли обідать вони, і вино, наче мед той, солодке,

579] З повних черпали кратер, і зливання чинили Афіні.

ПІСНЯ ОДИНАДЦЯТА

ПОДВИГИ АГАМЕМНОНА

1] З ложа Тіфона ясного підвівшись, Еос розоперста

2] Вийшла, щоб ранішнє світло нести і безсмертним, і смертним.

3] Зевс же послав до ахейських човнів бистрохідних Еріду

4] Неподоланну, що воєн знамено рукою тримала.

5] Стала вона на чорний, місткий корабель Одіссеїв,

6] Що посередині був, що скрізь її голос доходив -

7] І до наметів Еанта, славетного Теламоніда,

8] І до Ахілла, з обох-бо країв з кораблями ставними

9] Стали вони, на свою покладаючись мужність і силу.

10] На корабель ступивши, гукнула богиня потужно

11] Й страшно, і кожному в серце ахеєві буйну вдихнула

12] Силу і хіть воювати, з ворогом битись невтомно.

13] З тої ж хвилини війна їм милішою стала здаватись,

14] Ніж до вітчизни повернення на кораблях крутобоких.

15] Гучно й Атрід закричав, закликаючи в битву аргеїв

16] Підперезатись, і сам у мідь одягнувся блискучу.

17] Спершу собі на гомілки наклав наголінники мідні,

18] Дуже красиві, срібними пряжками їх застебнувши.

19] Потім і панцир на груди свої надягнув міцнокутий,

20] Що від Кініра колись одержав як гість, у дарунок;

21] Бо аж на Кіпр до вух його чутка дійшла, що ахеї

22] На кораблях своїх мають пливти до далекої Трої.

23] Тим-то він панцир той дав, щоб зробить владареві приємність.

24] Десять на панцирі пасів було з чорно-синьої сталі,

25] З золота пасів дванадцять та двадцять іще олов'яних.

26] Змій чорно-синіх по троє обабіч тих лат аж до шиї

27] Вгору тягнулось, мов дуги веселки, що в хмарі Кроніон

28] Сам укріпляє як смертним людям знамення небесне.

29] Через плече перевісив він меч, що виблискував рясно

30] Цвяшками з золота; піхва, в яку був захований меч той,

31] Срібна уся, на золоченім пасі з рамена звисала.

32] Взяв і яскраво оздоблений щит свій, що тіло вкриває,

33] Дуже красивий, на нім було десять кругів мідносяйних,

34] А поміж ними ще двадцять опуклин було олов'яних,

35] Білих, одна ж посередині ще й з чорно-синьої сталі.

36] Зверху вінчала той щит голова страшноока Горгони

37] З поглядом лютим, Жах біля неї та Острах стояли.

38] Ремінь посріблений був над щитом, а на ньому звивався

39] Тілом тугим чорно-синій дракон, і з єдиної шиї

40] Три голови в різні боки грозливо дивились у нього.

41] Він двогребневий шолом натягнув з чотирма шишаками

42] Й кінською гривою, - страшно зверху вона коливалась.

43] В руки узяв він два списи міцні, пооббивані міддю,

44] Гострокінчасті, а мідь їх далеко до самого неба

45] Сяяла. Лунко тоді загреміли Афіна і Гера

46] Шану тому, хто у золотом славній владарив Мікені.

47] Кожен з вождів візничому дав розпорядження строге

48] Коней в належнім порядку притримати всіх біля рову,

49] І при озброєнні повнім самі уперед подалися

50] Пішки. Й гомін невчасний зчинився іще до світанку.

51] Рову вони досягли, візничих своїх обігнавши,

52] Кінні ж неспішно ішли трохи ззаду. Лихе замішання

53] Зняв поміж ними Кронід, з ефірних висот їм криваві

54] Краплі зронивши роси: голів-бо відважних багато

55] До глибочіні А'іду збирався послати Кроніон.

56] З другого боку й загони троян на узвишші рівнини

57] Лави єднали круг дужого Гектора, Полідаманта,

58] Коло Енея - в народі, як бога, його шанували, -

59] Трьох Антенора синів - Поліба і з ним Агенора

60] І наймолодшого з них Акаманта, подібного богу.

61] Гектор попереду всіх із щитом ходив рівноокруглим,

62] Наче зловісна зоря, то з-за хмар прозирне на хвилину

63] Й сяє яскраво, то знову за темну сховається хмару, -

64] Так же і Гектор: то він у передніх з'являється лавах,

65] То аж у задніх накази дає. Увесь-бо він міддю

66] Сяяв, мов блискавка батька, егідодержавного Зевса.

67] Наче женці, що з кінців протилежних назустріч рядами

68] Жнуть ячмінь чи пшеницю на ниві багатого мужа,

69] Й смугою густо за ними в снопи лягає колосся, -

70] Сходились так одні з одними лави троян і ахеїв

71] В битві шаленій, ніхто з них про пагубну втечу й не думав.

72] Голови рівно завзяті в тій січі змагались, неначе

73] Хижі вовки, вони кидались. Бачачи це, велетужна

74] Рада була лиш Еріда, що участь у битві тій брала.

75] Інші ж боги не втручались у неї й сиділи спокійно

76] Кожен в домівці своїй, - стояли збудовані гарно

77] їхні оселі на схилах скелястих ущелин Олімпу.

78] На чорнохмарного всі водночас нарікали Кроніда,

79] Що побажав бойову дарувати він славу троянам.

80] Це не тривожило батька богів. Від інших далеко,

81] Славі радіючи власній, він в гордій сидів самотині,

82] Поглядом Трою обнявши й човни крутобокі ахеїв,

83] Мідь, що яскраво виблискує, й тих, які гублять і гинуть.

84] Доки світало на сході і день розвиднявся священний,

85] Доти з обох боків сипались стріли і падали люди.

86] В час же, як в гірному виярку стане обід готувати

87] Муж-лісоруб, як уже він, дерева рубавши високі,

88] Руки наситив свої, і дух обняла йому втома,

89] Серце ж його умліває бажанням солодкої їжі, -

90] В час той відвагою повні данаї прорвали фаланги,

91] Товаришів закликаючи лунко. Вперед Агамемнон

92] Кинувся перший і вбив Біенора, керманича люду,

93] Зразу ж, а потім поклав і Ойлея, погонича коней.

94] З коней зіскочивши, сміливо вийшов цей проти Атріда.

95] Але, як кинувсь вперед, Агамемнон загостреним списом

96] В лоб йому вдарив, - не стримав шолом його з міді важкої -

97] Спис проломив і шолом, і чоло, і всередині мозок

98] З кров'ю змішав, і приборкав Ойлеєві напад завзятий.

99] Кинув обох їх на місці володар мужів Агамемнон,

100] Голими грудьми світили вони, бо зняв із них зброю.

101] Потім так само він з Іса озброєння зняв і з Антіфа,

102] З двох Пріамідів - побічного й шлюбного сина, - обидва

103] Разом були в колісниці, бо кіньми в ній правив нешлюбний,

104] Поряд же - славний Антіф був. Колись на галявинах Іди,

105] Де вони пасли овець, зв'язавши лозиновим пруттям,

106] їх захопив був Ахілл, але, викуп узявши, звільнив їх.

107] Нині ж їх широковладний державець Атрід Агамемнон

108] Першого списом у груди якраз під сосочком уразив,

109] Другого в ухо ударив мечем і з повоза скинув.

110] Швидко з обох познімав бойове їх озброєння гарне,

111] їх упізнавши, біля кораблів-бо швидких ще раніше

112] Бачив тоді він, як з Іди привів їх Ахілл прудконогий,

113] Так, наче лев, що, забравшись у лігво до лані меткої,

114] Легко малих її діток хапає, й міцними зубами

115] Трощить їм кості, й життя нерозквітлого їх позбавляє.

116] Мати ж їх, хоч би й була недалеко, нічим вже не може

117] Допомогти їм, сама-бо, жахливим охоплена дрожем,

118] Мчить стрімголов крізь дубові гаї та гущавини лісу,

119] Змилена потом уся, від страшного тікаючи звіра.

120] Так же і двом цим ніхто із троян врятуватись од смерті

121] Не допоміг: самі-бо вони від аргеїв тікали.

122] Потім Пісандр від руки його впав, Гіпполох войовничий -

123] Мужнього серцем сини Антімаха; колись він, багато

124] Золота від Александра узявши - дарунок блискучий! -

125] Проти повернення був Єлени вождю Менелаю.

126] Отже, синів його двох захопив владар Агамемнон

127] Разом, в одній колісниці, де вдвох вони правили кіньми.

128] З трепетних рук їх одразу блискучі випали віжки,

129] Коні убік понесли. Як лев той, Атрід до них раптом

130] Кинувсь. Навколішки впавши, благали вони з колісниці:

131] «Не убивай нас, Атріде! Достойний ти матимеш викуп.

132] Скарбу багато лежить у домівці вождя Антімаха -

133] Золота, й міді, й заліза, що так його важко кувати,

134] З радістю батько наш викуп за нас тобі дасть незліченний,

135] Тільки б почув, що живі на човнах ми лишились ахейських».

136] Так, умиваючись слізьми, обоє державця благали

137] Словом солодким. Та в відповідь слово гірке вони чули:

138] «Ви - Антімаха сини, відважного серцем, що радив

139] Зборам троян всенародним одразу ж убить Менелая,

140] Із Одіссеєм божистим з посольством прибулого в Трою,

141] Й не допускати йому повернутись назад до ахеїв, -

142] Отже, за батькову підлість ганебну й поплатитесь нині!»

143] Мовив він так і Пісандра на землю зіпхнув з колісниці,

144] Списом ударивши в груди, і той перекинувся навзнак.

145] З коней стрибнув Гіпполох, але й на землі його вбив він,

146] Руки одсікши мечем і голову з пліч одрубавши.

147] Труп же штовхнув, як колоду, і той у юрбу покотився,

148] їх залишивши, туди, де найбільше тіснились фаланги,

149] Кинувсь, а інші за ним в наголінниках мідних ахеї.

150] Спішених піші губили, і ті мимоволі тікали,

151] Кінних - комонні, аж курява в небо здіймалась клубами

152] Скрізь по рівнині - кінські дзвінкі її ноги здіймали, -

153] Мідь невблаганно разила. Могутній владар Агамемнон

154] Бив ворогів безнастанно і кликав з собою аргеїв.

155] Так, наче вітром роздмухане полум'я згубне обніме

156] Раптом незайманий ліс і шугає повсюди, й з корінням

157] Вирвані виром вогненним падають густо дерева, -

158] Так і в троян, що тікали від рук безпощадних Атріда,

159] Голови падали густо. З могутніми шиями коні

160] З гуркотом повози мчали порожні між лавами воїв,

161] Прагнучи вправних візничих. А ті по рівнині лежали

162] В поросі, хижим шулікам миліші, ніж любим дружинам.

163] Гектора вивів із куряви Зевс, і од стріл безугавних,

164] І од убивства мужів, сум'яття бойового й від крові.

165] Гнався завзято Атрід і кликав з собою данаїв.

166] Повз надгроб'я прадавнього їла, нащадка Дардана,

167] Повз смоковниць ряди по рівнині тікали трояни,

168] Прямо до міста. З криком жахливим за ними невпинно

169] Гнався Атрід і руки їх кров'ю багрив незборенні.

170] Але, до Скейської брами й до дуба добігши, трояни

171] Раптом спинились, на тих дожидаючи, що відставали.

172] Ці ж по рівнині широкій тікали, неначе корови,

173] Що нападе на них лев ненаситний у темряві ночі,

174] Всіх розжене, а одну з них ненатла спостигне загибель;

175] Спершу їй шию гризе, учепившись міцними зубами

176] В карк її, потім п'є кров і нутрощі їй пожирає.

177] Гнав так відсталих бійців син Атрея, владар Агамемнон,

178] І убивав, наздогнавши. Безладно тікали трояни.

179] Навзнак і ниць під рукою могутнього сина Атрея

180] Падали часто, - списом він так лютував округ себе.

181] А коли мав уже він на місто й на мури високі

182] Рушити, смертних людей і усіх небожителів батько

183] Сів на вершині стрімкій на джерела багатої Іди,

184] З неба зійшовши. В руках полум'яні тримав блискавиці.

185] Золотокрилій Іріді звелів він з такою йти вістю:

186] «Мчи, вітронога Ірідо, і Гектору скажеш це слово.

187] Доки він бачить, як вождь Агамемнон, керманич народів,

188] В перших шаліє рядах і ворожі винищує лави,

189] Доти хай в бій не вступає, лиш інших сионукує воїв,

190] В битвах завзятих із ворогом дужим нещадно змагатись.

191] А як стрілою чи списом він гострим уражений буде

192] Й до колісниці метнеться, я Гектору дам премогуття

193] Ворога бити, аж поки човнів добропалубних дійде

194] В час, коли сонце вже зайде і пітьма настане священна».

195] Мовив він так, і в путь подалась вітронога Іріда

196] Й до Іліона священного з гір полетіла ідейських.

197] Сина Пріама, божистого Гектора, там вона стріла,

198] Він в міцнокутій стояв колісниці, запряженій кіньми.

199] Тут зупинившись, мовить йому вітронога Іріда:

200] «Гекторе, сину Пріамів, розважністю Зевсові рівний!

201] Батько наш Зевс до тебе послав мене ось що сказати:

202] Доки ти бачиш, як вождь Агамемнон, керманич народів,

203] В перших шаліє рядах і ворожі винищує лави,

204] Доти у бій не вступай, лиш воїнів інших спонукуй

205] В битвах завзятих із ворогом дужим нещадно змагатись.

206] А як стрілою чи списом він гострим уражений буде

207] Й до колісниці метнеться, подасть тобі Зевс премогуття

208] Ворога бити, аж поки човнів добропалубних дійдеш

209] В час, коли сонце вже зайде й пітьма настане священна».

210] Це промовивши, геть подалась прудконога Іріда.

211] Гектор в озброєнні всьому із повоза скочив на землю,

212] Списи хитаючи гострі, кругом обійшов тоді військо,

213] Всіх закликаючи в бій, і січа знялася страшенна.

214] Враз повернули трояни і валом пішли на ахеїв,

215] Але й аргеї фаланги свої ще міцніш укріпили.

216] Раті зійшлися ворожі, і бій закипів. Агамемнон

217] Кинувся перший, він битись волів попереду від інших.

218] Музи, осель олімпійських жилиці, скажіть мені нині,

219] Хто Агамемнону перший назустріч із воїнів вийшов -

220] Чи із самих же троян, чи з славетних союзників їхніх?

221] Іфідамант величавий, могутній син Антенора,

222] Той, що в Фракії зростав, цій матері щедрій овечок.

223] Виховав змалку старий Кіссей його в домі своєму,

224] Дід його рідний, який породив Феано гарнолицю.

225] А як уже досягнув той прекрасного юного віку,

226] В себе затримав його і дочку свою видав за нього.

227] Спальню він шлюбну лишив, про похід лиш почувши ахейський,

228] Разом дванадцять із ним попливло кораблів криводзьобих.

229] Та кораблі рівнобокі пізніш залишив у Перкоті,

230] Сам же з загоном пішов і пішки дістався до Трої.

231] Сину Атрея назустріч він перший із воїнів вийшов.

232] А як, один ідучи проти одного, близько зійшлися,

233] Схибив Атрід, і загострений спис пролетів стороною.

234] Іфідамант же його нижче панцира скраю ударив

235] В пояс і спис надавив, на міцну покладаючись руку.

236] Та не пробив він барвистого паса: на срібну оздобу

237] Раптом наткнувшись, зігнулось, як олово, з розмаху вістря.

238] Ратище списа вхопив Агамемнон широкодержавний,

239] Сильно рвонув, наче лев, і з ворожої вирвав долоні

240] Спис той; ударив по карку мечем і суглоби розслабив.

241] Ворог на землю звалився і тут же впокоївся міцним

242] Сном, городян захищавши, оподаль своєї дружини

243] Шлюбної, радості з нею не знавши, хоч сам дав багато:

244] Дав сто корів він за неї й пізніш обіцяв іще дати

245] Тисячу кіз і овець, що безліч їх паслось у нього.

246] Знявши з убитого всі обладунки, Атрід Агамемнон

247] Сам те озброєння гарне поніс через юрми ахеїв.

248] Щойно побачив Атріда Коон, видатний між мужами,

249] Син Антенора найстарший, як горя тяжкого імлою

250] Очі йому застелило з журби за загиблого брата.

251] Осторонь став він із списом, Атрідові зовсім не видний,

252] І посередині руку пробив йому, нижче від ліктя,

253] Так що навиліт пройшло її списа блискучого вістря.

254] Хоч і здригнувсь тої миті володар мужів Агамемнон,

255] Та не схотів відставати від участі в битві та січі.

256] Й кинувся він на Коона із списом, вітрів вихованцем.

257] Вбитого брата свого якраз волочив той за ноги

258] Іфідаманта і кликав на поміч троян сміливіших.

259] В той час, як труп волочив він у натовпі, гострою міддю

260] Вразив Атрід під горбатим щитом його й тіло розслабив,

261] Зразу ж підбіг і зрубав йому голову тут же, над братом.

262] Так Антенора сини під рукою Атріда-державця,

263] Жереб здійсняючи свій, відійшли до оселі Аїда.

264] Перебігав він потому й по інших шерегах ворожих,

265] Списом, мечем побиваючи їх і великим камінням,

266] Поки ще рана його гарячою сходила кров'ю.

267] А як спинилася кров і рана вже трохи присохла,

268] Гострий біль став проймати Атрідову силу могутню.

269] Як породіллю разючими стрілами болі проймають,

270] Що посилають Ілітії їй, помічниці в пологах,

271] Герині доньки, що муки гіркі породіллям готують,

272] Гострий так біль проникав і Атрідову силу могутню.

273] На колісницю він скочив, звелівши візничому гнати

274] До кораблів глибодонних, бо серцем од мук умлівав він.

275] Голосно він загукав, щоб. данаям усім було чути:

276] «Друзі мої! О вожді і порадники війська аргеїв!

277] Нині самі відбивайте ворожу навалу шалену

278] Від кораблів мореплавних; мені ж цілий день цей змагатись

279] Не дозволяє з троянськими воями Зевс велемудрий».

280] Мовив він так. І коней візничий погнав пишногривих

281] До кораблів мореплавних. Слухняно помчалися коні,

282] Груди їх в милі були, і курява знизу вкривала,

283] Мчали-бо з бою вождя, що з болючої рани знесилів.

284] Гектор, як тільки побачив, що з поля подавсь Агамемнон,

285] Голосом дужим гукати почав до троян і лікійців:

286] «Трої сини, і лінійці, й дарданські бійці рукопашні!

287] Будьте мужами, о друзі, відвагу згадайте завзяту!

288] Воїн хоробрий пішов, мені ж славу готує велику

289] Зевс велемудрий. Ви ж коней женіть своїх однокопитих

290] Проти могутніх данаїв, щоб славу ще більшу здобути!»

291] Мовлячи так, він у кожному силу збудив і завзяття.

292] Наче мисливець, полюючи дикого вепра чи лева,

293] Псів білозубих гавкущу на нього нацьковує зграю,

294] Так підохочував духом одважних троян на ахеїв

295] Гектор, Пріамова віть, людовбивцю Ареєві рівний.

296] Сам же у лавах передніх ішов він, душею величний,

297] 1 в гущавину січі вривався, як вихор навальний,

298] Що, налетівши, розбурхує моря гладінь фіалкову.

299] З кого ж це першого й з кого останнього зняв обладунки

300] Гектор, Пріамова віть, коли Зевс дарував йому славу?

301] Першого вбив він Асея, за ним Автоноя й Опіта,

302] Потім Долопа Клітіда, Офелтія, ще й Агелая,

303] Войовника Гіппоноя незламного, Ора й Есімна.

304] Так, повбивавши данайських вождів, він кинувся й далі

305] Воїнські лави громити. Як буйним дихнувши борвієм,

306] Хмари, рвучким нагромаджені Нотом, Зефір розганяє,

307] Хвиль величезні вирують вали, і високо пінні

308] Бризки злітають під гомін невпинний блуденного вітру, -

309] Падали так під ударами Гектора голови воїв.

310] Люта загибель прийшла б тоді й сталося б тут непоправне,

311] До кораблів своїх бистрих усі повтікали б ахеї,

312] Та закричав Одіссей Діомедові, сину Тідея:

313] «Як, Діомеде, невже бойову ми забули відвагу?

314] Ближче, мій друже, спинись біля мене. Ганьба нас окриє,

315] Як кораблі відбере у нас Гектор шоломосяйний».

316] Відповідаючи, так Діомед йому мовив могутній:

317] «Я залишуся напевно і витерплю все. Та користі

318] Буде із того для нас небагато. То ж Зевс хмаровладний

319] Більше троянам воліє, ніж нам, дарувати звитягу».

320] Мовив він так і Тімбрея зіпхнув з колісниці на землю,

321] Списом ударивши в лівий сосок. Одіссей Моліона

322] Богоподібного скинув, супутника того державця.

323] Там і облишили їх, воювати вже більше нездатних.

324] Кинувшись в натовп, самі шаленіли вони, як два вепри,

325] Що у відвазі шаленій на псів нападають ловецьких.

326] Так, повернувшись, троян вони били. Й зітхнули вільніше

327] Вої ахейські, що так перед Гектаром грізним тікали.

328] Разом із повозом кращих в народі вони захопили

329] Двох перкосійця Меропа синів, а він розумівся

330] На віщуванні, отож і синам боронив виступати

331] На мужовбивчу війну. Вони ж не послухали слова

332] Батька свого, їх вели до загибелі чорної Кери.

333] Списом славетний Тідід Діомед обох їх позбавив

334] Духу й життя і славні з обох познімав обладунки.

335] Від Одіссея ж тоді полягли Гіпподам з Гіпейрохом.

336] В битві однаковий успіх простер над військами Кроніон,

337] Дивлячись з Іди. Вони ж одні одних взаємно вбивали.

338] Списом влучив Тідід у стегно Агастрофа-героя,

339] Сина Пеона. Але поблизу не було колісниці,

340] Щоб утекти йому; розум у нього цілком помутився.

341] Коней візничий далеко тримав, а він в лавах передніх

342] Бився із ворогом піший, аж поки життя не позбувся.

343] Гектор, лише їх угледівши в лавах, із криком завзятим

344] Кинувсь на них; за ним і фаланги троян поспішали.

345] Бачачи це, аж здригнувсь Діомед у бою гучномовний

346] І Одіссеєві мовив, що близько стояв біля нього:

347] «Знов насувається лихо на нас - оцей Гектор могутній!

348] Але тримаймось міцніш і напад його відіб'ємо!»

349] Мовив він це й, замахнувшись, метнув довготінного списа,

350] Цілячи в голову прямо, - не схибив, по верху шолома

351] З силою вістрям ударив. Та мідь осіклася від міді,

352] Не доторкнувшись прекрасного тіла, - високий, потрійний,

353] З гребенем, став на заваді шолом, Аполлонів дарунок.

354] Гектор відскочив далеко назад і з юрбою змішався,

355] Став на коліно, упавши, й могутньою вперся рукою

356] В землю, і темної ночі імла йому очі окрила.

357] Поки Тідід крізь передні ряди пробирався за списом,

358] Що, залетівши далеко, встромився із розмаху в землю,

359] Гектор отямився раптом, і, скочивши знов в колісницю,

360] В глиб своїх лав поскакав, і чорної згуби уникнув.

361] Списом своїм потрясаючи, крикнув Тідід премогутній:

362] «Знову ти смерті уникнув, собако! А зовсім же близько

363] Лихо було! Але Феб-Аполлон врятував тебе знову!

364] Мабуть, моливсь ти йому крізь навалу списів дзвінколунну.

365] Все ж покінчу з тобою я,- потім в бою десь зустрівшись,

366] Як серед вічних богів і для мене якийсь є заступник.

367] Нині ж на інших піду я, кого лише тільки настигну».

368] Мовив це й зброю зняв з Пеоніда, славетного списом.

369] А Александр, пишнокосої муж чарівнії Єлени,

370] На Діомеда, керманича люду, натягував лук свій,

371] За рукотворну сховавшись колону на їла могилі,

372] Що був Дардана нащадком, народний старійшина давній.

373] Стягував той у цей час із могутніх грудей Агастрофа

374] Панцир барвистий, шолом ваговитий з чола і округлий

375] Щит із плечей. Александр, тятиву натягнувши у лука,

376] Гостру пускає стрілу, - недарма вона з рук полетіла!

377] Вцілив Тідіду він в праву ступню, її наскрізь пройнявши,

378] В землю застрягла стріла. Із радісним сміхом з криївки

379] Вискочив сам і так, похваляючись, мовив до нього:

380] «Вцілив-таки! Недарма ця стріла полетіла! Якби ж я

381] Втрапив тобі в підчерев'я й життя тебе зразу позбавив!

382] Перепочили б од лиха й трояни, що перед тобою

383] Трусяться, як перед левом кіз мекотливих отара!»

384] Та, не злякавшись, йому відповів Діомед премогутній:

385] «Стрільче-хвальку, на дівок лише здатний очима стріляти,

386] Тільки б но в кучерях пишних, - на мене ти виступив збройно,

387] Та не поможуть тобі ані лук, ні рясні твої стріли!

388] От уже хвалишся ти, що ступню мені трохи подряпав!

389] Я й не відчув того, наче удар був дитини чи жінки!

390] Дуже тупа в боягуза стріла, в недолугого мужа!

391] В мене інакше: як тільки стрілою кого я дістану,

392] Вістря ввіткнеться в того й покладе його вмить бездиханним.

393] З розпачу лиця собі дружина його роздирає,

394] Діти його сиротіють, і, землю навкруг обагривши

395] Кров'ю, гниє він, і більше птахів, ніж жінок, біля нього».

396] Мовив він це, й Одіссей у хвилину ту, списом славетний,

397] Став перед ним. Діомед же, присівши, стрілу бистролетну

398] Вийняв з ноги, і тіло пройняв йому біль нездоланний.

399] На колісницю зійшовши, звелів він візничому гнати

400] До кораблів глибодонних. Так боляче серце в нім стислось.

401] Списом славетний самотньо стояв Одіссей. Із аргеїв

402] Жоден із ним не лишився: усіх-бо їх острах розвіяв.

403] Тяжко зітхнувши, звернувсь до свого він відважного серця:

404] «Горенько, що ж тепер буде? Ганьба утікати, злякавшись

405] Товпищ ворожих. Але ще страшніш, як один я потраплю

406] В руки до них. Настрашив-бо інших данаїв Кроніон.

407] Тільки навіщо оцим моє любе тривожиться серце?

408] Знаю, що з бою лише боягузи одні відступають,

409] Воїн же смілий повинен стояти в бою непохитно.

410] В кожному разі, долає він сам, чи його вже долають».

411] Поки він так розмірковував серцем своїм і думками,

412] З різних сторін нагодилися лави троян щитоносних

413] І оточили його, готуючи власну загибель.

414] Наче та зграя ловецьких собак і мисливці кремезні

415] Вепра цькують звідусіль, а він, з пущі рвучись лісової,

416] Білі загрозливі ікла в кривих своїх щелепах гострить.

417] Пси налітають кругом, і чути, як клацають в нього

418] Зуби, і хоч він який був страшний, а вони не вгавають.

419] Так Одіссея, улюбленця Зевса, тепер оточили

420] Вої троянські. Він же, із гострим наскочивши списом,

421] Перший ударив в плече бездоганного Деїопіта;

422] Потім озброєння зняв бойове із Фоона й Еннома.

423] Херсідаманта в той час, коли він стрибав з колісниці,

424] Прямо в живіт під щитом його круглоопуклим ударив

425] Списом. Той в порох упав, руками хапаючи землю.

426] Кинувши їх, Гіппасіда Харопа ударив він списом,

427] Рідного брата великим багатством славетного Сока.

428] Брата рятуючи, Сок тоді кинувся, муж богорівний,

429] До Одіссея наблизився й так йому став говорити:

430] «О Одіссею славетний, невпинний в трудах і лукавстві!

431] Ти чи двома Пппасідами нині хвалитися будеш,

432] Воїв убивши таких і озброєння з них познімавши,

433] Чи під моїм перекинешся списом і дух віддаси свій!»

434] Мовив він так і в щит тоді рівноокруглий ударив

435] Списом могутнім, пробив блискучий він щит Одіссеїв,

436] Вістря навиліт пройшло крізь майстерно оздоблений панцир.

437] З ребер всю шкіру зідрало, та далі Паллада Афіна

438] Не допустила заглибитись списові в нутрощі мужа.

439] Глянув лише Одіссей, що смертельних той місць не торкнувся,

440] І, відступивши назад, став Сокові так говорити:

441] «Ах ти нещасний! Згуба настигла тебе неминуча!

442] Хоч ти й примусив мене припинити з троянами битву,

443] Але кажу тобі, смерть і загибель ти чорну одержиш

444] В день цей, подоланий списом моїм, і мені тоді славу,

445] Душу ж Аїдові ти віддаси, славетному кіньми!»

446] Мовив він так, і Сок повернувсь і пустився тікати.

447] А Одіссей тоді втеклого поміж плечима у спину

448] Списом ударив, аж вістря навиліт пройшло йому груди.

449] Тяжко він гримнув об землю, й гукнув Одіссей богосвітлий:

450] «Соку, Гіппаса відважного, коней впокірника, сину!

451] Смерть тебе швидко настигла, не зміг ти від неї умкнути.

452] Ах ти нещасний! Очей ані батько, ні мати поважна

453] Мертвому вже не закриють тобі: птахи кровожерні

454] Виклюють їх, до трупа твого прилітаючи зграйно.

455] Я ж як умру, богосвітлі мене поховають ахеї!»

456] Мовив він так, і Сока відважного спис довготінний

457] З рани, а враз із щита свого круглоопуклого вийняв.

458] Кров полилася червона, і біль засмутив йому серце.

459] Трої відважні сини, лиш побачили крвв Одіссея,

460] Із підбадьорливим криком кинулись разом до нього.

461] Став він назад відступати і кликати друзів на поміч.

462] Тричі він крикнув, що сили у грудях було чоловічих,

463] Тричі ті крики почув Менелай, Ареєві любий,

464] І до Еанта звернувся, що близько стояв біля нього:

465] «Теламоніде Еанте, владарю людей богорідний!

466] Чую я десь Одіссея, в біді витривалого, голос,

467] Схоже, що в битві страшній він один опинився й трояни

468] Тиснуть його у бою, від інших відрізавши воїв.

469] Киньмось у вир того бою, на поміч йому поспішімо!

470] Не потерпів би, боюсь, між троян він один залишившись,

471] Хоч і завзятий. Великий би смуток упав на данаїв!»

472] Мовивши так, він пішов, а за ним і Еант богорівний.

473] Зевсові любого скоро знайшли Одіссея. Трояни

474] Гнались за ним, як шакали руді, звідусіль оточивши,

475] Гонять рогатого оленя, що його ранив у горах

476] З лука мисливець, і він, лиш рятуючись ніг бистротою,

477] Мчить, поки кров ще гаряча й рухливі ще носять коліна.

478] А як його уже зовсім знесилить стріла бистролетна,

479] Хижі шакали гірські починають його шматувати

480] В тінявих дебрах; та бог кровожерного в час той приводить

481] Лева, й тікають шакали, й він здобич усю пожирає.

482] Й за Одіссеєм, одважним вождем хитроумним, так само

483] Гналось багато хоробрих троян, герой же із списом

484] Кидавсь на них, від себе відгонячи днину безжальну.

485] Та як наблизивсь до нього Еант із щитом величезним,

486] Наче той мур, перелякані врозтіч розбіглись трояни.

487] Вивів тоді Менелай-войовник Одіссея із бою,

488] Взявши за руку, й візничий в той час підігндв йому коней.

489] Кинувсь Еант на троян і, нешлюбного сина Пріама

490] Вбивши, Дорікла, тяжко поранив по тому Пандока,

491] Ранив також і Лісандра, а потім Піраса й Піларта.

492] Наче потік, що з гірських верховин у рівнину збігає

493] Сповнений вод сніготалих і Зевсових злив нездоланних,

494] Всохлих багато дубів несучи із собою й багато

495] Сосон струнких і намулу багато у море скидає, -

496] Так на рівнині тоді бушував Еант світлосяйний,

497] Коней рубаючи й воїв. Але ж про це ще нічого

498] Гектор не знав: він бився на лівім крилі свого війська,

499] Над узбережжям Скамандру, і падали там найчастіше

500] Голови людські в бою, і крики невгасні лунали

501] Коло великого Нестора й мужнього Ідоменея.

502] Гектор там бився завзято, і жах учиняв він навколо,

503] Списом із кінного повоза юні рубаючи лави.

504] Не уступили б, проте, їм шляху богосвітлі ахеї,

505] Та Александр, що був пишнокосої мужем Єлени,

506] Подвигам край поклав Махаона, керманича люду,

507] В праве плече стрілою тригранною ранивши раптом.

508] Занепокоїлись сили могутньої повні ахеї,

509] Щоб не схопив його ворог, як зміниться щастя воєнне.

510] Ідоменей же тоді богосвітлому Нестору мовив:

511] «Несторе, сину Нелеїв, велика ахеїв пошано!

512] Ну-бо, ставай на свій повіз, бери Махаона з собою,

513] Й до кораблів своїх коней спрямовуйте однокопитих.

514] Вмілий-бо лікар один від людей багатьох є вартніший -

515] Вийме стрілу і вигойними ліками рану посипле».

516] Мовив він так. Не противився Нестор, їздець староденний,

517] На колісницю він став, і за ним Махаон тоді слідом,

518] Юний Асклепія син, бездоганного лікаря, вийшов.

519] Хльоснув по конях старий, і охоче вони полетіли

520] До кораблів глибодонних, - було це й самим їм до серця.

521] А Кебріон у той час між троян замішання помітив

522] І, підійшовши до Гектора, слово таке йому мовив:

523] «Гекторе, проти данаїв змагаємось тут ми обоє

524] З краю жахливої битви, а інші трояни тікають,

525] Перемішались безладно і коні навколо, і люди,

526] Це їх Еант Теламоній жене. Я пізнав його зразу -

527] Щит величезний у нього на плечах. Давай же спрямуймо

528] Й ми своїх коней і повіз туди, де з найбільшим завзяттям

529] Кінних і піших загони в кривавій змагаються січі

530] І один одного гублять, і крики невгасні лунають».

531] Мовивши так, він дзвінко по конях своїх пишногривих

532] Ляснув нараз батогом, і бігти рвонулися коні,

533] І колісницю помчали між лави троян і ахеїв,

534] Топчучи трупи й щити. Обагрилися чорною кров'ю

535] Вісь унизу колісниці і поручні гожі круг неї,

536] Бризки криваві з-під кінських копит і коліс-бо невпинно

537] Вгору летіли. В гущу ворожу вриваючись, Гектор

538] Квапився з наскоку лави данаїв розбити й страшенне

539] Вносив у них сум'яття, не жаліючи гострого списа.

540] Перебігаючи поміж рядами ворожого війська,

541] Списом, мечем і камінням великим орудував Гектор,

542] Битись з Еантом лише уникав, Теламоновим сином:

543] Зевс би розгнівавсь, якби з сміливішим він мужем змагався.

544] Зевс же, верховний отець, тоді острах наслав на Еанта.

545] Став він збентежно, щит-семишкірний на плечі закинув,

546] І затремтів, озирнувсь, наче звір, і почав одступати,

547] Все оглядаючись, тягнучи ледь за коліном коліно.

548] Так наче лева рудого з кошари корів криворогих

549] Зграєю пси і стривожені юрми сільські відганяють

550] І не дають йому всмак воловим поласувать жиром,

551] Цілу вартуючи ніч. Він же, свіжого прагнучи м'яса,

552] Рветься вперед, але марно: сиплються з рук заповзятих

553] Градом на нього рясним мідногострі списи й смолоскипи

554] Ясно палаючі, й весь він тремтить, хоч вперед поривався,

555] А на світанку відходить назад із засмученим серцем.

556] Так неохоче й Еант відступав із смутною душею

557] Перед троянами: дуже боявсь за човни він ахейські.

558] Наче упертий осел, що об спину його вже багато

559] Зламано палиць, у засів густий, проте, забрідає

560] Й скубає збіжжя високе, його ж, обступаючи, діти

561] Гонять киями, але недолуга їх сила дитяча,

562] І відганяють насилу, коли досхочу напасеться, -

563] І Теламонія так, Еанта великого, гнали

564] Горді трояни й прославлені всюди союзники їхні,

565] Влучно списами втрапляючи в щит його круглоопуклий.

566] Часом Еант про свою спогадував буйну хоробрість

567] І, обернувшись назад, троян, упокірників коней,

568] Стримував дужі фаланги, то знову пускався тікати.

569] Але проте заважав їм швидких кораблів досягнути,

570] Сам у завзятих боях між військами троян і ахеїв

571] Стоячи твердо. Летіли на нього із рук заповзятих

572] Гострі списи, - з них одні в величезнім щиті застрягали,

573] Інших багато, не змігши до білого тіла торкнутись,

574] Вістрям у землю вгрузали, насититись прагнучи тілом.

575] Лиш спостеріг Евріпіл, осяйливий син Евемона,

576] Як пригнітили Еанта списи незліченні і стріли,

577] Кинувся, став біля нього й, блискучого списа метнувши,

578] Апісаона убив Фавсіада, керманича люду, ,

579] Вціливши під перепону в печінку й розслабивши м'язи.

580] Скочив до нього тоді Евріпіл і став зброю знімати.

581] Як спостеріг Александр боговидий, що той вже знімає

582] З Апісаонових пліч бойовий обладунок, відразу

583] На Евріпіла націлив свій лук і в стегно його праве

584] Ранив стрілою; тростина, зламавшись, обтяжила тіло.

585] Швидко, щоб смерті уникнуть, до друзів в юрбу відступив він

586] І заволав на весь голос, щоб всім було чути данаям:

587] «Друзі мої, аргеїв вожді і порадники мудрі!

588] Станьте лицем до троян і Еанта від згубної днини

589] Обороніть! Весь засипаний стрілами він, і боюсь я, -

590] Не врятуватись йому із бурхливого бою. Ставайте

591] В поміч Еанту великому всі, Теламонія сину».

592] Ранений так їм кричав Евріпіл, і, його оточивши

593] Та до плечей нахиливши щити, зупинились ахеї,

594] Вгору піднявши списи. Еант підійшов до них близько,

595] З товаришами з'єднався і, ставши, назад обернувся.

596] Так вони бились, немовби пожару палала заграва.

597] Нестора з полум'я бою Нелеєві винесли коні,

598] Потом умиті, - людського він віз вожая Махаона.

599] Глянувши, їх упізнав богосвітлий Ахілл прудконогий, -

600] Він на кормі корабля місткого стояв і дивився

601] На безпорадних ахеїв, що з бою безладно тікали.

602] От до Патрокла, товариша свого, тоді він озвався

603] Й крикнув йому з корабля. Почув його той і з намету

604] Вийшов, немовби Арей, - то був його лиха початок.

605] Перший озвався до нього Менойтів син нездоланний:

606] «Нащо ти кличеш, Ахілле, мене? Чого тобі треба?»

607] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

608] «О богосвітлий сину Менойтів, улюблений серцем!

609] Певен я, що, до колін моїх нині припавши, ахеї

610] Будуть благать мене: скрута на них насуває нестерпна.

611] От що, Патрокле, Зевсові любий, іди та дізнайся

612] В Нестора, хто це поранений той, що він з бою вивозить.

613] Зовсім-бо схожий, іззаду здалось мені, він з Махаоном,

614] Сином Асклепія, - мужа в обличчя не встиг я побачить,

615] Коні його прудконогі стрілою повз мене промчали».

616] Так він промовив, Патрокл послухався любого друга

617] Й до кораблів і наметів ахейських кинувся бігти.

618] Ті ж до наметів Нелеєвих вже добулися тим часом

619] І з колісниці своєї на землю зійшли многоплідну,

620] Еврімедонт же, старого слуга, устиг уже й коней

621] Випрягти. Стали на березі моря вони проти вітру

622] Піт на хітонах сушити своїх, а тоді до намету

623] Разом обоє зайшли й посідали у кріслах вигідних,

624] їм пишнокоса напій готувать почала Гекамеда, -

625] Тож на Тенеді, коли було взято цей острів Ахіллом,

626] Нестор одержав її, Арсіноя відважного доньку,

627] В дар від ахеїв за те, що порадами всіх перевищив.

628] Спершу поставила стіл перед ними вона дуже гарний,

629] Із темно-синіми ніжками, струганий рівно, й на ньому -

630] В мідному блюді закуску до того напою - цибулі,

631] Жовтого меду й священного борошна ячного досить.

632] Келих чудовий дала їм, то Нестор привіз його з дому,

633] Золотом весь поцвяхований, мав на собі він чотири

634] Вушка, й при кожнім мов зерна клювали по двійко голубок,

635] З золота кутих; глибокі два дна було в келесі тому.

636] Кожен його по столі ледь-ледь пересунути міг би,

637] Повен вина, та легко старий піднімав його Нестор.

638] Дівчина та, до богині подібна, прамиейського вливши

639] В келих вина, натерла козиного сиру на»мідній

640] Терці і білого борошна ячного ще домішала.

641] Приготувавши напій, їх пити вона запросила.

642] А як питвом прохолодним жагу вони вже вдовольнили,

643] В щирих розмови словах почали утішатись взаємно.

644] Раптом у дверях з'явився Патрокл, на безсмертного схожий.

645] Щойно зустрів його старець, із крісла підвівся ясного,

646] Й, взявши за руку, веде, і запрошує гостя сідати.

647] Але одмовивсь Патрокл і так йому став говорити:

648] «Зараз не час, не проси мене, Зевсів паростку сивий!

649] Гідний пошани і остраху муж мене вислав дізнатись,

650] Хто той, кого ти пораненим віз. Я й сам уже знаю,

651] Бачу-бо зараз людського я тут вожая Махаона.

652] Тож поспішаю назад, щоб про це сповістити Ахілла.

653] Знаєш і сам-бо ти, Зевсів паростку сивий, який він

654] Муж цей страшний - звинуватити легко й безвинного може».

655] В відповідь Нестор до нього промовив, їздець староденний:

656] «Нащо Ахілл так би мав за синів турбуватись ахейських,

657] Стрілами ранених? Досі хіба йому ще невідоме

658] Лихо, якого військо зазнало? Із нас-бо найкращі

659] На кораблях полягли, побиті й поранені тяжко.

660] В ранах від стріл Діомед, Тідея нащадок могутній,

661] Зранений теж Одіссей-списоборець і з ним - Агамемнон,

662] Рани страшної зазнав у стегно й Евріпіл войовничий.

663] От і цього юнака ледь вихопив я з бойовища -

664] Був він стрілою поранений. Тільки Ахілл благородний

665] Не відчуває жалю і не журиться лихом данаїв.

666] Чи дожидає він, щоб при даремних зусиллях аргеїв

667] Бистрі їх судна на березі моря вогнем запалали,

668] їх же самих перебито було до останку? У .мене

669] Сил вже нема, що колись у тілі буяли гнучкому.

670] О, коли б юність мою і колишню могутність вернути

671] З днів тих, коли з елеянами виникла в нас ворожнеча

672] Через крадіжку корів і сина я вбив Гіпероха,

673] Дужого Ітімонея, що жив у славетній Еліді.

674] Череду викрав я в них, щоб помститись, а він, захищавши,

675] Був тоді списом моїм у першому шерезі вбитий;

676] Тільки упав він - і всі відразу розбіглись селяни.

677] Здобич велику із поля тоді ми до себе погнали -

678] Черід корів п'ятдесят і отар стільки само овечих,

679] Стільки ж свинячих гуртів і розкиданих вільно козиних.

680] Сто й п'ятдесят іще коней буланих тоді ми відбили -

681] Дужих кобил, в багатьох були ще до того й лошата.

682] Ночі тієї ж усю ми цю здобич у Пілос пригнали,

683] Місто Нелеєве, й серцем мій батько Нелей звеселився,

684] Глянувши, скільки, ще зовсім юнак, у поході здобув я.

685] Ледве світать почало, окличники вийшли скликати

686] Всіх, у кого борги на священній лишались Еліді.

687] От позбирались вожді пілоського люду і стали

688] Здобич ділить, багатьом-бо епеї лишалися винні

689] З днів, коли ми, малолюдні, у Пілосі злидні терпіли.

690] Зла нам багато вчинила Гераклова сила могутня

691] В роки минулі - кращі тоді з нас загинули люди.

692] Славних дванадцять синів Нелей породив бездоганний,

693] З них я зостався один: усі-бо загинули інші.

694] Тим-то, пишаючись, так міднозбройні знущались епеї,

695] Нас зневажали і всякої кривди чинили багато.

696] Череду гарних корів і велику отару овечу

697] Взяв собі сивий Нелей, по триста голів, з пастухами.

698] Заборгували чимало й йому на священній Еліді:

699] Четверо коней, у гонах звитяжні, із повозом разом

700] Мали прибуть на змагання тоді й за триніжок коштовний

701] Участь узять в перегонах. Та Авгій, воїв керманич,

702] їх захопив, відпустивши візничого в смутку без коней.

703] Тим-то словами його і ділами розгніваний старець

704] Взяв собі долю достатню, а решту віддав для народу,

705] Ділячи так, щоб ніхто не лишився без рівної частки.

706] Кожного так наділивши, приносить ми стали по місту

707] Жертви священні богам. Та вже третього ранку епеї

708] Разом усі - й піхотою, і однокопитими кіньми

709] Вийшли на нас. Із ними - озброєні два Моліони,

710] Підлітки ще, з військовою справою мало знайомі.

711] Місто в нас є Тріоесса, стоїть на узгір'ї високім,

712] Окрай пілоських пісків і від річки Алфею далеко.

713] Прагнучи місто розбить, облягли його раптом епеї.

714] Та лиш рівнину вони перейшли, як з Олімпу Афіна

715] Миттю вночі прилетіла вістункою й стати до зброї

716] Нам наказала. Охоче зібрались до Пілоса люди:

717] Рвались до бою вони. Мій батько Нелей не дозволив

718] Стати до зброї мені і сховав мій повіз і коні.

719] Він-бо вважав, що я досвіду в справах військових не маю.

720] Я ж, хоч і піший пішов, але й між комонників наших

721] Вже визначався, - так повела нашу битву Афіна.

722] Є в нас ріка Мініей, недалеко від міста Арени

723] В море впадає, - зорі там божистої ми дожидали,

724] Вої пілосців комонні, туди напливала й піхота.

725] Разом з'єднавшися там і озброєння все одягнувши,

726] Ми добулися опівдні до течій священних Алфею.

727] Там премогутньому Зевсові жертви ми склали прегарні,

728] Також Алфею бика і так само бика Посейдону,

729] А ясноокій Афіні - з черід щонайкращу корову.

730] Потім вечеряти стали, розсівшися скрізь по загонах,

731] І полягали до сну, з плечей не знімаючи зброї,

732] Над течією ріки. А тим часом зухвалі епеї,

733] Прагнучи місто розбить, навкруги вже його обступили.

734] Але велике на них дожидало ще діло Арея.

735] Тільки-но бо світлосяйне з'явилось на обрії сонце,

736] Бій почали ми, з молитвою Зевса призвавши й Афіну.

737] Зразу ж, як тільки з епеями бій в пілосян розпочався,

738] Першим я Мулія-списника вбив і здобув його коні

739] Однокопиті. Зятем державному Авгію був він,

740] Старшої доньки його, Агамеди русявої, мужем,

741] Знахарки зіль лікувальних, що родить земля їх безкрая.

742] Мідним я списом ударив його, коли він наближався, -

743] В куряву так і зваливсь. Я ж, стрибнувши в його колісницю,

744] Став поміж воїв передніх. Тим часом зухвалі епеї

745] Кинулись врозтіч усі, побачивши вбитого мужа,

746] Воїв комонних вождя, що був у боях наймужніший.

747] Вслід я за ними помчав, до чорної бурі подібний,

748] Взяв п'ятдесят колісниць, і з кожної воїнів двоє,

749] Списом моїм переможені, землю гризли зубами.

750] Був би я вбив тоді Актора юних синів, Моліонів,

751] Та їхній батько, землі потрясатель широкодержавний,

752] Виніс із бою обох, густою окутавши млою.

753] Сили великої все ж надав тоді Зевс пілосянам.

754] Гнали-бо ми ворогів по широких просторах рівнини,

755] їх убивали нещадно й озброєння гарне знімали.

756] А як в Бупрасій дісталися ми, на пшеницю багатий,

757] До Оленійської скелі, до пагорка, що Алесійським

758] Зветься, то звідти назад наше військо вернула Афіна.

759] Там я останнього ворога вбив і покинув. Ахеї ж

760] Знову з Бупрасія бистрих погнали до Пілоса коней.

761] Славили Зевса усі між богів і Нестора в людях.

762] Був я такий, якщо був ним колись, між мужами. Ахілл же

763] Втіху волів лише сам із доблесті мати своєї.

764] Ще він заплаче, боюсь, коли весь народ наш загине.

765] Друже мій любий, згадай, що Менойт тобі сам заповідав

766] В день, коли з Фтії тебе виряджав він до сина Атрея.

767] В домі якраз ми були тоді - я й Одіссей богосвітлий.

768] Отже, ми чули усе, що тобі того дня він повідав.

769] Бо у залюднений дім приходили ми до Пелея,

770] В військо скликаючи люд по ахейській землі многоплідній.

771] Там ми застали тоді героя Менойта у домі,

772] Також тебе і Ахілла. Пелей же, їздець староденний,

773] Жирні палив громовладному Зевсові стегна бичачі

774] В себе в подвір'ї. Чашу тримав у руках золоту він

775] І іскрометним вином поливав палаючу жертву.

776] М'ясо бичаче ви вдвох готували, а ми з Одіссеєм

777] Стали при вході. Здивований кинувсь Ахілл, і, за руку

778] Взявши, повів нас до себе, і, сісти обох запросивши,

779] Нас пригощати почав, як то для гостей подобає.

780] Потім, коли вже їдою й питтям ми усі вдовольнились,

781] Став я до вас говорити й запрошував їхати з нами.

782] Згодні були ви обидва, а інші - поради давали.

783] Старець Пелей наказував синові свому Ахіллу

784] Доблесним бути в боях і тим перевищувать інших.

785] Саме тоді і Менойт тобі, Акторів син, заповідав:

786] «Сину мій любий, тебе Ахілл перевищує родом,

787] Хоч ти і старший роками. Зате він багато сильніший.

788] Допомагай же йому порадою й словом розумним,

789] Будь йому прикладом, він до доброго завжди прихильний».

790] Так заповів тобі старець, а ти вже й забув. От і нині

791] Слово промов до Ахілла - розумний він, мусить послухать.

792] Може, тобі, з допомогою бога, його й пощастило б

793] Переконати, бо завжди порада нам дружня до речі.

794] А як боїться душею якогось богів віщування,

795] Чи сповіщала від Зевса про щось йому мати поважна -

796] Хай відрядить хоч тебе й мірмідонян ще й інших з тобою

797] Швидше пошле, - чи не станеш ти світлом рятунку данаям.

798] Хай свою зброю ясну дозволить тобі одягнути, -

799] Може, за нього прийнявши тебе, хоч трохи ахеї

800] Січу зупинять, і легше зітхнуть войовничі ахеї,

801] Втомлені боєм важким, - на війні відпочинок короткий.

802] З свіжими силами від кораблів і наметів ви легко

803] Під Іліон відженете знеможене військо вороже».

804] Мовив це й тим схвилював він у грудях Патроклові серце, -

805] Вздовж кораблів той помчав до Ахілла, до внука Еака.

806] До кораблів Одіссея божистого бігши, дістався

807] Швидко Патрокл до місця, де збори і суд учиняли

808] Люди, і де олтарі збудували вони для безсмертних.

809] Паросток Зевсів йому, Евріпіл, там поранений стрівся,

810] Син Евемона, - в стегно уражений злою стрілою

811] Йшов він із бою, кульгаючи, й піт обливав йому рясно

812] Голову й плечі, і чорная кров струмувала невпинно

813] З рани страшної, та дух залишався у нім непохитний.

814] Глянув Менойтів син веледужий і жалем пройнявся,

815] І з співчуттям щиросердим він слово промовив крилате:

816] «Ах ви, нещасні вожді і порадники війська данаїв!

817] От доведеться вже вам од вітчизни і друзів далеко

818] Тіл ваших жиром лискучим під Троєю псів годувати!

819] Але скажи, Евріпіле-герою, годованцю Зевсів,

820] В силі затримати Гектора міць величезну ахеї

821] Чи упадуть і загинуть, його переборені списом?»

822] Відповідаючи, так Евріпіл йому ранений мовив:

823] «Жодного, паростку Зевсів, Патрокле, рятунку ахеям

824] Більше нема, - побіжать до човнів вони чорних небавом!

825] Найхоробріші вої, що досі були поміж нами,

826] При кораблях полягли, стрілою троян або списом

827] Вбиті нещадно. А сила ворожа зростає всечасно.

828] Тож порятуй мене зараз, веди до човнів чорнобоких,

829] Вийми стрілу із стегна і теплою змиєш водою

830] Чорную кров, а рану добірним посиплеш вигойним

831] Зіллям, що ти його, кажуть, навчивсь пізнавать від Ахілла,

832] Той - від Хірона, що був справедливіший серед кентаврів.

833] Що ж до своїх лікарів - Подалірія та Махаона,

834] То, як здається, із раною той десь лежить у наметі

835] І бездоганного лікаря сам потребує, а другий

836] Десь на троянській рівнині змагається з лютим Ареєм».

837] В відповідь мовив до нього Менойтів син веледужий:

838] «Що ж воно буде? І що нам робить, Евріпіле-герою?

839] Я побіжу до Ахілла відважного слово повідать,

840] Як староденний звелів мені Нестор, захисник ахеїв.

841] Але й тебе не покину самого я тут знемагати».

842] З словом цим, груди обнявши, повів він керманича лкЩ

843] Аж до намету. Служник розстелив йому шкури волові.

844] Там він лягає, й Патрокл із стегна йому гостропекуче

845] Вістря ножем вирізає і, теплою змивши водою

846] Чорную кров та коріння гіркеє руками розтерши,

847] Зілля вигойного сипле на рану й загоює зразу

848] Ввесь її біль, і рана присохла, і кров зупинилась.

ПІСНЯ ДВАНАДЦЯТА

БІЙ БІЛЯ ВАЛУ

1] Так під наметом високим Менойтів син веледужий

2] Рану тяжку Евріпілові гоїв. Аргеї й трояни

3] Лавами бились тим часом. Та вже не могли для данаїв

4] Захистом бути ні рів, ані вал, що його спорудили

5] Вздовж кораблів вони власних, широким навкруг окопавши

6] Ровом, - не склали вони багаті богам гекатомби,

7] Щоб кораблі бистрохідні і здобич із ними численну

8] Охороняли в безпеці. Були ті укріплення проти

9] Волі безсмертних збудовані, - час їм недовгий стояти.

10] Поки ще Гектор живий був, Ахілл же охоплений гнівом,

11] І незруйнованим ще залишалось Пріамове місто -

12] Доти великі ахейські вали ще мали стояти.

13] А як загинуло в січі багато троян щонайкращих

14] І між аргеїв одні полягли, а інші лишились,

15] І на десятому році зруйновано місто Пріама,

16] І в кораблях відпливли до своєї вітчизни аргеї, -

17] Поміж собою схвалили тоді Посейдон з Аполлоном

18] Вал зруйнувать, спрямувавши на нього всю силу потоків,

19] Що із ідейських вершин у море спадають глибоке -

20] Ресу і Родію з ним, також Гептапору й Каресу,

21] Греніка й далі Есепа, і води Скамандру священні,

22] І Сімоенту, де стільки щитів шкіряних і шоломів

23] В порох упало і стільки мужів - півбогів премогутніх.

24] Гирла потоків тих Феб-Аполлон позливав воєдино

25] Й всю течію дев'ять днів гнав на вал той. А Зевс безустанно

26] Дощ посилав, щоб у хвилю морську чимскоріш його змити.

27] Сам же землі потрясатель, свій в руки тризубець узявши,

28] З хвилями йшов, вириваючи ними всі валу основи,

29] Що, трудячись, із колод і каміння заклали ахеї.

30] Все він зрівняв із землею до вод Геллеспонту бурхливих,

31] Самий же берег великий він знову пісками засипав,

32] Вал зруйнувавши цілком, і знов повернув усі ріки

33] В річища, де яснохвилі їх води й раніш струмували.

34] Тож на майбутнє поклали таки Посейдон з Аполлоном

35] Так учинити. А зараз круг стін, побудованих міцно,

36] Битва кипіла шумлива, в розбиваних вежах тріщало

37] Брусся могутнє. Приборкані пугою Зевса аргеї,

38] Під кораблями глибокими збившися, ледве тримались,

39] Повні страху перед Ректором дужим, носителем жаху.

40] Він же так само в бою шаленів, до вихру подібний.

41] Наче той лев або вепр, оточений псами й ловцями,

42] Грізно стрибає навкруг, могутністю гордий своєю,

43] Ті ж оточили стіною його, свої лави зімкнувши,

44] Стали навпроти і мечуть на нього із рук безустанно

45] Гострі списи. Але не страшиться, боязні не знає

46] Серце відважне, він навіть безстрашністю сам себе губить.

47] Сміло стрибає навкруг, ловців іспитуючи мужність, -

48] Де б він не кинувсь, ловецькі ряди перед ним відступають.

49] Так же і Гектор по юрмах троян пробігав і благав їх,

50] Рів перейти спонукаючи. Та не посміли зробити

51] Й коні цього прудконогі, лиш тяжко хропли, біля краю

52] Рову того упираючись, - надто широкий, страшив їх

53] Виглядом він, - здавалося, їм його ні переїхать,

54] Ні проскочити. Кручами-бо обривався стрімкими

55] Рів той обабіч, до того ж густий частокіл понад ними

56] Гостро стирчав - його збудували синове ахеїв

57] Високо й міцно, щоб захистом був їм од воїв ворожих.

58] Через той рів провести бистрохідну свою колісницю

59] Кінь би не міг, а піхота пройти його все ж поривалась.

60] Полідамант підійшов до хороброго Гектора й мовив:

61] «Гекторе й інші троянські й союзні вожді й полководці!

62] Це божевілля - крізь рів отой коней нам гнать прудконогих!

63] Страшно-бо важко його перейти, ще й загострене кілля

64] З нього стирчить, а за ним іще й вал збудували ахеї.

65] Ні перейти неможливо той рів, ані битися в ньому

66] Кінно. Він надто вузький, і, боюсь, полягли б там всі вої.

67] В разі, ахеям замисливши лихо, їх знищити хоче

68] Зевс громовладний і поміч троянському війську подати, -

69] Дуже того я б хотів, щоб негайно це все відбулося, -

70] Хай же далеко від Аргоса згинуть безславно ахеї!

71] А як повернуть на нас вони, й відсіч дадуть, одігнавши

72] Од кораблів, і в рів заженуть нас, глибоко проритий,

73] То навіть вісник біди від стрімкої навали ахеїв

74] Вже не устигне, боюсь я, до міста назад повернутись.

75] Зважте ж на те, що скажу я, й моєї послухайте ради.

76] Коней візничі нехай притримають нам перед ровом,

77] Ми ж усі пішки при повнім озброєнні рушим навально

78] Гектору вслід, - проти натиску сили такої ахеям

79] Встояти годі, коли вже нависла над ними загибель».

80] Так він сказав, і Гектор те слово вподобав розумне.

81] З повоза він тої ж миті, озброєний, скочив на землю.

82] Не залишались на конях своїх тоді й інші трояни -

83] Скочили всі з колісниць за Гектором вслід богосвітлим.

84] Кожен із них наказав своєму тоді візникові

85] Коней в належнім порядку тримать недалеко від рову.

86] І, розділившись самі на п'ять зброєносних загонів,

87] Лави зімкнули свої і рушили вслід за вождями.

88] Перший очолили Гектор і Полідамант бездоганний,

89] Найсміливіший то був і найбільший загін, найзавзятіш

90] Прагнув він вал зруйнувать і під самими суднами битись.

91] Третій із ними пішов Кебріон, - біля повоза свого

92] Слабшого від Кебріона лишив за візничого Гектор.

93] Другий загін повели Паріс, Алкатой і Агенор.

94] Третій очолив Гелен і з ним Деїфоб боговидий,

95] Двоє Пріама синів, а третій керманич був Асій, -

96] Асій-герой, Гіртакід, що його привезли із Арісби,

97] З-над берегів Селеенту, руді величезнії коні.

98] Воєначальник в загоні четвертому був син Анхіса,

99] Славний Еней, а при ньому ще двоє сЛнів Антенора,

100] Справи воєнної добрі знавці, Архелох з Акамантом.

101] Вів Сарпедон за собою славетних союзників військо,

102] Астеропея відважного й Главка в соратники взявши.

103] Двох-бо оцих уважав сміливішими він серед інших

104] Після самого себе, а сам він з усіх вирізнявся.

105] Щільно зімкнувши щити шкіряні, вони, повні відваги,

106] Прямо пішли на данаїв, певні того, що не встоять

107] Ті проти них і до чорних своїх кораблів повтікають.

108] Отже, загони троян і союзники їхні славетні

109] Вчули пораду, що Полідамант їм подав бездоганний.

110] 'Асій лише, Гіртакід, не схотів, поводатар народу,

111] Коней своїх перед ровом з одним лиш візничим лишити

112] Й до кораблів бистрохідних помчав на своїй колісниці.

113] Муж нерозумний! - прийшлось йому Кер не уникнути згубних

114] І від човнів, пишаючись кіньми і повозом пишним,

115] ' У Іліон, вітрами обвіяний, вже не вернутись.

116] Бо злоіменна раніше уже його доля настигла

117] Списом із рук Девкаліда, славетного Ідоменея.

118] До кораблів він наблизивсь ліворуч, туди, де ахеї

119] На колісницях швидких із рівнини уже утікали.

120] Повоза з кіньми погнав він туди, та в відчиненій брамі

121] Засувів він не знайшов, позамиканих міцно, й запорів:

122] Навстіж відкриту лишили її, щоб на випадок втечі

123] При кораблях міг би кожен з ахейських бійців рятуватись.

124] Прямо до брами він коней погнав, і загін його з криком

125] Рушив услід; були впевнені всі, що не встоять ахеї

126] Проти їх тиску й до чорних своїх кораблів повтікать.

127] О нерозумні! На них у тій брамі вже двоє чекало

128] Духом міцних списоборців із племені дужих лапітів.

129] Був з них один - Поліпет, могутливий син Пірітоя,

130] Другий же був Леонтей, людовбивці Ареєві рівний.

131] Перед високою брамою поруч стояли обидва,

132] Наче ті високоверхі дуби у гірських верховинах,

133] Зливам і вітрові опір вчиняючи цілими днями,

134] Міцно вчепилися в грунт величезним, довженним корінням.

135] Так ці обидва, на руки й свою покладаючись силу,

136] Асія дужого ждали безстрашно у брамі високій.

137] Вої ж троянські, щити із волової шкури піднявши,

138] Рушили з криком гучним до збудованих міцно укріплень,

139] Асія мавши вождем, а також Іамена й Ореста,

140] Був з ними й Асія син Адамант, і Тоон з Ономаєм.

141] Двоє ж лапітів тим часом у мідноголінних ахеїв

142] Запал будили за валом свої кораблі боронити.

143] А як побачили ті, що на вал натискають трояни,

144] Вої ж данайські, волаючи в страху, готові тікати,

145] Кинулись вдвох уперед, щоб почать перед брамою битву,

146] Наче два дикії вепри, що, в горах гарчливу спіткавши

147] Зграю собак і ватагу ловецьку, йдуть сміло назустріч,

148] В різні стрибаючи боки, і валять дерева навколо,

149] Й з коренем їх виривають, і гучно лунає їх іклів

150] Ляскіт страшний, поки духу їм хтось не відніме стрілою.

151] Так же в лапітів на грудях од стріл, що у них попадали,

152] Ляскала мідь блискотлива. Проте вони бились завзято,

153] На вояків угорі й на свою покладаючись силу.

154] Зверху-бо вої камінням із веж, побудованих міцно,

155] Кидали вниз, себе захищаючи, й власні намети,

156] І кораблі бистрохідні. Як в час заметілі сніжини

157] З вітром бурхливим, що гонить над обрієм хмари похмурі,

158] Сиплються густо на землю, усіх годувальницю щедру, -

159] Так же і стріли, й списи із рук і троян, і ахеїв

160] Густо летіли навкруг. Від ударів каміння важкого

161] Глухо шоломи гули і щити брязкотіли горбаті.

162] Голосно скрикнув з досади, по стегнах долоньми ударив

163] Асій тоді, Гіртакід, і, скипівши обуренням, мовив:

164] «Зевсе, наш батьку, чого це так дуже тобі заманулось

165] Нас обдурити? Я й не гадав, що хоробрі ахеї

166] Встоять під натиском нашої сили і рук нездоланних!

167] Наче ті оси станом гнучким чи ті бджоли рухливі,

168] Що при дорозі в скалі кам'яній собі гнізда будують

169] І не бажають осель у щілинах порожніми кинуть,

170] А від мисливих мужів захищають діток своїх сміло, -

171] Так же і ці не бажають, хоч їх всього двоє, від брами

172] Зрушити, поки поб'ють ворогів чи самі там поляжуть!»

173] Мовив він так, але Зевсові серця не зміг зворушити:

174] Волив-бо дух громовладця лиш Гектору славу надати.

175] Інші бійці перед брамами іншими билися боєм.

176] Та неможливо, як бог це зумів би, про все розказати.

177] Бій кам'яний бушував круг укріплень, неначе вогнисте

178] Полум'я. Хоч і у скруті страшній, боронитись аргеї

179] Мусили біля своїх кораблів. І смутилися духом

180] Вічні боги, що досі у битві сприяли данаям.

181] Бились завзято й лапіти тоді й ворогів побивали.

182] От Перітоя відважного син Поліпет премогутній

183] Списом поранив Даманта, шолом міднощокий пройнявши.

184] Мідь шишакова не стримала того удару, крізь череп

185] Вістря пройшло мідяне, і мозок всередині з кров'ю

186] Перемішало Дамантові, й запал його зупинило.

187] Потім він зброю здійняв бойову із Пілона й Ормена.

188] А Леонтей тоді, парость Ареєва, вбив Гіппомаха,

189] Що Антімахів був син, - йому в пояс він спитсм утрапив.

190] А після того відгострений вихопив меч свій із піхов,

191] Кинувсь крізь натовп густий і першого вбив Антіфата

192] У рукопашнім бою. І навзнак той гримнувсь об землю.

193] А після того іще і Менона, й Ямена, й Ореста -

194] Збив він одного за одним на землю, усіх годівницю.

195] В час той, як зброю блискучу знімали вони із убитих,

196] Полідамант тоді й Гектор з юнацьким загоном відважним,

197] Більшим і дужчим за інші усі, пломеніли бажанням

198] Вал зруйнувати й ахейські вогнем кораблі попалити.

199] Та завагались вони, перед ровом широким спинившись.

200] Мали той рів перейти вже, як раптом ліворуч над військом

201] Птах із'явився, орел, що високо в небі ширяє, -

202] В пазурах ніс він потвору скривавлену, - змій величезний

203] Був ще живий і звивався, готовий з ним битись і далі.

204] Спритно зігнувшись, орла, що тримав його міцно, він раптом

205] В груди вкусив біля шиї, і той від нестерпного болю

206] Кинув на землю його, між троянського війська вронивши,

207] Сам же із клекотом дужим за вітру диханням полинув.

208] Серцем жахнулись трояни, у корчах побачивши змія

209] Перед собою - знамення егідодержавного Зевса.

210] Полідамант підійшов до хороброго Гектора й мовив:

211] «Гекторе, лаєш ти завжди мене, хоч на зборах я навіть

212] Мовив би й слушно. Вважаєш, ніхто із простого народу

213] Ані у раді, ані на війні аж ніяк не повинен

214] В чомусь перечить тобі, твою лише множити владу!

215] Але й тепер я скажу те, що слушним мені видається.

216] Далі не йдімо перед човнами з данаями битись.

217] Ось що, гадаю я, статись повинно, якщо над троянським

218] Військом, що мало вже рів переходити, справді ліворуч

219] Птах із'явився, орел, який високо в небі ширяє, -

220] В пазурах ніс він потвору скривавлену, - змій величезний

221] Був ще живий. Та орел упустив його, милого дому

222] Не досягнувши, й не встиг своїм дітям оддати в поживу.

223] Так же і ми, коли навіть і браму, і мури ахейські

224] Натиском дужим зруйнуємо вщент, і відступлять ахеї,

225] Все ж не повернемось тою ж дорогою, в тому ж порядку,

226] А багатьох за собою покинем троян, що ахеї

227] Гострою міддю поб'ють, кораблі захищаючи власні.

228] Так нам усе й ворожбит пояснив би, що тямить душею

229] Смисл божественних знамень, і йому повірили б люди».

230] Скоса поглянувши, Гектор сказав йому шоломосяйний:

231] «Полідаманте, не дуже ти мовив мені до вподоби!

232] Міг би і краще за це ти інше придумати слово.

233] А як і справді оте, що я чув, ти свідомо промовив,

234] То, очевидно, у тебе і розум боги відібрали!

235] Радиш забути мені громоносного Зевса веління

236] Ті, що здійснити він сам обіцяв, головою кивнувши;

237] А замість того порадив ти вірити ширококрилим

238] Птахам, - на них я не знаюсь, і зовсім мене не тривожить,

239] Чи полетять вони вправо, де сонце з-за обрію сходить,

240] Чи подадуться ліворуч, де заходу морок темніє.

241] Будьмо ж слухняні одній лише волі великого Зевса:

242] Смертних-бо всіх і безсмертних у владі своїй він тримає.

243] В нас-бо найкраще знамення одне - захищати вітчизну.

244] Але чого ти злякався війни й бойового завзяття?

245] Навіть якби у бою до єдиного всі полягли ми

246] Перед човнами аргеїв, тобі не грозила б загибель, -

247] В серці ж ні стійкості в тебе нема, ні вогню бойового.

248] А як від бою ухилишся ти, або іншого мужа

249] Словом намовиш улесливим з грізної битви тікати,

250] Спис мій одразу тебе і життя, і дихання позбавить».

251] Мовивши це, він подався вперед, а за ним поспішили

252] З криком шаленим трояни. Тим часом і Зевс громовладний

253] З пагір ідейських послав із вітром поривчастим бурю

254] Й запорошив кораблі усі пилом. Тоді він ахеям

255] Розум затьмарив, троянам готуючи й Гектору славу.

256] Зевса знаменню і власній довірившись силі, трояни

257] Мурів ахейських величну твердиню звалить намагались,

258] Виступи веж руйнували, крушили зубчаті бійниці,

259] Стали підоймами палі розхитувать ті, що ахеї

260] Глибоко в землю забили, - найперші підвалини вежам.

261] їх вивертали вони, сподіваючись мури ахейські

262] Геть розвалить. Та данаї ні кроку не сходили з місця.

263] Загородивши щитами з бичачої шкіри бійниці,

264] По ворогах, що на вал налягли, вони били нещадно.

265] Двоє Еантів тим часом, проходячи всюди по вежах,

266] Духу бійцям додавали й відвагу будили ахеям.

267] Лагідним словом одних, а інших жорстким бадьорили,

268] Лиш помічали, що бою завзятого хтось уникає:

269] «Друзі! Чи хто видатніший з аргейських мужів, чи середній,

270] Чи навіть слабший від інших, - не всі-бо однакові люди

271] В битві бувають, - нині для кожного знайдеться діло!

272] Це ви знаєте добре й самі. Хай ніхто не посміє

273] До кораблів повертати назад, оцей заклик почувши!

274] Сміло рушайте вперед, один в однім підтримуйте мужність!

275] Хай допоможе вам Зевс-олімпієць, що блискавки мече,

276] Приступ ворожий відбить і троян в Іліон одігнати!»

277] Так гукали вони, спонукаючи битись ахеїв.

278] Наче зимового дня сніжини посиплються густо

279] В час заметілі, коли посилає нам Зевс велемудрий

280] Сніг той, щоб стріли своєї могутності людям явити.

281] Вітри приспавши, сніжить безнастанно, аж поки покриє

282] Гір верховини високі, і скель гостроверхе бескеття,

283] Луки на лотос багаті, і людські поля плодоносні,

284] І узбережжя устеле, і сивого моря затоки;

285] Хвиля лише, набігаючи, сніг поглинає, все інше

286] Білою вкрите габою, що Зевс хуртовинням навіє.

287] Так безнастанно й каміння з обох боків сипалось густо -

288] То на троян, а то від троян на загони ахейські

289] Градом летіло каміння, аж гуркіт лунав понад валом.

290] Та не змогли б ні трояни тоді, ні осяйливий Гектор

291] Брами у мурі зламать чи великі запори, аж поки

292] Не спрямував на аргеїв сина свого Сарпедона

293] Зевс велемудрий, як лева того на волів круторогих.

294] Виставив той уперед свій щит, звідусюди округлий,

295] Кутий із міді, карбований, - гарно скував його вмілий

296] Мідник, зсередини шкури волові приладивши щільно

297] Й дратвою їх золотою по мідному колу прошивши.

298] Щит той піднявши й списами двома потрясаючи грізно,

299] Кинувся так Сарпедон, наче лев, що, зростаючи в горах,

300] М'яса вже довго не їв, і безтрепетний дух його гонить

301] Вдертись до жирних овець через тин, загороджений щільно.

302] Навіть зустрівши мужів-пастухів, що отару овечу

303] З поміччю псів стережуть, озброєні добре списами,

304] Спроби, проте, не зробивши, іти від кошари не хоче,

305] Але, стрибнувши до неї, хапає вівцю або перший

306] Падає сам, уражений списом з правиці міцної.

307] Так же тоді спонукав богорівного дух Сарпедона

308] Рушити сміло на вал і крушити зубчать-бійниці.

309] Зразу ж тоді він Главка гукнув, Гіпполохову парость:

310] «Главку, чому над всіма нас в Лікійському краї шанують

311] Місцем на учтах, і м'ясом найкращим, і келихом повним

312] Люди усі, і на нас, немов на богів, споглядають?

313] Маємо й кращий землі ми наділ понад берегом Ксанту

314] Із виноградником гарним, і ниву, що родить пшеницю.

315] Тим-то нам першими треба стояти тепер у лікійських

316] Лавах і сміливо в розпал гарячого кидатись бою,

317] Щоб говорив про нас кожен з лікіян у кованих латах:

318] «Ні, не без слави у рідній країні лікійській керують

319] Наші державці; їдять недаремно овець вони жирних,

320] Вина медові п'ючи найсолодші, - зате ж бо й велика

321] Доблесть їх, - завжди-бо в перших лікійських рядах вони б'ються».

322] Любий, якби із цієї війни ми цілими вийшли,

323] Стали безсмертні навік і ніколи уже не старілись,

324] То не хотів би я й сам між передніми лавами битись,

325] Не посилав би й тебе я в бої, що мужів прославляють.

326] Та звідусіль незліченні уже обступили нас Кери

327] Смерті, - ані утекти, ні сховатись од них неможливо.

328] Отже, вперед! Чи ми комусь славу здобудем, чи нам він!»

329] Мовив так, і Главк не перечив йому й не протививсь.

330] Рушили прямо вони із лікійським загоном численним.

331] Жахом охоплений був Менестей тоді, син Петеоя, -

332] Прямо на нього до вежі ішли і несли вони лихо.

333] Він озирнувся по вежах ахейських навкруг, чи не видно

334] Близько вождів, щоб нещастя від друзів його відвернути.

335] Ось він Еантів побачив обох, у війні ненаситних,

336] З ними стояв іще й Тевкр, що тільки-но з свого намету

337] Вийшов. Але Менестея, хоч був недалеко, не чули -

338] Так гуркотіло навкруг, аж сягаючи неба самого,

339] Від брязкотіння великих щитів, конегривих шоломів

340] 1 Та від розбиваних брам, що замикані міцно стояли, -

341] їх зруйнувать намагались трояни, щоб далі пробитись.

342] Зразу ж Тоота-окличника шле він тоді до Еантів:

343] «Швидше біжи та Еанта поклич, богосвітлий Тооте,

344] А коли можна, обох, - отак воно буде найкраще,

345] Нас-бо чекає усіх велика біда незабаром:

346] Напосідають на нас лікійські вожді, що й раніше

347] Несамовите завзяття в жорстоких боях виявляли.

348] Тільки ж коли і там уже скрута в борні виникає,

349] Хай хоч один сюди прийде могутній Еант Теламоній

350] Разом із Тевкром, що луком майстерно своїм володіє».

351] Мовив він так. Не перечив, почувши це слово, окличник,

352] Кинувся бігти уздовж він стіни міднозбройних ахеїв,

353] Перед Бантами став і до них, поспішаючи, мовив:

354] «Вас, Еантів обох, вождів міднозбройних аргеїв,

355] Просить улюблений син Петеоя, годованця Зевса,

356] Стати на поміч, хоч трохи з ним скруту борні розділити

357] І, коли можна, удвох, - отак воно буде найкраще,

358] Там-бо чекає усіх велика біда незабаром:

359] Напосідають на них лікійські вожді, що й раніше

360] Несамовите завзяття в жорстоких боях виявляли.

361] Тільки ж коли тут уже скрута в борні виникає,

362] Хай хоч один туди прийде могутній Еант Теламоній

363] Разом із Тевкром, що луком майстерно своїм володіє».

364] Мовив він так. Не перечив великий Еант Теламоній,

365] Зразу ж до сина Ойлея він слово промовив крилате:

366] «Вдвох з Лікомедом могутнім, Еанте, ви тут залишайтесь

367] Дух кріпити данаям, щоб мужньо у битві тримались.

368] Я ж поспішаю туди й там стану негайно до бою.

369] Зразу ж вернуся назад, їм поміч належну подавши».

370] Мовив це слово й пішов великий Еант Теламоній,

371] Разом з Бантом подався і Тевкр, його брат одноотчий.

372] Тевкрові вслід Пандіон ніс вигнутий лук з тятивою.

373] От вони вежі дійшли Менестея, відважного духом,

374] Попід стіною йдучи, і воїв знайшли вони в скруті.

375] Наче той темний борвій, налетіли на вежу й бійниці

376] Дужі й хоробрі лікіян вожді і порадники війська.

377] Враз супротивні зіткнулися лави, аж все загуділо.

378] Перший Еант Теламоній друга убив Сарпедона,

379] Духом відважного мужа Епікла, його він ударив

380] Мармуру гострим уламком великим, що з краю за муром

381] Біля бійниці лежав на камінні. Його лиш обіруч

382] Ледве б утримати міг чоловік у квітучому віці

383] З люду сучасного. Той же підняв його високо й кинув

384] І розтрощив на Епіклі шолом з чотирма гребенями

385] Й череп йому роздробив. Той, наче плавець, що пірнає,

386] З вежі високої впав, і дух його кості покинув.

387] Тевкр же могутнього Главка, що паростю був Гіпполоха,

388] Руку оголену вгледівши, гострою вразив стрілою

389] З вежі стрімкої, як ліз той на неї, і вивів із битви.

390] Главк же стрибнув із стіни непомітно, щоб хто із ахеїв

391] Рани його не побачив і цим не почав вихвалятись.

392] Смуток обняв Сарпедона, коли він помітив, що з битви

393] Главк одійшов. Та він бойового не втратив завзяття.

394] І в Тесторіда Алкмаона списа свого устромивши,

395] Вихопив зразу його, і той, повалившись за списом,

396] Навзнак упав, аж озброєння мідне на нім забряжчало.

397] А Сарпедон, за бійницю рукою вхопившись міцною,

398] Шарпнув, і вся із зубцями вона обломилась, і зверху

399] Мур оголився, й відкрилась для ворога путь широченна.

400] Кинулись разом на нього Еант Теламоній із Тевкром.

401] Тевкр тоді в ремінь блискучий уцілив йому, що на грудях

402] Щит велетенський тримав. Та Зевс од своєї дитини

403] Смерть одвернув, - загинуть не дав йому перед човнами.

404] Скочив до нього Еант і в щит той ударив, та списом

405] Наскрізь його не пробив, лише наступ ворожий притримав.

406] Цей од бійниці подався на крок, але зовсім із битви

407] Не відступив, - іще сподівався він славу здобути

408] І, обернувшись назад, до лікіян гукав богорівних:

409] «Вої лікійські, невже бойовий занепав у вас запал?

410] Важко самому мені, хоч який би не був я могутній,

411] Мур зруйнувати і до кораблів простелити дорогу.

412] Нумо вперед! Що буде нас більш, діло краще ітиме!»

413] Мовив він так, і вони, владаревим налякані криком,

414] За владарем і порадником рушили в битву завзяту.

415] З другого боку й аргеї свої укріпили фаланги,

416] Муром прикрившись. І діло між них розгорілось велике.

417] Бо не могли ні могутні лікіяни так у данаїв

418] Мур зруйнувати, щоб до кораблів простелити дорогу,

419] Ані лікіян тоді не могли списоборці данаї

420] Геть одігнати од муру, якого вже ті досягнули.

421] Так наче двоє мужів, зустрівшись на нивах суміжних,

422] З мірою кожен в руці, про межу сперечаються спільну,

423] Про щонайменший окраєць, щоб поля однаково мати, -

424] Так ворогів лиш зубці на бійницях ділили, й над муром

425] Ті один одному перед грудьми шкіряні розбивали

426] Круглі великі щити і маленькі щитки легкокрилі.

427] Тіло було багатьом нещадною вражене міддю, -

428] В спину бійцям, хто до ворога був обернувсь непокритим

429] Тилом, а іншим - крізь їхні щити попробивані - в груди.

430] Мури й бійниці зубчаті були обагрянені кров'ю

431] Воїв з обох ворогуючих станів - троян і ахеїв.

432] Не спромоглися трояни, проте, одігнати ахеїв,

433] Рівно стояли-бо, як вагівниця у чесної прялі:

434] Гирі і вовну на шальки поклавши, вона їх рівняє

435] Й пильно виважує, щоб для дітей заробить на прожиток.

436] Так врівноважені бій і війна були, доки могутній

437] Зевс не послав тоді Гектору, синові старця Пріама,

438] Вищої слави, - він перший крізь вал прорвався ахейський.

439] Тож заволав на весь голос, щоб всім було чути троянам:

440] «Нумо, трояни комонні! Розвалюйте вал ви аргейський

441] І пломенистим вогнем нещадно паліть кораблі їх!»

442] Мовив він так, осміляючи, й всі, його голос почувши,

443] Рушили разом юрбою до валу й на верх узялися,

444] Гострі піднявши списи, до зубчатих бійниць видиратись.

445] Гектор же камінь великий схопив, що лежав біля брами,

446] Й легко поніс його, - знизу широкий, загострений зверху

447] Був він. Підняти той камінь з землі і на повіз покласти

448] Не спромоглися б і двоє найдужчих мужів із народу,

449] З люду сучасного. Він же й один без труда потрясав ним;

450] Камінь легким-бо для нього зробив сам Кронід велемудрий.

451] Наче пастух, що несе без зусилля бараняче руно,

452] Взявши одною рукою, й ваги його зовсім не чує, -

453] Так же і Гектор підняв і до брами поніс оту брилу.

454] Брама висока й двійчата була, і стулки у неї

455] Щільно були припасовані,.й кованих засувів двоє,

456] Й довга запора одна зачиняли зсередини браму.

457] Ставши навпроти, напружився й кинув він камінь той прямо,

458] Міцно розставивши ноги, щоб сили удар не утратив.

459] З гнізд він обабіч зірвав бігуни, і в середину камінь

460] Хряснув важким тягарем. Затріщала страшенно вся брама,

461] Засуви вже не тримали, й навкруг розлетілися стулки,

462] Каменем зламані. В отвір той кинувсь осяйливий Гектор,

463] Схожий до бистрої ночі; жахливою сяяв він міддю,

464] Що був озброєний нею; до того ж тримав у руках він

465] Двоє списів. Ніхто, крім богів, його стрівши, не міг би

466] Стримать, як вбіг він у браму. Палали вогнем його очі.

467] Він повернувсь до троян, закликаючи гурт весь на мури

468] Лізти навалою, й радо наказу послухали вої.

469] Зразу ж одні з них полізли на мур, а інші у браму

470] Ринули буйним потоком. І стали данаї тікати

471] До кораблів глибодонних, і гамір лунав безугавний.

ПІСНЯ ТРИНАДЦЯТА

БІЙ БІЛЯ КОРАБЛІВ

1] Зевс, допустивши троян і Гектора близько до суден,

2] Там же і злигоднів їм, і труднощів безперестанних

3] Дав їм зазнати, а сам повертає ясні свої очі

4] У далину, споглядаючи землі фракіян комонних,

5] Місян, кулачних бійців, гіппемолгів, які з-під кобили

6] П'ють молоко, ще й абіян, людей справедливістю славних.

7] Трою ж уже помічать перестали ясні його очі.

8] Не сподівався-бо серцем своїм, щоб хтось із безсмертних

9] Вийшов троянам іще допомогу подать чи данаям.

10] Та не сліпий спостерігач - могутній землі потрясатель.

11] З подивом він на війну поглядав і на січу криваву

12] Із верховини найвищої лісом укритого Сама

13] В горах фракійських; виднілась відтіль перед ним уся їда,

14] Видно й Пріамове місто було, і човни всі ахейські.

15] Вийшовши з моря, сидів він там, повен жалю до ахеїв,

16] Що їх тіснили трояни, і гнівався дуже на Зевса.

17] Раптом устав і пішов із скелястої він верховини

18] Кроком швидким. І ліси навкруги, і високії гори

19] Під Посейдона важкою ходою усі затремтіли.

20] Тричі ступив він і, з кроком четвертим мети досягнувши,

21] В Еги ввійшов, де в глибинах затоки стояла славетна,

22] З золота вся, осяйна, його вічно нетлінна оселя.

23] В дім увійшовши, запріг в колісницю він міднокопитих

24] Коней своїх бистролетних, що гриви у них золотії,

25] В золото й сам одягнув своє тіло, майстерно обшитий

26] Золотом взяв свій батіг і, ставши в ясну колісницю,

27] Коней по хвилях погнав. І заграли морськії страхіття,

28] Виплили з лігвищ усюди, свого владаря упізнавши.

29] Радісно хвилі під ним розступились. А коні так швидко

30] Мчали по морю, що мідної осі й вода не кропила.

31] До кораблів до ахейських учвал понесли його коні.

32] Є у глибокому глибі морському печера велика

33] Між островами Тенедом та Імбром суворо-скелястим.

34] Стримав там коней своїх Посейдон, землі потрясатель,

35] Випрягши їх з колісниці, божистого дав їм оброку

36] їсти й на бистрії ноги їм пута наклав золотії, -

37] Що ні порвать, ні розбити, - щоб, стоячи тут же, на місці,

38] Ждали державця, а сам подався до стану ахеїв.

39] Вої ж троянські навально, як полум'я буйне, як буря,

40] Ректору вслід, Пріамідові, рушили всі з безустанним

41] Криком і шумом шаленим у певній надії ахейські

42] Взять кораблі й до ноги перебить оборонців хоробрих.

43] Та Посейдон-земледержець, могутній землі потрясатель,

44] Вийшовши з хлані морської, бадьорість підносив аргеям;

45] Постать Калхаса прибравши і голос його неослабний,

46] Передусім він Еантів гукнув і без того хоробрих:

47] «Ви лише двоє, Еанти, врятуєте військо ахеїв,

48] Не про страхітливу втечу, про міць пам'ятаючи власну.

49] В іншому місці в бою троянських я рук не боявся б

50] Непереборних, хоч юрми їх мур перейшли наш великий,

51] Всіх-бо їх зараз зупинять красивоголінні ахеї.

52] Але страшенно боюсь, щоб не скоїлось з нами нещастя

53] Там, де подібний до полум'я, провід веде навіжений

54] Ректор, тим гордо-пишний, що син він»могутнього Зевса.

55] Хай же на серце і вам покладе із безсмертних хто-небудь

56] Твердо стояти самим і інших в бою укріпляти.

57] Від кораблів бистрохідних його, войовничого, швидко

58] Ви відігнали б, хоч би й бадьорив його сам олімпієць».

59] Мовивши так, земледержець, могутній землі потрясатель,

60] Берлом ударив обох і надав їм потужної сили,

61] Й стали гнучкі в них суглоби, невтомливі руки та ноги.

62] Сам же, немов бистрокрилий той яструб, що, знявшись з високих

63] Скель, лише козам доступних, на крилах повисне в повітрі,

64] Щоб у погоні за птахом якимсь на долину упасти, -

65] Так Посейдон відлетів од них швидко, землі потрясатель.

66] Бистрий Еант, син Ойлеїв, тоді упізнав його перший

67] І до Еанта звернувся, що був Теламонові сином:

68] «Мабуть, Еанте, це хтось із богів, що живуть на Олімпі,

69] Постать прибрав віщуна й при човнах нам наказує битись, -

70] Не боговіщий Калхас, що з пташиного льоту віщує.

71] З руху гомілок його, по слідах його ніг я іззаду

72] Легко впізнав, хто відходить, - неважко богів упізнати.

73] В грудях-бо любих у мене також стрепенулося серце,

74] Більш ніж коли воювать воно й з ворогом битися прагне.

75] Ноги і руки над ними бажанням до бою палають».

76] Відповідаючи, так йому мовив Еант Теламоній:

77] «В мене так само до списа жагою тремтять уже руки

78] Непереборні, і сила зростає, і ноги на місці

79] Встоять не можуть. Хоч би й сам на сам я битись готовий

80] З Гектором, сином Пріама, що прагне до бою шалено».

81] Так один з одним тоді розмовляли вони між собою,

82] Раді сназі бойовій, що бог поклав їм на серце.

83] А земледержець тим часом бадьорість будив у ахеїв,

84] Що спочивали позаду біля кораблів своїх бистрих.

85] Зовсім охляли в них любі тіла від тяжкої утоми.

86] Смуток жахний їм серця огорнув, як троян вони вздріли,

87] Що звідусіль через мур їх великий прорвались юрбою.

88] Це споглядаючи, сльози вони із-під брів проливали,

89] Не сподівались-бо лиха уникнуть. Але земледержець,

90] Легко в їх лави ввійшовши, зміцнив їх в могутні фаланги.

91] Перших він Тевкра й Леїта закликав, до них підійшовши,

92] Потім бійця Пенелея, за ним Деїпіра, й Тоанта,

93] Ще й Меріона гукнув з Антілохом, закличників бою.

94] їх підбиваючи в січу, він слово їм мовив крилате:

95] «Сором вам, молодь аргейська! А я сподіваюся, що, взявши

96] Участь в бою, ви нашим дасте кораблям порятунок!

97] А якщо будете ви небезпеки війни уникати,

98] То настає, видно, день, коли від троян ми загинем!

99] Горе нам! Диво велике на власні побачив я очі,

100] Диво страшне, що, гадав я, повіки йому не здійснитись.

101] До кораблів наших ринуть трояни, які ще недавно,

102] Наче ті лані були полохливі, що бродять по лісі,

103] Кволі, безпомічні зовсім, себе захистить неспроможні,

104] Здатні в поживу лише леопардам, вовкам та шакалам.

105] Досі й трояни не важились стать проти сили ахеїв,

106] Проти могутності рук їх вони виступати не сміли.

107] Нині ж від міста далеко, біля кораблів, вони б'ються

108] Тільки з провини вождя і недбалості вашого війська, -

109] Гнівне на нього, воно кораблів своїх бистрих не хоче

110] Оборонять і воїв дає біля них убивати.

111] Але хоча таки справді провинний у лихові всьому

112] Є лиш Атрід, герой Агамемнон широкодержавний,

113] Що бистроногого сина Пелея так тяжко зневажив, -

114] Нам через це ухилятись від бою ніяк не годиться!

115] Отже, поправмось мерщій! Виправні серця благородних.

116] Дуже негарно-бо вам забувать войовничу відвагу,

117] Найсміливішим з ахейського війська! Не сперечався б

118] З мужем я тим, що з кривавого поля війни утікає

119] Із боягузтва. На вас же я цілим обурений серцем.

120] Ох і ледачі! Ще й гіршого ви тут наробите лиха

121] Через недбалість свою і на себе накличете, певно,

122] Сором і осуд людський! Починається битва велика!

123] Біля самих кораблів гучномовний вже Гектор воює

124] Дужий, він браму розбив і зірвав з неї засув великий!»

125] Так підмовляючи, дух земледержець підносив ахеям.

126] Біля Бантів обох тоді стали збиратись фаланги

127] Дужі, що ані Арей їм нічим би не міг докорити,

128] Ані Афіна, що кличе до бою. Добірні, найкращі

129] Воїни тут на троян і божистого Гектора ждали -

130] Спис біля списа, щиток при щитку нерозривно зімкнуті,

131] Щит до щита, шолом до шолома й до воїна воїн.

132] Гребені тих конегривих шоломів стикались при кожнім

133] Русі, так щільно один біля одного вої стояли.

134] Грізно щетинились гострі списи у долонях відважних

135] Воїв, - вони уперед поривалися, прагнучи бою.

136] Лавами йшли і трояни. Сам Гектор їх вів за собою, -

137] Рвавсь уперед він,, як камінь округлий, що з дикої скелі

138] Хвилі напором у повінь ріка його скинула врешті,

139] Виром бурхливим підмивши основи жахливої скелі.

140] Котиться він, ще й підскакує, й лунко тріщить по дорозі

141] Праліс густий, а він далі летить, не спиняючись, поки

142] Аж до рівнини сягне і не котиться більш мимоволі.

143] Так же і Гектор - спочатку грозив, що до самого моря

144] Легко він шлях прокладе крізь човни і намети ахейські,

145] Всіх побиваючи; а, на густі наштовхнувшись фаланги,

146] Мусив спинитись. Назустріч-бо вийшли синове ахейські,

147] Вдарили вістрями грізних мечів і списів двоєгострих

148] І відігнали його, й похитнувсь він, і став одступати.

149] Голосно крикнув тоді, щоб навкруг його чули трояни:

150] «Трої сини, і лінійці, й дарданські бійці рукопашні,

151] Стійте усі! Не надовго мене зупинили ахеї,

152] Хоч і зімкнулись у лави вони, наче мур, непохитні,

153] Та перед списом моїм, сподіваюсь, відступлять, як справді

154] Бог верховний веде мене, Гери муж громоносний».

155] Мовлячи так, він у кожному силу збудив і завзяття.

156] Вийшов тоді наперед Деїфоб, гордовитий Пріамів

157] Син, перед себе тримаючи щит, звідусіль рівнобокий;

158] Кроком легким він ішов, тим щитом прикриваючи тіло.

159] В нього тоді Меріон вже націлився списом блискучим,

160] Кинув, але промахнувсь і попав йому в щит рівнобокий,

161] Шитий із шкір; але не пробив - ще раніше зламалось

162] Вістря на ратищі довгого списа. Злякавшися лету

163] Списа шаленого, в бік одвернув Деїфоб свій обшитий

164] Шкірою щит. Меріон же назад повернувся у лави

165] Товаришів, роздратований страшно на те і на друге -

166] Що й перемоги позбувсь, і зламав свого списа міцного.

167] До кораблів він подався тоді і наметів ахейських

168] Списа великого взять, що лишився у нього в наметі.

169] Битва тим часом тривала, і гомін лунав неугасний.

170] Тевкр Теламоній відважного перший убив списоборця

171] Імбрія, Ментора сина, на коні багатого мужа.

172] Жив у Педеоні він до приходу загонів ахейських

173] З Медесікастою в шлюбі, бічною Пріама дочкою.

174] А як данаї до Трої прийшли в кораблях крутобоких,

175] До Іліона прибув він, але від троян відрізнявся.

176] Жив у Пріама, тримав його той як власного сина.

177] Син Теламона під вухо його своїм списом довженним

178] Ранив і вихопив списа назад. Той упав, наче ясен,

179] Що на вершині гори височів, звідусюди помітний,

180] Міддю ж підрубаний, свіже схилив до землі своє листя, -

181] Так він упав - і брязнула зброя, що сяяла міддю.

182] Кинувся Тевкр уперед, щоб озброєння з Імбрія зняти.

183] Гектор же кинувсь до нього й націлився списом блискучим.

184] Той це помітив і ледве од мідного встиг ухилитись

185] Списа. І в груди уп'явсь Амфімахові, сину Ктеата

186] Акторіона, той спис, коли він на битву виходив.

187] Тяжко він гримнув об землю, аж зброя на нім забряжчала.

188] Гектор же кинувся знов - в Амфімаха, великого духом,

189] Зняти шолом з голови, до скронь його щільно прилеглий.

190] Кинув тієї ж хвилини Еант своїм списом блискучим

191] В Гектора, тіла ж його не торкнув він: грозливою міддю

192] Все воно вкрите було. Посередині в щит він ударив,

193] І Пріаміда так сильно штовхнув, що той мусив вернутись,

194] Трупи обидва лишивши, щоб їх волочили ахеї.

195] А Амфімаха взяли Менестей богосвітлий і Стіхій,

196] Воїв афінських вожді, й понесли до загонів ахейських,

197] Імбрія ж - двоє Бантів, завзяття взірці бойового,

198] Наче два леви козу із-під варти собак гостроіклих

199] Викравши, разом несуть, крізь густі пробираючись хащі

200] Й високо в пащах свою над землею тримаючи здобич,

201] Так же й Еанти озброєні, високо трупа піднявши,

202] Лати із нього знімали. З маху від ніжної шиї

203] Голову в гніві за смерть Амфімаха відсік син Ойлеїв

204] Й, мов кругляка, до троян через юрми густі перекинув.

205] Гектору прямо до ніг крізь пилюку вона покотилась.

206] Гнівом у серці своїм запалав Посейдон за онука,

207] За Амфімаха, що смертю поліг у січі жорстокій.

208] До кораблів він подався тоді і наметів ахейських

209] Дух піднімати в данаїв, троянам готуючи лихо.

210] Ідоменей по дорозі зустрівсь йому, списник славетний.

211] Йшов од товариша він, який перед тим незадовго

212] З бою вернувсь, у коліно поранений гострою міддю, -

213] Винесли друзі із битви його. Лікарям його здавши,

214] Він до намету пішов, вернутись бажаючи швидше

215] В бій. До нього звернувся тоді земледержець могутній,

216] Голос прибравши Тоанта, який Адремона був сином, -

217] Що в Калідоні високім владарив і в цілім Плевроні

218] Над етолійцями, й люди, як бога, його шанували:'

219] «Ідоменею мій, крітян пораднику, де ж ті погрози

220] Ділись, що Трої синам колись так грозили ахеї?»

221] Ідоменей тоді, крітян владар, йому в відповідь мовив:

222] «О Тоанте, ніхто із ахеїв, наскільки я знаю,

223] В цьому не винен: усі-бо ми стійко уміємо битись,

224] Ні малодушним ніхто не охоплений ляком, ні з бою

225] Досі ніхто не тікав боягузливо. Мабуть, Кроніду

226] Вельмимогутньому так до вподоби припало - безславну

227] Згубу далеко від Аргоса людям наслати ахейським.

228] Але, Тоанте, і сам ти був досі душею завзятий,

229] Вмів підбадьорити й іншого ти, занепалого духом,

230] Не підступайся тепер, клич кожного мужа з собою».

231] В відповідь так Посейдон йому мовив, землі потрясатель:

232] «Ідоменею, хай муж той додому уже не поверне

233] З Трої, хай краще забавою стане собакам той воїн,

234] Що утікати б сьогодні із поля посмів бойового!

235] Ну-бо до зброї, й зі мною ходімо! Пора вже до бою

236] Нам поспішать! Хоч і двоє нас, будемо й ми чимсь корисні!

237] Навіть і кволії люди, з'єднавшися, Здатні на доблесть,

238] Ми ж таки можемо вдвох і з сильнішими стати до бою».

239] Мовив це бог і знов до людської борні повернувся.

240] Ідоменей же подавсь до напнутого гарно намету,

241] Лати красиві на тіло надів і, вхопивши два списи,

242] Кинувсь з намету, подібний на блискавку ту, що Кроніон,

243] Взявши в долоню свою, з світлосяйного кинув Олімпу -

244] Людям знамення, - й сліпучим вона все освітлює сяйвом.

245] Так у героя, що біг, мідні лати на грудях блищали.

246] Неподалік од намету Молід Меріон йому стрівся,

247] Славний супутник його, - приходив він мідного списа

248] Взяти. До нього звернулася Ідоменеєва сила:

249] «Як це ти тут, Меріоне, товаришу мій прудконогий,

250] Нащо війну ти покинув і січі кривавої поле?

251] Чи не поранений ти, і стріли тебе зморює вістря?

252] Чи ти із вістю по мене прийшов? Та я й сам не збираюсь

253] Тут, у наметі, сидіти, а йду до кривавого бою».

254] В відповідь так Меріон до нього розсудливий мовив:

255] «Ідоменею мій, крітян пораднику мідянозбройних!

256] Йшов я гострого списа, якщо він лишивсь у наметі,

257] Взяти. Той, що був досі у мене, в бою поламав я,

258] В щит Деїфоба ударивши, високодумного мужа».

259] Ідоменей тоді, крітян владар, йому в відповідь мовив:

260] «Знайдеш списів, як схочеш, не тільки один, а двадцять,

261] Поряд в наметі стоять при стіні вони ясноблискучій,

262] В Трої з побитих я їх познімав, не вважаю-бо гідним,

263] Стоячи здалеку десь, із мужами ворожими битись.

264] Тим-то списів і горбатих щитів є у мене багато,

265] Панцирів, сяючих ясно, та ще й конегривих шоломів».

266] В відповідь так Меріон до нього розсудливий мовив:

267] «В мене самого в наметі, та ще й в кораблі моїм чорнім

268] Здобичі досить троянської, йти лиш по неї не близько.

269] Правду сказати, і я не забув ще про доблесть воєнну:

270] В перших-бо лавах на січу, де слави мужі набувають,

271] Й я виступаю, як тільки-но звада воєнна почнеться.

272] Може, кому невідомо з ахейських мужів міднозбройних,

273] Як я тримався в бою, а ти ж мене, думаю, знаєш».

274] Ідоменей тоді, крітян владар, йому в відповідь мовив:

275] «Знаю я доблесть твою! Навіщо про це й говорити?

276] Хай би нас, найсміливіших, біля кораблів тут послали

277] В засідку, в ній-бо найкраще мужів виявляється доблесть,

278] І боягуза і мужню людину тут легко пізнати.

279] Тож боязкий всечасно міняється весь на обличчі,

280] Всидіть спокійно йому не дає його дух полохливий,

281] То на одну він, а то на обидві ноги присідає,

282] В грудях його боязливих страшенно колотиться серце,

283] Смерті одної він жде й цокотить мимоволі зубами.

284] Мужній в обличчі не міниться, трепет його малодушний

285] Не обнімає, хоч би він у засідку вперше виходив,

286] Просить лише, щоб у січу жорстоку чимшвидше втрутитись.

287] Не зневажав би ніхто там ні рук, ані сили твоєї.

288] А як в бою ти стрілою чи списом поранений був би,

289] То не в потилицю втрапила б зброя тобі і не в спину,

290] Тільки у груди або у живіт ти удар той прийняв би,

291] Сміло йдучи уперед на розмову із ворогом збройну.

292] Годі, проте, гомоніть нам, як діти оті нерозумні,

293] Стоячи марно, щоб хтось нам ізгорда не став дорікати.

294] Але ходім до намету, міцного там вибереш списа».

295] Так він сказав. Меріон же, на бистрого схожий Арея,

296] Кинувся вмить до намету і взяв собі мідного списа.

297] Ідоменеєві вслід він побіг, пориваючись в битву.

298] Як людовбивця Арей, вирушає до грізного бою

299] Й разом і син його любий, безтрепетний Жах нездоланний,

300] Що й витривалий в боях войовник його серцем жахнеться.

301] Разом збройно летять із Фракії вони на ефірів

302] Чи на флегіян хоробрих, але не зважають на просьби

303] Двох цих сторін, і тільки одній вони славу дарують.

304] Ідоменей з Меріоном, керманичі крітського люду,

305] Кинулись так же у битву в блискучім озброєнні міднім.

306] Перший тоді Меріон таке йому слово промовив:

307] «Де б ти хотів, Девкаліде, із ворогом стати до бою?

308] Де ти, чи з правого вийдеш крила, чи з середини війська,

309] Чи, може, з лівого краю? Ніде-бо як тут, я вважаю,

310] Не потребують так помочі довговолосі ахеї».

311] Ідоменей тоді, крітян владар, йому в відповідь мовив:

312] «Інші в нас є, посередині наші човни захищати -

313] Двоє Еантів і Тевкр, найкращий в ахейському стані

314] З лука стрілець, відмінний також і в бою рукопашнім.

315] Можуть жадобу вони вдовольнити неситого в битвах

316] Гектора, сина Пріама, який він не є премогутній.

317] Буде нелегко йому, хоч би й як поривався він битись,

318] Щоб подолати відвагу і силу їх рук незборенних,

319] Нам підпалить кораблі, - хіба громовладний Кроніон

320] Кине палаючу сам головню в кораблі наші бистрі.

321] Та не уступить людині Еант Теламоній великий,

322] Як смертородна вона і годується зерном Деметри,

323] Й міддю її чи камінням можна великим убити.

324] Навіть Ахіллу, мужів переборцю, в бою рукопашнім

325] Він не уступить, дарма що у русі зрівнятись не може.

326] Станьмо ж обидва на лівім крилі, щоб побачити швидше,

327] Хто кому славу придбає, - чи ми кому-небудь, чи нам хтось».

328] Так він сказав. Меріон же, на бистрого схожий Арея,

329] Рушив із місця, й дійшли вони лав, про які говорив той.

330] Ідоменея уздрівши, на полум'я схожого міццю,

331] Разом з супутцем, в озброєнні міднім тонкої роботи,

332] З криком трояни на них усі кинулись натовпом цілим.

333] І заклубочився вир бойовий при кормах корабельних,

334] Мов буревій, що у посвисті буйних вітрів шаленіє

335] В спеку страшну, коли пилом глибоким покрито дороги

336] Й куряви хмари здіймаються вгору від вихорів стрічних, -

337] Так завихрилася й битва між воїв, що прагнули буйно

338] В січі вбивать один одного й гострою нищити міддю.

339] Поле-бо людоубивчого бою наїжилось лісом

340] Довгих списів, що проймають тіла. Засліпилися очі

341] Сяєвом мідних шоломів, яскравих щитів та блискучих

342] Панцирів, ясно начищених лат на могутливих плечах

343] Воїв, що в битву ішли. І лише загартований серцем

344] Не засмутився б, на їх поглядаючи труд, а радів би.

345] Кронові ж дужі сини, своє замишляючи кожен,

346] Вже готували героям мужам жахливі нещастя.

347] Зевс-бо троянам і Ректору волив послати звитягу,

348] Щоб прудконогого вславить Ахілла. Але не бажав він

349] Люд ахейський цілком погубить біля стін Іліона,

350] Тільки Фетіду хотів вшанувать з її сином хоробрим.

351] А Посейдон, між ахеїв проходячи, дух їм підносив,

352] Потай із сивого випливши моря. За них він журився,

353] Доланих військом троянським, і гнівався дуже на Зевса.

354] Хоч і обидва одного були вони племені й роду,

355] Перший, проте, між них Зевс народився і більше міг знати.

356] Саме тому Посейдон ухилявсь помагати одверто

357] Й потай, у постаті людській, підносив їм дух войовничий.

358] Линву війни й ворожнечі для всіх обопільно страшної,

359] Кожен із свого кінця зав'язавши, боги натягали,

360] Линву міцну і тривку, що розслабила многим коліна.

361] Саме тоді данайських загонів вожай напівсивий

362] Ідоменей на троян налетів і нагнав на них жаху.

363] Отріонея убив він, що, в Трою з Кабеса прибувши,

364] Слави воєнної щойно іще сподівався зажити.

365] Прагнув без викупу він найкращу Пріамову доньку,

366] Юну Кассандру, за себе узяти, за те обіцяв він

367] Річ немалу - од Трої ахейських синів одігнати.

368] Згодився старець Пріам, кивком голови обіцявши

369] Доньку за нього віддати, і той у цій бився надії.

370] Щойно він виступив гордо, як списом у нього блискучим

371] Ідоменей, замахнувшись, поцілив. Не стримала мідна

372] Броня удару, і спис посеред живота йому влучив.

373] Тяжко він гримнув об землю, а той, похваляючись, крикнув:

374] «Отріонею, тебе над усіх я вславлятиму смертних,

375] Якщо насправді все зробиш оте, що вчинить похвалявся

376] Ти Дарданіду Пріаму, - то ж він обіцяв тобі доньку.

377] Ми тобі теж обіцяли б таке і дотримали б слова -

378] Видати заміж за тебе найкращу Атрідову доньку,

379] З Аргоса взявши, і вас одружили б, якщо допоможеш

380] Нам Іліон зруйнувати, це густо заселене місто.

381] Йдімо ж зі мною мерщій, укладім при човнах мореплавних

382] Шлюбну угоду. В розмовах про викуп скупими не будем».

383] Мовивши так, за ногу його поволік з бойовища

384] Ідоменей. За вбитого месником виступив Асій,

385] Пішки йдучи перед кіньми, які йому прямо у спину

386] Важко хропли, візничим-товаришем ведені. Прагнув

387] Ідоменея убити, та той ухитривсь його списом

388] Під підборіддя ударить, і мідь пройняла йому горло.

389] Впав він на землю, як падає дуб, чи тополя срібляста,

390] Чи струнковерха сосна, що їх теслі у горах зрубають

391] Гострим своїм топором, готуючи брус корабельний.

392] Так перед кіньми і повозом він лежав, розпростертий,

393] Стогнучи тяжко і землю хапаючи, кров'ю залиту.

394] Та й у візничого розум, що мав він, цілком помутився:

395] Не здогадався-бо коней баских він назад повернути,

396] Рук щоб уникнуть ворожих. Тоді Антілох витривалий

397] В нього загостреним списом поцілив. Не стримала мідна

398] Броня, і спис посеред живота йому влучив.

399] Він захрипів і скотився із повоза, збитого міцно.

400] Нестора духом великого син Антілох його коней

401] Швидко погнав од троян до мідноголінних ахеїв.

402] А Деїфоб у той час, підійшовши до Ідоменея,

403] В смутку за Асія, списом у нього поцілив блискучим.

404] Вчасно помітивши це, ухилився од мідного списа

405] Ідоменей і укрився за щит, на всі боки округлий.

406] Зроблений був він з волової шкіри й блискучої міді,

407] Зшитий майстерно, з двома руків'ями, щоб добре тримати.

408] Весь він зігнувсь під щитом і уник міднокутого списа.

409] Щит загудів лише глухо, зачеплений з самого краю

410] Списом. Але недарма із важкої руки полетів він,

411] Вп'явсь Гіппасідові він Гіпсенору, людей вожаєві,

412] Під передсердя, в печінку і зразу розслабив коліна.

413] Вельми пишаючись цим, Деїфоб тоді голосно крикнув:

414] «Не без відомсти тут Асій лежить. Т»пер, підійшовши

415] Аж дог Аїда, могутнього стража підземної брами,

416] Буде, гадаю, радіти він: дав-бо йому я супутця».

417] Так похвалявся, і прикро од слів його стало аргеям,

418] Та в Антілоха відважного серце найбільш схвилював він.

419] Хоч і в скорботі, той не покинув убитого друга,

420] Але підбіг і щитом прикрив холодіюче тіло.

421] І, під померлим зігнувшися, двоє близьких його друзів,

422] Ехіїв син Мекістей і Аластор із ним богосвітлий,

423] До кораблів крутобоких несли його, стогнучи тужно.

424] Ідоменей же на силі не здав і весь час поривався

425] Або когось із троян похмурою ніччюг покрити,

426] Або упасти самому, відбивши біду від ахеїв.

427] Так був подоланий ним Есіета, паросток Зевса,

428] Любий син Алкатой, що Анхісові зятем доводивсь, -

429] Гіпподамею-бо, старшу дочку його, взяв за дружину,

430] В домі ж ізмалку всім серцем любив її батько й поважна

431] Мати. Красою-бо, розумом світлим, умінням в роботі

432] З-поміж ровесниць вона вирізнялась. Тому й за дружину

433] Взяв її найславетніший муж на всю Трою простору.

434] Ідоменея рукою його Посейдон обезсилив,

435] Очі затьмивши ясні і скувавши світлясті суглоби.

436] Ні ухилитися вбік він не встиг, ні назад утікати,

437] А як той стовп непорушний чи дерево високоверхе,

438] Гордо стояв, і прямо у груди його своїм списом

439] Ідоменей влучив, пробивши на них світлосяйний

440] Мідний хітон, що від згуби не раз рятував його тіло.

441] Глухо тепер забряжчав він, загостреним пройнятий списом.

442] Тяжко той гримнув об землю із списом, що вп'явся у серце,

443] Ще трепетало воно, а з ним разом тремтіло^і древко

444] Списа. Та врешті могутній Арей його сили позбавив.

445] Вельми пишаючись, Ідоменей тоді голосно крикнув:

446] «Що ж, Деїфобе, чи можна за гідну відомсту вважати,

447] Трьох за одного поклавши? А ним же ти так похвалявся!

448] Спробуй, нещасний, і сам і вийди назустріч до мене, -

449] Знатимеш добре, який я прийшов до вас, Зевсів нащадок.

450] Першим Міноса-бо Зевс породив, володаря Кріту.

451] Сина Мінос породив - бездоганного Девкаліона,

452] Девкаліон же мене, владаря над численним народом

453] В Кріті просторім. Тепер же сюди я приплив з кораблями

454] Лихо тобі принести, твому батькові й іншим троянам».

455] Так він сказав. Де'їфоб між двох гадок тоді завагався, -

456] Чи відступити й когось із троян собі, духом великих,

457] Взяти товаришем, чи до двобою одному хоч стати.

458] Поміркувавши отак, він визнав тоді за найкраще

459] Кликнуть Енея на поміч. Іззаду стояв той в останніх

460] Лавах. Давно на Пріама він богосвітлого гнівавсь,

461] Доблесний серед мужів, у Пріама не мав він поваги.

462] Близько він став біля нього і слово промовив крилате:

463] «Славний Енею, троянський пораднику, слід захистити

464] Зятя, коли хоч би трохи тебе його лихо турбує.

465] Отже, ходім захистім Алкатоя. Давно колись, ставши

466] Зятем тобі, ще хлоп'ятком виховував він тебе в домі.

467] Ідоменей, уславлений списом, ізняв з нього зброю».

468] Мовивши так, зворушив він Енеєві серце у грудях.

469] Ідоменеєві вийшов назустріч він, прагнучи бою.

470] Ідоменей же його не злякався, як пещений хлопчик,

471] А дожидав, наче вепр той, що, сили власної певен,

472] Жде на ватагу шумливу численних мужів-звіроловів

473] В місці пустинному, в горах, щетиною їжачи спину.

474] Полум'ям блискають очі, погрозливо ляскають гострі

475] Ікла, - готов одігнать він собак і мужів-звіроловів.

476] Так непорушно чекав на відважного в битвах Енея

477] Ідоменей-списоборець і друзів гукав, Аскалафа

478] Та Афарея шукаючи оком, а з ним Деїпіра,

479] Ще й Меріона гукнув з Антілохом, закличників бою.

480] їх підбиваючи в січу, він слово їм мовив крилате:

481] «Друзі, на поміч, сюди! Я один боюся страшенно, -

482] Це прудконогий Еней нападає на мене шалено!

483] Вельми могутній, бо вміє мужів у бою убивати,

484] Юністю ще він цвіте, а сила у ній величезна.

485] Будь ми однолітки - так же, як з ним ми відвагою рівні,

486] Скоро мені він, чи я йому славу приніс би велику».

487] Так він сказав, і овіяні в серці однаковим духом,

488] Лавою стали вони, над плечима щити нахиливши.

489] Товаришів своїх теж почав і Еней закликати,

490] Дивлячись, де Деїфоб, де Паріс, Агенор богосвітлий -

491] Воєначальники війська троянського. Слідом за ними

492] Рушили вої, як вслід баранові з лугів поспішають

493] До водопою овечки, й чабан цілим серцем радіє, -

494] Так і Енеєві радістю повнилось серце у грудях,

495] Бачачи, скільки народу на бій вслід за ним вирушає.

496] Круг Алкатоя списами великими бій врукопашну

497] Розпочали вони, й мідь на могутливих грудях героїв

498] Страшно бряжчала, бійці ж в сум'ятті один з одним шалено

499] Бились. З них два бойовим перевершили інших завзяттям -

500] 1 Ідоменей та Еней, подібні в бою до Арея,

501] Прагли нещадною міддю пройнять один одному тіло.

502] В Ідоменея Еней тоді перший метнув свого списа.

503] Вчасно це вгледівши, встиг той від мідного списа умкнути,

504] Вістря ж загострене, з розмаху вбік пролетівши, у землю

505] Вткнулося, кинуте марно міцною Енея рукою.

506] Ідоменей Еномая в живіт посередині вдарив,

507] Панцир опуклий пробивши, й в утробу пройшла йому мідна

508] Зброя, і впав той у порох, руками хапаючи землю.

509] Ідоменей же з убитого враз довготінного списа

510] Вихопив, та із плечей його гарно оздоблені лати

511] Зняти не встиг: навколо-бо стріли його обсипали.

512] Вже не було у ногах його давньої пружності руху -

513] Бігти за списом або щоб ворожої зброї уникнуть.

514] Міг ще, на місці він стоячи, пагуби день одганяти.

515] З бою ж тікать - не могли уже швидко нести його ноги.

516] Ратищем світлим у нього метнув Деїфоб, коли звільна

517] Став відступать той, бо завжди ненависть він мав проти нього.

518] Схибив і він, проте ратищем тим Аскалаф був убитий,

519] Син Еніалія, - наскрізь плече простромив той могутній

520] Спис, і упав він у порох, руками хапаючи землю.

521] Ще не дізнавсь гучномовний могутній Арей про загибель

522] Сина, що смертю недавно поліг серед січі страшної, -

523] Волею Зевса затриманий, в хмарах сидів золотавих

524] Він на високім Олімпі, де й інші тим часом сиділи

525] Вічні богове, не сміючи в січу страшенну вмішатись.

526] Круг Алкатоя уже розпочавсь тоді бій рукопашний.

527] От Деїфоб з голови Аскалафа зірвав світлосяйний,

528] Мідний шолом. Меріон же, подібний в бою на Арея,

529] Списом йому, налетівши, пройняв передрам'я, й на землю

530] З брязкотом з рук його випав шолом з заборолом дірчастим.

531] А Меріон, налетівши, як яструб, удруге, відразу ж

532] Вихопив із передрам'я бійцевого спис той могутній

533] 1 відступив до загону свого. Політ тоді, рідний

534] Брат Деїфоба, за стан обнявши його обережно,

535] Вивів із згубного бою туди, де на нього чекали

536] Коні баскі, оподаль війни і жорстокої січі,

537] Разом з візничим його при оздобній його колісниці.

538] Прямо до міста його повезли, і від бою страшного

539] Тяжко стогнав він, а з рани свіжої кров струмувала.

540] Так же билися й інші, і гамір зчинився невгасний.

541] На Афарея Еней тоді кинувсь, Калетора сина,

542] Й ратищем гострим пройняв йому горло, як той обернувся.

543] Голову набік схилив він, і щит із шоломом на землю

544] Раптом упали, і смерть душогубна його огорнула.

545] А Антілох, спостерігши, що задом Тоон повернувся,

546] Скочив і, списом ударивши в спину, розсік йому жилу,

547] Що, по хребту пробігаючи, карка самого сягає.

548] Враз розсік він її, і навзнак упав той на землю,

549] В порох, обидві руки до своїх простягаючи друзів.

550] Скочив тоді Антілох і знімати з плечей його зброю

551] Став озираючись. Раптом його оточивши, трояни

552] В щит його били широкий, барвистий, але не здолали

553] Ніжного тіла в бійця Антілоха нещадною міддю

554] Навіть дряпнуть. Посейдон-бо, землі потрясатель, над любим

555] Несторідом чував і від стріл боронив його гострих.

556] Від ворогів не тримався далеко, але поміж ними

557] Він обертавсь, і не був його спис непорушним, всечасно

558] Ним потрясав він, лише у думках намічаючи власних,

559] Чи віддаля ним метнути, чи краще ударити зблизька.

560] Поки він так міркував, його серед юрми помітив

561] Асіїв син Адамант і в щит його гострою міддю,

562] Близько підбігши, ударив. Та ратища вістря знесилив

563] Сам Посейдон темнокудрий, бійцеві життя захистивши.

564] Наче жердина обсмалена, списа того половина

565] В щит Антілоха вп'ялась, а друга упала на землю.

566] Швидко од друзів одбіг Адамант, уникаючи смерті.

567] Та Меріон наздогнав його й списом в те місце між пупом

568] І соромітними ранив частинами, де для бездольних

569] Смертних Арей себе найболячіше дає відчувати.

570] Списом туди він ударив. Подавшись за ратищем слідом,

571] Кидався він, наче бик, що, у горах його наздогнавши,

572] Путами в'яжуть мерщій пастухи і силою гонять.

573] Пройнятий списом, так кидавсь і він, але тільки недовго,

574] Поки герой Меріон, підійшовши, не вихопив раптом

575] Списа із тіла його, і тьма йому очі окрила.

576] В час той Гелен Деїпіра ударив у скроню фракійським

577] Довгим мечем і шолом з голови його збив конегривий.

578] Впав той на землю шолом, забряжчавши, і хтось із ахеїв

579] Перехопив його враз, як у воїв між ніг він котився.

580] А Деїпірові ніч безпросвітна вже очі окрила.

581] Та гучномовного жаль охопив Менелая Атріда.

582] З криком погрозливим вийшов він проти Гелена-героя,

583] Списом махаючи гострим. А той натягнув свого лука.

584] Щойно зійшлися вони, й цей загостреним ратищем кинув

585] Прямо на ворога, той же у нього - із лука стрілою.

586] Спершу попав Пріамід Менелаєві в груди стрілою,

587] В панцир опуклий, та зразу ж гіркеє відскочило вістря,

588] Як на просторім току від віял стрибають широких

589] Темно-смагляві боби чи горох, коли їх молотник

590] З розмахом кидає дужим під вітру шумливе дихання, -

591] Так від броні Менелая, повитого славою мужа,

592] Брязнувши тільки, далеко гіркеє відскочило вістря.

593] А гучномовного гострений спис Менелая Атріда

594] Руку Гелена пробив, що тримав у ній точений лук свій,

595] І прип'яло її міцно до лука тим мідяним списом.

596] Швидко до друзів одбіг тоді він, уникаючи смерті,

597] Звісивши руку, й за нею тягнув ясенового списа.

598] Великодушний тоді Агенор із руки його вирвав

599] І обв'язав йому пращею руку, з овечої шерсті

600] Звитою, - мав її завжди супутник керманича люду.

601] Стрівши Пісандр Менелая, вповитого славою мужа,

602] Прямо на нього пішов, - лиха йому доля судила

603] Впасти в страшному бою від твоєї руки, Менелаю.

604] А як зійшлись вони близько, один проти одного йшовши,

605] Схибив Атрід, своїм гострим убік десь поціливши списом;

606] В час той Пісандр Менелая, вповитого славою мужа,

607] Вдарив у щит, але міді, проте, не спромігся пробити:

608] Щит її стримав широкий, і ратище трісло під самим

609] Вістрям. А серцем уже він радів - сподівавсь перемоги.

610] Витягши з піхов свій срібноцвяхований меч, на Пісандра

611] Кинувсь Атрід: а той з-під щита свого вихопив гарну

612] Мідну сокиру з важким топорищем з міцної оливи,

613] Тесаним гладко, - і разом один проти одного вийшли.

614] Ворога спершу ударив Пісандр у шолом конегривий,

615] Прямо під гребінь. Але як надбіг він, Атрід йому влучив

616] В лоб над самим переніссям, і хруснула кість, і обидва

617] Ока, скривавлені в порох, до ніг його впали, на землю.

618] Він похитнувсь і зваливсь. І, на груди йому наступивши,

619] Зняв Менелай з нього зброю, і так, похваляючись, мовив:

620] «Так покинете ви й кораблі бистрокінних данаїв,

621] Трої зухвалі сини, у битві страшній ненаситні!

622] Мало ще сорому вам і ганьби, що колись уже ними

623] Так ви, собаки презренні, зганьбили мене,^коли серцем

624] Не побоялись гостинного Зевса, що в громі ширяє,

625] Гніву тяжкого, - бодай зруйнував би вам місто високе!

626] Ви-бо і шлюбну дружину мою, і багатства великі

627] Взявши ґвалтовно, втекли, хоч вона прийняла вас привітно.

628] Нині ж бажаєте ви у наші човни мореплавні

629] Кинути згубний вогонь і убити героїв ахейських.

630] Стриматись вам доведеться, хоч повні ви шалу Арея.

631] Зевсе, наш батьку! За всіх ти розумом, кажуть, найвищий, -

632] І за богів, і за смертних, усе-бо від тебе залежить.

633] Нащо ж занадто зухвалим ти воям сприяєш троянським?

634] Навіть одвага злочинна у них, і ніколи не ситі

635] Шалом війни вони, всім однаково людям страшної.

636] Всім-бо людина насититись може - і сном, і коханням,

637] Співом солодким, та іграми, й плавністю рухів танкових, -

638] Прагнемо більше від цього і ми насолоду здобути,

639] Ніж од війни. А трояни - ті завжди в бою ненаситні».

640] Мовивши так і скривавлене з тіла озброєння знявши,

641] Товаришам до рук передав Менелай бездоганний,

642] Сам же пішов і в лави передніх бійців замішався.

643] Зразу ж на нього там кинувся син владаря Пілемена,

644] Гарпаліон, - за батьком він любим подавсь воювати

645] В Трою, але у батьківську не повернувся країну.

646] Отже, Атрідові він в його щит посередині списом

647] Зблизька ударив, та міді, проте, не спромігся пробити.

648] Швидко до друзів одбіг тоді він, уникаючи смерті

649] Та озираючись часто, щоб хто його міддю не ранив.

650] А Меріон навздогін мідногострою вцілив стрілою, -

651] В праву сідницю утрапив йому і тією стрілою

652] Наскрізь міхур сечовий простромив під лобковою кістю.

653] Враз похиливсь і, віддавши свій дух на руках у скорботних

654] Товаришів, розпростертий лежав він, упавши на землю,

655] Наче той черв, і чорная кров орошала ту землю.

656] Великодушні тоді оточили його пафлагонці,

657] На колісницю поклали його й повезли у скорботі

658] До Іліона; слізьми умліваючи, йшов між них батько, -

659] Та не така мала бути за вбитого сина відомста!

660] Гнівом великим за смерть його сповнилось серце Паріса,

661] Гостем-бо в нього бував він не раз у краю пафлагонськім.

662] Дуже розгнівавшись, він мідногострою кинув стрілою.

663] Був там іще Евхенор, провісника син Поліїда,

664] Знатний і дуже багатий, оселю він мав у Корінфі.

665] На корабель він сідаючи, знав свою долю нещасну.

666] Вже-бо не раз говорив Поліїд йому, старець розважний,

667] Що як не в домі своїм од хвороби умре він страшної,

668] То при ахейських човнах від рук загине троянських.

669] Але уник він зараз і докорів важких од ахеїв,

670] І навісної хвороби, щоб зайвого болю не знати.

671] В ухо зазнав він удару й під щелепу. 1 тої ж хвилини

672] Вийшла із тіла душа, і страшна його пітьма окрила.

673] Так вони бились завзято, на полум'я схожі вогнисте.

674] Гектор же, Зевсові любий, не знав ще того і не відав,

675] Що лівобіч кораблів од аргейської зброї багато

676] Люду загинуло, й скоро здобуть сподівались ахеї

677] Славу звитяги, адже земледержець, землі потрясатель

678] Дух у аргеїв підносив і силою сам помагав їм.

679] Гектор стояв, де за мур він пробився крізь браму спочатку,

680] Силою лави густі щитоносних данаїв прорвавши, -

681] Де кораблі свої, з сивого витягши моря на берег,

682] Протесілай із Бантом поставили. Мур в тому місці

683] Нижче збудований був, ніж деінде, - в страшній завірюсі

684] Воїв і коней битва точилася там найзавзтіш.

685] Там беотійців загони і довгохітонних іонян,

686] Локрів, і фтійських мужів, і славою вкритих епеїв

687] Від кораблів ледь відбили, та зовсім прогнать не здолали

688] Світлого Гектора: був-бо на полум'я ясне він схожий.

689] В лавах афінян стояли добірні мужі, на чолі їх

690] Син Петеоя ішов Менестей, услід за ним Стіхій

691] З Фейдом та Біас відважний; епеїв вели за собою

692] Мегес, Філеєва парость, та Дракій з вождем Амфіоном;

693] Фтіян очолив Медонт з витривалим у битвах Подарком.

694] Був той Медонт богорівного сином нешлюбним Ойлея,

695] Братом Еанта вважавсь однокровним, та жив у Філаці,

696] Від батьківщини своєї далеко, бо рідного брата

697] Мачухи Еріопіди убив він, дружини Ойлея.

698] Що ж до Подарка, то він Філакіда був сином Іфікла.

699] Разом були на чолі у фтіян вони войовничих.

700] І, кораблі захищаючи, вряд з беотійцями бились.

701] Ні на хвилину тим часом Еант, син Ойлея проворний,

702] Не одступав од Еанта, що був Теламонові сином.

703] Так, наче двоє рудавих волів на новій ораниці,

704] Рало міцне із зусиллям однаковим тягнуть, і рясно

705] Піт виступає у них з-під коріння закручених рогів;

706] Тесаним гладко ярмом розділені поміж собою,

707] Йдуть борозною вони й до межі усю зорюють ниву, -

708] Так же й Еанти обидва пліч-о-пліч у битві стояли.

709] Та з Теламоновим сином багато було і хоробрих

710] Товаришів його вірних, - коли від утоми і поту

711] Мліли коліна йому, то й щит вони в нього приймали.

712] Локри ж не йшли за могутнім душею Ойлеєвим сином:

713] До рукопашного бою-бо серце у них не лежало.

714] В них не було конегривих шоломів, що блискають міддю,

715] В них не було й заокруглих щитів і списів ясенових,

716] Лиш покладались на лук і на пращі, з овечої вовни

717] Сплетені вміло, й, до стін Іліона із ними прийшовши,

718] Часто стріляли й троянам ряди бойові проривали.

719] Ті, що попереду йшли, при зброї, оздобленій гарно,

720] Билися з військом троянським і з Ректором мідянозбройним.

721] Локри ж стріляли, сховавшись в тилу. Й забували трояни

722] Про бойовеє завзяття, - їх часті бентежили стріли.

723] Від кораблів і наметів ахейських з утратами мали

724] Вже в Іліон, овіяний вітром, вертатись трояни,

725] Коб не сказав тоді Полідамант, перед Ректором ставши:

726] «Ректоре, ні на чиї умовляння ти зважить не здатний!

727] Раз дарував тобі здібності бог у воєнному ділі,

728] То і в пораді хотів би за інших ти бути мудрішим.

729] Та чи під силу ж людині одній це усе сполучити?

730] Тож одному дає здібності бог у воєнному ділі,

731] Іншому - хист танцювати, ще іншому - співи й кіфару,

732] Іншому Зевс громовладний вкладає у груди кмітливий

733] Розум, що користі ним багатьом той немало приносить,

734] Та багатьох і рятує, й найбільш його сам розуміє.

735] Але скажу тобі те, що мені видається найкращим.

736] Полум'я бою вінком тебе звідусіль оточило.

737] Духом могутні трояни, укріплений вал перейшовши,

738] Осторонь збройно усі поставали, а інші ще б'ються, -

739] Менший загін проти більших, розсипавшись між кораблями.

740] Тож, відійшовши від бою, вождів поскликай щонайкращих -

741] Спільною радою ми тоді обміркуємо разом,

742] Чи несподіваним наступом брать кораблі многовеслі,

743] Тільки б дав силу нам бог, чи негайно назад повернутись

744] Від кораблів, поки ми іще цілі самі. Та боюсь я,

745] Щоб ті завзяті ахеї вчорашнього нам не вернули

746] Боргу: біля кораблів у них є ненаситний у битві

747] Муж, що, гадаю, не схоче без бою лишатися довго».

748] Мовив він так, і Ректор те слово розумне вподобав,

749] Із колісниці в озброєнні зразу ж зіскочив на землю

750] Й Полідамантові в відповідь слово промовив крилате:

751] «Полідаманте, тримай біля себе бійців щонайкращих,

752] Сам же подамсь я туди, у загальну вмішаюся битву

753] І повернуся назад, розпорядження давши належні».

754] Мовив це, й вирушив він, до гори снігової подібний,

755] І полетів до троян і союзників їхніх із криком.

756] Зразу тоді почали всі збиратись до сина Пантоя,

757] Полідаманта відважного, Ректора заклик почувши.

758] Ректор же йшов по передніх рядах і шукав, чи не знайде

759] Він Деїфоба, силу могутню державця Гелена,

760] Асія, сина Гертака, і сина його Адаманта.

761] Хоч і знайшов, та не всі вони цілі були і здорові:

762] Ті під кормами ахейських човнів простяглись нерухомо,

763] Душі згубивши свої від безжальної зброї аргеїв,

764] Інші ж за муром міським, поранені тяжко, лежали.

765] Потім по лівому краї від битви, що сльози приносить,

766] Він Александра знайшов, пишнокосої мужа Єлени, -

767] Товаришів підбадьорював той, закликаючи битись.

768] Ректор спинивсь біля нього і слово образливе мовив:

769] «Горе-Паріс, женолюбе, хоробрий лиш з вигляду звабник!

770] Де Деїфоба шукать тепер, силу державця Гелена,

771] Асія, сина Гіртака, і сина його Адаманта,

772] Й Офріонея? Сьогодні увесь Іліон загибає

773] Високоверхий, сьогодні й на тебе чекає загибель!»

774] Відповідаючи, мовив йому Александр боговидий:

775] «Ректоре, знати тебе - безвинного ти винуватиш!

776] Може, колись ухилявсь я від битви, а нині ж тримаюсь

777] Стійко: не вкрай полохливим-бо мати мене породила.

778] З дня, коли друзів на бій ти зібрав біля суден ворожих,

779] З дня того тут стоїмо і чинимо опір данаям

780] Ми безустанно. Друзі ж, яких називав ти, убиті.

781] Знаю, що лиш Деїфоб та сила державця Гелена

782] З битви вернулись, великими в руку обидва списами

783] Тяжко поранені, - сам врятував їх од смерті Кроніон.

784] Нині ж веди нас туди, куди серце і дух твій спрямує.

785] Радо ми підемо всі за тобою. Відваги, я певен,

786] Не бракуватиме нам, аби лише сил вистачало.

787] А понад силу, хоч як би хотів, воювать неможливо».

788] Мовивши так, заспокоїв герой свому братові серце.

789] Кинулись разом туди, де бій розгорівся і січа.

790] Круг Кебріона-вождя, й бездоганного Полідаманта,

791] І Поліфета божистого, й Пальмія, Фалька й Ортая,

792] Й Гіппотіона синів - Аскалія й Морія славних,

793] Що із Асканії плідної вдвох прибули лише вчора

794] Воям на зміну, і Зевс одразу ж послав їх у битву.

795] Ринули в бій вони, наче той вихор з вітрів противійних,

796] Що налітає з Зевсовим громом із неба на землю,

797] З ревом страшенним у хлань поринає морську й піднімає

798] Хвилі бурхливі з глибин вирових многошумного моря

799] Пінявобілі, горбаті і котить одна їх на одну.

800] Так і загони троян один набігали за одним

801] В мідному блиску озброєнь, вождями керовані вправно.

802] Гектор їх вів, син Пріамів, на мужоубивцю Арея

803] Схожий, на грудях тримаючи щит, на всі боки округлий,

804] З щільно позшиваних шкур, та міцною обкладений міддю;

805] Ясноблискучий шолом з-понад скронь красувався у нього.

806] Пильно вдивлявся він, перед ворожі виходячи лави,

807] Чи не удасться, щитом прикриваючись, десь їх прорвати.

808] Духу у грудях, проте, не збентежив одважним ахеям.

809] Перший до нього Еант, величаво ступаючи, крикнув:

810] «Ближче, шаленцю, підходь! Чи ти віддаля лиш аргеїв

811] Взявся лякати? І ми ж бо не неуки в ділі воєннім.

812] Зевсів лиш бич нещадимий приборкав нас нині, ахеїв.

813] Але невже сподівався ти нам кораблі мореплавні

814] Знищити? Тож і у нас-бо є руки, щоб їх захищати.

815] Але певніше, проте, що ваше залюднене місто,

816] Нашими взяте руками, дощенту зруйноване буде.

817] Вже недалеко й для тебе той день, як, тікаючи з бою,

818] Батькові Зевсу та іншим молитися будеш безсмертним,

819] Щоб пишногриві бистріш соколів твої коні летіли,

820] Куряви хмари здіймаючи ввись по дорозі до міста».

821] Мовив він так, а праворуч злетів у саме піднебесся

822] Високолетний орел, і скрикнули люди ахейські,

823] Тому знаменню радіючи, й мовив осяйливий Гектор:

824] «Що ти, Еанте, дурниці плетеш, хвастовитий бугаю!

825] Хай би так сином вважавсь я егідодержавного Зевса

826] Ціле життя, хай від Гери-владичиці я б народився,

827] Хай шанували б мене, як Афіну або Аполлона, -

828] Як безперечно, що день цей загибель несе вам, аргеї,

829] Всім до останнього. Ляжеш і ти поміж них, як посмієш

830] Ждати на спис мій могутній, що ним тоді тіло лілейне

831] Я розпорю. І троянських собак, і птахів ти наситиш

832] Жиром і м'ясом своїм, під човнами упавши в ахеїв».

833] Мовив він так і пішов. За ним і вожді подалися

834] З криком шаленим, а вслід їм все військо іззаду кричало.

835] З другого боку, й аргеї кричали, своєї відваги

836] Не забуваючи, й нападу ждали троян войовничих.

837] Крики їх спільні сягали ефіру і сяєва Зевса.

ПІСНЯ ЧОТИРНАДЦЯТА

ОШУКАННЯ ЗЕВСА

1] Нестор в той час випивав у наметі й почув оті крики, -

2] От він Асклепія синові слово промовив крилате:

3] «Глянь, Махаоне божистий, подумай-но, чим це скінчиться!

4] Крики бійців молодих голоснішають під кораблями.

5] Але сиди у наметі й іскристим вином утішайся,

6] Поки гарячу купіль пишнокоса тобі Гекамеда-

7] Діва нагріє і плями від тіла одмиє криваві.

8] Я ж піднімуся на пагорб окинути поглядом битву».

9] Мовивши так, він, окутий майстерна блискучою міддю,

10] Щит бойовий Фрасімеда, свого конеборного сина,

11] Взяв у наметі. А той тоді з батьківським вийшов на битву.

12] Списа міцного ще взяв з наконечником з гострої міді.

13] Вийшов з намету і раптом - діло побачив негідне, -

14] Як в замішанні тікають бійці, а за ними женуться

15] Високодумні трояни, вали зруйнувавши ахейські.

16] Наче широке, глухими рябіючи брижами, море,

17] В передчутті гомінкого бурхливих вітрів вихрування,

18] Ще ні туди ні сюди не спрямовує хвилі своєї,

19] Поки примчить вирішальний од Зевса могутнього вітер, -

20] Так і старець поважний у серці своєму вагався

21] Поміж двох рішень - податись до лав бистрокінних данаїв

22] Чи до Атріда піти Агамемнона, пастиря люду.

23] Поміркувавши отак, він визнав, проте, за найкраще

24] Йти до Атріда. Бійці ж одні з одних, убитих у січі,

25] Зброю знімали. І дзвінко навколо їх тіл брязкотіла

26] Мідь під ударами дужих мечів і списів двоєгострих.

27] Нестору троє державців зустрілося, паростків Зевса,

28] Від кораблів вони йшли, поранені гострою міддю.

29] Втрьох - Тідеїд, Одіссей і з ними Атрід Агамемнон.

30] Від бойовища далеко вздовж берега сивого моря

31] їх кораблі розміщались. Лиш рядом переднім на сушу

32] Витягли їх, і перед кормами їх вал збудували.

33] Хоч і широке було узбережжя, але умістити

34] Всіх кораблів не могло і тісно доводилось людям.

35] Тож кораблі піднімались уступами з моря й затоки,

36] Берег увесь заповняли між мисів піщаних обабіч.

37] Глянуть хотілось вождям на битву й гучне замішання, -

38] Втрьох вони йшли, на списи опираючись^-серцем у грудях

39] Тяжко засмучені. От по дорозі старий їм зустрівся

40] Нестор, і серце у грудях сполохав вождям він ахейським.

41] Мовив, озвавшись до нього, володар мужів Агамемнон:

42] «Несторе, сину Нелея, великая славо ахеїв!

43] Нащо прийшов ти сюди, покинувши бій мужозгубний?

44] Вельми боюсь я, щоб слова могутній не виконав Гектор,

45] Перед зібранням троян із погрозою твердо сказавши,

46] Що в Іліон від човнів цих повернеться він не раніше,

47] Аніж попалить вогнем кораблі й нас усіх повбиває.

48] Так він тоді говорив, і це ось збувається нині.

49] Горе! Невже й усі інші красивоголінні ахеї,

50] Наче Ахілл той, ненависті сповнені в серці до мене

51] І при кормах кораблів не бажають із ворогом битись».

52] В відповідь Нестор до нього промовив, їздець староденний:

53] «Справді, усе, очевидно, збувається нині, і навіть

54] Зевс громовладний не міг би тепер анічого змінити.

55] Вже-бо зруйновано вал, що досі його ми вважали

56] Захистом для кораблів і для себе самих нездоланним.

57] Та вороги біля наших швидких кораблів безустанно

58] Б'ються весь час. Не впізнати уже, хоч би й як ти вдивлявся,

59] Звідки біжать і куди охоплені страхом ахеї,

60] Так без розбору їх б'ють, і крики аж неба сягають.

61] Отже, подумаймо справді, чим можна залагодить справу,

62] Як допоможе тут розум. Та в битву назад повертатись

63] Я б вам не радив: пораненим годі уже воювати».

64] Знову промовив до нього володар мужів Агамемнон:

65] «Несторе, раз вороги уже перед кормами воюють,

66] Не помогли ані рів, ані вал, побудований міцно,

67] Хоч, потрудившись над ними, надіялись мати данаї

68] Захист і для кораблів, і для себе самих нездоланний, -

69] То всемогутньому Зевсові так до вподоби - безславну

70] Згубу далеко від Аргоса людям наслати ахейським.

71] Знав-бо я те, що колись захищав він охоче данаїв,

72] Знаю тепер, що троян, неначе богів всеблаженних,

73] Він відзначає, а нам і силу зв'язав він, і руки.

74] Але давайте-но краще вчинімо оте, що скажу я:

75] Ті кораблі, що над краєм морського стоять узбережжя,

76] Зараз стягнімо, на хвилі божистого моря спустімо

77] Й позакріпляймо на котвах надійних, ще поки священна

78] Ніч не настала і поки свій напад іще відкладають

79] Трої сини. А тоді й кораблі ми спустимо інші.

80] Зовсім не сором біди уникати хоч би й серед ночі.

81] Втечею краще уникнуть біди, ніж загибелі ждати».

82] Глянув спідлоба і мовив тоді Одіссей велемудрий:

83] «Що за слова в тебе йдуть крізь зубів огорожу, Атріде?

84] Краще, нещасний, над військом тобі боягузів нікчемних

85] Бути вождем, ніж над нами, що в труднощах воєн жорстоких

86] Змалку й до самої старості Зевс нам великий призначив

87] Поневірятися, поки усі до останнього згинем.

88] Отже, ти широковуличну хочеш покинути Трою,

89] Знявши облогу, що стільки для неї ми лиха зазнали?

90] Краще мовчи, щоб інший не чув із ахеїв хто-небудь

91] Слова, яке із уст не злетіло б у жодного мужа,

92] Що у думках до ладу свою вміє обдумати мову,

93] Вождь берловладний, якому стільки скоряється війська,

94] Скільки аргейського люду під владою маєш своєю.

95] До глибини я обурений тим, ЩО отут говорив ти.

96] В час колотнечі-бо ти загадуєш нам бойової

97] В море стягнуть кораблі добропалубні, щоб іще більше

98] Втіхи було для троян, які вже і так нас долають,

99] Нам же була б тоді певна загибель. Ніхю-бо з ахеїв

100] В битві не встоїть, якщо кораблі ми постягуєм в море,

101] Тил свій обернуть вони і запал до бою утратять.

102] Тільки пошкодить твоя нам порада, керманичу люду!»

103] Відповідаючи, мовив володар мужів Агамемнон:

104] «О Одіссею, як глибоко серце моє ти жорстоким

105] Вразив докором! Нікого не силував я із ахеїв

106] В море стягать кораблі добропалубні проти їх волі.

107] Хай нам пораду інший хто-небудь подасть розумнішу -

108] Чи молодий, чи старий, - послухаю кожного радо».

109] З-поміж присутніх озвався тоді Діомед гучномовний:

110] «Близько той муж, недалеко шукать, якщо схочете тільки

111] Слухать мене і не будете в гніві за те ви на мене,

112] Що за народженням я поміж вами всіма наймолодший.

113] Гордий я тим, що від славного батька і я народився, -

114] Ним був Тідей, що у Фівах земля його вкрила могильна.

115] Троє синів бездоганних на світ народилось в Портея, -

116] їхні домівки в Плевроні були й Калідоні скелястім, -

117] Агрій, Мелан і третій комонник Ойней, що був батьком

118] Батька мого і доблестю серед братів визначався.

119] Там і лишивсь він, а батько по довгих блуканнях оселю

120] В Аргосі мав, бо Зевс захотів так та інші богове.

121] Доньку Адреста він мав за дружину і жив з нею в домі,

122] Повнім усяких набутків, до того ж було в нього досить

123] Нив хлібородних, багато садів плодоносних навколо,

124] Також багато скотини. Він рівних не мав між ахеїв

125] І в списоборстві. Ви чули, напевно, й самі, що це правда.

126] Знаючи, отже, що не боягуз я й не низького роду,

127] Слушного слова мого не зневажте, яке вам скажу я.

128] Йдімо ж у бій, хоч і рани ждуть нас, адже це необхідно.

129] Але самі ми там осторонь січі триматися будем,

130] Одаль од стріл, щоб рани на рану з нас хто не одержав.

131] Лиш спонукать, заохочувать маємо інших, що досі,

132] Серцю покірні лякливому, обіч стоять і не б'ються».

133] Мовив він так, і, послухавши, всі на ту раду пристали.

134] Рушили в бій, і повів їх володар мужів Агамемнон.

135] Та не сліпим був споглядачем славний землі потрясатель,

136] Постать мужа старого прибравши, назустріч пішов їм,

137] Взяв Агамемнона, сина Атрея, за правую руку

138] Й, прямо до нього звертаючись, слово промовив крилате:

139] «Сину Атреїв! Мабуть, радіє в Ахіллових грудях

140] Серце злостиве, маючи вбивство і втечу ахеїв

141] Перед очима, нема-бо нітрохи у нім розуміння.

142] Хай пропаде він, хай бог поразить його лихом усяким!

143] Гніву ж на тебе, проте, не тримають богове блаженні, -

144] Скоро троянського війська вожді і порадники знімуть

145] Куряву скрізь по рівнині розлогій, і сам ти побачиш,

146] Як побіжать вони в місто від ваших човнів і наметів!»

147] Мовивши це, помчав він із криком гучним по долині.

148] Так наче дев'ять чи десять одразу кликнуло тисяч

149] Дужих мужів на війні, починаючи зваду Арея, -

150] Голос такий громовий із грудей земледержець могутній

151] Видав тоді і кожному в серце ахеєві буйну

152] Силу вдихнув воювати й невтомно із ворогом битись.

153] Золотошатна очима своїми поглянула Гера

154] Із верховин олімпійських і здалеку зразу впізнала

155] Рідного брата і дівера, як поспішав він у битву,

156] Що прославляє людей, і радість влилась їй у душу.

157] Зевса побачила теж, що сидів на самому вершечку

158] Іди багатоджерельної, й злість охопила їй душу.

159] Стала тоді міркувать велеока владичиця Гера,

160] Як обманути їй розум егідодержавного Зевса.

161] От яке рішення визнала врешті вона за найкраще:

162] Вийти до Зевса на Іду, самій якнайкраще прибравшись,

163] Чи не запалиться він на ложі кохання жагою

164] До її тіла, вона ж насолодним окриє й живлющим

165] Сном і повіки його, і розважності повну свідомість.

166] До спочивальні ввійшла, що Гефест, її любий нащадок,

167] Побудував, до одвірків двері міцні приладнавши

168] Із потаємним замком, щоб бог інший не міг одімкнути.

169] Гера ввійшла, за собою ясні зачиняючи двері.

170] Взявши амброзії, спершу із тіла знадливого нею

171] Змила весь порох брудний, запашною олією потім,

172] Амброзіальною, шкіру прегарну собі намастила, -

173] Лиш ворухнути ці пахощі в Зевсовім міднопорогім

174] Домі, й до неба, й землі розливаються їх аромати.

175] Ними вона намастилась, волосся собі розчесала

176] І в амброзійні тоді заплела його коси блискучі,

177] Що з голови їй безсмертної пишно донизу спадали.

178] Шати тоді амброзійні вона одягла, що Афіна

179] Виткала їй і узором красивим оздобила рясно.

180] Пряжками їх золотими на грудях вона пристебнула,

181] Підперезалася поясом з сотнею китиць барвистих,

182] В вуха проколоті вділа сережки, по троє перлинок

183] В кожній, мов ягідки спілі, й принадністю вся засвітилась.

184] Ще й покривало накинула зверху з богинь найясніша -

185] Гарне, тонке, новоткане, й біліло воно, наче сонце,

186] Пару красивих сандалій доніг підв'язала блискучих.

187] А як прикрасами цими своє приоздобила тіло,

188] Вийшла із спальні вона й, Афродіту до себе гукнувши,

189] Осторонь інших богів до неї промовила стиха:

190] «Чи ти послухаєш, доню кохана, про що попрошу я,

191] Чи не відмовиш мені, за те прогнівившись на мене,

192] Що захищаю данаїв, а ти помагаєш троянам?»

193] Відповідаючи, мовила Зевса дочка Афродіта:

194] «Геро, достойна богине, великого Кроноса донька,

195] Що ти бажаєш, скажи? Тож серце здійснить закликає,

196] Якщо здійснити я можу, якщо взагалі це здійсненне».

197] В серці ховаючи підступ, їй мовить володарка Гера:

198] «Дай мені силу кохання й принадність жагучу, що нею

199] Ти і безсмертних богів, і смертних людей підкоряєш!

200] До рубежів того краю, що живить усіх, я прямую, -

201] Предка богів навістить Океана і матір Тетію,

202] Що у домівці своїй і зростили мене, й згодували,

203] Взявши від Реї тоді ще, як Кроноса Зевс громовладний

204] Скинув із неба під землю й під вічно бурхливеє море,

205] їх навістити я йду, щоб зваду спинить безнастанну.

206] Довгий-бо час обоє вони уникають кохання

207] Й спільного ложа, - така ворожнеча їм в душу запала.

208] Якщо я зможу словами умовить їх любеє серце

209] Спільного ложа дійти і з'єднатись в обіймах кохання, -

210] Завжди шановною й любою будуть мене називати».

211] В відповідь щедра на усміхи мовила їй Афродіта:

212] «Ніяк мені й не годиться твого не послухати слова -

213] Бо ж у обіймах Зевса верховного ти спочиваєш».

214] Мовила це й розв'язала на грудях вишиваний пояс

215] Світлоузорний, що в нім розмаїті таїлися чари:

216] Запал кохання, жадання жагуче, облесні розмови

217] Та умовляння, що зводять із розуму й найрозумніших.

218] Гері цей пояс дала вона й слово таке їй сказала:

219] «На тобі, Геро, сховай поміж персів вишиваний пояс

220] Світлоузорний, усе в нім заховано. Та, сподіваюсь,

221] Ти не повернешся, не досягнувши того, що бажаєш».

222] Мовила так. Велеока до неї всміхнулася Гера

223] Й з усміхом тим сховала між персів вишиваний пояс.

224] В дім свій Зевсова донька вернулась тоді Афродіта,

225] Гера ж помчала мерщій в далечінь із верхів'їв Олімпу

226] І, Пієрію пройшовши та милу усім Ематію,

227] Перелетіла фракіян комонних засніжені гори,

228] їх верховини найвищі, землі й не торкнувшись ногами.

229] Далі вона з-над Афона-гори через море хвилясте

230] Зрештою в Лемнос прийшла, богосвітлого місто Тоанта.

231] Там вона стрілась зі Сном, що братом доводиться Смерті.

232] Взявши за руку його, таке йому слово сказала:

233] «Сне, безсмертних богів і смертного люду владарю!

234] Як ти раніше зважав на слова мої, так і сьогодні

235] Вислухай. Завжди за це тобі глибоко буду я вдячна.

236] Зевсові очі ясні у дрімоті зімкни під бровами

237] В час, як в обіймах моїх він спочине на ложі кохання.

238] Дам я за те тобі в дар нетлінне із золота крісло

239] Гарне, - син мій Гефест, митець на всі руки, майстерно

240] Зробить його, а для ніг тобі ще приладнає підставку,

241] Щоб на учтах ти міг на ній ноги покоїти білі».

242] Відповідаючи, так промовив їй Сон нездоланний:

243] «Геро, достойна богине, великого Кроноса донько!

244] Будь-кого іншого серед богів вічносущих я міг би

245] Легко приспать, навіть течії дужі ріки Океану,

246] Що джерелом для народження був усім іншим безсмертним.

247] Але до Зевса Кроніона я підійти не посмів би

248] І не приспав би його, хіба лише сам він накаже.

249] Мав одного вже я разу науку з твого повеління,

250] В день той, коли самовпевнений син хмаровладного Зевса

251] Від Іліона відплив, столицю троян зруйнувавши.

252] Розум тоді я приспав у егідодержавного Зевса,

253] Неподоланно розлившись навколо; а ти його сину,

254] Лихо замисливши, вітер страшенний на море наслала

255] І віднесла його до велелюдного острова Косу,

256] Одаль від друзів своїх. Прокинувшись, Зевс розлютився

257] Й порозганяв по всім домі богів, мене ж він усюди

258] Пильно шукав і з ефіру закинув би в море безслідно,

259] Ніч врятувала мене, що й людей, і безсмертних долає.

260] Втік я й у неї сховався, й лють Зевсова стала вщухати,

261] Бистрій-бо Ночі не зважився він неприємне чинити.

262] Нині ж від мене ти знов вимагаєш зробить неможливе».

263] Мовила знову йому велеока владичиця Гера:

264] «Сне, навіщо про це у своєму ти згадуєш серці?

265] Думаєш, може, троян захищатиме Зевс громовладний,

266] Як він розгнівавсь колись за сина свого за Геракла?

267] Краще ходім, і віддам я одну із харіт наймолодших

268] Заміж за тебе, й тоді називати дружиною будеш

269] Ти Пасітею, що взяти її віддавна бажаєш».

270] Мовила так, і, радіючи, Сон їй у відповідь каже:

271] «Ну, то клянися мені неторканними водами Стіксу,

272] Правою ти многоплідної ниви торкнися рукою,

273] Лівою - сяйного моря, і хай нам за свідків у цьому

274] Будуть підземні богове, осельники Кронових жител,

275] Що віддаси за мене одну із харіт наймолодших

276] Ти Пасітею, що взяти її я віддавна бажаю».

277] Мовив він так. Не противилась білораменная Гера.

278] Так поклялась, як просив він, і поіменно назвала

279] В Тартарі скритих богів, що імення було їм Титани.

280] А як вона поклялась і велику закінчила клятву,

281] Лемноса й Імбра міста позад себе обоє лишили

282] І, оповиті у хмарну імлу, подалися в дорогу.

283] Іди діставшись багатоджерельної, матері звірів,

284] Лектон минули, де й море лишили; тоді суходолом

285] Рушили, й лісу верхів'я хитались у них під ногами.

286] Сон там зоставсь, щоб його не нагледіли Зевсові очі,

287] На величезну виліз ялину, що в час той на їді

288] Над усіма височіла, в ефір крізь повітря сягнувши.

289] Сів він на ній, безпечно в ялиновім вітті укритий,

290] 1 Наче та пташка дзвінка, що у горах живе, і богове

291] Мідяним звуть ковалем, а північним яструбом - люди.

292] Гера тим часом мерщій піднялась на Гаргарську вершину

293] Іди високої. Зевс її там хмаровладний побачив.

294] Тільки-но глянув, як пристрастю розум йому охопило,

295] Наче тоді, як уперше зазнав він із нею кохання,

296] Разом на ложе зійшовши, від любих батьків своїх потай.

297] Вийшов до неї, назвав на ім'я і так він промовив:

298] «Геро, куди поспішаєш? Куди ти прямуєш з Олімпу?

299] Повозу й коней не видно твоїх, щоб їхати далі».

300] Підступ ховаючи, мовить до нього володарка Гера:

301] «До рубежів того краю, що живить усіх, я прямую, -

302] Предка богів навістить Океана і матір Тетію,

303] Що у домівці своїй і зростили мене, й згодували,

304] їх навістити я йду, щоб зваду спинить безнастанну.

305] Довгий-бо час обоє вони уникають кохання

306] Й спільного ложа, - така ворожнеча їм в душу запала.

307] Коні мої при підніжжі багатоджерельної Іди

308] Ждуть, щоб по суші мене понести і по воднлх просторах.

309] Нині ж для тебе сюди прибула я з вершин олімпійських,

310] Щоб ти не гнівався потім, як мовчки піду я від тебе

311] До Океана самого у дім його глибоководний».

312] Відповідаючи, так їй сказав на це Зевс хмаровладний:

313] «Геро, ти встигнеш, проте, і пізніше до нього податись,

314] Нині ж на спільному ложі зажиймо розкошів кохання.

315] Пристрасть така до богині чи смертної жінки ніколи,

316] В грудях моїх розливаючись, дух мені ще не скоряла!

317] Так не кохав ще ніколи я ні Іксіона дружини,

318] Що Пірітоя родила, з безсмертними рівного мужа,

319] Ні струнконогої діви Данаї, Акрісія доньки,

320] Що породила Персея, славетного поміж мужами,

321] Ані державного Фенікса далекославної доньки,

322] Що породила Міноса і рівню богам - Радаманта,

323] Так не кохав я Семели, ні тої Алкмени у Фівах,

324] Що нездоланного духом Геракла мені породила,

325] А Діоніса людям на радість родила Семела;

326] Ні пишнокосої так не кохав я владарки Деметри,

327] Ані Лето велеславної, ані тебе, моя Геро,

328] Як тебе нині кохаю, солодким повитий жаданням!»

329] Підступ ховаючи, мовить до нього володарка Гера:

330] «О, ти жахливий, Кроніде, яке-бо ти слово промовив!

331] Прагнеш ти нині зі мною на ложі зажити кохання

332] Тут, на високостях Іди, що звідусюди їх видно.

333] Що ж це було б, якби хто із богів, одвічно живущих,

334] Вгледів на ложі нас разом обох та пішов показав би

335] Іншим богам. Не посміла б тоді я, із ложа кохання

336] Вставши, у дім твій вернутись, - який би був сором для мене!

337] А якщо так вже бажаєш і прагне того твоє серце,

338] Є спочивальня у нас, що Гефест, наш любий нащадок,

339] Побудував, до одвірків двері міцні приладнавши.

340] Підемо спати туди, як тебе так приваблює ложе».

341] Відповідаючи, так їй сказав на це Зевс громовладний:

342] «Геро, не бійся! Ніхто із богів чи мужів земнородних

343] Нас не побачить, такою-бо я огорну золотою

344] Хмарою нас, що й Гелій нічого крізь неї не вгледить,

345] Хоч своїм гострим промінням він бачити може й усюди».

346] Мовив так Кроносів син і схопив у обійми дружину.

347] Зразу ж під ними земля квітучі зростила мурави,

348] Лотоси зрошені, крокус і купи густі гіацинта,

349] Ніжні й м'які, що свої підносили високо стебла.

350] Там і лягли вони вдвох, і прекрасна обох огорнула

351] Хмарка злотиста, і з неї блискучі спадали росинки.

352] Сном і коханням подоланий, так на Гаргарській вершині

353] Спав безтурботно отець, обнімаючи міцно дружину.

354] Вмить до ахейських човнів полетів тоді Сон нездоланний,

355] Щоб принести земледержцю, землі потрясателю, вістку,

356] Близько він став перед ним і слово промовив крилате:

357] «Допомагай, Посейдоне, данаям тепер щиросердо,

358] Славу в бою подаруй, хоч би й ненадовго їм, поки

359] Зевс почиває: сном-бо його оповив я солодким.

360] Звабила Гера його - в коханні із нею з'єднатись».

361] Мовив це й миттю до людських племен він славетних подався,

362] Поміч данаям подать Посейдона ще більш спонукавши.

363] Кинувсь до перших рядів Посейдон тоді й голосно крикнув:

364] «Чи віддамо Пріамідові Гектору ми перемогу,

365] Вої аргейські, щоб взяв кораблі він і славою вкрився?

366] Та похваляється так і тому лише так він говорить,

367] Що при човнах пробуває Ахілл із розгніваним серцем.

368] Не відчували б такої, проте, ми в Пеліді потреби,

369] Якби один за одного в битві стояли завзято.

370] Ну-бо, вчинімо так, як зараз оце я скажу вам:

371] В кращі, найбільші у цілому війську щити одягнувши

372] Тіло, шоломами з міді блискучої щільно покривши

373] Голови наші і в руки узявши списи щонайдовші,

374] В бій вирушаймо! Я сам поведу вас. І певен, не встоїть

375] Гектор тоді Пріамід, хоч яким він завзяттям шаліє.

376] Хто із вас стійкий в бою, а щит в того мужа маленький,

377] Слабшому хай його дасть, а сам хай покриється більшим».

378] Мовив він так, і охоче послухали всі його ради.

379] Хоч і уражені ранами, воїв вожді шикували -

380] Вождь Тідеіа, Одіссей і славетний Атрід Агамемнон.

381] Лави обходячи всі, вони зброю веліли міняти,

382] Кращий щоб кращу дістав, а гіршим лишилася гірша.

383] А як круг тіла усі одягнулись блискучою міддю,

384] Рушили в бій, їх ряди Посейдон вів, землі потрясатель.

385] Пагубний меч довголезий в могутній тримав він правиці,

386] Схожий на блискавку; з ним неможливо змагатись людині

387] В битві смутливій: страхом-бо кожного він уражає.

388] З другого боку, й троян шикував осяйливий Гектор.

389] Розпочали бойове між собою, нещадне змагання

390] Сам Посейдон темнокудрий і смертний осяйливий Гектор -

391] Цей із троянами йшов, а той заступавсь за аргеїв.

392] Море здіймало до самих човнів і наметів аргейських

393] Хвилю шумливу, - війська із оглушливим сходились криком.

394] Та ні морськії вали не б'ють так об сушу бурхливо,

395] Гнані з безкрайого моря нестримним Борея диханням,

396] Ні між ущелин гірських не гуде з таким шалом страшенним

397] Полум'я хиже, пожар лісовий роздуваючи буйно,

398] Ні вітровій не шумить так в широколистому вітті

399] Дужих дубів, коли із страшним він бушує завзяттям, -

400] Як закричали жахливо трояни тоді і ахеї

401] Криком нестямним, одні проти одних рушаючи в битву.

402] Стрівшись лицем до лиця із Бантом, осяйливий Гектор

403] Перший на нього метнув свого гострого списа й не схибив,

404] В груди потрапив йому, де два ремені сходились разом, -

405] Щит на однім, меч срібноцвяхований висів на другім, -

406] Ніжнеє тіло вони захистили. Розгнівався Гектор,

407] Бачачи, що надаремно із рук його зброя злетіла,

408] І відступив до друзів своїх, уникаючи смерті.

409] Лиш обернувсь він, як в нього великий Еант Теламоній

410] Каменем кинув, із тих, що були кораблям за підпору, -

411] їх у бійців під ногами валялось багато, - і втрапив

412] Гектору в груди, якраз над обідцям щита, біля шиї, -

413] З розмаху кинутий, дзиґою він на льоту закрутився.

414] Як під ударом Зевсовим, вирваний геть із корінням,

415] Падає дуб, і навколо розноситься сірки огидний

416] Запах, і той, хто це зблизька побачить, одразу втрачає

417] Дух відваги, бо блискавки Зевса для всіх небезпечні, -

418] Так же і Гектора сила на землю, у порох, упала.

419] Списа він виронив з рук, навалилися зверху на нього

420] Щит і шолом. Забряжчали міддю узорною лати.

421] З криком звитяжним підбігли до нього синове ахеїв,

422] Взяти надіючись тіло, і сипали в нього списами

423] Частими. Але ніхто не здолав поводатаря люду

424] Вцілить мечем, ані списом, - хоробрі його оточили

425] Полідамант і славетний Еней, Агенор богосвітлий,

426] І Сарпедон, полководець лікіян, і Главк бездоганний.

427] Інші до нього також не були неуважні й щитами

428] Огородили круглястими. Гектора взявши на руки,

429] Товариші його винесли аж до запряжених коней

430] Бистрих, що разом з візничим і повозом ясноузорним

431] Ззаду стояли, оподаль війни і жорстокої битви.

432] Славного мужа, що тяжко стогнав, повезли вони в місто.

433] От досягли вони броду ріки струменистої, Ксанту,

434] Вирами славного, що породив його Зевс несмертельний, -

435] Там його, з повоза знявши, на землю поклали й водою

436] Геть облили. Він зітхнув, і розплющились очі у нього;

437] Ставши навколішки, кров почав він випльовувать чорну.

438] Знову, проте, на землю упав, і ясні його очі

439] Темная ніч обняла: ще оглушений був він ударом.

440] Щойно уздріли аргеї, що Гектор подався із поля,

441] Кинулись ще запальніш на троян, всю згадавши відвагу.

442] Перший із воїв тоді син Ойлея, Еант прудконогий,

443] Раптом набігши, загостреним Сатнія списом ударив, -

444] Німфа-наяда його бездоганна родила Енопу,

445] Що із стадами пастушив на березі Сатніоенту.

446] Близько підскочивши, списом славетний нащадок Ойлея

447] В пах його вдарив, і впав той на землю. Над вбитого тілом

448] Вої троян і данаїв зіткнулися в битві страшенній.

449] Полідамант списоборець за вбитого месником вийшов,

450] Парость Пантоя; він праве плече Протое'нору ранив,

451] Синові Ареїліка, плече простромив йому наскрізь

452] Спис величезний, і впав той, руками хапаючи землю.

453] Полідамант з похвальбою великою голосно крикнув:

454] «Ні, недарма, як видно, з міцної руки Пантоїда,

455] Духом великого мужа, цей. спис полетів мідногострий!

456] В тіло прийняв його нині один із аргеїв. Як видно,

457] Зійде, на нього спираючись, він до оселі Аїда!»

458] Мовив він так, і болем хвальба ця торкнула аргеїв.

459] Більше від інших Еант розтривожився «ерцем відважним,

460] Син Теламонів, - тож біля убитого був він найближче.

461] Списа блискучого швидко він кинув услід воякові/

462] Полідамант же, відскочивши вбік, щасливо уникнув

463] Чорної смерті, - на себе прийняв Архелох її мужній,

464] Син Антенора, - богове його прирекли на загибель.

465] В в'язи його він ударив, де сходиться карк з головою,

466] В верхній хребець, і обидва на шиї розсік сухожилля.

467] Падавши, ротом, і ніздрями, й цілою той головою

468] В землю раніше зарився, аніж гомілками й коліньми.

469] Голосно крикнув Еант бездоганному Полідаманту:

470] «Полідаманте, подумай лише і скажи мені щиро:

471] Гідний чи ні чоловік оцей був полягти у відомсту

472] За Протое'нора? Він не простак і не з простих, здається,

473] Чи не доводиться він Антенору, впокірнику коней,

474] Братом чи сином? Адже на рідню його дуже він схожий».

475] Мовив він так, хоч і добре все знав. Засмутились трояни.

476] Списом тоді Адамант беотійця ударив Промаха

477] В помсту за брата, якого уже волочив той за ноги,

478] І Адамант з похвальбою великою голосно крикнув:

479] «О хвастовиті аргеї, в пустих похвальбах ненаситні!

480] Мабуть, не нам лиш самим випадають на долю страждання

481] Й труднощі, будете, певно, і ви так же само убиті.

482] Гляньте, як списом моїм приборканий спить перед нами

483] Воїн Промах, полігши, щоб брат мій пені й відомсти

484] Довго не ждав. Хотілось би кожному мужеві в домі

485] Брата лишити, щоб міг у біді колись месником стати!»

486] Мовив він так, і болем хвальба ця торкнула аргеїв.

487] Більше за всіх Пенелей розтривожився серцем одважним.

488] На Акаманта пішов він. Та нападу не дожидався

489] Той Пенелея-вождя, останній же Іліонея,

490] Сина Форбанта, на вівці багатого, вбив. Його в Трої

491] Більше від інших Гермес полюбив і достатком відзначив.

492] Мати родила йому одного лише Іліонея.

493] Цей, під брову його списом в очницю ударивши гострим,

494] Око пробив. Навиліт крізь око й потилицю вийшов

495] Спис той, і зразу присів він, обидві руки розпростерши

496] Перед собою. І вмить Пенелей тоді свій мідногострий

497] Вихопив меч та й ударив у карк, і скотилась на землю

498] Враз голова із шоломом і списом, що так і лишився

499] В оці стирчати. Як маківку, голову списом піднявши,

500] Він ворогам показав і так, похваляючись, крикнув:

501] «Вістку, трояни, про це батькам передайте коханим

502] Славного Іліонея, - нехай його дома оплачуть!

503] Тож і кохана дружина Промаха Алегеноріда

504] Мужа свого не зустріне, радіючи, в час той, коли ми

505] На кораблях своїх з Трої повернемось, діти ахеїв».

506] Мовив він так, і дрож у троян перебіг по суглобах,

507] Кожен із них озиравсь, щоб загибелі злої уникнуть.

508] Нині скажіть мені, Музи, олімпських осель пожилиці,

509] Хто найперший з ахеїв здобув скривавлену зброю

510] В день, коли битву схилив на їх користь землі потрясатель?

511] Першим Еант Теламоній великий убив Гіртіада

512] Іртія, славного владаря місян, могутніх душею;

513] Далі озброєння зняв Антілох тоді з Мермера й Фалка,

514] Гіппотіона і Морія вбив Меріон безпощадний,

515] Тевкр переміг Протоона і разом із ним Періфета;

516] А Атреїд Гіпере'нора вразив, вожатая люду,

517] Прямо у пах, і спис мідногострий, пройнявши утробу,

518] Нутрощі вирвав у нього, й душа через рану відкриту

519] Вийшла із тіла в ту ж мить, і тьма йому очі окрила.

520] Знищив найбільш ворогів син Ойлея, Еант бистроногий:

521] З ним-бо змагатись ногами не міг би ніхто, доганявши

522] Воїв, що з поля біжать, коли Зевс на них страх насилає.

ПІСНЯ П'ЯТНАДЦЯТА

ВІДСТУП ВІД КОРАБЛІВ

1] Як, утікаючи з поля, трояни рів з частоколом

2] Вже перейшли й багатьох приборкали руки данайські,

3] При колісницях затримались трохи, бліді з переляку,

4] Й далі тікати готові. Тим часом і Зевс пробудився

5] На верховинах ідейських біля злотошатної Гери,

6] Швидко на ноги він став і побачив троян і ахеїв,

7] Як ті безладно тікали, а ці - ледь встигали за ними

8] Гнатись, і серед аргеїв уздрів владаря Посейдона;

9] Гектора далі побачив, що в полі лежав,* навколо

10] Друзі сиділи; тяжко він дихав грудьми й непритомний

11] Кров'ю блював, - ударив його не найслабший з ахеїв.

12] Жалем пройнявся до Гектора батько людей і безсмертних,

13] Страшно глянув спідлоба і так він до Гери промовив:

14] «Все це твоя, невиправна Геро, зловредна підступність!

15] Гектор божистий уже не боєць, і збентежене військо!

16] Але не знаю, плоди оцієї підступності злої

17] Ти чи не перша збереш, як громами тебе посмугую.

18] Не пам'ятаєш ти, як з височіні повисла? На ноги

19] Я два ковадла тобі почепив, нерозривні на руки

20] Пута наклав золоті, і ти поміж хмар у ефірі

21] Звисла. Обурились дуже боги на великім Олімпі,

22] Та підступить і звільнити тебе не могли. Бо хапав я

23] Кожного й геть від порога жбурляв; і на землю він падав

24] Ледве живий. Але й цим у душі безугавного смутку

25] За богосвітлим Гераклом усе ж таки я не полегшив.

26] Ти-бо, замисливши лихо, велику із вітром Бореєм

27] Бурю навіяла й гнала його по безплідному морю,

28] Поки загнала на Кос його, густо населений острів.

29] Все ж врятував я його, хоч і лиха зазнав він чимало,

30] І повернутись поміг йому в Аргос, на коні багатий.

31] Це я нагадую знов, щоб підступи ти припинила

32] Та щоб упевнилась, чи помогло тобі любощів ложе,

33] Що від богів віддаля ти на нього мене спокусила!»

34] Мовив він так. Велеока жахнулась володарка Гера

35] Й, тут же до нього озвавшись, промовила слово крилате:

36] «Будьте ви свідками, земле і небо широке над нами,

37] І під землею Стіксові води, - це клятва страшенна,

38] Більшої клятви уже й між богів не буває блаженних,

39] І головою твоєю клянуся священною, й нашим

40] Ложем законним, а марно ж я ним присягатись не буду!

41] То ж не з веління мого Посейдон, землі потрясатель,

42] Шкодить троянам та Гектору й поміч дає для ахеїв:

43] Власний-бо дух спонукає його і до цього призводить;

44] В скруті їх між кораблями він жалем пройнявсь до ахеїв.

45] Я ж йому тільки одне порадити мала б сьогодні -

46] Там лиш ходити, куди, темнохмарний, ти сам нас провадиш».

47] Мовила так. Усміхнувсь тоді батько людей і безсмертних

48] І до дружини у відповідь слово промовив крилате:

49] «От коли б завжди тепер, велеока володарко Геро,

50] Згодна думками зі мною була ти на зборах безсмертних,

51] То навіть сам Посейдон, хоч він іншого дуже бажає,

52] Скоро бажання змінив би до мислі твоєї й моєї.

53] Але як чесно й правдиво ти нині зі мною говориш,

54] То поспіши до родини богів і скажи, хай Іріда

55] І Аполлон славнолукий прибудуть на Іду негайно.

56] З вістю Іріда хай мчить аж до лав міднозбройних ахеїв

57] І владарю Посейдонові хай мій наказ перекаже, -

58] Участь в бою припинить і негайно додому вернутись.

59] Феб-Аполлон же хай Ректора знову на бій підбадьорить,

60] Знов йому сил надихне й допоможе забути про болі,

61] Що зазнає тепер його серце, й поверне ахеїв

62] Знову до їх кораблів, полохливу здійнявши утечу.

63] Кинуться бігти вони до човнів многовеслих Ахілла,

64] Сина Пелея, а той замість себе поставить Патрокла,

65] Друга свого. Під мурами Трої осяйливий Гектор

66] Списом Патрокла уб'є й багатьох іще воїв погубить

67] І серед них богосвітлого сина мого Сарпедона.

68] Гектора вб'є за це в розпалі гніву Ахілл богосвітлий.

69] Але тоді лише від кораблів я влаштую суцільний

70] Відступ троянського війська, коли опанують ахеї

71] Трої високу твердиню, послухавши ради Афіни.

72] Гніву, проте, не вгамую свого і нікому з безсмертних

73] Допомагати данаям також не дозволю раніше,

74] Ніж Пелеїдове сповнено буде бажання, що сам я

75] Пообіцяв йому, схвально кивнувши на те головою

76] Дня ще того, як Фетіда мені обнімала коліна,

77] Просячи шани вділити Ахіллові-городоборцю».

78] Мовив він так, і білораменна послухалась Гера,

79] Та й із ідейських висот на великий Олімп подалася.

80] Так наче лине уява в людини, що світу багато

81] Бачивши, землі розумною думкою всі уявляє -

82] «Там би я й там побував!» - і багато що іншого мріє, -

83] Із бистроплинню такою ж полинула владарка Гера.

84] Швидко добігла Олімпу високого й в Зевсовім домі

85] Зібраних разом застала безсмертних, їй взустріч богове

86] Скочили з місць і, чаші піднявши, її привітали.

87] Інших минувши, проте, в гарнолицьої діви Феміди

88] Чашу взяла вона, та-бо назустріч їй кинулась перша

89] І, до богині озвавшись, промовила слово крилате:

90] «Геро, чого ти прийшла? Ти наче налякана дуже!

91] А чи не Кроносів син налякав тебе так, чоловік твій?»

92] Відповідаючи, білораменна їй мовила Гера:

93] «Ти не розпитуй, Фемідо, про це. Сама-бо ти знаєш,

94] Серце у нього яке - і суворе, і високодумне.

95] Учту почни із богами, однаково кожному рівну,

96] Й серед безсмертних тоді ти почуєш, яке безголів'я

97] Зевс нам готує. Ніхто із безсмертних і смертного люду,

98] Думаю я, не радітиме з цього у серці своєму,

99] Хоч би й який він сьогодні не був на цій учті веселий».

100] Мовила так і сіла на місце володарка Гера.

101] Всі тут обурились, в Зевсовім домі, боги. Усміхалась

102] Гера губами, чоло ж над чорними в неї бровами

103] Не прояснилось, і мовила так, закипаючи гнівом:

104] «От ми дурні, нарікаємо так безрозсудно на Зевса!

105] Марно до нього підходим, його намагаючись словом

106] Стримать чи силою. Він же байдуже сидить собі одаль,

107] Нас і не бачить, себе над всіма він богами вважає

108] Вищим могуттю своєю і владою беззаперечно.

109] Тим-то й терпіть усе лихо, яке він кому посилає.

110] От уже й нині, здається, нещастя Арея спостигло -

111] То ж Аскалаф, його син, із смертних усіх найлюбіший,

112] В битві поліг, - велетенський Арей величавсь його батьком».

113] Мовила так, і Арей, по міцних своїх стегнах руками

114] Ляснувши, аж розридався уголос і в розпачі скрикнув:

115] «Не прогнівіться на мене, Олімпу осельники вічні,

116] Як до ахейських човнів поспішу я за сина помститись,

117] Хоч би й судилось мені, побитому Зевсовим громом,

118] В поросі, змішанім з кров'ю, між трупів на полі валятись!»

119] Мовивши так, наказує Жахові й Остраху коні

120] Він запрягати, а сам одягає озброєння світле.

121] Мабуть, з новою, ще більшою злобою й гнівом страшнішим,

122] Ніж перед тим, був би вибухнув Зевс на богів олімпійських,

123] Але Паллада Афіна, злякавшись за долю безсмертних,

124] Кинулась враз до порога із крісла, в якому сиділа,

125] Миттю зірвала шолом з голови, а з плечей у Арея

126] Щит його й, вирвавши з рук, поставила мідного списа

127] Набік і з словом звернулася до роз'ярілого бога:

128] «Ти збожеволів, пропав ти, шалений! Чи є іще в тебе

129] Вуха, щоб слухати? Наче ти й розум, і сором утратив!

130] Наче не чув ти, що білораменна казала нам Гера,

131] Від олімпійського Зевса недавно сюди повернувшись?

132] Чи захотілось, самому багато ще лиха зазнавши,

133] Знов на Олімп силоміць повернутися в смутку гіркому,

134] Ще й на інших безсмертних тяжкого накликати лиха?

135] Зевс-бо відразу ж ахеїв покине й троян веледумних

136] І на Олімп поспішить, щоб на нас свою лютість зігнати,

137] І похапає підряд, чи винний хто є, чи невинний!

138] Тим-то облиш, тобі раджу, свій гнів за убитого сина!

139] Скільки від сина твого і міццю, й руками не гірших

140] Вже полягло, а ще скільки поляже! Адже неможливо

141] Всі покоління, людський увесь рід врятувати від смерті!»

142] Мовивши, в крісло садовить вона роз'ярілого бога.

143] Гера ж покликала вийти із дому в той час Алоллона

144] Й разом Іріду, вісницю бистру богів олімпійських,

145] І, до обох їх звертаючись, мовила слово крилате:

146] «Зевс наказав вам обом якнайшвидше з'явитись на Іду.

147] Отже, з'явившись туди й перед Зевсовим ставши обличчям,

148] Все учиніть, що накаже він вам і чого зажадає».

149] Мовила так і, назад повернувшись, володарка Гера

150] Сіла у крісло. Ті ж двоє, схопившись, у путь подалися.

151] Іди діставшись багатоджерельної, матері звірів,

152] Широколунного Зевса знайшли, що сидів на вершині

153] Гаргару, - хмара його запашна, мов вінок, огортала.

154] Разом удвох підійшли й перед Зевсом вони хмаровладним

155] Стали. А він, побачивши їх, не розгнівався серцем:

156] Скорий-бо послух явили вони його любій дружині,

157] І до Іріди він першої слово промовив крилате:

158] «Швидше біжи, прудконога Ірідо, звістити наказ мій

159] До владаря Посейдона, - вістунко, не будь неправдива!

160] Скажеш йому, щоб негайно війну він і січу облишив

161] І повертався на збори богів або в море священне.

162] А не послухає слова мого і не зважить на нього -

163] Розумом хай тоді сам і духом своїм поміркує,

164] Чи пощастить йому, хоч і який він міцний, проти мене

165] Встояти. Й силою я-бо, здається, за нього міцніший,

166] І за народженням перший. Невже не вагається серцем

167] Він і зі мною рівнятись, кого усі інші страшаться?»

168] Мовив він так, і в путь подалась вітронога Іріда

169] Й до Іліона священного з гір полетіла ідейських.

170] Наче той град льодянистий або снігова хуртовина

171] Сипле завійно в диханні ефірянороднім Борея,

172] Із бистроплинню такою ж помчала проворна Іріда

173] До земледержця й промовила так, перед ним зупинившись:

174] «З вістю до тебе, землі потрясатель наш темнокудрий,

175] Я прилетіла сюди від егідодержавного Зевса.

176] Він наказав, щоб негайно війну ти і січу облишив

177] Та повернувся на збори богів або в море священне.

178] А не послухаєш слова його і не зважиш на нього,

179] То він погрожує сам появитися тут і з тобою

180] В битву вступить. Та руки його дужої він тобі радить

181] Все ж уникати, бо й силою він за тебе міцніший,

182] І за народженням перший. Невже не вагаєшся серцем

183] Навіть із тим ти рівнятись, кого усі інші страшаться?»

184] Гнівно у відповідь мовив їй славний землі потрясатель:

185] «Горе! Хоч і могутній, та надто зухвало він мовить!

186] Навіть мене, рівногідного, силою стримати хоче!

187] Троє братів є, що нас породила від Кроноса Рея:

188] Зевс і я, а третій - Аїд, над підземними владар.

189] Все ми на трьох поділили, і кожен дістав, свою частку

190] Жеребкуванням. Дісталось навіки мені в володіння

191] Сивеє море, Аїдові - мороку темна оселя,

192] Зевсові ж небо в ефірі і хмарах дісталось широке.

193] Спільні для нас земля і високий Олімп залишились.

194] Тим-то не житиму я по Зевсовій волі. Спокійно,

195] Хоч і могутній, своєю третиною хай володіє.

196] Силою ж рук не злякає мене він, немов боягуза.

197] Краще своїми суворими хай научає словами

198] Власних синів і дочок своїх, що від нього родились,

199] Слів-бо його хоч-не-хоч, а вони таки слухать повинні!»

200] 1 Відповідаючи, мовила так вітронога Іріда:

201] «Отже, таку ось, землі потрясателю наш темнокудрий,

202] Відповідь Зевсові маю нести непривітну й сувору?

203] Може, ти зміниш її? Поступливі сильнії духом.

204] Знаєш ти й сам, що Ерінії завжди обстоюють старших».

205] 1 В відповідь знов Посейдон тоді мовив, землі потрясатель:

206] «Слушне, богине Ірідо, ти зараз промовила слово.

207] Дуже то добре, як вісник доречну висловлює думку.

208] Але страшний мені серце і душу охоплює смуток,

209] Що рівноправного Зевс і однакій підлеглого долі

210] Так зневажати образливим словом собі дозволяє.

211] Все ж, хоч і гнівом охоплений, нині йому поступлюсь я.

212] Але скажу тобі я і дотримаю цеї погрози, -

213] В разі противно мені і Афіні, що здобич дарує,

214] Всупереч Гері, й Гермесові, ще й владареві Гефесту,

215] Він Іліона високі щадитиме мури й не схоче

216] їх зруйнувати, даруючи силу велику аргеям,

217] Знає хай - виникне з ним ворожнеча у нас невигойна».

218] Мовив це й лави ахейські покинув землі-потрясатель,

219] В море глибоке поринув на жаль для героїв ахейських.

220] До Аполлона почав тоді мовити Зевс громовладний:

221] «Фебе мій любий, піди-но за Ректором мідянозбройним!

222] Он подивись - земледержець, могутній землі потрясатель,

223] В море священне сховавсь, уникаючи грізного гніву

224] Нашого. Всі-бо інакше про битву велику почули б,

225] Навіть підземні боги, що з Кроносом разом домують.

226] Краще, проте, набагато й для мене, й для нього самого

227] Сталось, що перед моїми руками він навіть у гніві

228] Все ж відступив: не без поту-бо справа тоді б закінчилась.

229] В руки візьми торочками оздоблену славну егіду

230] І, потрясаючи нею, полохай героїв ахейських.

231] А про осяйного Гектора сам ти подбай, дальносяжче!

232] Силу велику піднось в його серці, допоки ахеї

233] До кораблів утікать не почнуть і до хвиль Геллеспонту.

234] Ну, а тоді я вже сам і ділом подбаю, і словом,

235] Щоб від трудів бойових відпочили нарешті ахеї».

236] Так він сказав. Аполлон не відмовив непослухом батьку,

237] Швидко з ідейських висот, наче сокіл, злетів легкокрилий,

238] Згуба швидка голубів, із небесних птахів найбистріший.

239] Гектора зразу знайшов він, божистого сина Пріама, -

240] Вже не лежав, а сидів той: до нього вертала свідомість,

241] Товаришів пізнавав він навколо, і легше він дихав,

242] Не обливаючись потом, із волі егідодержавця.

243] Став біля нього і мовив йому Аполлон дальносяжний:

244] «Ректоре, сину Пріамів, чом ледве живий ти оподаль

245] Інших лежиш? І що за недоля тут сталась з тобою?»

246] Так, ледве дишачи, вимовив Ректор шоломосяйний:

247] «Хто ти, з богів найдобріший, що тут розмовляєш зі мною?

248] Чи ти не чув, як в той час, коли перед човнами ахеїв

249] Я побивав їх, у груди мені Еант гучномовний

250] Каменем тяжко ударив і буйної сили позбавив?

251] Я вже гадав, що, напевно, в оселі Аїдовій нині

252] Мертвих побачу, останнього-бо позбувавсь я дихання».

253] Відповідаючи, мовив йому Аполлон дальносяжний:

254] «Більше відваги! Могутнього-бо посилає Кроніон

255] З Іди заступника нині на поміч тобі й допомогу, -

256] Феб-Аполлон я з мечем золотим, увесь час і раніше

257] Оберігав я й самого тебе, й твоє місто високе.

258] Отже, снаги надихни численним комонникам вашим

259] Гнати швидких своїх коней до вражих човнів глибодонних.

260] Я ж перед ними піду і шляхи перед їхніми кіньми

261] Всюди рівнятиму, втечі піддавши героїв ахейських».

262] Мовив і силу велику вдихнув у керманича люду.

263] Наче застояний кінь, відгодований в яслах ячменем,

264] Віжки порвавши, копитами вчвал тупотить по рівнині

265] До струменистої річки, де звик на привіллі купатись,

266] Гордий. Підносить він високо голову, грива по плечах

267] В'ється за вітром, - своєю пишається він красотою.

268] Мчать його ноги швидкі на знайомії пастівні кінські.

269] Так же і Гектор ногами й коліньми орудував бистро

270] Й наглив до бою кінноту, лиш голос богівський зачувши.

271] Так же, як дику козу чи рогатого оленя гонять

272] Зграї мисливських собак і загони селян-звіроловів,

273] Поки гущавина їх лісова або скеля урвиста

274] Не порятує, й мисливцям догнать звірину неможливо;

275] А на той гомін із хащі виходить до них на дорогу

276] Лев пишногривий, і от вже завзяті ловці утікають.

277] Так і данаї, що досі на ворога тисли юрбою

278] І перед себе мечами й списами двогострими гнали,

279] Ледь спостерігши, як Гектор до лав своїх збройних підходить,

280] Перелякались, і раптом душа їм у ноги упала.

281] Син Андремонтів Тоант звернувся тоді до аргеїв,

282] Доблесний муж етолійський, досвідчений як списоборець

283] І рукопашний боєць, та й мало хто з юних ахеїв

284] Перемогти його міг у словеснім на зборах змаганні.

285] Сповнений намірів добрих, озвавсь він і став говорити:

286] «Леле! Велике я диво побачив своїми очима!

287] Смерті лихої уникнувши, знову постав перед нами

288] Гектор! А кожен із нас уже духом своїм сподівався,

289] Що погубив безперечно Еант його, син Теламонів.

290] Хтось із богів, проте, визволив та врятував від напасті

291] Гектора, що багатьом вже данаям розслабив коліна

292] І багатьом іще, мабуть, розслабить. Адже не без Зевса

293] Він громоносного став перед лавами, прагнучи бою.

294] Отже, послухайте всі і вчиніть, як я зараз скажу вам.

295] До кораблів ми накажемо війську всьому відступити,

296] Ми лиш самі, між ахейськими воями найсміливіші,

297] Тут лишимось: може, нам пощастить мідяними списами

298] Зразу його зупинить. Хоч який він до бою завзятий,

299] Дужого натовпу воїв данайських, проте, побоїться».

300] Мовив він так, і охоче послухали всі його ради.

301] Ідоменея-вождя обступили вони та Еанта,

302] Тевкра, Мегеса, Ареєві рівного, ще й Меріона,

303] Приготувались до бою й закликали найсміливіших

304] Відсіч троянам і Гектору дати. А ззаду тим часом

305] До кораблів своїх військо ахейське уже відступало.

306] Лави зімкнувши, трояни ударили: вів-бо їх Гектор

307] Кроком широким. Попереду йшов, свої плечі укривши

308] Хмарою, Феб-Аполлон, в руках він тримав ясносяйну,

309] Буйну егіду страшну, пелехату, Гефест її, мідник,

310] Зевсові дав у дарунок, для остраху людям носити.

311] В руки цю взявши егіду, провадив він військо троянське.

312] Лави зімкнувши, їх ждали аргеї. І крики шалені

313] Враз залунали обабіч. Із пружних тятив полетіли

314] Стріли стрімкі і з відважних долонь їх списи незліченні,

315] Прямо в тіла юнаків войовничих одні устромлялись,

316] Інших багато між тим, не торкнувшися білого тіла,

317] В землю встрявали навкруг у жадобі насититись тілом.

318] Доки егіду в руках тримав Аполлон нерухомо,

319] Доти і стріли літали обабіч, і падали люди.

320] А як поглянув лише бистрокінним данаям в обличчя,

321] Нею потряс і голосно крикнув, то раптом у грудях

322] Духом охляли вони і забули про запал одваги.

323] Так же, як череду цілу корів чи отару овечу

324] Хижі два звіри женуть у темряві чорної ночі,

325] Раптом напавши, коли не стояла сторожа на місці, -

326] Так з переляку тікали ахеї. Нагнав на них страху

327] Феб-Аполлон, дарувавши троянам і Гектору славу.

328] Муж проти мужа змагався, йшла битва розсипаним строєм.

329] Аркесілая і Стіхія вбив тоді Гектор осяйний.

330] Перший начальником був беотійських мужів міднозбройних,

331] Другий соратником був Менестея, великого духом.

332] Зброї позбавив Еней Медонта й з ним разом Іаса.

333] Сином побічним Медонт божистому числивсь Ойлею,

334] Братом Бантові рідним. Осельником був він Філаки,

335] Втікши з своєї вітчизни: убив-бо він рідного брата

336] Мачухи Еріопіди лихої, дружини Ойлея.

337] А богорівний Іас вождем був афінського війська,

338] Сином вважався він Сфела, що сам народивсь од Букола.

339] Полідамант умертвив Мекістея, Політ же - Ехія

340] В першім бою, а Клонія вбив Агенор богосвітлий.

341] Ззаду ударив Паріс Деїоха в плече, як тікав той

342] В лавах передніх, аж гостра навиліт проскочила зброя.

343] З мертвих озброєння стали знімати вони. А ахеї,

344] Крізь частокіл і рів прориваючись, бігли безладно

345] Хто куди міг і мусили швидше за мури ховатись.

346] Гектор кричав до троян, закликаючи голосом дужим:

347] «До кораблів поспішіть, скривавлену здобич облиште!

348] Тільки побачу, що хтось кораблі обминає ворожі,

349] Смертю він тут же загине, і вже не брати і не сестри

350] Спалять померлого тіло погребним вогнем, а собаки

351] Трупа його шматуватимуть тут, перед мурами міста!»

352] Мовив він і батогом із розмаху хльоснув по конях,

353] Лави троянські окликнувши гучно. У відповідь вої

354] Разом гукнули й своїх в колісниці запряжених коней

355] З гуркотом грізним погнали. А Феб-Аполлон перед ними

356] Легко обрушив ногами краї глибоченного рову,

357] Грузом засипав середину й вирівняв воям дорогу

358] Довгу, завширшки таку, як спис пролетіти здолає,

359] Кинутий мужем, який свою випробовує силу.

360] Рушили шляхом тим лави троян. Аполлон перед ними

361] Ніс неоцінну егіду, і вал зруйнував він ахейський

362] Легко так само, як часом на березі моря дитина

363] Щось у безвинній забаві з піску побудує сипкого

364] Й, граючись, ніжками потім чи ручками геть поруйнує.

365] Так же, осяйливий Фебе, і ти зруйнував без зусилля

366] Труд і старання аргеїв, самих же примусив тікати.

367] Лиш кораблів досягнувши, в утечі вони зупинились

368] І один одному дух бадьорили, підносячи руки

369] До всемогутніх богів, і кожен з них щиро молився.

370] Нестор моливсь найщиріш староденний, опора ахеїв

371] Певна, обидві руки піднімаючи в зоряне небо:

372] «Зевсе, наш батьку, як в Аргосі хто, на пшеницю багатім,

373] Палячи тучнії стегна биків чи овечок, молився

374] Про поворот свій додому, й ти схвально кивнув головою, -

375] Це спогадай і день згуби від нас одверни, олімпійче,

376] Не дозволяй тим троянам украй подолати ахеїв».

377] Так він молився, і голосно Зевс загримів велемудрий,

378] Вчувши палкі молитви староденного сина Нелея.

379] Щойно трояни почули егідодержавного Зевса

380] Гуркіт, згадали про бій і натисли ще більш на аргеїв.

381] Так, наче вал величезний широкопросторого моря

382] Вище облавків зліта корабельних під тиском могутнім

383] Буйного вихру, що хвилі високі валами здіймає, -

384] Так і трояни з оглушливим криком крізь мур пробивались,

385] Коней баских женучи, і при самих кормах вже точився

386] Бій на двогострих списах рукопашний, - ці з повозів били,

387] Ті ж вибігали на верх кораблів своїх чорних і звідти Г

388] Кидали ратища з мідними вістрями довгі й великі,

389] Що в кораблях для бою морського на дні зберігали.

390] Поки ахеї з троянами ще перед муром змагались,

391] Від кораблів бистрохідних далеко, Патрокл у наметі

392] При Евріпілі хороброму сидячи, лагідним словом

393] Серце йому утішав і сипав на рану пекучу

394] Ліки цілющі, щоб чорні йому заспокоїти болі.

395] А як побачив троян, що вони вже на мур насідають

396] Юрмами, вої ж данайські тікають з розпачливим криком,

397] В грудях не стримав ридань і, долонями гучно по стегнах

398] Ляснувши, смутком глибоким охоплений, став говорити:

399] «О Евріпіле, не можу я далі з тобою лишатись,

400] Хоч я й потрібен тобі, - там бій розпочавсь вирішальний.

401] Хай твій товариш тебе розважає, а я до Ахілла

402] Йти поспішу, до участі в битві його спонукати.

403] Може, хто зна, при помочі божій слова мої збудять

404] Дух його: тільки до доброго дружні вмовляння призводять».

405] Мовив він так, і вперед понесли його ноги. Ахеї ж

406] Опір троянам чинили; проте, хоч було тих і менше,

407] Від кораблів не здолали ворожу навалу відбити.

408] Та не здолали й трояни, данайські фаланги прорвавши,

409] Аж у середину їх кораблів і наметів дістатись.

410] Так, наче брус корабельний по шнуру вирівнюють точно

411] Руки досвідчені вправного теслі, який бездоганно

412] Знає своє ремесло, перейнявши його від Афіни, -

413] Нарівні так між троян і ахеїв точилася битва.

414] В час той, як воїни інші під іншими бились човнами,

415] Проти Еанта, вповитого славою, виступив Гектор.

416] Тяжко змагались вони при однім кораблі, але марно

417] Цей намагавсь одігнати Еанта й човна підпалити,

418] Той же - відбити його, бо Гектор був ведений богом.

419] В час той Кале'тор, Клітіїв син, що вогонь вже підносив

420] До корабля, був Еантом списом уражений в груди.

421] Тяжко він гримнув об землю, і з рук смолоскип йому випав.

422] Гектор, як тільки побачив, що брат його в перших убитий,

423] І біля чорного впав корабля, й покотився у порох,

424] Голосно так до троян заволав і до воїв лікійських:

425] «Гей ви, трояни, й лікійці, й дарданські бійці рукопашні!

426] Не відступайте від бою у тісняві цій надзвичайній,

427] Але рятуйте Кале'тора, що між човнами загинув, -

428] Славне озброєння зняти із нього не дайте ахеям».

429] Мовивши так, в Еанта він списа блискучого кинув,

430] Схибив, проте, - в Лікофрона, сина Мастора, поцілив, -

431] Що із Кітер був, товариш Еанта, і в домі у нього

432] Жив після того, як мужа убив у Кітерах священних.

433] Гектор в чоло його мідяним вістрям ударив, як поряд

434] Той із Еантом стояв. І навзнак у порох на землю

435] Впав він з корми корабля, і суглоби у нього розслабли.

436] З жаху здригнувся Еант, і так він до брата промовив:

437] «Тевкре мій любий, поліг перед нами наш вірний товариш,

438] Той Масторід, що, прийшовши з Кітер, серед нас оселився

439] Й шани у нашому домі нарівні зажив із батьками.

440] Гектор убив його, духом могутній. Де смертоносні

441] Стріли твої, де лук, Аполлоном дарований Фебом?»

442] Мовив він так, той послухав, прибіг і спинивсь біля нього

443] З луком тугим у руках, сагайдак несучи за плечима

444] З гострими стрілами, й тут же почав на троян їх пускати.

445] Впав від стріли його Кліт, осяйливий син Пейсенора,

446] Полідаманта товариш, славетного сина Пантоя, -

447] Віжки в руках він тримав, приставлений бувши до коней.

448] В'їхавши ними у гущу ахейських фаланг найгустішу,

449] Гектора врадував він і троян. Та небавом самому

450] Трапилось лихо, й ніхто не прийшов ту біду відвернути.

451] Клітові ззаду вп'ялася у шию стріла велетужна.

452] З повоза впав він тоді, й понесли наполохані коні

453] З гуркотом повіз порожній. Це зразу ж помітив володар

454] Полідамант, і перший назустріч він кинувся коням,

455] їх Астіною віддав, Протіаона синові, в руки,

456] З повозом ближче звелівши триматись і пильно глядіти

457] Коней, а сам - у лави передні назад повернувся.

458] Тевкр тоді другу стрілу проти Гектора в мідяній зброї

459] Вийняв, і січу спинив би при корабля^він ахейських,

460] Тільки б найдужчого між ворогами дихання позбавив.

461] Та не сховавсь він од розуму мудрого Зевса, що, вкривши

462] Гектора захистом, Тевкрові слави тієї відмовив.

463] Сплетену добре зірвав тятиву з бездоганного лука

464] Зевс, поки цілився той. І, блукаючи, вбік полетіла

465] Міддю зважніла стріла, і лук із руки його випав.

466] Тевкр аж здригнувся, і так тоді він до брата промовив:

467] «Горе! Якесь божество зловороже всю нашу потугу

468] Зводить нінащо! Он вирвало щойно із рук моїх лука,

469] Ще й обірвало мені тятиву новозвиту, що вранці

470] Я підв'язав, щоб часті виносити здужала стріли!»

471] В відповідь мовив йому великий Еант Теламоній:

472] «Любий, облиш свого лука спокійно лежати з тугими

473] Стрілами, раз їх знесилює бог, до данаїв ворожий.

474] Довгого списа у руки і щит захопивши на плечі,

475] Бийся з троянами сам та й інших на те підбадьорюй.

476] Як і здолає нас ворог, то не без труда він важкого

477] Візьме у нас кораблі добропалубні! Ну ж бо до бою!»

478] Мовив він так і, лук у наметі своєму лишивши,

479] Плечі покрив після того щитом собі четверошкурим,

480] А на могутнє чоло шолом він насунув добірний

481] З кінським хвостом, що над гребенем страшно вгорі розвівався.

482] Взяв іще списа міцного, окутого гострою міддю.

483] Вийшов з намету, й побіг, і біля Еанта спинився.

484] Бачачи, Гектор, що Тевкрові стали безсильними стріли,

485] Голосом дужим волав до троян і до воїв лікійських:

486] «Гей ви, трояни, й лікійці, й дарданські бійці рукопашні!

487] Будьте, друзі, мужами, шалену згадайте ви силу

488] Біля човнів глибодонних. На власні-бо очі я^бачив, -

489] Зевс учинив найславнішого мужа безсильними стріли!

490] Легко мужі пізнають могутливу Зевсову силу,

491] Чи то найвищу їм славу звитяги він з неба дарує,

492] Чи їх принижує, захисту їм не бажаючи дати,

493] Як от принижує нині аргеїв, а нам помагає.

494] До кораблів усі разом на бій! А як хто з вас поляже,

495] Смерть і загибель від стріл чи від гострого списа прийнявши,

496] Вмри без вагань! Не безславно йому, захищавши вітчизну,

497] Вмерти за неї! Дружина ж і діти живі зостануться,

498] Буде в безпеці і дім твій, і спадок увесь, як ахеї

499] Із кораблями своїми до рідного вернуться краю!»

500] Мовлячи так, він у кожному силу збудив і завзяття.

501] З другого боку й Еант до свого заволав товариства:

502] «Сором, аргеї! Тепер залишається нам - чи загинуть,

503] Чи врятуватись, біду від своїх кораблів одвернувши.

504] Чи не гадаєте пішки до рідного краю вернутись,

505] Як кораблі одбере у вас Гектор шоломосяйний?

506] Чи ви не чуєте, як заохочує воїв троянських

507] Гектор та як кораблі нам жадає вогнем попалити?

508] Не у танок-бо іти, а до бою він їх закликає.

509] Кращої бути не може тепер у нас думки й поради,

510] Як з ними руки і сили зчепити в бою рукопашнім.

511] Краще уже чи життя зберегти, чи загинути зразу,

512] Ніж у змаганнях жорстоких із ворогом слабшим так довго

513] Сили виснажувать тут, біля наших човнів мореплавних!»

514] Мовлячи так, він у кожному силу збудив і завзяття.

515] Схедій, фокеїв начальник, син Перімеда, був зразу ж

516] Гектором вбитий. Вождь піших, славетного син Антенора,

517] Лаодамант поліг од міцної долоні Еанта.

518] Полідаманта рукою був От, Філеїда товариш,

519] Зброї позбавлений, вождь хороброго війська епеїв.

520] Глянув Мегес Філеїд і кинувсь на нього; відскочив

521] Полідамант, і той не поцілив його. Аполлон-бо

522] Сину Пантоя не дав поміж воїв передніх загинуть.

523] Списом своїм утрапив він Кройсмові прямо у груди.

524] Тяжко той гримнув об землю, і зняв він з плечей його зброю.

525] Кинувся раптом на нього Долоп, досвідчений списник,

526] Кращий з бійців Лампетід славетний, народжений Лампом,

527] Лаомедонтовим сином, бурхливого повен завзяття.

528] Він Філеїда у щит посередині списом ударив,

529] Близько підбігши. Але міцний захистив його панцир,

530] Мідною вкритий лускою. Філей колись цей обладунок

531] З міста Ефіри привіз, з узбережжя ріки Селеента,

532] Від владаря Евфета як гість, у дарунок здобувши,

533] Щоб на війні від ворожих бійців його захистом мати.

534] Тож захистив од загибелі нині він синове тіло.

535] В час той Мегес загостреним списом ударив Долопа

536] В гребінь шолома його густогривого, кутого міддю;

537] Збив із шолома шишак той гривастий, і весь він на землю

538] В порох упав, яскравіючи й там своїм пурпуром свіжим.

539] Все ж, на звитягу надіючись, битись Долоп залишився.

540] Та на підмогу Мегесу поспів Менелай войовничий,

541] З списом іззаду спинившись, Долопа в плече він ударив.

542] Вістря шалене навиліт прошило його і крізь груди

543] Спереду вийшло, і ницьма він тут же на землю звалився.

544] Кинулись разом обидва - озброєння, міддю окуте,

545] Зняти з плечей його. Кревних гукнув тоді голосно Гектор,

546] Дужому став дорікати насамперед він Меланіппу,

547] Синові Гікетабна. Повільних корів у Перкоті

548] Череду пас у той час він, коли ще був ворог далеко,

549] А як данаї сюди в кораблях припливл* крутобоких,

550] До Іліона прийшов він і став між троян визначатись.

551] Жив у Пріама, шанований нарівні з власними дітьми.

552] Гектор гукнув на ім'я його й так йому став дорікати:

553] «Так, Меланіппе, й залишимо все? Невже твоє любе

554] Не ворухнулося серце від болю за вбитого брата?

555] Може, не бачиш, як шарпають онде Долопову зброю?

556] Швидше зі мною! Не личить же нам із аргеями битись

557] Здалеку, тож чи ми їх наголо переб'єм, чи високий

558] Візьмуть вони Іліон і всіх городян повбивають».

559] Мовив і рушив вперед, а за ним тоді й муж богорівний.

560] А Теламоній Еант підбадьорював лави аргеїв:

561] «Друзі, будьте мужами і в серце вкладіть собі сором.

562] Тож один одного завжди соромтесь у битвах жорстоких.

563] Сором хто має, той більше рятується, ніж загибає.

564] Хто ж утікає, ні слави для того нема, ні рятунку».

565] Мовив він так, вони ж і самі захищатись бажали.

566] Взявши до серця те слово, свої кораблі оточили

567] Мідяним валом. Та Зевс одваги надав і троянам.

568] А гучномовний в боях Менелай підбивав Антілоха:

569] «Ані молодших за тебе в ахеїв нема, Антілоху,

570] Ані ногами бистрішого, ні сміливішого в битві.

571] Чом би не вийти тобі та когось із троян не вколошкать?»

572] Мовив він так і назад відступив, а того заохотив.

573] Вибіг юнак той з передніх рядів і, навкруг озирнувшись,

574] Списом блискучим націливсь. І враз одсахнулись трояни

575] Перед націленим списом. А він недарма його кинув,

576] Синові Гікетаона попав, Меланіппові, в груди

577] Біля самого соска, коли воїн до бою виходив.

578] Тяжко він гримнув об землю, й пітьма йому очі окрила.

579] Тож Антілох тоді кинувсь на нього, як пес налітає

580] На оленя молоде, що вибігло з лігвища свого,

581] А звіролов його вцілив і зразу коліна розслабив.

582] Так, Меланіппе, й на тебе набіг Антілох войовничий

583] Зброю твою одібрать. Та від Гектора він не укрився:

584] Крізь сум'яття бойове біг до нього герой богосвітлий,

585] Та Антілох вже на нього не ждав, а що воїн був спритний,

586] Кинувся швидко тікати, як звір той, що лиха накоїв, -

587] Пса біля стада корів або й пастуха розірвавши,

588] Геть утікає мерщій, поки натовпом люди не збіглись.

589] Так утікав Несторід, а слідом трояни і Гектор

590] З криком шаленим і гомоном сипали стогнучі стріли.

591] Лиш досягнувши своїх, він став і назад обернувся.

592] Наче ті леви, що м'ясо сире пожирають, трояни

593] Кинулись до кораблів-, сповняючи Зевса веління.

594] Силу велику весь час в них будив він, а дух у аргеїв

595] Долу, хилив, одбираючи славу, в троян же підносив.

596] Гектору ж, сину Пріама, він славою волив окрити

597] Дух, щоб той огню невгасимого полум'я кинув

598] На кораблі крутобокі, - так просьба Фетіди надмірна

599] Сповнитись мала цілком. І ждав уже Зевс велемудрий

600] Над кораблями заграву на власні побачити очі,

601] З тої-бо миті початись мав відступ троянського війська

602] Від кораблів, а данаїв він славою волив окрити.

603] З задумом цим спрямував тоді Зевс до човнів глибодонних

604] Гектора, сина Пріама, що й сам вже туди поривався.

605] Той шаленів, як Арей-списоборець, як полум'я згубне,

606] Що шаленіє у горах, в дрімучій гущавині лісу.

607] Піною вкрилися губи, з-під брів, що похмуро нависли,

608] Блискали очі ясні, й шолом мідносяйний страшливо

609] Над головою хитавсь в роз'ярілого боєм нещадним

610] Гектора. Був-бо в ефірі заступник у нього могутній,

611] Зевс, що з мужів багатьох одного його славою й честю

612] Ушанував, бо недовго йому вже на світі лишалось

613] Жити. Паллада Афіна уже наближала до нього

614] Згубний день, коли мав він загинуть од сили Пеліда.

615] Він намагався-бо лави ворожого війська прорвати,

616] Де найгустіший був натовп і зброя була щонайкраща.

617] Але прорвать їх не міг, хоч і дуже на те намагався.

618] Щільно зімкнувши ряди, стояли вони, мов висока

619] Скеля міцна, що звисає над берегом сивого моря

620] Й твердо витримує буйні вітрів буревійних пориви

621] І набігаючих хвиль величезних бурхливі удари.

622] Проти троян так стояли данаї й назад не тікали.

623] Сяючи, наче вогонь, налітав він на юрми ахеїв,

624] Падав на них, наче вітром підхоплена хвиля з-під хмари

625] На корабель наліта бистрохідний; а він аж до верху

626] Піною вкритий увесь, і вітру жахливе дихання

627] Свище в вітрилах, і трепетно терпнуть серця мореплавців,

628] Пойняті страхом: вони-бо заледве уникнули смерті.

629] Так же тремтіли серця у стривожених грудях ахеїв.

630] Наче той лев згубоносний на стадо корів нападає,

631] Що у широких просторах лугів буйнотравих пасуться

632] Безліку, але пастух не уміє корів круторогих

633] Оборонити як слід від нападів хижого звіра.

634] Лев то вперед забіжить, а то опиняється ззаду

635] За чередою, то вскочить в середину й вже пожирає

636] Ялівку, інші ж усі розбігаються. Так же й ахеї,

637] Страхом повиті, від Гектора й Зевса, великого батька,

638] Всі утікали. А Гектор убив одного Періфета,

639] Сина Копрея, з Мікен, що від владаря ?врістея

640] Вісті приносив не раз могутній Геракловій силі.

641] Син в цього гіршого батька родився, кращий багато

642] В доблестях різних - у швидкості ніг і воєннім мистецтві,

643] Розумом же між найперших мікенських мужів визначався.

644] Тож і для Гектора став він великої слави причинком.

645] Він, обернувшись назад, на обід щита наштовхнувся,

646] Що аж до п'ят досягав та давав од списів йому захист.

647] Він похитнувся і навзнак упав, аж на скронях страшливо

648] Мідний шолом задзвенів, коли тяжко на землю він падав.

649] Гектор, угледівши це, до нього мерщій підбігає

650] Й списа у груди стромляє йому на очах в його близьких

651] Товаришів. Хоч смутні, не могли тут зарадить нічого

652] Товариші: й самі вони Гектора страшно боялись.

653] До кораблів повернувшись обличчям, аргеї вже бігли

654] Між кораблями передніми, - й гнались за ними трояни.

655] Мусили вже й від передніх вони кораблів відступити

656] Далі, і аж біля самих наметів своїх зупинились

657] Лавами, й не розбігались по станові: страх-бо і сором

658] Стримував їх, одні одних невпинно вони бадьорили.

659] А особливо їх Нестор старезний, опора ахеїв,

660] Ревно благав, закликаючи всіх іменами їх предків:

661] «Будьте, друзі, мужами і в серце вкладіть собі сором

662] Перед людьми. Спогадайте-бо кожен про любу дружину,

663] І про дітей, і про власне майно, й про батьків своїх рідних, -

664] Чи то живуть вони ще, чи, може, уже й повмирали,

665] їх іменами благаю я вас, хоч тут їх немає, -

666] Стійте відважно в бою, стережіться ганебної втечі!»

667] Мовлячи так, він у кожному силу будив і завзяття.

668] А од очей їх тим часом Афіна одвіяла хмару

669] Тьми надзвичайної. Світло ясне їм відкрилось обабіч -

670] До кораблів і до бою, однаково людям страшного.

671] Видно було й гучномовного Ректора там і все військо -

672] Воїв троянських, що ззаду лишались і в бій не вступали,

673] Й лави, що билися боєм при кораблях бистрохідних.

674] Не до душі було мужньому серцем Еанту лишатись

675] Там, куди інші синове ахеїв тоді відступили.

676] Кроком подався широким по палубах він корабельних,

677] Довгим махаючи списом, що мав для бою морського, -

678] Збитим міцно гвіздками, у двадцять два лікті завдовжки.

679] Наче їздець, що правити кіньми напрочуд уміє,

680] Четверо коней баских з табуна свого разом запрігши,

681] З поля широкого вчвал аж до мурів великого міста

682] Шляхом жене велелюдним, і всюди дивуються з нього

683] Чоловіки і жінки. А він раз у раз безугавно

684] Скаче з коня на коня. А коні летять усе далі.

685] Так і Еант по палубах перебігав корабельних

686] Кроком широким, і крики його аж до неба сягали.

687] Страшно гукав він весь час, закликаючи воїв данайських

688] І кораблі захищати, й намети. Так само і Гектор

689] Не залишався в юрбі гомінливій троян міднолатних.

690] Наче той хижий орел на зграї птахів налітає,

691] Що безтурботно на березі тихої річки пасуться,

692] На легкокрилих гусей, журавлів, лебедів довгошиїх, -

693] До темноносого так корабля пориваючись, Гектор

694] Кидавсь вперед. Рукою своєю великою ззаду

695] Зевс направляв його, й дух усього підбадьорював люду.

696] Знову навкруг кораблів розгорілася битва жорстока.

697] Так би сказав ти: два війська на битву одні проти одних

698] Вийшли нітрохи не втомлені - так вони бились завзято.

699] Кожен з воюючих думав своє: загони ахейські

700] Не сподівались уникнути лиха й загибелі ждали.

701] А у троян - надіялось серце у кожного в грудях

702] Раптом спалить кораблі й повбивати героїв ахейських.

703] З цими думками вони й виступали одні проти одних.

704] Гектор тоді за корму корабля ухопився морського,

705] Гарного й бистрого, що перевіз через море до Трої

706] Протесілая, але не вернув його в рідну країну.

707] Вколо цього корабля врукопашну ахеї й трояни

708] Впень одні одних рубали. Ніхто з них не хтів дожидати

709] Стріл бистролетних здаля чи ударів загострених ратищ, -

710] Але ізблизька, й одним пломеніючи духом завзяття,

711] Гострими бились сокирами, бардами, ще й топорами,

712] Лезами довгих мечів і міддю списів двоєгострих.

713] Гарно оздоблений меч із руків'ям чорненої сталі

714] Там не один із долоні убиваних воїнів падав

715] Або з плечей. І земля навколо від крові чорніла.

716] Гектор же, міцно за виступ оздобний корми ухопившись,

717] Не випускав його з рук, троян закликаючи гучно:

718] «Дайте вогню і крик бойовий піднесіть усі разом!

719] День-бо відплати достойної Зевс нам сьогодні дарує, -

720] Взять кораблі, що сюди прибули проти божої волі

721] Й стільки біди завдали завдяки боягузтву старшини.

722] Хоч і хотів при кормах кораблів я із ворогом битись,

723] То не пускали й мене, і всі наші загони тримали.

724] Та якщо досі нам розум затьмарював широколунний

725] Зевс, то нині він сам нас веде й закликає до бою!»

726] Мовив він це, й ще завзятіш натисли вони на аргеїв.

727] Встоять не міг і Еант під навалою стріл безупинних.

728] Перед загрозою смертною трохи назад він подався

729] З палуби свого судна на приступки семмступневі.

730] Стоячи з списом, відтіль вояків одбивав він троянських -

731] Кожного, хто з них із полум'ям згубним лише наближався.

732] Він увесь час до данаїв кричав, закликаючи гучно:

733] «Любі герої данайські, Ареєві слуги відважні!

734] Будьте, друзі, мужами, шалену згадайте ви силу!

735] Чи сподіваємось ми іззаду союзників мати,

736] Або стіну неприступну, щоб нас од біди захистила?

737] Міста за нами нема із муром надійним навколо,

738] Де б захищатись могли ми з підтримкою всього народу.

739] Ми ж на рівнині в троян, у панцири міцно закутих,

740] Ними до моря приперті, від рідного краю далеко.

741] Міць наших рук - нам рятунок, не кволе в бою слабосилля!»

742] Так він гукав і гострим завзято розмахував списом.

743] Кожного, хто із троян наближавсь до човнів крутобоких

744] Із пломенистим вогнем, одгукнувшись на Гекторів заклик,

745] Зразу ж Еант убивав, поражаючи списом великим.

746] Так врукопашну дванадцять мужів він поклав біля суден.

ПІСНЯ ШІСТНАДЦЯТА

ПАТРОКЛІЯ

1] Так вони за корабель добропалубний бились завзято.

2] Перед людським вожаєм Ахіллом Патрокл зупинився -

3] Сльози гарячі він лив, немов із джерел темноводих,

4] Що із-під скель, лиш козам досяжних, струмують темнисто.

5] Глянувши, жалем пройнявсь богосвітлий Ахілл прудконогий,

6] Зразу ж до нього озвався і слово промовив крилате:

7] «Що це ти плачеш, Патрокле, немовби дівчатко маленьке,

8] Що за своєю матусею слідом біжить, і на руки

9] Проситься, й стримує матері кроки, й за плаття хапає,

10] Й дивиться в очі крізь сльози, аж поки на руки не візьме.

11] Ніжними так же, Патрокле, і ти умліваєш сльозами.

12] Чи з мірмідонян кому, чи мені розказати щось маєш?

13] Чи із далекої Фтії один ти почув яку звістку?

14] Кажуть, живий ще Менойт, син Акторів, батько твій рідний,

15] Ще і мій не помер, Пелей Еакід з мірмідонян.

16] Тужно було б нам обом, якби смерть їх од нас одібрала.

17] Чи не аргеями журишся, що задля свого зухвальства

18] Гинуть ганебно так біля своїх кораблів крутобоких?

19] Все-бо розказуй, в умі не ховай, щоб ми знали обидва».

20] Тяжко зітхнувши, Патрокл озвався до нього, комонник:

21] «Сину Пелеїв Ахілле, найбільша окрасо ахеїв!

22] Ти не гнівись, скорбота і так вже долає ахеїв.

23] Найсміливіші-бо вої, що билися досі завзято,

24] На кораблях полягли, побиті й поранені тяжко.

25] В ранах од стріл Діомед, Тідеїв нащадок могутній,

26] Зранений теж Одіссей, списоборець, і з ним Агамемнон,

27] Рани страшної зазнав у стегно Евріпіл войовничий;

28] їх лікарі доглядають, що тямлять на ліках цілющих,

29] Рани лікують їм. Ти ж невблаганний і досі, Ахілле,

30] Гніву бодай-бо ніколи не знав я такого, як в тебе,

31] Гордий завзятцю! Чи буде яка з того користь потомкам,

32] Як одвернуть од аргеїв загибелі ти не бажаєш?

33] Немилосердний! Батьком твоїм не Пелей був, комонник,

34] Матір'ю - не Фетіда, а синєє море й безплідні

35] Скелі тебе породили, - того ти і серцем жорстокий.

36] А як боїшся душею якогось богів віщування,

37] Чи сповіщала від Зевса про щось тобі мати поважна -

38] То хоч мене вже пошли та загін мірмідонян зі мною

39] Виряди в бій, - чи не стану я світлом рятунку данаям.

40] Дай на рамена мені твою зброю ясну одягнути,

41] Може, за тебе прийнявши мене, хоч трохи трояни

42] Січу зупинять, і легше зітхнуть войовничі ахеї,

43] Втомлені боєм важким, - на війні відпочинок короткий.

44] З свіжими силами від кораблів і наметів ми легко

45] Під Іліон відженемо знеможене військо вороже».

46] Так він благав, нерозумний. Того ж не збагнув, що для себе

47] Сам він загибелі чорної й смерті лихої благає.

48] З тугою в серці до нього промовив Ахілл прудконогий:

49] «Горе мені! Ну, що ти сказав, богорідний Патрокле!

50] Ні віщуванням богів не журюсь я, - про нього я знаю, -

51] Не сповіщала від Зевса нічого і мати поважна.

52] Та обіймає страшним мені болем і серце, і душу,

53] Тільки згадаю, що рівного рівний волів грабувати

54] І відбирать його здобич, тому що він владою вищий.

55] Страшно прикро мені - багато-бо я перетерпів.

56] Дівчину ту, що мені сини дарували ахейські,

57] Ту, що я списом здобув, зруйнувавши муроване місто,

58] Силою вирвав у мене із рук володар Агамемнон,

59] Син Атрея, неначе в нікчемного зайди якого.

60] Та облишмо про це, що було - те було! Й ні до чого

61] Серце гнівити без краю. Щоправда, свій гнів гамувати

62] Я не раніше гадав, аніж бойова колотнеча

63] Аж до моїх кораблів досягати почне бистрохідних.

64] Тож на рамена свої одягни мою зброю славетну

65] І войовничих веди мірмідонян на бій, якщо справді

66] Чорною хмарою сунуть трояни і вже облягають

67] Нам кораблі, а приперті до самого моря аргеї

68] Мужньо тримаються й досі лише над маленьким окрайцем

69] Суші. Трояни завзяті всією громадою міста

70] Ринули в бій. Бо начолок мойого шолома їм зблизька

71] В вічі не зблискує. Скоро б вони почали утікати

72] Й трупом яруги встилать, якби володар Агамемнон

73] Був ласкавіший до мене. А так вони й стан оточили,

74] Бо не лютує вже спис у долонях міцних Діомеда,

75] Сина Тідея, щоб від данаїв біду одвернути.

76] Вже не гримить з голови осоружної сина Атрея

77] Крик бойовий. Лиш вигуки Гектора-людоубивці

78] Кличуть до бою троян, - і гомоном ті переможним

79] Повнять рівнину навкіл, побиваючи в битві ахеїв.

80] Кинь же, Патрокле, всю міць на троян, щоб біду відвернути

81] Від кораблів, щоб ті їх вогнем не спалили нещадним

82] Та не позбавили нас повороту до рідного краю.

83] Отже, послухай, з якою метою тобі я це мдвлю:

84] Маєш здобути мені велику пошану і славу

85] Поміж данаїв, щоб швидше мені повернули прекрасну

86] Дівчину-бранку, ще й подарунків прислали коштовних.

87] Од кораблів їх одкинь і вертайся. А хоч би й велику

88] Дав тобі славу Гери-владарки муж громоносний,

89] Не поривайся без мене, проте, переслідувать далі

90] Ти войовничих троян: мене-бо цим шани позбавиш,

91] Та бойовою звитягою в подвигу ратному гордий,

92] Тут бий троян і з військом не йди до твердинь Іліона,

93] Щоб із безсмертних богів, що Олімп їх одвічна оселя,

94] Хтось не втрутивсь: дуже любить-бо їх Аполлон дальносяжний.

95] Зразу ж вертайся, коли кораблям уже світло рятунку

96] Блисне, а бій на рівнині нехай вже без тебе триває.

97] Навіть, о Зевсе, наш батьку, і ви, Аполлоне й Афіно,

98] Навіть, якби всі трояни загинули, скільки їх є тут,

99] І від аргеїв ніхто, крім нас тільки двох, не лишився,

100] Ми б і самі розв'язали священної Трої пов'язки».

101] Так один з одним тоді розмовляли вони між собою.

102] В час той не встояв Еант під навалою стріл мідногострих.

103] Зевсова воля долала його і жорстокі удари

104] Славних троян. На скронях у нього шолом світлосяйний

105] Страшно гудів від ударів. Списи увесь час ударяли

106] В бляхи шолома ясні. Тримаючи щит блискотливий,

107] Ліве плече аж замліло. Проте не здолали трояни

108] Щит той схитнути, хоч сипали стріли навкруг мідногострі.

109] Важко дихав Еант, усе тіло в утомі спливало

110] Потом рясним безустанно, було йому навіть несила

111] Вільно дихнуть. За бідою біда звідусіль насувалась.

112] Нині скажіть мені, Музи, що маєте дім на Олімпі:

113] Як пломенистий вогонь кораблі став палити ахейські?

114] Гектор, заскочивши зблизька, мечем величезним Еанта

115] По ясеневому списові вдарив при самому вістрі

116] Й ратище геть відрубав. Безпорадно Еант Теламонів

117] Зламаним списом махнув - далеко від нього позаду

118] З брязкотом мідяне вістря відточене впало на землю.

119] Трепетним серцем, здригнувшись, Еант зрозумів бездоганний

120] Справу богів, - адже його задуми ратні руйнує

121] Зевс громовладний, троянам бажаючи дати звитягу.

122] Він одступив, і метнули трояни вогонь неугасний

123] На кораблі бистрохідні, і полум'я скрізь спалахнуло,

124] Зразу ж вогонь і корму охопив. Ахілл, це уздрівши,

125] Ляснув по стегнах себе і скрикнув тоді до Патрокла:

126] «О поспіши, богорівний Патрокле, їздець бистрокінний!

127] Бачу, як полум'я на кораблях уже наших бушує.

128] Якщо візьмуть кораблі, то й відступу вже нам не буде.

129] Зброю мерщій одягай, а я шикуватиму військо».

130] Так він сказав, і Патрокл ясною озброївся міддю.

131] Спершу наклав наголінники гарні собі на голінки,

132] Срібною пряжкою кожен до місця як слід прикріпивши.

133] Потім і лати міцні прудконогого внука Еака,

134] Зорями квітчані рясно, на груди свої надягнув він

135] І через плечі срібноцвяхований меч перевісив,

136] Кутий із міді, та щит величезний узяв і незламний.

137] А на могутнє чоло шолом він добірний насунув

138] З кінським хвостом, що над гребенем страшно вгорі розвівався.

139] Взяв ще два списи міцні, що немов приросли до долоні.

140] Списа не взяв він лише бездоганного внука Еака:

141] Був він важкий, міцно збитий. Ніхто його інший з ахеїв

142] Навіть підняти не міг, лиш Ахілл ним вимахував легко,

143] Ясеном тим, що Хірон для любого батька Пелея

144] Сам з верховин Пеліону приніс на загибель героям.

145] Автомедонтові коней він швидше велів запрягати, -

146] Той по Ахіллу, мужів переборцю, мав шану найбільшу, -

147] Був найвірніший, на заклик в бою відгукнутись готовий.

148] Автомедонт же баских впріг у ярма Ахіллових коней -

149] Балія й Ксанта, що швидше від подиху бурі летіли.

150] Вітру Зефірові гарпія їх породила Поларга,

151] Пасшись на луках, над течією ріки Океану.

152] В припряг до них бездоганного він заохотив Педаса, -

153] Вивів Ахілл його сам, Етіонове місто здобувши.

154] Смертний, за кіньми безсмертними легко він міг поспівати.

155] Сам же Ахілл, мірмідонські обходячи в час той намети,

156] Кликав до зброї усіх. Мов зграя вовків ненаситних,

157] Що невгамовним в серцях своїх дихають шалом відваги,

158] Оленя в горах настигши рогатого, рве на шматочки

159] В хижій жадобі, і пащі у них червоніють від крові,

160] Потім вся зграя шалено біжить до джерел темноводих,

161] Щоб язиками вузькими з поверхні хлебтати стемнілу

162] Воду, ригаючи кров'ю убитого звіра; а серце

163] В грудях безтрепетне в них, і роздуті від їжі утроби.

164] Так мірмідонян вожді і правителі шумно збирались

165] В лави, що мужній їх вів прудконогого друг Еакіда

166] В бій завзятий. Став перед ними Ахілл войовничий

167] І підбадьорював коней і лави мужів щитоносних.

168] Бистрих було п'ятдесят кораблів, що привів їх під Трою

169] Зевсові любий Ахілл, і на кожнім при веслах сиділо

170] По п'ятдесят вояків бойового його товариства.

171] П'ятеро визначив він воєвод, щоб держали над ними

172] Провід, найвищу собі над всіма залишаючи владу.

173] В першім загоні Менестій стояв на чолі зброєсяйний,

174] Син Сперхея-ріки, що від Зевса дощами живиться.

175] Донька Пелея родила його, Полідора прекрасна,

176] Жінка, із богом Сперхеєм невтомним на ложі з'єднавшись.

177] Батьком, проте, йому Бор, Періерія син, уважався, -

178] Шлюб з нею взяв він відкритий, численні віддавши дарунки.

179] В другім загоні начальником Евдор стояв войовничий.

180] В танцях славетна й прекрасна родила його Полімела,

181] Донька Філанта. Гермес-бо, світлий дозорець могутній,

182] Дівчину ту покохав, уздрівши її в хороводі,

183] Що злотострільна вела Артеміда, мисливиця шумна.

184] В верхню світлицю ввійшовши до дівчини, потай з'єднався

185] З нею ласкавий Гермес, і сина вона породила

186] Евдора славного, в бігу швидкого, хороброго в битві.

187] Тож як Ілітія, що породіллям полегшує муки,

188] В світ його вивела, й сонячне бачити став він проміння,

189] Сила міцна, Ехеклей тоді, Акторів син, Полімелу

190] Ввів у свій дім як дружину, численні віддавши дарунки.

191] Внука ж ростив і виховував свого Філант староденний,

192] Опікуванням його оточивши, як власного сина.

193] В третім загоні стояв на чолі Пісандр войовничий,

194] Маймала син, що після Патрокла, друга Пеліда,

195] Між мірмідонян усіх списоборець вважався найперший.

196] А в четвертім вождем був Фенікс, комонник старезний.

197] В п'ятому - Алкідамант, Лаеркіїв син бездоганний.

198] Військо в ряди бойові з вождями поставивши струнко,

199] Вийшов Ахілл і до них із словом звернувся могутнім:

200] «Не забувайте ніхто з мірмідонян погроз велемовних,

201] Що із швидких кораблів ви троянам у той посилали

202] Час, коли гнівом кипів я і кожен мене винуватив:

203] «Жовчю, Пеліде страшний, годувала тебе твоя мати,

204] Немилосердний, при кораблях ти тримав нас насильно.

205] Краще б уже на своїх кораблях морехідних додому

206] Ми повертались, якщо так запав тобі гнів той у душу».

207] Часто, зійшовшися, так говорили. От битви велика

208] Справа настала, якої так довго ми всі дожидали.

209] Хай тепер кожен, в кім серце хоробре, з троянами б'ється!»

210] Мовлячи так, він у кожному силу будив і завзяття.

211] Стали щільніші їх лави, слова владареві почувши.

212] Як каменяр із каміння міцного стіну викладає

213] Дому високого, щоб проти буйних вітрів він устояв,

214] Так же зімкнулися лави горбатих щитів і шоломів -

215] Щит із щитом, шолом із шоломом, із воїном воїн,

216] Гребені сяйні на їх конегривих шоломах стикались

217] З кожним їх рухом, - лавами так вони щільно стояли.

218] Спереду ж два зброєносні мужі - Патрокл богорідний

219] З Автомедонтом, обидва бажанням одним пломеніли -

220] В бій мірмідонян вести. Ахілл же тоді до намету

221] Свого пішов. Відчиняє він віко важке на чудовій,

222] Гарно оздобленій скрині, що сріблянонога Фетіда

223] На корабель йому в путь спорядила, повну хітонів,

224] Теплих плащів і вовняних дерг - захищатись од вітру.

225] Келих роботи майстерної там зберігався. Не вільно

226] З нього нікому із смертних вина іскристого пити,

227] Ані нікому з богів, окрім Зевса, чинить узливання.

228] З скрині тієї Ахілл його вийняв і спершу очистив

229] Сіркою, потім прозорими водами вимив старанно,

230] Руки обмив і собі і вином його сповнив іскристим.

231] Став серед двору, звів очі до неба, вино лив іскристе

232] Й ревно моливсь він. І вчув молитви його Зевс громовладний.

233] «Зевсе Додонський, пелазгів далекий державче, владарю

234] Скель непогідних Додони, де віщії селли домують, -

235] Сплять на землі вони голій і ніг ніколи не миють.

236] Зважив колись уже ти на благання мої молитовні

237] І вшанував мене, тяжко загони скаравши ахейські,

238] Отже, прошу і сьогодні я вволити інше бажання:

239] Сам залишаюсь я в стані моїх кораблів бистрохідних,

240] Тільки товариша я і багато із ним мірмідонян

241] В бій посилаю. Прослав його, Зевсе широколунний,

242] Серце у грудях його укріпи, щоб побачив і Гектор,

243] Чи не спроможний і сам відзначитися в битві товариш

244] Наш бойовий, чи тільки тоді нездоланні шаліють

245] Руки його, коли й я з ним шал поділяю Ареїв.

246] А віджене від своїх кораблів бойову колотнечу,

247] Хай тоді цілих до мене й швидких кораблів він поверне

248] З товаришами всіма бойовими при повній їх зброї!»

249] Так він благав, молячись, і вчув його Зевс велемудрий.

250] Дав йому батько одне, а друге прохання відкинув:

251] Від кораблів одігнати війну і бойову колотнечу

252] Дав, а вернутись Патроклові цілим із бою відмовив.

253] Зевсові-батьку свої молитви й узливання вчинивши,

254] Він до намету пішов, і, келих до скрині поклавши,

255] Вийшов з намету, і став біля нього, бо прагнув він духом

256] Бачити січу страшну між троянських мужів і ахейських.

257] Ті ж при озброєнні повнім услід за Патроклом одважним

258] Рушили, щоб на загони троянські ударити разом.

259] І налетіли роями вони, як оті придорожні

260] Оси, що в скелях собі понад шляхом будують домівки;

261] Дражнячи ос у гнізді, їх часто тривожити звикли

262] Хлопці дурні, багатьом через те накликаючи лихо.

263] Потім, коли, тим шляхом ідучи, чоловік прдорожній

264] їх ненароком зачепить, усі вони з серцем відважним

265] Роєм на нього летять, своїх захищаючи діток.

266] Так мірмідонці, із серцем і духом таким же відважним,

267] Від кораблів налетіли, і гомін вчинився невгасний.

268] Голосно крикнув Патрокл, у бій закликаючи воїв:

269] «Гей, мірмідонці, Ахілла соратники, сина Пелея,

270] Будьте, друзі, мужами, шалену згадайте ви силу!

271] Славу здобудьмо Пелідові, на кораблях-бо аргейських

272] Він - наймогутніший, ви ж - його славні бійці рукопашні.

273] Знає нехай і Атрід, Агамемнон широковладний,

274] Як він засліплений був, коли кращого скривдив з ахеїв».

275] Мовлячи так, він у кожному силу будив і одвагу,

276] Й ринули всі на троян. І відлунням жахливим навколо

277] Аж загули кораблі від страшенного крику ахеїв.

278] А як трояни побачили мужнього сина Менойта,

279] Разом з візничим його, у блискучім обох обладунку,

280] Духом збентежились враз, їх лави густі похитнулись.

281] Тут-бо збагнули вони, що відкинув Пелід прудконогий

282] Гнів свій біля кораблів і знову до дружби схилився.

283] Кожен лише озиравсь, як загибелі злої умкнути.

284] Перший Патрокл на троян свого списа блискучого кинув,

285] Прямо в середину війська, де їх юрмилось найбільше

286] При корабельній кормі відважного Протесілая,

287] Й вістрям Пірехма убив, що пеонів збройнокомонних

288] Із Амідона привів, де Аксій широкий струмує.

289] Вістрям у праве плече він ударив Пірехма, і навзнак,

290] Стогнучи, той у порох упав; з переляку пеони

291] Порозбігалися: їх-бо страхом Патрокл переповнив,

292] Вбивши вождя їх, що над усіма у бою визначався.

293] Від кораблів їх прогнавши, палаючий пломінь згасив він,

294] І корабель залишився напівобгорілий. З жахливим

295] Криком тікали трояни. Поширились лави данаїв

296] Між кораблів глибодонних. І гомін лунав безугавний.

297] Наче з вершини гори величезної помахом дужим

298] Зевс, блискавиць володар, густохмарну відсуне заслону,

299] Й зразу все видно стає - і бескиди, й скелі високі,

300] Доли, й яруги, й повітря безкрайого простір над ними, -

301] Так і данаї, вогонь од своїх кораблів одігнавши,

302] Перепочили на мить. Проте іще бій не скінчився.

303] Бо перед військом ахеїв, Ареєві любих, трояни

304] Від кораблів чорнобоких іще навмання не тікали,

305] А, мимохіть одступивши, збиралися опір чинити.

306] Як у бою розламалися лави, пішли й полководці -

307] Муж проти мужа. Перший Менойтіїв син благородний

308] Ареїліка, як той одвернувсь, мідногострим ударив

309] Списом іззаду в стегно; крізь тіло навиліт пройшовши,

310] Кість йому спис роздробив, і дужий троянець на землю

311] Ницьма упав. Менелай войовничий поранив Тоанта

312] В груди, щитом не покриті, і все йому тіло розслабив.

313] А Філеїд, як угледів Амфікла, що рушив на нього,

314] Списом раніше поцілив іззаду в стегно, де найгрубші

315] Сплетено м'язи в людини, та вістрям йому мідногострим

316] Перетяло сухожилля, й пітьма йому очі окрила.

317] Із Несторідів один, Антілох, своїм ратищем гострим

318] Ранив Атімнія, пах йому мідяним вістрям пройнявши,

319] Й воїн упав перед ним. А Марій тоді в Антілоха

320] Списом націливсь у гніві за смерть свого милого брата,

321] Ставши над трупом його. Та раніш Фрасімед богорівний,

322] Із Несторідів молодший, не схибивши, списом ударив

323] Прямо в плече його, й м'язи всього передпліччя обдерло

324] Ратище гостре йому, і кість плечову розрубало.

325] Тяжко той гримнув об землю, і тьма йому очі окрила.

326] Так два брати, Несторідів приборкані зброєю, разом

327] В пітьму Еребу зійшли, Сарпедона хоробрії друзі,

328] Амісодара сини-списоборці, того, що Хімеру

329] Викохав люту на горе й біду багатьом земнородним.

330] Син Ойлеїв Еант живцем захопив Клеобула,

331] Що серед стиску спіткнувся, і тут же відразу ослабив

332] Силу його, оздоблений меч йому в карк увігнавши.

333] Аж до руків'я меч од крові нагрівся. Багрова

334] Смерть і могутня судьба Клеобулові очі закрила.

335] Враз Пенелей із Ліконом стялися. Обидва списами

336] Схибили, перед собою кинувши їх надаремно.

337] Знову стялись на мечах. Ударив Лікон Пенелея

338] В гребінь шолома його густогривого. Але зламався

339] Меч у руків'ї. А той Лікона ударив під вухо.

340] В шию весь меч увійшов, і, тримаючись тільки на шкірі,

341] Вбік голова похилилась, й зразу ослабли суглоби.

342] А Меріон, Акаманта прудкими настигши ногами,

343] В праве поранив плече, як той саме на коней виходив.

344] З повоза впав він на землю, й в очах його мла розлилася.

345] Ідоменей Еріманта безжальною міддю ударив

346] Прямо у рот, і навиліт проскочило мідноокуте

347] Ратище, вістрям своїм білу кість черепну роздробило

348] Й вибило зуби із ясен. Наповнились кров'ю обидва

349] Ока. Струмками вона із ніздрів, з розкритого рота

350] Бігла, і смерті чорная хмара його огорнула.

351] Кожен з данайських вождів умертвив когось з воїв троянських.

352] Так же, як хижі вовки на ягнят чи на кіз нападають

353] Люто й виносять з отари, коли пастухи необачні

354] їм розбрестися по горах дадуть, вовки ж їх угледять

355] Здалеку й переполоханих раптом хапають зубами, -

356] Так на троян і данаї напали, а ті про безладну

357] Думали втечу і зовсім про запал відваги забули.

358] Син Теламона Еант увесь час намагався ударить

359] Гектора мідянозбройного. Той же, досвідчений в битвах,

360] Плечі широкі надійно щитом закривши воловим,

361] Пильно до посвисту стріл і до гулу списів прислухався.

362] Він уже бачив, до кого хилилась мінлива звитяга,

363] Та залишався на місці, своїх захищаючи друзів.

364] Наче та хмара з ясного ефіру на небо широке

365] Йде від Олімпу, як Зевс грозову посилає негоду, -

366] Так під човнами зчинилися крики тривожні і втеча,

367] В повнім безладді назад усі бігли. А Гектора коні

368] Збройного винесли вже бистроногі, позаду лишивши

369] Військо троян, мимоволі затриманих ровом глибоким.

370] У багатьох-бо запряжених коней швидких поламались

371] Дишла, і повози многих вождів у тім рові лишились.

372] Гнав їх завзято Патрокл і кликав з собою данаїв,

373] Горе троянам готуючи, - крик їх тривожний і втеча

374] Всі наповняли дороги, так бігли вони. Аж до неба

375] Курява вихром здіймалась, - шалено так однокопиті

376] Від кораблів і наметів до міста гналися коні.

377] Тільки-но бачив Патрокл, де купчились більше трояни,

378] З криком туди налітав. І з повозів ниць під колеса

379] Падали вої, і з хряском ламалися їх колісниці.

380] Виритий рів перескочили зразу безсмертнії коні

381] Бистрі, що їх дарували Пелеєві щедрі богове,

382] І полетіли з Патроклом. До Гектора він поривався

383] Списом його уразити, та винесли й Гектора коні.

384] Наче під подихом бурі, аж стогне земля почорніла

385] В осені час, коли ллє безнастанно рясними дощами

386] Зевс, охоплений гнівом страшним на мужів, що, насильством

387] Діючи, суд свій неправий творять на зібраннях народних,

388] Гноблячи правду, й нітрохи на кару богів не зважають:

389] Тим-то з своїх берегів переповнені рвуться потоки,

390] Поміж розмиваних пагорбів русла собі прокладають,

391] З шумом спадаючи з гір, і несуться бурхливі потоки

392] В море пурпурне, попутно руйнуючи людську роботу, -

393] З шумом таким же бурхливим і коні тікали троянські.

394] В час той Патрокл, передні прорвавши троянські фаланги,

395] До кораблів одганяв їх назад, заважаючи в місто

396] Знов повернутись, і люто по всьому гасав бойовищі,

397] Між кораблів, і ріки, і міцного ахейського валу,

398] Й бив ворогів, даючи їм за друзів численних відплату.

399] Першого списом блискучим тоді він ударив Проноя

400] В груди, щитом не прикриті, і все йому тіло розслабив.

401] Тяжко той гримнув об землю. На другого кинувсь він далі -

402] Тестора, сина Енопа; на повозі, тесанім гладко,

403] Скулився з остраху той, і з ослаблених рук його віжки

404] Випали, - близько до нього підбігши, Патрокл його вдарив

405] Списом у праву щоку й навиліт пробив йому зуби.

406] Ратищем виволік потім його через поручні, наче

407] Рибу із хвилі в'юнку, на навислій сидячи скелі,

408] Мідноблискучим тягне рибалка гачком з волосінню, -

409] Списом блискучим він витяг троянця з роззявленим ротом,

410] Кинув на землю лицем, -. той упав і дихання позбувся.

411] Каменем потім забив Ерілая, що біг проти нього, -

412] Вцілив у голову прямо, й вона у важкому шоломі

413] Навпіл уся розкололась, і тут же на землю долілиць

414] Впав Ерілай, і смерть розлилася навкруг душозгубна.

415] Потім Патрокл Еріманта поверг, Амфотера й Епалта,

416] Ехія Дамасторіда, також Тлеполема, Іфея,

417] Пірія й з ним Полімела, сина Аргея, й Евіппа, -

418] Так одного він по одному в землю поклав многоплідну.

419] Глянув лише Сарпедон, як безпоясних друзів загони

420] Гинуть, рукою Патрокла приборкані, сина Менойта,

421] Крикнув з обуренням він до лікіян своїх богорівних:

422] «Сором, лікійці! Куди біжите ви? Тепер то ви бистрі!

423] Хай-но назустріч я мужеві вийду тому та побачу,

424] Що це за воїн могутній, що стільки накоїв троянам

425] Лиха й стільком мужам благородним коліна розслабив».

426] Так він сказав і з повоза збройний зіскочив на землю.

427] Так же й Патрокл, це побачивши, тут же стрибнув з колісниці.

428] Наче ті два коршаки криводзьобі, із загнутим кігтям,

429] На верховині скелястій з оглушливим галасом б'ються,

430] Кинулись з криком таким же й вони у двобій один з одним.

431] Глянувши, син гнучкомудрого Кроноса жалем пройнявся

432] Й так він до Гери, сестри і дружини своєї, промовив:

433] «Горе мені! Сарпедону, з мужів найлюбішому, доля

434] Бути рукою Патрокла приборканим, сина Менойта!

435] Серце надвоє моє розділилось, я в мислях вагаюсь, -

436] Вирвать живим Сарпедона із бою, що сльози приносить,

437] І віднести на родючі простори Лікійського краю,

438] Чи допустить Менойтіда рукою приборканим бути?»

439] В відповідь мовить йому велеока володарка Гера:

440] «О, ти жахливий, Кроніде! Яке-бо ти слово промовив!

441] Смертного мужа, якому давно вже приречена доля,

442] Від неминучої смерті хотів би ти все ж увільнити.

443] Дій, як ти волиш, та ми, усі інші боги, з тим не згодні.

444] Тільки тобі я скажу, а ти збережи в своїм серці:

445] В разі живим одішлеш Сарпедона до рідного краю,

446] Зваж, щоб і інший хто-небудь тоді із богів не схотів би

447] Вирвати любого сина свого із могутнього бою.

448] Бо під великим містом Пріамовим б'ються численні

449] Діти богів, - ти злобу їх страшенну на себе накличеш.

450] А як він любий тобі, і ти журишся серцем за нього,

451] То не чини перешкоди, щоб серед могутнього бою

452] Був він рукою Патрокла приборканий, сина Менойта.

453] Потім уже, як душа і життя Сарпедона покинуть,

454] Смерті звели й нездоланному Сну віднести його тіло

455] В рідні простори Лікійського краю, до свого народу,

456] Там його друзі й брати поховають, насиплють могильний

457] Пагорб з надгробком, як це на пошану померлим належить».

458] Мовила так. Не перечив їй батько людей і безсмертних.

459] Росяні краплі криваві почав проливать він на землю,

460] В честь свого любого сина, що мав полягти від Патрокла

461] В Трої тій буйнородючій, від рідного краю далеко.

462] От як зійшлись вони й стали один проти одного близько,

463] Перший упав од Патрокла руки Фрасідем знаменитий,

464] Серцем одважний візничий, соратник вождя Сарпедона.

465] Той в підчеревину вцілив йому і все тіло розслабив.

466] Кинув блискучого списа тоді Сарпедон на Патрокла,

467] Схибив, проте, і коневі Ахілла Педасові втрапив

468] Списом у праву лопатку. Спускаючи дух, захропів він

469] І повалився зі стогоном в порох, зітхнувши востаннє.

470] Інші обидва сполохались коні, ярмо затріщало,

471] Сплутались віжки, коли підпряжний у порох звалився.

472] Автомедонт тоді, списом уславлений, лиху зарадив:

473] З піхов при боці м'язистому вихопив меч тонколезий

474] І, ні хвилини не гаючи, віжки відсік підпряжного.

475] Інші тоді порівнялися коні й до запрягу стали.

476] Кинулись знов супротивники до душезгубного бою.

477] Списа блискучого кинув ізнов Сарпедон на Патрокла

478] Й схибив удруге, - над лівим плечем пролетів мідногострий

479] Спис, та його не торкнув. Але тут же рукою Патрокла

480] Кинутий спис був не марно - утрапило мідяне вістря

481] Там, де під трепетне серце підходить грудна перепона.

482] Впав Сарпедон, як падає дуб, чи тополя срібляста,

483] Або висока сосна, коли в горах мужі-лісоруби

484] Для кораблів рубають сокирами гострими брусся.

485] Так перед повозом з кіньми лежав тоді він розпростертий,

486] Стогнучи важко й за землю хапаючись, кров'ю облиту.

487] Наче, напавши на стадо повільних корів, роздирає

488] Лев роз'ярілий бика гордовитого, й він з одчайдушним

489] Ревом конає під нападом хижим левиної пащі, -

490] Так же й Патроклом подоланий вождь щитоносних лікіян,

491] Лютим охоплений шалом, товариша любого кликав:

492] «Главку ти мій, найзавзятіший з воїв, повинен ти нині

493] Виявить шал списоборця й завзяття своє войовниче!

494] Радий будь згубній війні, якщо справді ти бистрий до бою.

495] Спершу ти всіх обійди полководців лікійського війська

496] І заохоть їх навкруг Сарпедона завзято змагатись.

497] Потім і сам позмагайся за мене ти гострою міддю,

498] Сором назавжди й докір тебе вічний за мене окриє

499] Перед людьми усіма, якщо нині ворожі ахеї

500] Знімуть озброєння з мене, убитого під кораблями.

501] Отже, тримайся міцніше та інших на бій підбадьорюй».

502] Тільки-но мовив він це, як окрив йому очі і ніздрі

503] Смертний кінець. І, на груди ногою йому наступивши,

504] Ратище витяг Патрокл, а з ним разомТрудну перепону,

505] Вирвавши й душу із тіла, і вістря безжального списа.

506] А мірмідоняни коней тримали хропучих, що рвались

507] Бігти, лишивши порожніми без вожаїв колісниці.

508] Главк засмутився страшенно, товариша голос почувши:

509] Біль йому серце пройняв, що не міг він до помочі стати.

510] Стис він рукою рамено, воно-бо від тої боліло

511] Рани, що Тевкр заподіяв стрілою під муром високим,

512] Товаришів від ударів його захищаючи мужньо.

513] До дальнострільного він Аполлона, благаючи, мовив:

514] «Зглянься, владарю, чи ти у багатій країні Лікійській

515] Перебуваєш, чи в Трої, бо всюди ти вислухать можеш

516] Скорбного мужа, що нині зазнав гіркої скорботи.

517] Рана у мене важка, і навколо усю мені руку

518] Гострим болем проймає, і досі не можу я крові

519] Затамувати на ній, і плече аж зомліло від болю.

520] Списа не можу я втримати міцно, ні битися вийти

521] На ворогів. Тим часом найкращий із воїв загинув -

522] Зевсів син Сарпедон: не схотів захистить він і сина!

523] Нині ж, владарю, важку загой наболілу цю рану.

524] Болі вгамуй, дай силу, щоб скликати міг я лікійських

525] Товаришів і підняти їм дух для завзятої битви,

526] Щоб спромігся я й сам за загиблого битися мужа».

527] Так він молився, і Феб-Аполлон тоді зглянувсь на нього,

528] Болі йому вгамував, кров чорну на зяючій рані

529] Затамував і силу велику вдихнув йому в душу.

530] Главк тоді радістю сповнився в серці своєму, збагнувши,

531] Що молитви його зразу ж могутній почув дальносяжець.

532] Спершу він всіх обійшов полководців лікійського війська

533] І заохотив навкруг Сарпедона завзято змагатись.

534] Потім кроком сягнистим пішов до троянських героїв -

535] Полідаманта, сина Пантоя, з ясним Агенором

536] Та до Енея хороброго з Ректором мідянозбройним,

537] Близько до них підійшов і слово промовив крилате:

538] «Гекторе, зовсім ти нині забув про союзників ваших!

539] Тож задля тебе вони, од вітчизни і друзів далеко,

540] Душі свої покладають, а ти захищать їх не хочеш.

541] Вбитий лежить Сарпедон, вожай щитоносних лікіян,

542] Той, що стеріг правосуддям і силою землю Лікійську.

543] Списом Патрокла здолав його нині Арей міднозбройний.

544] Встаньте ж, друзі, обуренням гнівним серця свої сповніть,

545] Щоб не зняли мірмідони озброєння з нього і трупа

546] Не поганьбили, у гніві на нас за забитих данаїв,

547] Що біля їх кораблів ми стільки списами убили!»

548] Так він сказав, і троян аж до дна їх сердець невимовний

549] Смуток обняв нездоланний, тому що, хоча й іноземець,

550] Міста оплотом він був; із собою привів він багато

551] Воїв одважних і сам поміж ними в боях визначався.

552] Ринули грізно вони на данаїв. їх вів за собою

553] Гектор, лихий за смерть Сарпедона. А воям ахейським

554] Дух бойовий бадьорило відважне Патроклове серце.

555] Спершу Еантам він мовив, що й так уже в бій поривались:

556] «Нині, Еанти, хай з ворогом битися любо вам буде,

557] Так же, як досі ви бились, а то б іще й навіть завзятіш.

558] Вбитий лежить Сарпедон, який через мури ахейські

559] Перший прорвався. От би його захопити й зганьбити!

560] З пліч обладунок зірвать і приборкать безжальною міддю

561] Товаришів бойових, що його боронитимуть тіло!»

562] Так він сказав, та Еанти й самі уже в бій поривались.

563] А як вожді обох військ бойові укріпили фаланги,

564] Трої сини, і лікіяни, та мірмідони, й ахеї,

565] Люто вони у бою над полеглого трупом зчепились

566] З криком жахливим, і воїнів зброя навколо дзвеніла.

567] Ніч над жорстокою битвою Зевс розпростер тоді згубну,

568] Щоб іще згубніший бій розгорівсь над улюбленим сином.

569] Спершу трояни відтисли назад бистрооких ахеїв,

570] Впав-бо убитий відразу не гірший з мужів мірмідонських,

571] Дужий Агакла відважного син, Епігей богосвітлий, -

572] Був він колись у Будеї, добре заселенім місті,

573] Владарем. Та, одного умертвивши із родичів знатних,

574] Він сріблоногу Фетіду благав і Пелея про захист.

575] Ті ж його разом з Ахіллом, мужів переборцем, послали

576] До Іліона, багатого кіньми, з троянами битись.

577] Ледве він трупа торкнувсь, йому вцілив осяйливий Гектор

578] В голову каменем так, що вона у важкому шоломі

579] Навпіл уся розкололась, і тут же на землю долілиць

580] Впав Епігей, і смерть розлилася навкруг душозгубна.

581] Жаль за забитим товаришем серце Патроклові сповнив.

582] Кинувся він крізь передні ряди бойові, як той яструб

583] Хижий, що в бистрому леті шпаків доганяє і галок.

584] Так на троян і лікіян, Патрокле, комоннику бистрий,

585] Кинувся й ти, за товариша гніву і жалощів повен.

586] Він Стенелая звалив, що був Ітеменові сином,

587] Каменем в шию поціливши й м'язи на ній перервавши.

588] Зразу й трояни тоді відступили й осяйливий Гектор.

589] Скільки метального дротика літ в далечінь досягає

590] З рук умілих бійця, що свою випробовує силу,

591] В дружнім змаганні чи з ворогом люто б'ючись душозгубним,

592] Стільки назад відступили трояни під тиском ахеїв.

593] Перший між воями Главк тоді, вождь щитоносних лікіян,

594] Враз обернувся і вбив Батіклея, великого духом,

595] Любого сина Халкона; в Елладі була їх домівка,

596] Щастям, достатками він між усіх вирізнявсь мірмідонян.

597] Враз обернувшися, Главк Батіклеєві прямо у груди

598] Списом ударив, коли його той уже мав наздогнати.

599] Тяжко він гримнув об землю, й жалем пройнялися ахеї,

600] Бачачи гідного мужа загибель, трояни ж раділи

601] Й, ставши круг Главка, зімкнули ряди. Тим часом ахеї

602] Доблесті не забували й несли на троян свою силу.

603] Впав від руки Меріона троянський шоломоносний

604] Муж Лаогон, син Онетора смілий, Ідейського Зевса

605] Вславлений жрець, що люди, як бога, його шанували.

606] Той його в щелепу прямо під вухо ударив, і вийшов

607] Дух з Лаогона, і пітьма страшна йому очі окрила.

608] А в Меріона Еней метнув мідногострого списа,

609] Маючи в мужа влучити, що з круглим щитом наближався.

610] Вчасно це вгледівши, той ухилився від мідного списа,

611] Швидко вперед нахилившись, і ратище довге позаду

612] Вістрям у землю вп'ялось, і довго в повітрі хиталось

613] Древко, аж поки в нім зникла могутлива сила Арея.

614] Спис пролетів повз нього і з пружним тремтінням встромився

615] В землю, кинутий марно міцною Енея рукою.

616] Сповнений гніву Еней до противника голосно крикнув:

617] «Скоро б тебе, Меріоне, хоча й танцівник ти моторний.

618] Спис цей приборкав назавжди, аби лиш поцілив я в тебе!»

619] В відповідь так Меріон йому, списом славетний, промовив:

620] «Важко, Енею, тобі, хоча і який ти могутній,

621] Кожному силу згасити, хто вийде в бою проти тебе

622] Збройно змагатись. Така ж, як і інші, ти смертна людина.

623] От якби в груди твої поцілив я гострою міддю,

624] То, хоч який ти могутній і сил своїх певен, оддав би

625] Славу мені, а душу - Аїдові, славному кіньми».

626] Так він сказав; відповів йому син Менойта відважний:

627] «Доблесний ти, Меріоне, та нащо таке говорити?

628] Словом лайливим, мій друже, троян від мертвого тіла

629] Не відігнати. Раніше земля кого-небудь покриє.

630] Силою рук вирішається бій, мудрим словом - нарада.

631] Ніколи тут розмовляти багато, як битися треба!»

632] Мовив це й рушив у бій, з ним подався і муж богорівний.

633] Так наче гомін в міжгір'ях від праці мужів-лісорубів

634] Гулко лунає, і здалеку чути невмовчне відлуння, -

635] Гомін такий же лунав по землі по широкодорожній

636] Від грімотливої міді й щитів шкіряних, міцно кутих,

637] Що аж гули від ударів мечів і списів двоєгострих.

638] А Сарпедона божистого, навіть при всьому старанні,

639] Не упізнати було: так стрілами, кров'ю і пилом

640] Від голови аж до п'ят було його тіло укрите.

641] Вбитого так оточили бійці, як пори весняної

642] Мухи Б оборі з гудінням глухим обліпляють дійниці,

643] Повні по вінця, коли молоко наливають у глеки, -

644] Вбитого так оточили бійці. І Зевс громовладний

645] Не одвертав своїх ясних очей од жорстокого бою.

646] Пильно дививсь на воюючих він, над убивством Патрокла

647] Глибоко в серці своїм розмишляв і думками вагався -

648] Чи хай одразу ж Патрокла на полі жорстокого бою

649] Над Сарпедоном богоподібним осяйливий Гектор

650] Гострою міддю приборкає й зніме з плечей його зброю,

651] Чи багатьом труди бойові хай Патрокл іще збільшить.

652] От що, розмисливши так, він визнав тоді за найкраще:

653] Щоб найвірніший товариш Ахілла, сина Пелея,

654] Військо троян на чолі із Гектором мідянозбройним

655] Знову до міста погнав, багатьом одібравши й дихання.

656] Гектору передусім він пройняв малодушністю серце.

657] Скочив на повіз і кинувсь тікать він, подавши троянам

658] Гасло до втечі, - пізнав терези-бо він Зевса священні.

659] Не залишились в бою і лікіяни мужні, тікати

660] Враз почали, владаря свого враженим в серце уздрівши

661] Серед громади убитих: багато-бо воїв круг нього

662] Тут полягло, як почав оцю зваду страшенну Кроніон.

663] Зразу ж ахеї з плечей Сарпедона стягнули блискучу

664] Мідяну зброю, - до кораблів однести глибодонних

665] Товаришам її дав Менойтів син нездоланний.

666] До Аполлона звернувся й сказав тоді Зевс хмаровладний:

667] «Винеси, Фебе мій любий, з-під стріл і списів Сарпедона,

668] Від почорнілої крові очисть його тіло й, віднісши

669] Аж до ріки, старанно обмий в течії струменистій,

670] Маззю натри амброзійною, в шати окутай нетлінні.

671] Потім узяти його вожаям доручи бистролетним,

672] Снові і Смерті, близнятам, нехай віднесуть його тіло

673] В рідні простори лікійські, до свого багатого люду, -

674] Там його друзі й брати поховають, насиплють могильний

675] Пагорб з надгробком, як це на пошану померлим належить».

676] Так він сказав. Аполлон не відмовив непослухом батьку,

677] Швидко з ідейських висот у січу спустився жахливу,

678] Виніс з-під стріл і списів Сарпедона божистого тіло

679] Аж до ріки, в течії струменистій обмивши старанно;

680] Маззю натер амброзійною, в шати окутав нетлінні.

681] Потім узяти його доручив вожаям бистролетним,

682] Снові і Смерті, близнятам, щоб ті віднесли його тіло

683] В рідні простори лікійські, до свого багатого люду.

684] Автомедонта із кіньми Патрокл тим*іасом гукнувши,

685] Гнати троян і лікіян почав у сліпому шаленстві.

686] О нерозумний! Стерігся б він так, як Пелід йому радив,

687] Був би загибелі злої уникнув і чорної смерті.

688] Дужча, проте, від людської є воля великого Зевса.

689] Він настрашить і хороброго й легко звитяги позбавить -

690] Навіть тоді, коли сам перед тим спонукав його битись.

691] Дух бойовий збудив він і зараз у грудях Патрокла.

692] Хто ж то був перший, Патрокле, і хто був останній, із кого

693] Зброю ти зняв, як на смерть і тебе прирекли вже богове?

694] Першим Адреста убив, тоді - Автоноя, Ехекла,

695] Потім - Періма, Мегада, Епістора ще й Меланіппа,

696] А після того - Еласа і Мулія разом з Пілартом,

697] їх повбивав він. А інші про втечу лиш думали кожен.

698] Високобрамну Трою здолали б руками Патрокла

699] Взяти ахейські сини, - так бився він списом завзято, -

700] Коб не стояв тоді Феб-Аполлон на збудованій гарно

701] Вежі - на згубу йому, а троянам готуючи поміч,

702] Тричі-бо той поривався на виступ високого муру,

703] Тричі відтіль Аполлон відкидав запального Патрокла,

704] В щит сяйний щоразу нетлінною б'ючи рукою.

705] А як вчетверте він кинувся знову, на бога подібний,

706] Феб громовим йому голосом слово промовив крилате:

707] «Геть іди, паростку Зевсів! Тобі не судилось, Патрокле,

708] Списом своїм столицю відважних троян зруйнувати,

709] Ані самому Ахіллові, хоч він багато сильніший!»

710] Так він сказав. І Патрокл назад тоді трохи подався,

711] Тільки б уникнути гніву далекострільного Феба.

712] Гектор у Скейських воротах затримав баских своїх коней

713] Однокопитих, вагаючись: в вир повернутися битви,

714] Чи наказати військам за муром міським заховатись.

715] Поки роздумував він, перед ним Аполлон із'явився,

716] Постать прибравши могутнього, в повному розквіті мужа

717] Асія, - дядьком по матері був він впокірнику коней

718] Гектору, братом Гекубі і рідним Дімантові сином,

719] Що у Фрігійськім краю проживав, біля течій сангарських.

720] В постаті цій Аполлон, син Зевса, до нього промовив:

721] «Гекторе, що ж ухиливсь ти від битви? Так не годиться!

722] Будь я настільки сильніший, наскільки я слабший од тебе,

723] Ти ще скоріше у тузі страшній із війни утікав би.

724] Міцнокопитих мерщій на Патрокла жени своїх коней,

725] Може, здолаєш його, і дасть Аполлон тобі славу».

726] Мовив це бог і знов до змагання людського вернувся.

727] До Кебріона відважного крикнув осяйливий Гектор

728] Коней знов гнати у битву. А Феб-Аполлон між аргеїв,

729] Легко пройшовши в юрбі, в їх лавах страшне замішання

730] Викликав, Гектору з військом троянським готуючи славу.

731] Гектор же, інших данаїв ряди в стороні залишивши,

732] Міцнокопитих мерщій на Патрокла погнав своїх коней.

733] Сам же Патрокл тоді з колісниці зіскочив на землю

734] З ратищем в лівій руці, а в праву вхопив мармуровий

735] Камінь великий та гострий, що ледве в руці він утримав.

736] Довго не думавши, кинув його він щосили на мужа

737] Й не промахнувсь, але вцілив прямісінько каменем гострим

738] В лоб Кебріону, візничому Гектора, старця ж Пріама

739] Сину побічному, що в тій хвилині за віжки притримував коні.

740] Камінь обидві брови йому здер, проломивши притому

741] Й череп, і випали прямо на землю, у пил під ногами,

742] Очі його, а він сам полетів з колісниці міцної,

743] Наче у воду нирець, і дух його кості покинув.

744] З нього глузуючи, так ти промовив, Патрокле комонний:

745] «Леле! Ну й спритний же цей чоловік, як ловко ниряє!

746] От якби в морі, багатому рибою, так учинив він,

747] То багатьох би наситив, у хвилях находячи устриць,

748] Із корабля так стрибаючи в грізно розбурхане море,

749] Як з колісниці отут, на рівнині, у порох нирнув він.

750] Видно, і серед троянського люду нирці є майстерні!»

751] Мовлячи так, налетів він на труп Кебріона-героя,

752] Наче розлючений лев, що, вриваючись хижо в отару,

753] В груди приймає стрілу і від власної гине відваги.

754] На Кебріона, Патрокле, ти кинувся так же завзято.

755] Гектор до нього в ту ж мить з колісниці зіскочив на землю.

756] За Кебріона, як леви, тоді почали вони битись,

757] Наче за вбитого оленя десь на гірській верховині,

758] Голодом мучені, люто змагаючись поміж собою.

759] Так і за труп Кебріона два кличів воєнних причинці -

760] Славний Патрокл, Менойтіїв син, і осяйливий Гектор -

761] Прагли нещадною міддю пройнять один одному тіло.

762] Гектор за голову труп ухопив і тримав його міцно, '

763] А Манойтід - за ногу тягнув, усі інші навколо

764] Лави троян і данаїв зіткнулися в січі страшенній.

765] Так же, як Нот полуденний, із східним зустрівшися Евром,

766] У крутоярих міжгір'ях дерева хитають високі -

767] Буки міцні, стрункі ясени і кизил тонкокорий, -

768] І одне одного з шумом шмагають своїм тонколистим

769] Віттям, і страшно тріщать, од вітру ламаючись часто, -

770] Так і трояни з ахеями бились одні проти одних

771] З буйним завзяттям, - ніхто з них про пагубну втечу й не думав.

772] Гострих багато списів повтикалося круг Кебріона,

773] Стріли крилаті з напругих тятив здіймалися часто,

774] Гостре каміння велике щитів потрощиЛ) багато

775] В битві круг нього. А він, на весь зріст велетенський простягшись,

776] В куряві хмарній лежав, про візничого вмілість забувши.

777] Доки ясне серед неба високого сонце стояло,

778] Доти з обох боків стріли літали і падали люди.

779] А як сонце сягнуло пори, що волів розпрягають,

780] Всупереч долі велінню троян подолали ахеї.

781] З гамору бою, з-під списів троян вони труп Кебріона

782] Винесли й мідяну зброю з плечей його всю познімали.

783] Кинувсь Патрокл на троян, їм згубне готуючи лихо.

784] Тричі він кидався в бій, Ареєві рвучкістю рівний,

785] З криком страшним, і тричі по дев'ять мужів убивав він.

786] А учетверте як кинувсь, на бога безсмертного схожий, -

787] Тут-бо, Патрокле, й тобі закінчення віку настало.

788] Вийшов до тебе назустріч у запалі бою жахливий

789] Феб-Аполлон. Та Патрокл не впізнав його в битві шаленій, -

790] Хмарою вкритий густою ішов проти нього безсмертний.

791] Ззаду він став, і в спину та плечі широкі міцною

792] Вдарив долонею, аж у очах йому світ закрутився.

793] Збив і шолом з голови йому Феб-Аполлон світлосяйний;

794] З брязком і гуркотом зразу скотився шолом діроокий

795] Коням під ноги, й на гребені грива його забруднилась

796] Кров'ю і пилом. Досі ніколи того не бувало.

797] Щоб конегривий шолом той у пилі курному бруднився,

798] Тільки прекрасне чоло богорівного мужа Ахілла

799] Він захищав. Тепер же віддав його Зевс покривати

800] Голову Гектору, хоч його гибель була недалеко.

801] Переломився відразу в руках його спис довготінний,

802] Дуже міцний і важкий, міднокутий; з плечей його дужих

803] Щит, що до п'ят досягав, упав із ремінням ла землю.

804] Лати владар Аполлон розв'язав йому, Зевса нащадок.

805] Розум його помутився, могутні зомліли суглоби,

806] Заціпенілий стояв він. Загостреним списом іззаду

807] В спину його між плечима Евфорб, син Пантоя, ударив,

808] Воїн дарданський. З усіх ровесників він виділявся

809] Списом метким, проворністю ніг і мистецтвом комонним.

810] Двадцять мужів повалив він із коней, коли іще вперше

811] Виїхав із колісницею, справи військової вчившись.

812] Перший він списом ударив тебе, Патрокле комонний,

813] Та не здолав, і назад повернув, і з юрбою змішався,

814] Вирвавши з рани свій спис ясеновий: не смів-бо з Патроклом

815] І безоружним у бій він одкритий вступати. Патрокл же,

816] Здоланий божим ударом і гострим Евфорбовим списом,

817] В дружні ряди одступив, уникаючи смерті лихої.

818] Гектор же, тільки помітив Патрокла, великого духом.

819] Що відступав до своїх, поранений гострою міддю,

820] Кинувсь до нього крізь лави, і списом ізблизька ударив

821] У підчерев'я, і наскрізь пробив його мідяним вістрям.

822] Тяжко упав він, і туга тоді охопила ахеїв.

823] Так же, як вепра невтомного лев переможний долає.

824] На верховині гірській з ним у бійці шаленій зіткнувшись

825] За джерело невеличке, бо пить з нього хтіли обоє,

826] І, задихаючись, вепр левиній скоряється силі, -

827] Так і Менойтів прославлений син, багатьох повбивавши,

828] Дух свій віддав, ізблизька уражений Гектора списом,

829] Син же Пріамів з погордою слово промовив крилате:

830] «От сподівався, Патрокле, ти наш Іліон зруйнувати,

831] Мав і троянських жінок, позбавивши днів їх свободи,

832] На кораблях відвезти до рідного вашого краю, -

833] Де ж бо твій розум? Гектора коні баскії на битву,

834] Ледве землі доторкаючись, мчать, я й сам своїм списом

835] Між війнолюбних троян подвизаюся, щоб одвернути

836] День їх неволі. Тебе ж коршаки розтерзають небавом.

837] Бідний-бо ти, вже й могутній Ахілл тобі не допоможе!

838] Сам залишившись, непевно в дорогу тебе наставляв він:

839] «Не повертайся назад, о Патрокле, їздець бистрокінний,

840] До кораблів своїх перше, ніж в Гектора-людоубивці

841] Списом на грудях хітон закривавлений ти не простромиш!»

842] Так говорив він тобі, а ти, нерозумний, послухав».

843] Весь знемагаючи, так відповів ти, Патрокле комонний:

844] «Що ж, величайсь тепер, Гекторе, дав тобі перемогу

845] Зевс-олімпієць і з ним Алоллон - було їм, безсмертним,

846] Легко здолати мене, навіть зброю з плечей познімати.

847] А як таких, як і ти, мені стрілося хоч би й дванадцять,

848] Всі полягли б тут, на місці, моїм подолані списом!

849] Я лиш призначенням долі від сина Лето загибаю,

850] А між людей - від Евфорба, ти ж третій мене поражаєш.

851] Тільки скажу я тобі, а ти збережи в своїм серці:

852] Жити недовго тобі вже лишилося тут, біля тебе

853] Близько стоїть уже смерть, і доля твоя неминуча -

854] Ти від руки упадеш бездоганного внука Еака».

855] Так він сказав, і в імлу вповила його смерті година.

856] Тлінну покинувши плоть, відлетіла душа до Аїду

857] З плачем про участь свою, і силу лишаючи, й юність.

858] Та до померлого з словом звернувся осяйливий Гектор:

859] «Нащо, Патрокле, мені недалеку віщуєш загибель?

860] Хто зна, а може, Ахілл, пишнокосої парость Фетіди,

861] Дух свій раніше загубить під списом моїм мідногострим?»

862] Мовлячи так і ногою на мертвого тіло ступивши,

863] Списа із рани він витяг і труп навзнаки перекинув.

864] Зразу ж із списом тоді він кинувсь на Автомедонта,

865] Рівного богу товариша бистрому внуку Еака,

866] Щоб його вбить. Та безсмертні умчали його прудконогі

867] Коні - славетний Пелеєві дар од богів невмирущих.

ПІСНЯ СІМНАДЦЯТА

ПОДВИГИ МЕНЕЛАЯ

1] Не упустив із очей Менелай, Ареєві любий,

2] Як у жорстокім бою трояни здолали Патрокла.

3] Вийшов із лав уперед він, блискучою сяючи міддю,

4] Й став круг тіла ходити, як ходить навколо теляти

5] З муканням первістка-матка, яка перед тим не родила.

6] Так же круг тіла Патрокла ходив Менелай русокудрий.

7] Перед собою він списа тримав і щит свій округлий,

8] Кожного мертвим готовий покласти, хто б вийшов назустріч.

9] Та не забув і про тіло убитого щойно Патрокла

10] Списом славетний Пантоя нащадок. Він став біля нього

11] Близько й розмову почав з Менелаєм, Ареєві любим:

12] «Паростку Зевсів, владарю людей, Менелаю Атріде!

13] Йди собі й тіло облиш, не чіпай цеї здобичі краще.

14] Жоден з троян чи союзників славних раніше од мене

15] Списом своїм у жорстокім бою не ударив Патрокла.

16] Дай же мені у троян заслужену славу здобути,

17] Щоб і тебе я не вбив, і життя не забрав би солодке».

18] В відповідь мовив із гнівом йому Менелай русокудрий:

19] «Зевсе, наш батьку! Чи ж личить зухвало отак вихвалятись!

20] Не величається силою так ані барс кровожерний,

21] Ані розлючений лев, ні кабан гостроіклий, що більше

22] Інших може пишатись могутністю дикою в грудях,

23] Як вихваляються тут Пантоя сини, списоборці.

24] Силою й юністю тішивсь недовго, проте, Гіперенор,

25] Коней впокірник, коли підійшов він і став глузувати,

26] Кажучи в вічі, що я із усього данайського війська

27] Воїн найгірший. Певен я, він не своїми ногами

28] Втішить вернувся кохану дружину й батьків своїх любих.

29] Так же позбавлю я сили й тебе, якщо ти проти мене

30] Виступив. Раджу тобі я назад відійти і сховатись

31] Серед громади. Отож не виходь проти мене, щоб лиха

32] Гіршого ще не зазнати. Мудрий дурень по шкоді».

33] Так він сказав. Не послухав Евфорб і в відповідь мовив:

34] «Сповна заплатиш тепер, Менелаю, годованцю Зевсів,

35] Ти за убитого брата, що вбивством його вихвалявся,

36] Жінку його вдовою в їх спальні навік залишивши,

37] Горя завдавши батькам невимовного й сліз безустанних.

38] Може, нещасним гіркі припинив би я сліз тих потоки,

39] Голову знявши твою і з озброєнням разом віддавши

40] В руки Пантою старому й Фронтіді його богосвітлій.

41] Хай непочатим не довго наш труд бойовий залишиться

42] Й неперевіреним - хто з нас відважний, хто втечі шукає!»

43] Мовивши так, Менелая у щит він округлий ударив.

44] Та не пробив, проте, міді: об щит його, міцно окутий,

45] Вістря зігнулось. Другим підняв тоді мідного списа

46] Славний Атрід Менелай, помолившися батькові Зевсу,

47] Хоч відступив той, а списом йому він під горлом у воло

48] Втрапив та ще й надавив, на важку покладаючись руку.

49] Вістря навиліт крізь ніжну проткнулось Евфорбову шию,

50] Тяжко він гримнув на землю, аж зброя на нім забряжчала.

51] Кров'ю намокла чуприна, на коси Харіти подібна,

52] Кучері пишні, злотом і сріблом примхливо повиті.

53] Як садівник молоду вирощує парость оливи

54] В затишнім місці, де б'є джерельна войа струмениста,

55] І зеленіє те віття, й колишеться тихо під ніжним

56] Подувом легких вітрів, і білим цвіте воно цвітом.

57] Та налетить несподівано з буйною силою вихор,

58] Вирве із грядки ту парость і кине тут же на землю.

59] Так і, сина Пантоя, славетного списом Евфорба,

60] Вбивши, Атрід Менелай почав з нього зброю знімати.

61] Наче той лев, певен сили своєї гірський вихованець,

62] Вихопить кращу корову із стада, що мирно пасеться,

63] Й спершу зламає їй карк, тримаючи міцно зубами

64] Дужими, потім розтерзані нутрощі з теплою кров'ю

65] Жадібно всі пожирає; навкруг пастухи і собаки

66] Здалеку галас великий зчиняють, але підступити

67] Ближче не хочуть вони: блідий-бо їх острах проймає.

68] Так же ні в кого з троян бажання не виникло в грудях

69] Ближче зійтися тоді у бою з Менелаєм поважним.

70] Славне озброєння зняти із сина Пантоя відразу

71] Міг би Атрід, якби Феб-Аполлон йому тут не позаздрив.

72] Гектора в бій він послав, Ареєві рівного мужа,

73] Мента прибравши подобу, кіконських бійців полководця.

74] До Пріаміда озвавшись, він слово промовив крилате:

75] «Гекторе, ти недосяжне догнать пориваєшся нині -

76] Коней баских Еакіда хороброго! Смертним-бо людям

77] Впоратись важко із ними та їх запрягать в колісницю,

78] Крім лиш Ахілла, що мати безсмертна його породила.

79] А Менелай войовничий, син мужній Атрея, тим часом.

80] Тіло Патрокла стерігши, найкращого з воїв троянських

81] Вбив Пантоща Евфорба й відваги палкої позбавив».

82] Мовив це бог, і знов до людської борні повернувся.

83] Гектору ж смуток страшний охмарнілу окрив його душу.

84] Пильно поглянув по шерегах він бойових і побачив,

85] Як той озброєння славне знімає, а цей непорушно

86] Мертвий лежить, і кров із одкритої рани струмує.

87] Виступив Гектор тоді, блискучою сяючи міддю,

88] І на весь голос гукнув, на Гефестове схожий невгасне

89] Полум'я. Крик цей гучний не пройшов повз увагу Атріда.

90] Тяжко зітхнувши, звернувсь до свого він одважного серця:

91] «Горе мені! Якщо з цим я чудовим озброєнням разом

92] Кину Патрокла, що смертю поліг задля честі моєї,

93] Чи не осудить мене, це побачивши, хтось із данаїв?

94] А як, соромлячись їх, на троян і на Гектора вийду

95] Сам я один, то ворожі мужі мене зразу оточать.

96] Лави троян-бо Гектор веде сюди шоломосяйний.

97] Тільки навіщо оцим своє миле тривожу я серце?

98] Хто проти божої волі із мужем змагатися вийде,

99] Любим для бога, лихої зазнає біди незабаром.

100] Тим-то мене не осудить за те ні один із данаїв,

101] Що перед Гектором я відступив, - бо од бога він б'ється.

102] От якби зараз Еанта знайти мені з голосом дужим,

103] Разом пішли б ми тоді, бойову спогадавши відвагу,

104] Хоч би боги й не сприяли нам, тільки б Патроклове тіло

105] Вирвати нам для Ахілла, - було б то лихо найменше».

106] Поки отак у серці і мислях своїх міркував він,

107] Лавами військо троян надійшло, їх очолював Гектор.

108] І відступив Менелай, залишивши Патроклове тіло

109] Й часто назад оглядаючись, наче той лев пишногривий,

110] Що пастухи і собаки його від кошари списами

111] Й криками геть відганяють, а серце відважне у грудях

112] Раптом холоне, і змушений він із обійстя тікати.

113] Так від Патрокла тоді відступив Менелай русокудрий.

114] Лав досягнувши своїх, він спинивсь і назад оглянувся,

115] Теламоніда Еанта очима шукаючи всюди.

116] Раптом його він побачив на лівім крилі бойовища, -

117] Товаришів підбадьорював той, укріпляючи дух їм:

118] Жахом-бо Феб-Аполлон їм наповнив серця нездоланним.

119] Швидко підбіг Менелай до Еанта і так йому мовив:

120] «Друже Еанте, біжім за Патрокла полеглого збройно

121] Битися! Може, Ахіллові хоч би оголене тіло

122] Ми принесем: зняв-бо зброю вже Гектор шоломосяйний».

123] Мовивши так, він Еанту відважному дух підбадьорив.

124] Той тоді вийшов із лав, і з ним Менелай русокудрий.

125] Гектор же тіло Патрокла волік, озброєння славне

126] Знявши, щоб одрубать йому голову гострою міддю,

127] Трупа ж самого троянським собакам віддати в поживу.

128] Близько Еант підійшов, свій щит піднявши, як вежу.

129] Гектор назад відступив і, між лав замішавшися, скочив

130] На колісницю свою, а троянам зброю чудову

131] В місто віддав однести - на славу для себе велику.

132] В час той Еант, широким щитом прикриваючи тіло

133] Менойтіада, спинився над ним, як над дітьми левиця,

134] Що, левенят нерозумних виводячи, раптом у лісі

135] Стріне мисливців, і, впевнена в силі своїй, гордовито

136] Брови на лобі нахмурить, і трохи примружує очі.

137] Так зупинився й Еант над тілом Патрокла-героя.

138] З другого боку Атрід Менелай, Ареєві любий,

139] Став над убитим, у грудях великий ховаючи смуток.

140] Главк, Гіпполохів син, -полководець лікійських загонів,

141] Глянув спідлоба на Гектора й мовив до нього з докором:

142] «Гекторе, мужній на вигляд, в бою ж поступаєшся часом!

143] Слава даремно вважає відважним тебе, боягуза!

144] Час-бо подумать тобі, як місто своє і •Жердиню

145] Сам захищатимеш ти із людьми, що родилися в Трої?

146] Тож із лікіян ніхто вже не піде тепер на данаїв

147] Битись за місто. Хоча б безупинно й невтомно змагався

148] Ти у боях з ворогами, - яка тобі буде подяка?

149] Як в бойовій колотнечі врятуєш, нещасний, простого

150] Мужа, коли Сарпедона, товариша вірного й гостя,

151] Кинув у битві, аргеям у здобич лишивши й поживу?

152] Друга, який за життя так багато корисного вдіяв

153] Місту й тобі! А його від собак ти не смів захистити!

154] Хто із лікійських мужів готов мене слухати, разом

155] їдьмо додому! Згубна для Трої настала година!

156] Більше було б у воїв троянських одважної сили,

157] Запалу в грудях, що з ними, завзято б'ючись за вітчизну,

158] Труд і змагання на себе приймають мужі войовничі, -

159] Скоро б Патрокла тоді затягли ми за мур Іліона.

160] А опинивсь би в великім він місті державця Пріама,

161] Навіть і мертвий, та вирваний нами з жорстокого бою,

162] Скоро й аргеї озброєння славне вождя Сарпедона

163] Нам віддали б, та й його привезли б ми за мур Іліона.

164] Тут-бо соратник лежить найславнішого з воїв аргейських,

165] Що з кораблями приплив і загоном соратників вірних.

166] Але Еанта, духом великого, ти не одваживсь

167] Виждати, дивлячись в очі йому в бойовій колотнечі,

168] Ані змагатися з ним, адже він набагато сильніший».

169] Глянув спідлоба й сказав тоді Гектор шоломосяйний:

170] «Главку, що сталось? Щось надто зухвало ти став розмовляти!

171] Друже ти мій! А я ж то вважав тебе найрозумнішим

172] Серед усіх, що в Лікійській країні живуть буйноплідній.

173] Нині ж розумним тебе не назву, бо говориш ти, ніби

174] Виждать в бою на Еанта-велетня я не наваживсь.

175] Ні, ані січі, ні тупоту кінського я не боюся.

176] Дужча від нас, проте, воля егідодержавного Зевса.

177] Він настрашить і хороброго й легко звитяги позбавить

178] Навіть тоді, коли сам перед тим спонукав його битись.

179] Йди-но до мене, мій друже, стань ближче й побачиш на ділі,

180] Чи цілий день я таким, як ти кажеш, лишусь полохливим,

181] Чи кому-небудь з данаїв, який би не був він завзятий,

182] Наміру не відіб'ю боронити Патроклове тіло».

183] Мовивши так, до троян він голосом дужим покликнув:

184] «Гей, ви, трояни, лікійці й дарданські бійці рукопашні!

185] Будьте, друзі, мужами, шалену згадайте ви силу,

186] Бийтеся, поки вдягну бездоганного зброю Ахілла

187] Вславлену, що я здобув, убивши Патроклову силу».

188] Після цих слів одійшов тоді Гектор шоломосяйний

189] З бою жахливого. Кинувсь він бігти, напруживши м'язи

190] Ніг своїх бистрих, і, трохи пробігши, догнав незабаром

191] Товаришів, що несли Пелідову зброю славетну.

192] Від многослізного бою далеко він зброю міняє:

193] Зняту із себе троянам оддав однести войовничим

194] До Іліона священного, сам одягнувши нетлінну

195] Зброю Ахілла Пеліда, що в давні часи його батьку

196] Подарували небесні богове, а той, постарівши,

197] Сину віддав. Та в зброї тій старості син не діждався.

198] Вгледів лише з висоти олімпійської Зевс хмаровладний,

199] Що одягає вже Гектор Пеліда божистого зброю,

200] 11, головою хитнувши, у серці своєму промовив:

201] «О жалюгідний! Ти й гадки не маєш, як близько від тебе

202] Смертна година! От ти одягнув уже зброю нетлінну

203] Мужа найкращого, що перед ним усі інші тремтіли.

204] Друга його ти убив, могутнього, з лагідним серцем,

205] І недостойно зірвав з голови і з плечей його славну

206] Зброю. Нині надам я тобі ще великої сили,

207] Але зате із війни ти не вернешся більше додому,

208] Не принесеш Андромасі славетної зброї Пеліда».

209] Мовив це й темної рухом брови ще підтвердив Кроніон.

210] Гектору зброю зробив до плеча. Страшний, войовничий

211] В нього Арей увійшов. Наповнилось сили й відваги

212] Тіло його. Пішов він до славних союзників Трої

213] З криком гучним. Перед лавами їх він з'явився в блискучім

214] Сяйві нетлінної зброї великого духом Пеліда.

215] Всіх він обходив і кожному дух підбадьорював словом -

216] Главкові й Хромію з ним, Медонтові ще й Терсілоху,

217] Астеропеєві, та Гіппотоєві, та Дейсінору,

218] Форкію, Местлу й Енному, що з птичого льоту віщує, -

219] Всіх підбадьорював він і слово їм мовив крилате:

220] «Слухайте, сотні сусідніх племен і союзників наших!

221] Я не числа в вас шукав, не в кількості мав я потребу,

222] До Іліона із ваших країв закликаючи воїв, ,

223] А закликав вас на те я, щоб наших дружин із дітками

224] Ви боронили ретельно від рук войовничих ахеїв.

225] Тим-то й дарами, і всяким виснажую я постачанням

226] Люд свій, щоб в кожному з вас відвагу підносити мужню.

227] Тож оберніться до ворога прямо, й одно з двох - загибель

228] Чи порятунок, - інших розмов на війні не буває.

229] Хто з вас Патрокла, хай мертвого, винесе з бою й троянам,

230] Коней впокірникам, дасть, .перед ким і Еант не устоїть, -

231] Я тому здобичі дам половину, собі залишивши

232] Другу. А славу зі мною він однакову здобуде».

233] Так він сказав, і рушили прямо вони на данаїв,

234] Високо знявши списи. Велика зросла в«них надія

235] Вирвать з Байтових рук Патрокла убитого тіло.

236] Дурні! Дихання життя у них багатьох одібрав він.

237] До Менелая, в бою голосного, Еант тоді мовив:

238] «О Менелаю мій, паростку Зевсів, не дуже надіюсь

239] Я на повернення наше з тобою з війни у вітчизну.

240] Отже, турбуюсь тепер я не так за Патроклове тіло, -

241] Що незабаром троянських собак і птахів нагодує, -

242] Як про свою я турбуюся голову, щоб не позбутись,

243] Та про твою. Тож хмарами бою окрив нас довкола

244] Гектор, загибель страшна нас обох звідусіль оточила.

245] Клич, проте, кращих данайських бійців, - може, хтось нас почує!»

246] Так він сказав, і послухав його Менелай гучномовний.

247] Голосно крикнув тоді, щоб данаям усім було чути:

248] «Друзі мої, аргеїв вожді і порадники люду!

249] Ви, що з Атрідами, із Агамемноном вкупі й зі мною

250] Коштом народним п'єте й порядкуєте кожен загоном

251] Люду свого, а Зевс посилає вам шану і славу!

252] Важко мені розпізнати тепер, у якому загоні

253] Хто з вас вождем: занадто-бо полум'я бою палає.

254] Краще прийдіть ви самі і пройміться обурення гнівом,

255] Що дістається собакам троянським Патрокл у забаву».

256] Так він сказав, і Ойлеїв Еант почув його бистрий.

257] Перший до нього прорвавсь крізь шал сум'яття бойового;

258] [доменей вслід за ним та ще Ідоменея товариш

259] Біг, Меріон, Еніалію-мужоубивцеві рівний.

260] Інших вождів чи міг би хто всі імена пригадати

261] Тих, що до участі в битві вели після того ахеїв!

262] Лавами рушили перші трояни, а вів їх сам Гектор.

263] Так, наче в гирлі ріки, що повниться Зевса дощами,

264] Хвиля бурхлива іде супроти течії, й прибережні

265] Скелі аж стогнуть навколо під натиском сивого моря, -

266] З криком таким наступали трояни. Тим часом ахеї

267] Круг Менойтіда стояли, єдиним палаючи духом,

268] Огородившись стіною щитів міднокутих. Навколо

269] Сяйних шоломів Кроніон могутній розлив густо-темну

270] Хмару. Не був Менойтід йому ще за життя осоружний,

271] В дні, коли той Ахілла соратником був Еакіда.

272] Не допустив він, щоб тіло Патрокла собакам троянським

273] Здобиччю стало, й на поміч йому він підняв його друзів.

274] Спершу трояни тіснить почали бистрооких ахеїв.

275] Тіло лишивши, ті стали тікать. Та не вбили нікого

276] Зарозумілі трояни, хоч дуже хотіли, лиш трупа

277] Поволокли. Та недовго далеко від нього ахеї

278] Ще залишались. Назад відігнав незабаром ворожі

279] Лави Еант, що після бездоганного сина Пелея

280] Виглядом, як і ділами, усіх перевищив данаїв.

281] Кинувся він повз лави передні, відвагою схожий

282] На роз'ярілого вепра, що в горах оточений псами

283] Й ловчими, легко круг себе в ущелинах їх розкидає.

284] Так же й Еант осяйний, благородного син Теламона,

285] Кинувся поміж троян і легко розсипав їх лави,

286] Що оточили Патрокла, палаючи сильним бажанням

287] В місто його волокти і тим славу для себе здобути.

288] Вже Гіппотой, осяйний син Лета пелазга, за ногу

289] Тіло Патрокла волік по полю жорстокої битви.

290] Ременем міцно м'язи йому при стопі обв'язавши,

291] Ректору й іншим троянам на радість. Та люта загибель

292] Нагло прийшла, і ніхто не поміг, хоч всі дуже хотіли.

293] Син Теламонів Еант крізь натовп наскочив на нього

294] І в міднощокий шолом врукопаш його списом ударив,

295] Гострим уражений ратищем, тріснув шолом густогривий,

296] Міццю долоні Еанта і списом великим пробитий,

297] І заструмів уздовж списа мозок кривавий з тієї

298] Рани страшної, і сила покинула воїна, й зразу

299] Ногу Патрокла, відважного серцем, із рук він на землю

300] Виронив. Сам же на тіло убитого ницьма звалився

301] Одаль Ларіси буйнородючої, дяки не склавши

302] Любим батькам своїм. Короткочасним життя його стало,

303] Скорене списом безжальним Еанта, великого духом.

304] Гектор тоді на Еанта блискучим замірився списом.

305] Той же, побачивши це, від ратища мідного вчасно

306] Вбік ухиливсь. Спис у Схедія втрапив, окрасу фокеїв,

307] Сина Іфіта, великого-духом. А той в Панопеї

308] Славній мав і оселю, і владу над людом численним.

309] Саме в ключицю його він ударив, і тої ж хвилини

310] Прямо навиліт пройшло під плечем його мідяне вістря.

311] Тяжко він гримнув об землю, аж зброя на нім забряжчала.

312] В час той Еант посеред живота своїм списом ударив

313] Форкіна, сина Фенопа, який захищав Гіппотоя.

314] Броні опуклість пробивши, утробу ратище мідне

315] Враз пройняло. І впав він, хапаючи землю руками.

316] Тут відступили і лави передні, й осяйливий Гектор.

317] Відволокли тоді з криком великим аргеї убитих -

318] Форкіна й з ним Гіппотоя, і зброю з їх пліч познімали.

319] Так би й тікали трояни від любих Арею ахеїв

320] До Іліона, подолані всі малодушністю злою.

321] Славу придбали б аргеї усупереч Зевсовій волі,

322] Силою й міццю своєю. Та сам Аполлон в тій годині

323] Дух у Енея підняв, Періфанта подобу прибравши,

324] Сина Епіта. Той при дворі його батька «тарого

325] Так і постарів окличником, щирої приязні повним.

326] В постаті цій Аполлон, син Зевса, до нього промовив:

327] «Як ви, Енею, могли б проти божої волі високий

328] Свій Іліон врятувати? Вже бачив я, правда, як інші,

329] Силою й міццю своєю боронячи край свій, на власну

330] Мужність лише покладались, хоч воїв було небагато.

331] Вам же сам Зевс над данаями повну здобути звитягу

332] Дуже бажає. А ви тремтите і не йдете до бою».

333] Так він сказав. Дальносяжця Еней упізнав Аполлона,

334] Щойно побачив. Озвавсь він до Гектора й голосно крикнув:

335] «Гекторе й інші вожді і троян, і союзників наших!

336] Сором, як будем тікати від любих Арею ахеїв

337] До Іліона, подолані всі малодушністю злою.

338] Нині наблизивсь до мене один із богів і підтвердив -

339] Зевс, промислитель верховний, нам буде в бою оборонцем.

340] Йдім же сміліш на данаїв, щоб їм не вдалося безкарно

341] До кораблів своїх з мертвим умкнути Патрокловим тілом».

342] Так він сказав, і кинувся з шерегу, й став попереду.

343] 1 обернулись трояни та й рушили враз на ахеїв.

344] Списом ударив Еней Леокріта, що був Арісбанта

345] Сином і вірним у битвах товаришем був Лікомеда.

346] Жалем до друга пройнявсь Лікомед, Ареєві любий,

347] Став біля вбитого й, списом блискучим своїм замахнувшись,

348] Апісаона прошив Пппасіда, керманича люду,

349] Під передсердям, в печінку, й коліна у нього зомліли.

350] Із Пеонії буйнородючої в Трою прибувши,

351] Воїном кращим вважавсь він за Астеропеєм завзятим.

352] Жалем пройнявсь тоді Астеропей, Ареєві любий,

353] Кинувся він на данаїв, бажаючи битись завзято.

354] Та нічого не встиг. Щитами круг тіла Патрокла

355] Огородились вони, щетинячись грізно списами.

356] Воїв обходив Еант і давав їм належні накази.

357] Не відступать від Патрокла убитого всіх закликав він,

358] Не вириватися з лав, не битись від інших окремо,

359] А коло тіла триматися близько й боротись завзято.

360] Так їм Еант наказував, велетень, і багрянилась

361] Кров'ю земля пурпуровою, й купами падали трупи

362] Воїв троянських та силою гордих союзників вірних,

363] Як і данайських бійців, що теж не без крові боролись,

364] Тільки їх гинуло значно менше: вони-бо старались

365] Поміч подать один одному в час небезпеки лихої.

366] Так, наче полум'я, битва між ними палала. Сказати б,

367] Не залишилося більше ні сонця, ні місяця в небі -

368] Пітьма така огорнула тоді бойовище, де кращі

369] Вої стояли навкруг убитого сина Менойта.

370] Інші ж трояни та всі в наголінниках мідних ахеї

371] Билися вільно під небом ясним; навкруги променіло

372] Сонячне сяйво; ніде не видно було ні хмарини -

373] Ні над полями, ні в горах. Із перепочинками бились,

374] Стоячи одаль одні проти одних, здаля уникали

375] Стогнучих стріл. А хто посередині був, ті од битви

376] Й пітьми терпіли, і гинули там од нещадної міді

377] Вої найкращі. Тим часом двоє мужів войовничих,

378] Славні брати Фрасімед з Антілохом, ще навіть не чули,

379] Що бездоганний Патрокл загинув. Обидва вважали,

380] Що він живий і з троянами б'ється у лавах передніх.

381] Щоб від загибелі й відступу воїв своїх врятувати,

382] Здалеку бились вони, як наказував батько їх Нестор,

383] Ще їх у бій виряджаючи від кораблів чорнобоких.

384] Так цілий день вирувала між ними страшна колотнеча

385] Звади великої. Втома нестерпна і піт безупинний

386] Воям весь час і очі, й гомілки, і руки, й коліна,

387] Й ступні зісподу всім заливали, що бились над мертвим

388] Другом шляхів бойових швидкого онука Еака.

389] Так, наче шкуру велику з бика, наповнену жиром,

390] Людям своїм доручає господар як слід розтягнути,

391] Ті ж, ухопившись за неї і ставши навкруг, на всі боки

392] Тягнуть її, і з неї вологість виходить із жиром,

393] Поки від спільних зусиль поволі розтягнеться шкура.

394] Так же туди і сюди на малому просторі тягнули

395] Тіло ті й другі. Трояни його затягнуть сподівались

396] До Іліона, твердині високої, вої ж ахейські -

397] До кораблів глибодонних. Страшна колотнеча точилась

398] Круг його тіла. Ні войовничий Арей, ні Афіна

399] Бою того б не картали, хоча б на бійців і гнівились.

400] Так того дня обтяжливий труд для людей і для коней

401] Зевс розпростер над Патроклом. Тим часом Ахілл богосвітлий

402] Досі ще навіть не знав про Патроклову смертну загибель.

403] Бо аж під муром троянським точилася битва, далеко

404] Від кораблів бистрохідних. Не смерті-бо він сподівався

405] Друга свого, а думав, той дійде до брами міської

406] Й вернеться цілий-здоровий. Не сподівався й того він,

407] Щоб Іліон - чи без нього, чи й з ним - міг Патрокл зруйнувати.

408] На самоті про це часто від матері чув він своєї,

409] Що сповіщала про задуми Зевса великого потай.

410] Та про нещастя, що сталось, нічого йому не сказала

411] Мати й що має загинуть товариш його найлюбіший.

412] Ті ж, над полеглим підносячи рзтиш загострених безліч.

413] В сутичках безперестанних один проти одного бились.

414] Дехто в той час виголошував з мідянозб^ойних ахеїв:

415] «Друзі, не буде нам слави, якби ми відціль повернулись

416] До кораблів глибодонних. Нехай тут усіх нас поглине

417] Чорна земля! Для нас це краще було б набагато,

418] Ніж цього мужа, впокірникам коней троянам дозволить

419] В місто своє волокти і цим славу для себе здобути».

420] Дехто й з троян, душею могутніх, викрикував гучно:

421] «Друзі, якщо нам судьба біля цього загинути мужа

422] Разом отут, то й тоді хай із бою ніхто не тікає!»

423] Дехто вигукував так, і міцніла у кожного сила.

424] Так вони бились тоді, і підносився гуркіт залізний

425] Аж до небес мідяних крізь безплідні ефіру простори.

426] Коні ж баскі Еакіда жорстокого осторонь бою

427] Плакали, дивлячись, як їх візничий у пил подорожній

428] Впав од долоні потужної Гектора-мужозвитяжця.

429] Доблесний Автомедонт, могутнього син Діорея,

430] То батогом ляскотливим їм боки постьобував шпарко,

431] То умовляв лагідненько, то лайкою сипав крутою.

432] Коні ж не хтіли іти ні на простір ясний Геллеспонту

433] До кораблів глибодонних, ні в бій повертать до ахеїв,

434] А нерухомо стояли, неначе надгробок камінний.

435] Що на могилі померлого мужа чи жінки становлять, -

436] Так при чудовому повозі й коні стояли недвижно, -

437] Голови вниз похиливши. 1 з вій їх довгастих на землю

438] Капали сльози гарячі від жалю і смутку гіркого

439] За їх візничим полеглим. І гриви їх пишні обабіч

440] Ярем, з ошийників долі упавши, в пилюці бруднились.

441] Кінський побачивши плач, до них жалем пройнявся Кроніон

442] І, головою хитаючи, в серці своєму промовив:

443] «Бідні ви! Нащо Пелеєві ми віддали вад, вождеві,

444] Смертному мужеві, вас, не старіючих вічно, безсмертних!

445] Чи не на те, щоб з людьми ви бездольними горя зазнали?

446] Серед усього живого, що дихає й ходить по світі,

447] Годі шукати когось, хто б нещасніший був за людину.

448] Не доведеться на вас і на повозі вашім оздобнім

449] Гектору їздити, сину Пріама, - цього не дозволю.

450] Тож чи не досить, що зброю забрав і пишається нею?

451] Вам же я силою сповню коліна й серця, щоб із бою

452] Автомедонта могли врятувать і доставити цілим

453] До кораблів глибодонних. Дам славу й троянам - вбивати

454] Воїв, аж поки вони кораблів добропалубних дійдуть,

455] Сонце за обрій зайде, і пітьма настане священна».

456] Мовлячи так, надихнув він коням великої сили.

457] З грив своїх порох на землю струсившії, відразу помчали

458] З повозом швидко вони між троянських рядів і ахейських.

459] Автомедонт же, за другом сумуючи, бився завзято.

460] Кіньми притьма налітав, мов на гусячу зграю шуліка.

461] Легко, проте, уникав він напору троян сум'ятливих,

462] Легко вривався й назад у їх юрми густі і тіснив їх.

463] Гонячись за ворогами, не вбив з них, проте, він нікого.

464] Сам-бо один він не міг на священній своїй колісниці

465] Битися списом і разом швидкими орудувать кіньми.

466] Тільки увечері пізно побачив його там товариш

467] Алкімедонт, що був сином Лаерка і внуком Гемона.

468] Автомедонтові він, за повозом ставши, промовив:

469] «Автомедонте, хто із богів надихнув тобі в груди

470] Цю безрозсудну пораду, твій розум ясний відібравши?

471] Як це ти можеш один із троянами в лавах передніх

472] Битися? Твій-бо товариш поліг, Еакідову ж зброю

473] Гектор на плечі узяв і гордо пишається нею».

474] Автомедонт же сказав йому в відповідь, син Діорея:

475] «Алкімедонте, хто із інших ахеїв спроможний

476] Коней безсмертних, як ти, об'їжджати й орудувать ними,

477] Окрім Патрокла, порадника, рівного богові, поки

478] Він ще живий був? Та доля і смерть його нині спостигли.

479] Отже, візьми ти у мене батіг цей і разом блискучі

480] Віжки, а я з колісниці зійду й воюватиму піший».

481] Так він сказав. 1, скочивши вмить в бойову колісницю,

482] Алкімедонт ухопив і батіг свій, і віжки блискучі,

483] Автомедонт же зійшов, їх побачив осяйливий Гектор

484] 1 до Енея, що близько стояв, звертаючись, мовив:

485] «Славний Енею, троян міднозбройних пораднику вірний!

486] Бачу я коней баских прудконогого внука Еака,

487] Знову з'явились вони у бою, лиш візничі нездатні.

488] Міг би тих коней я в них захопити, якщо своїм серцем

489] Ти побажаєш, - як разом на них нападем, не посміють

490] Вийти назустріч вони і до бою кривавого стати».

491] Так він сказав. Не перечив і син благородний Анхісів.

492] Рушили прямо обидва, прикривши рамена щитами ,

493] З шкіри сухої й твердої, оббитої міддю навколо.

494] З ними і Хромій тоді, і Арет, на безсмертного схожий,

495] Разом пішли. Плекали надію вони в своїм серці

496] Вбить тих обох і коней тоді захопить крутошиїх.

497] Дурні! Без крові не суджено їм повертатися з битви

498] З Автомедонтом. А він, помолившися батькові Зевсу,

499] Мужністю й силою серце наповнив своє спохмурніле.

500] Алкімедонтові, другові вірному, так він промовив:

501] «Алкімедонте, не став своїх коней далеко від мене,

502] Хай я за спиною чую їх дихання. Мабуть, не зменшить

503] Гектор, Пріамів нащадок, шаленого натиску, поки

504] В руки не візьме свої пишногривих Ахіиювих коней,

505] Нас повбивавши обох, і аргейські хоробрі загони

506] Змусить тікать. Якщо в лавах передніх і сам не поляже».

507] Так він сказав і покликав Бантів обох з Менелаєм:

508] «Гей ви, Еанти, аргеїв вожді, і ти, Менелаю!

509] Мертвого труп доручіть кому іншому з воїв хоробрих.

510] Хай, обступивши його, захищають од вражих загонів,

511] Ви ж нас, живих, захистіть од днини загибелі злої.

512] Вийшли-бо вже проти нас на битву, що сльози приносить,

513] Гектор з Енеєм, вожді троянського війська хоробрі.

514] Тільки в безсмертних богів лежить іще це на колінах.

515] Списом ударю і я, а Зевс уже далі подбає!»

516] Мовивши так, розмахнувсь і, свого довготінного списа

517] Кинувши, втрапив Аретові в щит, на всі сторони рівний.

518] Списа не стримав той щит, пройняло його міддю навиліт,

519] В низ живота увійшов-бо він глибоко, пояс пробивши.

520] Так наче муж буйносилий, сокирою гострою ззаду

521] Вдаривши в карк поміж рогів крутих вола степового,

522] М'язи йому розсіче, й той, підскочивши, падає важко, -

523] Так же, підскочивши, навзнак упав і Арет тоді. Спис же,

524] Вістрям в утробі хитаючись, всі розслабив суглоби.

525] В Автомедонта ударив осяйливим ратищем Гектор.

526] Той же, завбачивши це, ухилився од мідного списа, -

527] Швидко нагнувся вперед, а ратище довге іззаду

528] В землю встромилось, і пружно в повітрі хиталося древко

529] Списа, аж поки могутній Арей відібрав його силу.

530] Бій на мечах уже мали вони врукопаш розпочати,

531] Та в войовничому запалі їх розлучили Еанти,

532] Що на товариша заклик сюди крізь юрбу поспішили.

533] І мимоволі жахнулись, і швидко назад подалися

534] Гектор з Енеєм і Хромій, на бога безсмертного схожий,

535] Тіло Аретове там залишивши лежати з пробитим

536] Серцем. Автомедонт же, Ареєві буйному рівний,

537] Зброю з Арета знімаючи, так з похвальбою промовив:

538] «От я хоч трохи полегшив свій дух од нестерпного смутку

539] За Менойтідом полеглим, хоч воїна слабшого вбив я».

540] Так він сказав і, скривавлену зброю собі в колісницю

541] Склавши, на неї вийшов і сам із ногами й руками,

542] Кров'ю залитими, наче той лев, що бика роздирає.

543] Знов над Патроклом жахлива тоді розпростерлася битва,

544] І многослізна, й жорстока. Ту зваду збудила Афіна,

545] З неба зійшовши на землю. Послав її Зевс громовладний

546] Дух бадьорити данаям: до них-бо він серцем схилився.

547] Мов пурпурову над смертними райдугу в небі високім

548] Зевс простирає, віщуючи людям війни небезпеку

549] Або зими незогрійної, що зупиняє людині

550] Працю всю на землі і засмучує овні отари, -

551] Так, в пурпурову закутавшись хмару, зійшла до ахеїв

552] Діва Афіна і в кожному дух піднесла войовничий.

553] Першому сину Атрея, стояв він до неї найближче,

554] Для підбадьорення мужньому мовить вона Менелаю,

555] Фенікса постать прибравши і голос до того ж дзвонистий:

556] «Сором великий на тебе впаде, і ганьба, Менелаю,

557] Буде навічна тепер, якщо вірного друга Ахілла

558] Тут, біля мурів троянських, терзатимуть пси бистроногі!

559] Отже, тримайся міцніше і воїв своїх підбадьорюй».

560] В відповідь так їй сказав Менелай, у бою гучномовний:

561] «Феніксе, батечку мій довгоденний! Якби ж то Афіна

562] Силу дала мені й зброї навалу од мене відбила!

563] Вийшов би радо тоді Патроклове я захищати

564] Тіло, - так тяжко сумна його смерть мені вразила серце.

565] Гектор же, полум'я сили жахливої повен, невтомно

566] Міддю все нищить навколо, бо Зевс йому славу дарує».

567] Так він сказав. Ясноока зраділа богиня Афіна,

568] Що між богів він до першої неї з благанням звернувся,

569] Й силу велику в плечі уклала йому і в коліна,

570] Груди ж наповнила й серце йому зухвалістю мухи -

571] Скільки не гонять її, вона повертається знову

572] Тіло кусати: кров-бо людини така їй приємна!

573] Вклала зухвалість таку вона в серце йому спохмурніле.

574] Став біля тіла Патрокла й блискуче він ратище кинув.

575] Жив у ту пору Подес між троянами, син Етіона.

576] Сміливий муж і багатий; над всіх шанував його Гектор

577] З-поміж троян, - товаришем учт йому був він і другом.

578] Мав він тікати, та в пояс його Менелай русокудрий

579] Раптом ударив і списом навиліт пройняв його мідним.

580] Тяжко той гримнув об землю. Й Атрід Менелай русокудрий

581] Тіло його від троян поволік до загонів ахейських.

582] Гектору дух піднімав Аполлон, підійшовши до нього

583] Й вигляд прибравши вождя Асіада Фенопа, що гостем

584] Гектора був найлюбішим, а сам проживав в Абідосі.

585] В постаті цій тоді мовив йому Аполлон дальносяжний:

586] «Гекторе, хто тебе досі з ахеїв здолав би злякати?

587] Нині ж тікаєш ти й від Менелая, який списоборцем

588] Завжди слабким був. Тепер він один у троян викрадає

589] Тіло Патрокла, вірного вбивши товариша твого,

590] Кращого з воїв, Подеса, що сином вважавсь Етіона».

591] Так він сказав, і чорною млою скорботи вповитий

592] Гектор пройшов наперед у міднім одінні блискучім.

593] Взяв тоді в руки егіду Кронід осяйну, торочками

594] Пишно оздоблену, й, хмарами Іди верцАну вповивши,

595] Блиснув, і громом ударив, егідою тою потрясши,

596] І перемогу троянам послав та втечу ахеям.

597] Перший із бою тікати подавсь Пенелей-беотієць.

598] Прямо вперед пориваючись, був у плече він ізверху

599] Злегка поранений. Тільки до кості роздряпала тіло

600] Полідамантова зброя, хоч списа і зблизька він кинув.

601] Зблизька і Гектор у руку над кистю ударив Леїта,

602] Алектріонові сина, й той мусив облишити битву.

603] Кинувсь тікать, озираючись, він, вже не мавши надії

604] Втримати списа в руках і, як досі, з троянами битись.

605] Гектора, що за Леїтом погнався, тим часом настигши,

606] Ідоменей над соском по броні у груди ударив.

607] Та біля вістря зламалося ратище довге. Трояни

608] Голосно скрикнули. Гектор націливсь тоді в Девкаліда

609] Ідоменея, що вийшов на повіз. Та, схибивши трохи,

610] Вразив Койрана, що був Меріона супутцем-візничим,

611] Мужа, прибулого з ним із будовами славного Лікта.

612] Пішки спершу до Трої прийшов з кораблів крутобоких

613] Ідоменей і велику троянам віддав би звитягу,

614] Та незабаром Койран йому коней пригнав прудконогих.

615] Світлом для нього він став, загибелі день одвернувши,

616] Сам же життя загубив од Гектора-мужозвитяжця.

617] Той його в щелепу, близько від вуха ударив і списом

618] Вибив зуби йому, язик розрубавши надвоє.

619] З повоза випав Койран і виронив віжки на землю.

620] Та Меріон нахиливсь, і, з землі їх піднявши руками,

621] Ідоменееві швидко подав, і до нього промовив:

622] «Коней хутчіше жени до своїх кораблів бистрохідних.

623] Бачиш ти й сам, перемогу здобудуть тепер не ахеї!»

624] Так він сказав. Девкалід пишногривих погнав тоді коней

625] До кораблів глибодонних. І острах обняв йому серце.

626] Від Менелая, проте, і Еанта, великого духом,

627] Зевс не втаїв, що звитягу мінливу дає він троянам.

628] Перший озвався до них великий Еант Теламоній:

629] «Горе нам! І найдурнішій людині тепер зрозуміло,

630] Що всемогутній наш батько, сам Зевс помагає троянам:

631] Всі-бо їх стріли й списи досягають мети, хто б не кинув -

632] Добрий боєць чи поганий, - сам Зевс їх летом керує.

633] Наші ж летять навмання і падають марно на землю.

634] Тож поміркуймо тепер, щоб найкращий придумати спосіб,

635] Як нам Патроклове тіло відбить і поверненням скорим

636] Товаришам своїм любим сподівану радість подати.

637] Дивляться пильно на нас вони в смутку, не певні, чи зможем

638] Гектора-мужозвитяжця і рук його міць нездоланну

639] Стримати ми, й до човнів чорнобоких почнемо тікати.

640] Хоч би знайшовся товариш, що звістку б відніс якнайшвидше

641] До Пелеїда, він-бо, гадаю, ще й досі не знає

642] Вісті сумної, що впав у бою його любий товариш.

643] Тільки нікого не можу побачити я між ахеїв, -

644] Темною хмарою всі - і люди, і коні вповиті.

645] Зевсе, наш батьку! Розвій оту хмару над дітьми ахеїв,

646] Небо кругом проясни, щоб бачити все нам очима,

647] І погуби нас при світлі, якщо вже бажаєш губити».

648] Так він сказав у сльозах, і жаль його батькові стало.

649] Темряву він одігнав і хмару навколо розвіяв,

650] Сонце засяяло знов, і вся освітилася битва.

651] До Менелая, в бою голосного, Еант тоді мовив:

652] «Глянь, Менелаю, паростку Зевсів, чи є де живий ще

653] Несторів син Антілох, душею своєю могутній,

654] Хай до Ахілла відважного він побіжить якнайшвидше

655] І сповістить, що загинув товариш його найлюбіший».

656] Так він сказав. Не перечив йому Менелай гучномовний

657] І тої ж миті подався у путь, наче лев од кошари,

658] Де від людей і собак відгризаючись, він натрудився;

659] Ті не давали йому до волового жиру допастись,

660] Цілу вартуючи ніч; він же, свіжого прагнучи м'яса,

661] Рвався вперед, але марно: із рук-бо безстрашних на нього

662] З свистом летіли потоком густим і списи зловорожі,

663] І пломінкі смолоскипи, що жахом проймали пекучим,

664] І на світанку відходив він геть із засмученим серцем.

665] Так від Патрокла тоді Менелай, у бою гучномовний,

666] Йшов неохоче. Боявся-бо він, що огорне ахеїв

667] Страх непоборний і труп ворогам вони в здобич покинуть.

668] До Меріона й Еантів обох він почав говорити:

669] «Гей ви, Еанти, аргеїв вожді, і ти, Меріоне!

670] Чи не пора нам Патрокла нещасного лагідну вдачу

671] Нині згадати? Яку виявляв він до кожного щирість.

672] Поки живий був! Та доля і смерть його нині спостигли».

673] Мовивши так, одійшов од них геть Менелай русокудрий,

674] Дивлячись пильно навкруг, як орел, про якого говорять,

675] Що з-між усіх піднебесних птахів його зір найгостріший.

676] Високо в небі ширяючи, бистрого він не прогледить

677] Зайця, що десь під кущем притаївсь густолистим, і, раптом

678] Впавши на нього, хапає у кігті, й життя позбавляє.

679] Так і твої, Менелаю, годованцю Зевсів, яскраві

680] Очі навколо усюди по лавах зорили ахейських,

681] Чи не покажеться Несторів син, ще живий, поміж воїв.

682] Раптом його він побачив на лівім крилі бойовища -

683] Товаришів підбадьорював той, укріпляючи дух їм.

684] Тож, підійшовши до нього, сказав Менелай русокудрий:

685] «Паростку Зевсів, сюди підійди, Антілоху! Почуєш

686] Вістку сумну, що бодай-бо ніколи вона не справдилась!

687] Сам ти, гадаю, тепер на власні вже очі побачив

688] І зрозумів, що данаям біду божество посилає,

689] А перемогу троянам. Патрокл, найславніший з ахеїв,

690] Смертю поліг, і данаїв журба охопила велика.

691] Тож до Ахілла біжи - на човнах розказати ахейських

692] Все, що тут сталось, - нехай на човні порятує хоч голе

693] Тіло, озброєння ж Гектор ізняв з нього шоломосяйний».

694] Так він сказав. Антілох аж жахнувся, слова ті почувши.

695] Довго стояв він, цілком онімілий, гіркими сльозами

696] Сповнились очі, і голосу дужого зразу позбувся.

697] Та не лишив він, проте, Менелаєвих слів без уваги,

698] Швидко побіг, Лаодокові зброю свою передавши,

699] Свому супутцю, що коней тримав при нім однокопитих.

700] Всього в сльозах понесли його ноги проворні із битви

701] Сину Пелея Ахіллові вість передати немилу.

702] Не захотілось тобі, Менелаю, годованцю Зевсів,

703] Товаришів боронити у скруті лихій, де покинув

704] їх Антілох, і туга пілосян важка охопила.

705] Посланий був на підтримку до них Фрасімед богосвітлий,

706] А Менелай тоді швидко подавсь до Патрокла-героя,

707] Біля Еантів спинився і слово таке до них мовив:

708] «До кораблів бистрохідних того я послав чоловіка

709] Вістку Ахіллу подать прудконогому. Не сподіваюсь

710] Все ж я приходу його, хоч який він на Гектора гнівний.

711] Як без свого він озброєння буде з троянами битись?

712] Тож поміркуймо тепер, щоб найкращий придумати спосіб,

713] Як нам Патроклове тіло відбити й самим повернутись,

714] Кери уникнувши й смерті в жорстокій з троянами битві».

715] В відповідь мовив йому великий Еант Теламоній:

716] «Все ти цілком справедливо сказав, Менелаю преславний!

717] Вдвох з Меріоном нагніться і, швидко піднявши на себе,

718] Тіло Патроклове з битви несіть. Ми ж обидва іззаду

719] З Гектором будем божистим тоді і з троянами битись.

720] Одноіменні і духом єдині не раз ми й раніше

721] Поряд, плече у плече Ареєву лють відбивали».

722] Так він сказав, і, високо понад землею піднявши,

723] Тіло вони понесли. І скрикнули голосно ззаду

724] Вої троянські, побачивши тіло в руках у ахеїв.

725] Кинулись, наче ті пси, що вслід за пораненим вепром

726] Мчать стрімголов уперед, молодих обганяючи ловчих,

727] Рвуться шалено за ним, готові його розірвати.

728] Та лиш повернеться він, на свою покладаючись силу,

729] Жахом охоплені, врозтіч вони розбігаються раптом.

730] Так і трояни - юрбою раніш за ахеями гнались,

731] Вістрям списів улучаючи їх і мечів двоєсічних.

732] Та лиш Еанти, спинившись, обличчям до них повертались,

733] Блідли вони, і ніхто вже із них не насмілювавсь більше

734] Кинутись знов уперед і за тіло Патроклове битись.

735] Так, поспішаючи, вдвох несли вони тіло із битви

736] До кораблів глибодонних. За ними страшний розгорявся

737] Бій, мов пожар, що виник раптово й залюднене місто

738] Полум'ям враз охопив, і валяться в порох будови

739] В сяйві яскравім, а вітер ще більше вогонь роздуває,

740] Так од завзяття мужів-списоборців і тупоту коней

741] Гомін котивсь за героями, що поспішали до стану,

742] Так наче мули міцні, потужну напруживши силу,

743] По кременистій дорозі з високого тягнуть узгір'я

744] Бантину довгу чи брус корабельний і дихають важко,

745] Змучені втомою й потом, однак, уперед поспішають, -

746] Так вони й тіло уважно несли. А за ними позаду

747] Двоє Еантів тримались: як лісом поросле узгір'я

748] Стримує води, пролігши упоперек їм по рівнині,

749] І розбуялих потоків і рік течію нездоланну

750] Може затримати й хвилі бурхливі її спрямувати

751] Аж на рівнину, - та міць його хвиль тих здолати не може, -

752] Так, тримаючись ззаду, Еанти весь час відбивали

753] Натиск троян. А ті насідали, найбільше з них двоє

754] Найсміливіших - Еней, син Анхіса, й осяйливий Ректор.

755] Так наче хмарою зграя шпаків пронесеться і галок

756] З криком страшенним, побачивши здалеку в ясному небі

757] Яструба злого, що смерть маленьким несе пташенятам, -

758] Так від Енея і Гектора воїни юні ахейські

759] З криком страшенним тікали, про запал до бою забувши.

760] І, утікаючи, в рові багато губили данаї

761] Зброї чудової. Битва ж завзята кругом не вгавала.

ПІСНЯ ВІСІМНАДЦЯТА

ПРИГОТУВАННЯ ЗБРОЇ

1] Так, мов пожар пломеніючий, битва між ними палала,

2] А Антілох прудконогий із вістю прийшов до Ахілла.

3] Той у зажурі сидів поблизу кораблів круторогих,

4] Передчуваючи серцем своїм те, що вже відбулося.

5] Тяжко зітхнувши, він мовив своєму відважному серцю:

6] «Горе! Чого це ізнов сюди довговолосі ахеї

7] До кораблів полохливо біжать з бойової рівнини?

8] Чи не здійсняють боги наді мною нещастя, що серцем

9] Мати моя провістила колись і мені розказала,

10] Як за життя мого ще, руками троянськими вбитий,

11] Із мірмідонян найкращий позбудеться променів сонця?

12] Чи не загинув-бо справді Менойтів син нездоланний?

13] О бідолашний! А я ж то наказував, пломінь відбивши,

14] До кораблів повертатись і з Гектором сили не мірять».

15] Поки в думках він таких хвилював собі розум і серце,

16] Син славетного Нестора близько до нього підходить,

17] Сльози гіркі проливаючи, й вість йому скорбну приносить.

18] «Горе, Пелея відважного сину! Від мене почуєш

19] Вістку сумну, що бодай би ніколи вона не справдилась!

20] Смертю загинув Патрокл, і січа триває над голим

21] Тілом, озброєння ж Гектор ізняв з нього шоломосяйний».

22] Мовив, і чорною хмарою вкрила скорбота Ахілла.

23] Взявши в обидві руки закоптілого попелу жмені,

24] Голову ним він посипав, прекрасне чоло сплямувавши.

25] Чорна зола на ньому хітон запашний забруднила,

26] Сам же в пилу він простертий лежав на увесь велетенський

27] Зріст, і терзав собі кучері, та виривав їх руками.

28] Бранки служебні, що їх полонили Ахілл із Патроклом,

29] Серцем засмучені, з лементом повибігали з наметів

30] І, оточивши Ахілла відважного, били руками

31] В груди себе, аж суглоби у кожної з них умлівали.

32] З другого боку журивсь Антілох, проливаючи сльози.

33] Руки тримав він Ахілла, що тяжко стогнав у скорботі,

34] В страху, щоб гострим залізом той горла собі не порізав.

35] Страшно ридав син Пелея, аж мати Фетіда почула,

36] Сидячи в темній морській глибині в свого батька старого,

37] Й заголосила. Навкруг нереїди її оточили,

38] Юні богині, що в хвилях глибокого моря домують.

39] Главка була серед них, Талея, також Кімодока,

40] Тоя, Спейо, та Несая, та ще велеока Галія,

41] Та Кімотоя, Актея, й за ними іще Лімнорея,

42] Та Амфітоя, Іайра, також і Меліта, й Агава,

43] Та Дінамена, й Дото, і Прото, і за ними Феруса,

44] Калліанейра, також Дексамена, та ще Амфінома,

45] З ними - Доріда, Панопа й славетна також Галатея,

46] Калліанасса, також Немертея та ще Апсевдея.

47] Там і Клімена була, й Іанейра, також Іанасса,

48] Майра, та ще Орейтія, й Аматія пишноволоса,

49] Й інші богині, що в хвилях глибокого моря домують.

50] Ними срібляста печера наповнилась. Всі нереїди

51] Били у груди себе, й почала голосити Фетіда:

52] «Слухайте, сестри мої, нереїди, щоб, чувши, напевно

53] Знали, якою журбою тепер моє пройняте серце:

54] Горе нещасній мені, на недолю-бо я погодила

55] Сина свого бездоганного, поміж героїв могутніх

56] Найвидатнішого. Виріс він, наче той пагонець юний,

57] Я-бо плекала його, як рослину в саду на осонні,

58] До Іліона послала його на човнах крутобоких

59] Битись з троянами. Та вже не стріну його я ніколи,

60] 1 не повернеться вже він ніколи до рідного дому.

61] Поки на світі живе він і сяєво сонячне бачить,

62] Знатиме горе, й на поміч до нього прийти я не в силі.

63] Все ж я піду, хоч побачу я любого сина й почую,

64] Що за біда із ним сталась, хоча він од битви й далеко».

65] Мовила так і печеру покинула. Слідом за нею

66] Йшли нереїди в сльозах. Перед ними дробились шумливо

67] Хвилі морські. Коли ж до родючої Трої дістались,

68] На узбережжя вийшли по черзі туди, де стояли

69] Вряд кораблі мірмідонські навколо Ахілла швидкого.

70] Тяжко стогнав він, коли над ним мати спинилась поважна.

71] Синову голову з зойком болючим вона охопила

72] І крізь ридання із словом до нього звернулась крилатим:

73] «Сину, чого це ти плачеш? Яка в твоїм серці скорбота?

74] Все розкажи, не приховуй. Тож виконав Зевс ті благання,

75] Що ти із ними до нього, здіймаючи руки, звертався.

76] Вже до самих до човнів відтиснуто воїв ахейських,

77] І відчувають без тебе ганьбу вони й скруту велику».

78] Тяжко зітхнувши, так відповів їй Ахілл прудконогий:

79] «Матінко мила! Правда, що це здійснив олімпієць,

80] Тільки яка з того радість, коли мій загинув товариш,

81] Любий Патрокл! Його цінував я над все товариство,

82] Так же, як голову власну. І втратив його я. А Гектор

83] Вбив його й зняв озброєння з нього величне, прекрасне,

84] Подиву гідне, - богів подарунок Пелеєві славний

85] В день, як до смертного мужа тебе посилали на ложе.

86] Краще б лишилася ти між безсмертними німфами моря

87] Жити, нехай би Пелей собі смертну обрав за дружину!

88] Нині ж і ти в своїм серці безмежного горя зазнаєш,

89] Якщо загине твій син, і не стрінеш його ти ніколи,

90] І не повернеться вже він додому. Мені ж не дозволить

91] Дух мій спокійним лишатись і жити з людьми, поки Гектор

92] Перший від списа мого не впаде і, позбувшись дихання,

93] За обладунок Патрокла не сплатить пені дорогої!»

94] В відповідь мовить йому, проливаючи сльози, Фетіда:

95] «Недовговічний же, сину, і ти, якщо це ти говориш!

96] Зразу ж по Гекторі прийде й по тебе призначена доля».

97] В смутку тяжкому так відповів їй Ахілл прудконогий:

98] «Зразу б я вмерти готов, коли не встеріг я од згуби

99] Свого товариша, й він далеко від рідного краю

100] Смертю поліг, допомоги від мене чекаючи марно.

101] Вже не вернутись мені до любого рідного краю,

102] Ні для Патрокла просвітком не став-бо я, ані для інших

103] Товаришів, що стільки їх Гектор побив богосвітлий.

104] При кораблях тут сиджу - землі тягарем безкорисним,

105] Той, з ким ніхто з міднозбройних ахеїв зрівнятись не зможе

106] В битві, хоч, правда, в пораді бувають і кращі від мене.

107] Хай же загине навік між богів і людей ворожнеча

108] Й гнів, що й розумних не раз до лихої призводить нестями.

109] Меду солодший стікає спочатку він в груди людини,

110] Потім гіркішим щораз розростається димом ядучим.

111] Так і мене прогнівив володар мужів Агамемнон.

112] Але облишмо вже те, що пройшло, хоч болить іще дуже;

113] Під неминучістю серце у грудях своїх приневольмо.

114] Нині ж за голову любого друга я йду відомстити

115] Гектору-вбивці. Готовий і смерть я прийнять, коли схоче

116] Зевс та інші богове мені її раптом послати.

117] Смерті уникнуть, однак, не змогла навіть сила Геракла,

118] Що найлюбіший з усіх був Кронідові Зевсу-владиці.

119] Доля й його подолала і гнів невблаганної Гери.

120] Так же і я, якщо доля й на мене така дожидає,

121] Мертвий поляжу. Та нині я славу здобуду велику.

122] Тож багатьох повногрудих троянських жінок і дарданських

123] Сльози із ніжних облич обома витирати руками

124] Я незабаром примушу і в смутку тяжкому стогнати, -

125] Знатимуть, що недарма спочивав я від бою так довго!

126] Ти ж, хоч і любиш, не втримуй од битви мене, - не скорюсь я!»

127] Відповідаючи, мовила так срібнонога Фетіда:

128] «Все говорив ти, мій сину, цілком справедливо. Не сором

129] Товаришів захищати у скруті від гибелі злої.

130] Тільки ж в руках у троян із плечей твоїх пишне, блискуче

131] Мідне озброєння. Сам уже Гектор шоломосяйний

132] Гордо на плечі його одягнув. Хоч не довго, вважаю,

133] Ним величатися буде: близька-бо його вже загибель.

134] Ти ж не спіши в колотнечу Ареєву кидатись, поки

135] Власними сам не побачиш очима мене біля себе.

136] Завтра із першим сонячним променем я повернуся

137] І принесу тобі зброю ясну від Гефеста-владики».

138] Мовивши це, відійшла від свого вона любого сина

139] І до сестер, що у морі, з такими звернулась словами:

140] «Йдіть і пориньте тепер у лоно широкого моря.

141] В отчу вернувшись оселю, морського провідайте старця,

142] Щоб розказать йому все. Я ж піду на вершину Олімпу

143] І попрошу Гефеста, славетного майстра, скувати

144] З міді блискучої сину моєму озброєння славне».

145] Мовила так, і поринули в хвилю морську нереїди,

146] А срібнонога Фетіда тоді на вершину Олімпу

147] Вийшла, щоб любому синові зброю славетну здобути.

148] Швидко богиню несли на Олімп її ноги. Ахеї ж

149] З криком жахливим тікали від Гектора-мужозвитяжця

150] І досягли Геллеспонту й своїх кораблів глибодонних.

151] Не пощастило, проте, в наголінниках мідних ахеям

152] Вбитого взяти Патрокла з-під стріл, що був другом Ахілла,

153] Знову-бо тіло його настигли і люди, і коні

154] З Гектаром, сином Пріама, що схожий на полум'я бурне.

155] Тричі за ноги хапав його Гектор шоломосяйний,

156] Щоб волокти його в місто, і кликав троян на підмогу,

157] Тричі обидва Еанти, охоплені запалом бурним,

158] Гектора геть відганяли. Та, певний власної сили,

159] То в бойову колотнечу він кидавсь, то, враз зупинившись,

160] Криком своїх підбадьорював. А відступати й не думав.

161] Як зголоднілого лева рудого від тіла худоби,

162] Вбитої в полі, ніяк пастухи відігнати не можуть,

163] Так не могли обидва Еанти, у зброю закуті,

164] Гектора, сина Пріама, одкинуть од тіла Патрокла.

165] Так би його й поволік, невимовною славою вкрившись,

166] Та вітронога Іріда з Олімпу до сина Пелея

167] Потай од Зевса та інших безсмертних примчала із вістю,

168] Щоб готував свою зброю. Сама її Гера послала.

169] Стала вона біля нього й промовила слово крилате:

170] «Встань, Пелеїде, мерщій, між воїв усіх найстрашніший,

171] І заступись за Патрокла. Жахливий бій через нього

172] Перед човнами палає. Бійці один одного гублять -

173] Вої ахейські стоять, захищаючи вбитого тіло,

174] Вої ж троян - за вітрами овіяний мур Іліона

175] Прагнуть його затягнуть, а найбільше - осяйливий Гектор

176] Рветься до того, - Патроклову голову хоче на палю

177] Він настромити, від ніжної шиї її відрубавши.

178] Отже, не гайся, вставай! Посоромся лиш думки, що може

179] Тіло Патроклове втіхою стати для псів іліонських!

180] Вічна ганьба тебе жде, якщо тіло спотворено буде!»

181] В відповідь мовив тоді богосвітлий Ахілл прудконогий:

182] «Хто із безсмертних, Ірідо-богине, послав тебе з вістю?»

183] Відповідаючи, мовить йому вітронога Іріда:

184] «Гера послала мене сюди, Зевсова гідна дружина.

185] Цього не знає ні високовладний Кронід, ані інший

186] Хтось із богів, що домують на вкритому снігом Олімпі».

187] В відповідь знову до неї промовив Ахілл прудконогий:

188] «Як я на битву піду? У троян-бо мій весь обладунок.

189] Матінка люба звеліла мені не рушати на битву,

190] Поки не прийде сама і очима її не побачу.

191] Гарне озброєння має вона принести від Гефеста.

192] Тут же не знаю, який обладунок я б міг одягнути,

193] Тільки один хіба щит Еанта, Теламоніда.

194] Але, гадаю, він сам, змагаючись в лавах передніх,

195] Списом січе ворогів, захищаючи тіло Патрокла».

196] Відповідаючи, мовить йому вітронога Іріда:

197] «Знаємо добре і ми, що в троян обладунок твій славний.

198] Але ж і так, підійшовши до рову, ти їм покажися, -

199] Може, їх острах огорне, і шал войовничий припинять

200] Вої троянські, - хай трохи спочинуть синове ахеїв

201] Від сум'яття бойового, - недовгий в бою відпочинок».

202] З цими словами геть одійшла бистронога Іріда.

203] Встав тоді Зевсові любий Ахілл. Афіна ж на дужі

204] Плечі поклала егіду, оздоблену всю торочками.

205] Оповила у богинях пресвітла йому золотою

206] Хмарою голову, пломінь навкруг осяйний запаливши.

207] Так же, як з дальнього острова самого неба сягає

208] Марево димне над містом, що рать обложила ворожа;

209] Б'ються вони цілий день в Ареєвій битві жорстокій,

210] Місто своє захищаючи; й ледве закотиться сонце,

211] Вогнища палять усюди, і вгору до самого неба

212] Світло здіймається їхнє, щоб бачили й дальні сусіди

213] Й на кораблях прибули рятувать од загибелі злої, -

214] Так і в Ахілла з чола його сяєво неба сягало.

215] Вийшов за мур він і став біля рову, та з військом ахеїв

216] Він не змішався, шануючи матері мудре веління.

217] Стоячи там, він гукнув, а здаля і Паллада Афіна

218] Крикнула, й враз сум'яття охопило троян невимовне.

219] Так же, як дзвінко лунають іздалеку звуки суремні

220] З вражих загонів, що в наступ нещадний рушають на місто,

221] Так же дзвонисто лунав і голос гучний Еакіда.

222] Мідний почувши іздалеку голос гучний Еакіда,

223] Дух у троян занепав. Повернули назад пишногриві

224] Коні свої колісниці, біду відчуваючи духом.

225] Жах і візничих обняв, як уздріли вогонь неугасний,

226] Що над чолом у великого духом сина Пелея

227] Страшно палав, - його ясноока світила Афіна.

228] Тричі над ровом страшенно Ахілл закричав богосвітлий,

229] Тричі лякались трояни й союзники з ними славетні.

230] Кращих дванадцять тоді троянських загинуло воїв

231] Від колісниць і списів своїх гострих. Тим часом ахеї,

232] З радістю із бойовища Патроклове витягти тіло,

233] Вклали на мари. Із слізьми юрбою його оточили

234] Товариші. Між ними ішов і Ахілл прудконогий,

235] Сльози гарячі ллючи над пробитим гострою міддю

236] Вірним товаришем, що на ношах лежав бездиханний.

237] Сам-бо недавно його з колісницею й кіньми послав він

238] В битву, але не діждав, щоб той повернувся додому.

239] Сонце невтомне тоді велеока примусила Гера

240] До океанських течій спуститися проти бажання.

241] Сонце зайшло, й відпочили тоді богосвітлі ахеї

242] Від колотнечі війни й всім страшного однаково бою.

243] З другого боку, й трояни, облишивши битву жорстоку,

244] Із бойових колісниць баских своїх випрягли коней

245] І на пораду зійшлись перед тим, як про їжу подумать.

246] Стоячи, радили раду вони, і ніхто не наваживсь

247] Сісти. Обняв їх острах, тому що Ахілл прудконогий,

248] Довго зловісних боїв ухилявшись, ізнову з'явився.

249] Полідамант, Пантоїв розсудливий син, із них перший

250] Став говорити: вперед і назад-бо дививсь він єдиний.

251] Гектора був він товариш, в одну вони ніч народились.

252] Мовою цей визначався, а той - своїм списом могутнім.

253] Намірів сповнений добрих, до них він звернувся й промовив:

254] «Добре зміркуйте усе, мої друзі! А я б вам порадив

255] Зараз до міста вернутись, не ждать на світань богосвітлу

256] При кораблях на рівнині, - від мурів своїх ми далеко.

257] Доки у зваді той муж з Агамемноном був богосвітлим,

258] Доти нам легше було змагатися проти ахеїв,

259] З радістю й сам ночував я при кораблях бистрохідних,

260] Мавши надію ті кораблі захопить крутобокі.

261] Нині ж я страшно боюсь прудконогого сина Пелея.

262] Високодумності сповнений, він не захоче лишатись

263] Тут на рівнині оцій, де досі трояни й ахеї ^

264] Нарівно поміж собою ділили завзяття Арея.

265] Буде за нашу він Трою й за наших жінок воювати.

266] В місто вертаймось. Послухайте ради. Бо так воно й буде.

267] Нині спинила в бою прудконогого сина Пелея

268] Ніч божественна. Якщо ж він і завтра в озброєнні вийде

269] Й нас на рівнині застане, тоді не один цього мужа

270] Знатиме. З радістю вернеться той до священної Трої,

271] Хто врятується втечею, та багатьох розтерзають

272] Пси і шуліки. Бодай би ніколи цього нам не чути!

273] А як моїх би послухали слів, хоч і з смутком на серці,

274] Сили свої ми на площі вночі підкріпили б, а місту

275] Захистом будуть і мури, і вежі, й на дужих затворах

276] Брами широкі, обтесані гладко і стулені щільно.

277] Завтра з світанком, озброєння всі бойове одягнувши,

278] Станьмо на вежах міських. Тим гірше тому, хто захоче,

279] Од кораблів одійшовши, під мурами з нами змагатись!

280] До кораблів він повернеться знов, хоч би й змучив даремно

281] Коней своїх крутошиїх, під муром їх марно ганявши.

282] В місто ж проникнути з боєм йому вже не вистачить духу

283] І зруйнувать його. Пси-бо раніш розірвуть його бистрі!»

284] Глянув спідлоба й сказав тоді Гектор шоломосяйний:

285] «Полідаманте! Не до душі мені те, що ти мовив.

286] Радиш ти нам повернутись до міста і там зачинитись.

287] А чи не досить тіснились за мурами ми кам'яними?

288] Смертні люди раніше Пріамове місто священне

289] Всі називали багатим на золото й міддю багатим,

290] Нині ж коштовні скарби із наших домів позникали.

291] Дуже багато в Фрігію та ще в Меонію прекрасну

292] Продано їх з того дня, як розгнівався Зевс премогутній.

293] Нині ж, коли мені Кроноса син гнучкомудрого слави

294] Дав при човнах тут зажити й до моря притиснуть ахеїв,

295] Не подавай таких рад, нерозумний, при всьому народі!

296] Жоден з троян не пристане на те: я цього не дозволю!

297] Краще зробіть так, як я вам кажу. Послухайте ради.

298] Зараз вечерять сідайте, на групи розбившись рядами,

299] Та не забудьте про варту, й хай кожен уважно пильнує.

300] Хто ж із троян про власні достатки тривожиться надто,

301] Хай все збере і людям віддасть на загальний ужиток.

302] Краще хай матимуть наші із цього користь, ніж ахеї.

303] Завтра з світанком, озброєння всі бойове одягнувши,

304] При кораблях глибодонних почнемо роботу Арея.

305] Як біля них і справді з'явився Ахілл богосвітлий,

306] Тим йому гірш доведеться, як він того хоче. А сам я

307] Не побіжу від злошумної битви, а навстріч до нього

308] Вийду, і хто зна, чи він переможе, чи я переможу.

309] Рівний для всіх Енніалій, - і згубників також він губить».

310] Мовив так Гектор, і схвально на те загукали трояни.

311] От нерозумні! Забрала в них розум Паллада Афіна.

312] Гектора раду підтримали всі, хоч була й недоладна,

313] Полідаманта ж ніхто, хоч і слушна була його рада.

314] Сіли вечерять всім військом трояни. Тим часом ахеї

315] Плакали й тяжко стогнали цілісіньку ніч над Патроклом.

316] В тузі почав Пелеїд над товариша тілом ридати,

317] Руки мужоубивчі йому поклавши на груди,

318] Тяжко стогнав він, подібно до того, як лев пишногривий,

319] Що із гущавини лісу його левенят звіролови

320] Викрали, тужить, запізно до лігва свого повернувшись,

321] Нишпорить скрізь між ущелин, людського шукаючи сліду,

322] Щоб наздогнать крадія, і грізною повниться люттю.

323] Стогнучи тяжко, Ахілл до своїх говорив мірмідонян:

324] «Горе нам! Марне-бо слово тієї я виронив днини,

325] Як утішати героя Менойта узявсь в його домі.

326] Я говорив, до Опунта повернеться син його славний

327] По здобутті Іліона, із здобичі частю своєю.

328] Але не всі виконує Зевс людські побажання.

329] Тут же обом обагрити судилось нам кров'ю своєю

330] 1 Ту ж таки землю троянську, бо й я не вернусь у вітчизну,

331] В домі своїм не зустріне мене ні Пелей сивочолий,

332] Ні моя мати Фетіда, а тут же земля мене вкриє.

333] Нині ж, Патрокле, якщо пізніш тебе піду я під землю,

334] Не поховаю тебе я раніше, ніж голову й зброю

335] Гектора, гордого смертю твоєю, сюди не доставлю.

336] Дванадцятьом перед вогнищем голови я постинаю

337] Трої славетним синам, за твоє відомщаючи вбивство,

338] Ти ж тим часом полежиш при кораблях крутобоких.

339] Будуть навкруг повногруді троянські жінки і дарданські

340] Днями й ночами, ридаючи, сльози гіркі проливати, -

341] Силою ми здобули їх та вістрям списів міднокутих,

342] Як здобували багаті міста, залюднені густо».

343] Мовивши так, наказав своїм воям Ахілл богосвітлий

344] Мідний великий триніг на вогонь поставить, щоб швидше

345] Тіло Патрокла від бруду і плям кривавих омити.

346] Ті ж троєногий над вогнищем ставлять казан для купання,

347] Повен наливши води, і хмизу в огонь підкладають.

348] Полум'я враз охопило казан, нагріваючи воду.

349] Як закипіла вода над мідним триногом блискучим,

350] Тіло омили вони і оливою намастили.

351] Дев'ятилітнім бальзамом криваві намазали рани,

352] Потім на мари поклали, у легку тканину вгорнули

353] Від голови аж до ніг і саваном білим покрили.

354] Протягом цілої ночі тоді з прудконогим Ахіллом

355] Плакали, стогнучи, всі над Патроклом сини мірмідонян.

356] Зевс же до Гери, сестри і дружини своєї, промовив:

357] «От досягла ти свого, велеока володарко Геро!

358] В бій прудконогого ти навернула Ахілла! Здається,

359] Ніби сама породила ти довговолосих ахеїв».

360] Мовить у відповідь так велеока володарка Гера:

361] «О, ти жахливий, Кроніде! Яке-бо ти слово промовив!

362] Часом і смертному щось замислить на іншого можна,

363] Хоч він і вмерти повинен, і задумів наших не знає.

364] Як же то я, що найвищою серед богинь величаюсь,

365] Двічі шановна - з народження свого і тим, що твоєю

366] Звуся дружиною, - ти ж і безсмертних під владою маєш, -

367] Як я могла б, на троян гнівлячись, їм не коїти лиха?»

368] Так між собою тоді про все це вони розмовляли.

369] В дім до Гефеста тим часом Фетіда ввійшла срібнонога,

370] Зоряносвітлий, нетлінний, з домів небожителів кращий,

371] В мідну оселю, що сам для себе поставив кульгавий.

372] Біля ковальського міха, спітнілий увесь, метушився

373] Він, поспішаючи двадцять триніжників мідних скінчити,

374] Щоб біля стін поставить в спорядженій добре кімнаті.

375] Ще й золоте коліщатко до кожної ніжки пристроїв,

376] Щоб на зібрання безсмертних самі вони легко в'їжджали

377] І поверталися потім у дім, що очі вбирає.

378] Майже готові були вони, тільки лишалось гарненькі

379] Вушка пристроїть, - готуючи їх, він вбивав у них цвяшки.

380] Тої пори, як трудивсь він над цим, все продумавши тонко,

381] Ув опоряджений дім Фетіда ввійшла срібнонога.

382] Вийшла назустріч до неї в блискучій намітці Харіта,

383] Гарна собою, - їй мужем був славний митець незрівнянний.

384] Взявши за руку й назвавши ім'я, вона так їй сказала:

385] «З чим, довгошатна Фетідо, прийшла ти до нашого дому,

386] Бажана гостя шановна? Не часто у нас ти бувала.

387] Далі заходь, щоб могла гостинно тебе я прийняти».

388] Мовлячи так, у дім повела у богинях пресвітлу

389] Й посадовила її у срібноцвяховане крісло,

390] Гарно оздоблене, ще й подала їй під ноги підставку.

391] Потім Гефеста вона, славетного майстра, гукнула:

392] «Йди-но, Гефесте, сюди! Тебе бачити хоче Фетіда».

393] Відповідаючи, мовив їй славний митець на всі руки:

394] «Справді прийшла до нас гідна пошани богиня могутня,

395] І [То врятувала мене із біди, коли з неба упав я, -

396] Скинула мати мене безсоромна, втаїти хотівши

397] Те, що кульгавий я. Лиха тоді я багато зазнав би,

398] Коб не Фетіда безсмертна до лона мене пригорнула

399] Та Еврінома, дочка Океану, що світ обпливає.

400] Дев'ять я років кував їм усякі прикраси коштовні -

401] Пряжки, зап'ястя та застібки гнуті, сережки й намиста,

402] Сидячи в гроті глибокім. Навкруг Океан обпливає

403] Світ весь у пінних нуртуючих хвилях. Не знав там про мене

404] Жоден з богів невмирущих і жоден із смертного люду,

405] Лиш Еврінома з Фетідою, ті, що мене врятували.

406] Нині прийшла вона в дім наш, і я пишнокосій Фетіді

407] Маю свій борг за життя урятоване гідно сплатити.

408] Отже, постав перед нею тепер частування гостинне,

409] Я ж тим часом і міх відкладу свій, і всяке начиння».

410] Мовивши це, закульгав від ковадла свого вогневладний

411] Велет, лиш литки тонкі під тілом страшним миготіли.

412] Міх від огню він одсунув ї, все позбиравши начиння,

413] Що майстрував ним, сховав у срібну шкатулку дбайливо,

414] Губкою потім обличчя й обидві руки собі витер,

415] Грубу й міцну свою шию та груди свої волохаті.

416] Потім, хітон одягнувши і палицю взявши грубезну,

417] Вийшов у двері, кульгаючи. Поруч із ним поспішали,

418] Наче дівчата живі, дві служниці, із золота куті.

419] Мали і розум у грудях вони, і мову, і силу,

420] І від безсмертних богів усякої праці навчились.

421] Поряд з володарем так поспішали вони, а він ледве

422] Дошкутильгав до Фетіди, що в кріслі блискучім сиділа.

423] Взявши за руку й назвавши її на ім'я, він промовив:

424] «З чим, довгошатна Фетідо, прийшла ти до нашого дому,

425] Бажана гостя шановна? Не часто у нас ти бувала.

426] Що ти бажаєш, скажи? Тож серце здійснить закликає,

427] Якщо здійснити я можу, якщо взагалі це здійсненне».

428] В відповідь мовить йому, проливаючи сльози, Фетіда:

429] «Чи хоч одна, о Гефесте, з богинь, що живуть на Олімпі,

430] Стільки зазнала гіркої гризоти у серці своєму,

431] Скільки послав лиш одній мені тяжкого горя Кротон?

432] З-поміж усіх нереїд лиш мене підкорив він людині,

433] Сину Еака Пелеєві, й мужове ложе терпіла

434] Я проти волі своєї. Пригнічений старістю злою,

435] В домі лежить він своєму. Та інша є в мене турбота.

436] Сина мені породити й зростити дав Зевс, між героїв

437] Найвидатнішого. Виріс він, наче той пагонець юний,

438] Я-бо плекала його, як рослину в саду на осонні,

439] До Іліона послала його на човнах крутобоких

440] Битись з троянами. Та вже не стріну його я ніколи,

441] Більш не повернеться вже він ніколи до рідного дому.

442] Поки на світі живе він і сяєво сонячне бачить,

443] Знатиме й горе, й на поміч до нього прийти я не в силі.

444] Дівчину ту, шо в дарунок йому присудили ахеї,

445] Вихопив силою в нього із рук володар Агамемнон.

446] Смуток за нею труїв йому серце. А воїв ахейських

447] Аж до човнів одтіснили трояни і виходу в поле

448] їм не давали. З благанням до сина звертались аргейських

449] Воїв старійшини й гойні дарунки йому обіцяли.

450] Хоч він одмовився сам їх тоді од біди захищати,

451] Та, Патроклові давши свої одягнуть обладунки,

452] В битву послав його, війська великий загін спорядивши.

453] От цілий день вони билися там, біля Скейської брами,

454] Й місто взяли б того дня, якби Аполлон на Патрокла,

455] Що завдавав тоді лиха троянам у лавах передніх,

456] Смерть не послав, бойову приділивши для Гектора славу.

457] Тож до твоїх я колін припадаю, чи зволиш моєму

458] Коротковічному синові щит із шоломом зробити,

459] Панцир міцний, наголінники гарні, до них приладнавши

460] Й пряжки. Його обладунок згубив йому вірний товариш,

461] Вбитий троянами. Сам він лежить із засмученим серцем».

462] В відповідь славний сказав на всі руки митець незрівнянний:

463] «Будь бадьоріша! Хай серця твого ці думки не турбують.

464] О коли б міг я від смерті жахливої так же укрити

465] Сина твого, коли доля настигне його невблаганна,

466] Як спорудити озброєння можу йому, що із смертних

467] Кожен, хто тільки побачить його, дивуватися буде?»

468] Мовивши так, залишив він Фетіду й до кузні вернувся.

469] Зразу ж міхи скерував на вогонь і звелів працювати.

470] Всі вони разом - аж двадцять було їх - задихали в горна

471] Різноманітним диханням, що сильно вогонь роздувало,

472] Й допомагали то швидше кувати, а то повільніше,

473] Як того волив Гефест, щоб виконать працю найкраще.

474] Міді незламної й олова досить він в полум'я кинув,

475] Цінного золота й срібла додавши. Ковадло велике

476] Він приладнав до підставки ковальської міцно, в правицю

477] Молот узяв величезний, тримаючи в лівій обценьки.

478] Приготував він насамперед щит - міцний і великий,

479] Гарно оздоблений всюди, ще й викував обід потрійний,

480] Ясноблискучий, та ззаду посріблений ремінь приладив.

481] Щит той з п'ятьох був шарів шкіряних, а поверх він багато

482] Вирізьбив різних оздоб, до дрібниць все продумавши тонко.

483] Землю на нім він зобразив майстерно, і небо, і море,

484] Сонця невтомного коло, і срібний у повені місяць,

485] І незліченні сузір'я, шо неба склепіння вінчають,

486] Посеред них і Плеяди, й Пади, і міць Оріона,

487] Й навіть Ведмедицю - інші ще Возом її називають.

488] Крутиться Віз той на місці й лише вигляда Оріона, -

489] Тільки один до купань в Океані-ріці непричетний.

490] Вирізьбив ще на щиті він для смертних людей два прекрасні

491] Міста. В одному із них - весілля та учти справляють,

492] Юних дівчат при світлі ясних смолоскипів виводять

493] З їхніх світлиць і ведуть через місто під співи весільні.

494] Жваво кружляють в танку юнаки, і лунають довкола

495] Флейти й формінги дзвінкі, а жінки, стоячи на порозі

496] Власних осель, на юні веселощі з подивом зирять.

497] Сила народу на площі міській гомоніла. Знялась там

498] Буча бурхлива - двоє мужів про пеню сперечались

499] За чоловіка убитого. Клявся один при народі,

500] Що заплатив, а той - заперечував це при народі.

501] Врешті звернулись вони до судді, щоб зваду скінчити.

502] Гомін стояв навкруги: свойого підтримував кожен.

503] Люд вгамувати старались окличники. Колом священним

504] Сіли старійшини всі на обтесанім гладко камінні,

505] Берла у руки взяли від окличників дзвінкоголосих

506] І, встаючи із сидінь, вирікали по черзі»свій вирок.

507] А посередині в них золоті два лежали таланти,

508] Щоб їх віддати тому, хто докаже, що має він слушність.

509] Друге з тих міст оточили навколо численні два війська

510] В зброї блискучій. Та в раді військовій вони розділились -

511] Чи зруйнувати все, силою взявши, чи скарби коштовні,

512] Що так багато їх в місті прекраснім, навпіл поділити.

513] Ті ж не здавались і засідку потай нову готували.

514] Вийшли на мури міські боронить їх і любі дружини,

515] Й діти маленькі, й мужі, яких уже старість зігнула,

516] Вої ж пішли. На чолі їх - Арей і Паллада Афіна,

517] Йшли золоті вони та в золотому одінні обоє,

518] Збройні, величні, прекрасні, як справжні богове, усюди

519] Зразу помітні: багато-бо нижчі від них були люди.

520] Швидко дійшли вони місця, де мала їх засідка бути,

521] Біля ріки, куди ходять стада усі до водопою.

522] Там заховались вони, блискучою міддю укриті.

523] Двоє підглядачів спереду йшли, окремо від війська,

524] 1 дожидали приходу овець та биків круторогих.

525] От підійшли вони; два пастухи їх спокійно гонили,

526] Награючи на сопілках, - ніякого лиха не ждали.

527] Ті ж, лише-но здаля їх побачивши, кинулись раптом

528] І зайняли срібнорунних отару овець і велику

529] Череду гарних корів, пастухів же обох повбивали.

530] Гомін і шум біля стада почули іздалеку в стані,

531] Сидячи в раді військовій, і зразу на коней рисистих

532] Скочили всі, і, миттю до берега річки домчавши,

533] У бойовому порядку у бій з ворогами вступили,

534] І один одного мідними били завзято списами.

535] Звада тіснилася там з Сум'яттям і погрозлива Кера;

536] Ранених то ледь живих, то й неранених Смерть забирала,

537] То волочила за ноги убитого труп з бойовища, -

538] Шати на плечах її червоніли від крові людської.

539] Воїни, наче живі, у бою тім тіснилися й бились,

540] І один в одного трупи убитих старалися вирвать.

541] Далі родючих ланів змалював він широкі простори,

542] Зорані тричі, й багато на них орачів із плугами

543] Впряжених в ярма волів туди і назад поганяли.

544] А як, дійшовши межі на ріллі, завертать уже мали,

545] Келих вина, наче мед той солодкого, в руки щоразу

546] Муж подавав їм. І борозну знову вони повертали,

547] Щоб якнайшвидше родючі лани до кінця доорати.

548] Наче поорана нива, рілля іззаду чорніла,

549] Хоч була з золота вся. Таке-то він вирізьбив диво.

550] Далі лани змалював владареві. Достигле колосся

551] Скрізь по тих нивах женці гостролезими жали серпами.

552] Падали густо на землю колосся важкі оберемки,

553] їх снопов'язи тоді перевеслами туго в'язали.

554] Три снопов'язи стояли оподаль. А хлопчики ззаду

555] Зжате збирали колосся й, його охопивши обіруч,

556] їм подавали ретельно. І тут же, радіючи серцем,

557] Мовчки стояв на межі володар, на берло обпершись.

558] Далі під дубом окличники учту уже готували,

559] В жертву принісши бика, й навкруги метушились; а жони

560] Борошном ячним його приправляли женцям на вечерю.

561] Далі він вирізьбив ще обважнілий від грон виноградник

562] З золота, - кетяги сині, аж чорні, по ньому рясніли;

563] Віття його на срібних підпорах трималось надійно;

564] Ровом він темним обведений був, а навкруг олив'яний

565] Тин височів, лиш одна пролягала крізь нього стежина

566] Для носіїв, що проходили нею на збір винограду.

567] Стежкою тою дівчата і хлопці, веселощів повні,

568] В плетених кошиках грона несли, наче мед той, солодкі.

569] Хлопчик, між ними йдучи, награвав на дзвонистій формінзі

570] І про прекрасного Ліна виспівував пісню чудову

571] Голосом ніжним. А ті, його співам вторуючи дружно,

572] Тупали в лад їм ногами, і весело всі танцювали.

573] Далі він череду вирізьбив дужих биків круторогих.

574] Деякі з золота, інші із олова їх поробив він.

575] Голосно мукали всі, ідучи із кошари на берег

576] Річки бурхливої, густо порослий гнучким очеретом.

577] Четверо йшло золотих пастухів по боках проводжати

578] Череду, й бігало дев'ять за ними собак прудконогих.

579] Спереду раптом два леви жахливі на стадо напали

580] Й поволокли вже бика, що ревів і мукав страшенно

581] В лев'ячих кігтях, а пси й юнаки поспішали на поміч.

582] Леви ж тим часом, зідравши з бика величезного шкуру,

583] Кров його й нутрощі хтиво ковтали. І марно старались

584] їх одігнать пастухи і псів нацькувать прудконогих.

585] Ті ж, боячись підійти і в левів зубами вчепитись,

586] Часом наблизяться, й гавкають тільки, і тут же тікають.

587] Пастівень вирізьбив далі кульгавий митець незрівнянний

588] І білорунних отару овець в тій чудовій долині,

589] Криті хліви, й курені, і кошару, й повітки пастуші.

590] Далі ще змалював на всі руки митець незрівнянний

591] Місце для танців, подібне до того, що в Кносі просторім

592] Славний Дедал Аріадні колись спорудив пишнокосій.

593] В розквіті сил юнаки й багатьом жадані дівчата,

594] Міцно за руки побравшись, кружляли у танці веселім.

595] В легких одіннях дівчата були, юнаки ж у хітонах,

596] Шитих з тонкої тканини й ледь маслом для блиску натертих.

597] Ті - у віночках чудових були, а ці - на ремінні

598] Срібному мали ножі, із щирого золота куті.

599] В жвавому танці на звиклих ногах вони легко кружляли,

600] Наче той круг у руках гончаревих, коли забажає

601] Він перевірити тільки, як круг обертатися буде,

602] То розійдуться рядами й одні нападають на одних.

603] Юрмами купчились люди навколо й втішалися вельми

604] Тим хороводом. Співаючи звучно, співець божественний

605] Грав серед них на формінзі, й під музики тої звучання

606] Два скоморохи стрибали в середині людного кола.

607] Далі він вирізьбив хвилі могутні ріки Океану

608] З самого краю щита, що його змайстрував так старанно.

609] А як скінчив уже щит той кувати, міцний і великий,

610] Викував панцир йому, яскравіший за полум'я буйне,

611] Викував з міді шолом, що до скронь прилягав найщільніше,

612] Гарно оздоблений, пишний, на ньому із золота гребінь;

613] Викував ще й наголінники з гнутого олова майстер.

614] Приготувавши цей обладунок, митець незрівнянний

615] Тут же Ахілловій матері все передав шанобливо.

616] Та ж, наче сокіл, злетіла із сніжних верхів'їв Олімпу,

617] Зброю ясну несучи, Гефестом уславленим куту.

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТА

ЗРЕЧЕННЯ ГНІВУ

1] В шатах шафранних Еос із течій ріки Океану

2] Встала, щоб світло своє безсмертним явити і смертним.

3] До кораблів із Гефестовим даром примчала Фетіда

4] Й любого сина знайшла, що, простертий над тілом Патрокла,

5] Тяжко ридав. А навколо слізьми умивались гіркими

6] Товариші його. Стала між ними в богинях пресвітла,

7] Взявши Ахілла за руку, назвала і так говорила:

8] «Сину мій, мусимо тут ми лишити його, хоч обняті

9] Смутком тяжким, бо насамперед з волі богів він загинув.

10] Ти ж од Гефеста прийми чудові оці обладунки,

11] Зброю, якої на плечах ніхто із людей не носив ще».

12] Мовивши так, поклала вона це озброєння гарне

13] Перед Ахіллом. Воно аж дзвеніло, оздоблене пишно.

14] Трепет пройняв мірмідонян, що на обладунок не сміли

15] Навіть дивитись і аж відсахнулись. Ахілл же як глянув,

16] Гнів іще більший його охопив, і полум'ям грізним

17] З-під похмурнілих повік ясні його блиснули очі.

18] В руки узяв він, радіючи, бога сяйливий дарунок.

19] А, надивившись із радістю серця на дар цей коштовний,

20] Матері любій своїй він слово промовив крилате:

21] «Матінко рідна моя, це озброєння справді від бога, -

22] Витвір безсмертних це, мужеві смертному так не зробити.

23] Зараз же ним я озброюсь. Але я страшенно боюся,

24] Щоб тим часом на тілі відважного сина Менойта

25] Мухи, глибоко проникши до ран, заподіяних міддю,

26] Не наплодили черви і трупа щоб не осквернили, -

27] Зникло із нього життя, й почне розкладатися тіло».

28] Відповідаючи, мовила так срібнонога Фетіда:

29] «Сину мій, хай твого серця подібні думки не турбують.

30] Буду старанно сама відганять я рої осоружних

31] Мух, що трупи героїв, убитих в бою, поїдають.

32] Навіть якби довелось йому протягом року лежати,

33] Тіло б незмінним весь час залишалося й стало б ще кращим.

34] Ти ж невідкладно на збори скликай героїв ахейських,

35] На Агамемнона гніву зречись, керманича люду.

36] Потім до бою озбройся мерщій і в одвагу вберися».

37] Мовила так, і силу завзяття у нього вдихнула.

38] Потім Патроклові в ніздрі амброзію разом з нектаром

39] Стала вливать по краплині, щоб тіло лишалось незмінним.

40] Швидко подався морським узбережжям Ахілл богосвітлий,

41] Голосно він покликав і будив героїв ахейських.

42] Навіть і ті, що весь час при своїх кораблях залишались, -

43] І стерники, що правили твердо кермом корабельним,

44] Ключники, що в кораблях щоденно харчі роздавали, -

45] Навіть вони поспішали на збори, дізнавшись, що в битву

46] Знову з'явився Ахілл, так довго її уникавши.

47] Двоє, кульгаючи, йшли - Арея соратники вірні -

48] Син нездоланний Тідея і з ним Одіссей богосвітлий,

49] Йшли, на списи опираючись: ще-бо їм рани боліли.

50] Отже, на збори прийшовши, в ряду вони сіли переднім.

51] А наостанку прийшов і володар мужів Агамемнон,

52] Терплячи рани болючі. Ратищем мідним в жорстокій

53] Битві тяжко поранив Коон його, син Антенора.

54] А як на збори уже усі позбирались ахе»,

55] Став посередині й так тоді мовив Ахілл прудконогий:

56] «Чи нам, Атріде, обом, і тобі, і мені, стало краще

57] З того, що ми через дівчину, хоч і з зажуреним серцем,

58] Так розпалилися гнівом у зваді, що душу з'їдає?

59] Хай би стрілою убила її в кораблі Артеміда

60] В день, як, Лірнес зруйнувавши, узяв я ту дівчину в здобич.

61] Мабуть, землі не ковтало б незмірної стільки ахеїв,

62] Впалих від рук ворогів, поки в лютому гніві шалів я.

63] Гектору тільки й троянам був з того пожиток. Ахеї ж

64] Довго, гадаю, про нашу іще пам'ятатимуть зваду.

65] Тільки облишмо це згадувать, хоч і зажурені серцем,

66] А, корячись неминучості, дух свій приборкаймо в грудях.

67] Нині свій гнів припиняю. Не личить без краю уперто

68] Гніватись непримиренно. А зараз до бою скоріше

69] Духу додай бадьорішого довговолосим ахеям,

70] Щоб, із троянами стрівшись, упевнитись міг я, чи й досі

71] Хочуть при наших вони кораблях ночувать. Сподіваюсь,

72] Той із них з радістю втомлені схилить коліна, хто встигне

73] В битві жорстокій уникнути наших списів безпощадних!»

74] Так він сказав, і, почувши, що гнів припинив син Пелея,

75] Духом могутній, зраділи всі мідноголінні ахеї.

76] Став говорити до них володар мужів Агамемнон

77] З місця, де був, не виходячи сам на середину зборів:

78] «Друзі, герої данаї, соратники бога Арея!

79] Тих, хто говорить, слід слухать уважно, їх мову не гоже

80] Перебивать: тож нелегко й бувалому так говорити.

81] Хто серед гомону й гаму людського щось може почути

82] Чи щось сказати? Заглушить той шум і гучного промовця.

83] Порозумітись хотів би я з сином Пелея. Ви ж пильно

84] Слухайте, інші аргеї, і всі на слова мої зважте.

85] Часто ахеї мені про зваду із ним говорили

86] І докоряли не раз. Але не моя то провина,

87] Винні в тім Зевс, і Мойра, й Ерінія, в пітьмі блуденна.

88] Це ж бо вони на мій розум засліплення дике наслали

89] В день той, коли від Ахілла я здобич забрав самовладно.

90] Що міг зробити я? Божим усе підлягає велінням.

91] Зевсова донька поважна, Ата зловредна, що розум

92] Всім засліпляє, легкі в неї ноги, і навіть не ходить

93] Ними вона по землі, по головах людських прямує

94] Й розум затемнює в них, - із нас одного вже впіймала.

95] Навіть і Зевса вона засліпила, хоча найсильніший,

96] Кажуть, він серед богів і людей. Отже, навіть і Зевса

97] Гера, хоч слабша, підступною хитрістю так ошукала

98] В день той, коли настала пора пишнокосій Алкмені

99] Силу Геракла родити в увінчаних мурами Фівах.

100] Так, похваляючись, Зевс до всіх тоді мовив безсмертних:

101] «Слухайте слова мого, вічносущі богове й богині!

102] Хочу сказати вам те, що в грудях велить мені дух мій:

103] Нині Ілітія в світ приведе, помічниця пологів,

104] Мужа, що панувать над своїми сусідами буде,

105] З роду славетних мужів, породжених з крові моєї!»

106] Підступ ховаючи, мовить до нього володарка Гера:

107] «Ти нас обманюєш, мабуть, і слово твоє не справдиться.

108] Тож поклянися великою клятвою тут, олімпійцю,

109] Що панувать над своїми сусідами буде насправді

110] Той, хто сьогодні на світ із жіночого з'явиться лона,

111] З роду славетних мужів, породжених з крові твоєї».

112] Так говорила. І Зевс лукавства її не помітив,

113] Клятвою клявся великою й часто в тім каявся згодом.

114] Гера злетіла тоді стрімголов із вершини Олімпу,

115] В Аргос ахейський примчала, де, знала вона, проживає

116] Вельми поважна дружина Стенела, сина Персея.

117] Сьомий вже місяць вона дитину в утробі носила.

118] Та завчасу, недоноском, на світ його вивела Гера,

119] Стримавши роди Алкмені, Ілітій туди не пустивши.

120] З вістю цією прийшла до Кроніда вона і сказала:

121] «Зевсе, владарю перунів, я слово вкладу тобі в серце.

122] Муж народивсь благородний, що править аргеями має.

123] Це Еврістей, нащадок Стенела, сина Персея,

124] Парость твоя* - не зле він аргеями правити буде».

125] Мовила так, і серце гірким пройнялось йому болем.

126] Ату Кротон вхопив за голову в косах блискучих,

127] Гнівом палаючи люто, й великою клятвою клявся,

128] Що відтепер на Олімп вже ніколи й на зоряне небо

129] Більш не повернеться Ата, що розум усім засліпляє.

130] Мовивши так, розмахнувсь і з високостей зоряних неба

131] Зевс її скинув, і вмить на людські вона впала роботи.

132] Часто зітхав через неї він, бачачи любого сина,

133] Що у трудах недостойних служить Еврістеєві мусив.

134] Так же і я, - коли шоломосяйний Гектор великий

135] Воїв аргейських нещадно винищував перед човнами,

136] Ати забуть я не міг, що розум мені засліпила.

137] А що засліплений був я, і Зевс одібрав мені розум,

138] Хочу це виправить я, незліченний приносячи викуп.

139] Отже, до бою ставай, заохотивши й інших з собою.

140] Я ж подарунки готовий віддать тобі всі, що, прийшовши

141] Вчора до твого намету, назвав Одіссей богосвітлий.

142] А якщо хочеш, зажди, хоч трудів ти Ареєвих прагнеш,

143] Зараз же слуги дари з кораблів принесуть, щоб побачив

144] Сам ти, які тобі речі я цінні й приємні дарую».

145] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

146] «Сину Атрея, владарю мужів, Агамемноне славний!

147] Як ти захочеш - віддать, як належить, мені подарунки

148] Чи при собі їх затримать - це справа твоя. Та згадаймо

149] Краще про битву. Не час нам довго про це розмовляти

150] Чи зволікать з цим. Велике-бо ще недовершено діло.

151] Знов ви у лавах передніх побачите нині Ахілла,

152] Як він фаланги троян мідногострим трощитиме списом.

153] Хай же і кожен із вас ворогів побивати гадає».

154] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

155] «Хоч і хоробрий без краю ти, богоподібний Ахілле,

156] Не посилай з ворогами натщесерце битись ахеїв

157] Під Іліоном, бо довго триватиме ця безпощадна

158] Битва, якщо між собою зіткнуться фаланги ворожих

159] Воїв, а бог надихне тим і другим однакову силу.

160] Краще при кораблях бистрохідних ти дав би ахеям

161] Хліба спожити й вина: в них-бо сила й відвага людини.

162] Хто б то спромігся з бійців цілий день аж до заходу сонця,

163] Не підкріпившися їжею, битись весь час з ворогами!

164] Хоч би й якої відваги повен був він бойової,

165] Та мимоволі все тіло йому обважніє, охопить

166] Голод і спрага його, і в утомі ослабнуть коліна.

167] Той же, хто світлим вином і наїдком зміцнить свої сили,

168] Битися може завзято цілісінький день з ворогами;

169] Серце відважне у грудях його, і не знають суглоби

170] Втоми, аж поки із поля не зійдуть усі бойового.

171] Тож розпусти тепер воїв і дай їм наказ готувати

172] їжу, дарунки ж свої хай володар мужів Агамемнон

173] Скаже знести на середину зборів, щоб вої ахейські

174] Це на власні побачили очі й ти серцем радів би.

175] Перед аргеями ставши, він хай поклянеться, що ложа

176] Дівчини він не торкавсь, не єднався із нею в коханні,

177] Як за звичаєм людським у мужчин із жінками буває.

178] Хай же, Ахілле, у грудях твоїх зласкавішає серце,

179] Він же хай щедро тебе у наметі своїм почастує

180] Учтою миру, щоб мав задоволення ти, як належить.

181] Навіть і сам перед іншими ти після цього, Атріде,

182] Лиш справедливішим станеш. Не соромно-бо владареві

183] З мужем миритися тим, якого він перший покривдив».

184] В відповідь мовив йому володар мужів Агамемнон:

185] «З радістю слухав сьогодні я слово твоє, Лаертіде.

186] Слушно ти міркував і про все розсудив справедливо.

187] Клятву готовий я дати, до цього мій дух мене кличе.

188] Не присягну перед богом я ложно. Ахілл же хай трохи

189] Тут зачекає, хоч як трудів він Ареєвих прагне.

190] Та зачекайте-бо й інші, аж поки до нас із наметів

191] Всі не прибудуть дари і ми жертвами клятв не завірим.

192] Це, Одіссею, тобі доручаю й велю довершити.

193] Вибери сам юнаків щонайкращих ти між всеахеїв,

194] Щоб принесли з корабля подарунки, які ми учора

195] Пообіцяли Ахіллові дати, й жінок хай приводять.

196] Ти ж мені швидше, Талтібію, в стані широкім ахеїв

197] Вепра знайди, щоб у жертву зарізати Зевсові й Сонцю».

198] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

199] «Сину Атрея, владарю мужів, Агамемноне славний!

200] Краще турботи оці нам до іншого часу відкласти,

201] Перепочинок коли у битві кривавій настане,

202] Й люттю такою у грудях моїх не палатиме серце.

203] Ще-бо у полі порубані вої лежать, що приборкав

204] Гектор, Пріамів син, коли Зевс дарував йому славу.

205] Ви ж на обід закликаєте нас! А я, замість того,

206] Всім наказав би негайно воям ахейським у поле

207] Вийти й натщесерце битись, а потім, із заходом сонця,

208] Щедру подати вечерю, коли за ганьбу помстимося.

209] Та раніше до любого горла мені не полізуть

210] Страви й напої ніякі - товариша ж нашого вбито!

211] Гострою міддю порубаний, він ногами до входу

212] Серед намету мого розпростертий лежить, а навколо

213] Товариші його плачуть. Не учта на думці у мене,

214] А»лиш убивство, кров та ворога стогін смертельний!»

215] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

216] «Сину Пелеїв Ахілле, найкращий із воїв ахейських!

217] Ти й сміливіший за мене, і в битві орудуєш краще

218] Списом своїм. Але я перевищу тебе набагато

219] Розумом: я-бо й раніш народивсь, і досвідчений більше.

220] Май же терпіння у серці і слів моїх слухай уважно.

221] Швидко у січі кривавій ситіють утомою люди,

222] Що, як стеблини, їх мідні серпи пожинають по ниві.

223] Жниво ж убогим стає, коли шальки ваги нахиляє

224] Зевс, що воєн людських неминучі вирішує судьби.

225] Отже, не шлунками мертвих оплакувать треба ахеїв,

226] Надто-бо часто один за одним погибають щоденно

227] Вої, хто ж і коли б тоді міг од печалі спочити?

228] Тих, що в бою полягли, на похорон треба віддати,

229] Твердість зберігши в душі, поплакавши день над померлим.

230] Іншим же, що по жорстокДй війні у живих залишились,

231] Треба про їжу й пиття пам'ятати, щоб, сили набравшись,

232] Битися ми з ворогами невтомно могли й безустанно,

233] Міддю міцною озброєні. Хай же ніхто не бариться

234] В нашому війську надалі й наказів нових не чекає.

235] Зле-бо з наказом новим тому буде, хто все ж залишиться

236] Біля аргейських човнів. Мерщій же шикуймося в лави

237] Й на конеборних троян обрушимо зброю Арея!»

238] Мовивши так, він двох Несторідів узяв із собою,

239] І Фелеща Мегета, й Тоанта, і ще Меріона,

240] І Лікомеда, сина Креонта, ще й Меланіппа

241] І до намету пішов Агамемнона, сина Атрея.

242] Слово наказів його переходило тут же у діло.

243] Сім принесли із намету триногів обіцяних, потім

244] Двадцять сяйних казанів, узяли до них коней дванадцять.

245] Сім привели ще жінок, обізнаних добре в чудових

246] Виробах, восьма ж по них Брісеїда була яснолиця.

247] Спереду йшов Одіссей, що десять відважив талантів

248] Золота, інші дарунки несли юні вої ахейські.

249] Все це на площі вони поскладали. Тоді Агамемнон

250] Встав. Тим часом Талтібій, голосом схожий на бога,

251] З вепром в руках зупинивсь перед славним керманичем люду.

252] Син же Атреїв, рукою свій витягши ніж, що звичайно

253] Біля великих меча свого піхов мав завжди з собою,

254] З вепра щетини спочатку відрізав і, руки здійнявши,

255] Ревно до Зевса молився. І мовчки сиділи аргеї

256] Всі по місцях своїх, слів дослухаючи пильно вождевих.

257] Очі піднісши до неба широкого, так він молився:

258] «Будьте за свідків, о Зевсе, найвищий з богів, найсильніший,

259] Земле, і Сонце, й Ерінїї, що в глибині під землею

260] Тяжко караєте люд за ложно промовлені клятви!

261] Не доторкався й рукою до дівчини я Брісеїди,

262] Не вимагав ані ложа, ані чогось іншого в неї.

263] Досі в наметі моїм залишалась незаймана діва.

264] А як брехливо клянусь, хай пошлють мені вічні богове

265] Лиха багато, як тим посилають, хто клятву порушив».

266] Мовив це й вепрові горло розсік він безжальною міддю

267] І, розмахнувшись, у глиб його сивого моря закинув,

268] Рибі в поживу. Ахілл же, із місця свойого підвівшись,

269] До війнолюблих аргеїв з такими звернувся словами:

270] «Зевсе, наш батьку, великі ти людям напасті готуєш!

271] Не схвилював би ніколи так серця мойого у грудях

272] Син Атреїв, не міг би він силою дівчини тої

273] Взяти усупереч волі моїй. То, мабуть, могутній

274] Зевс побажав, щоб смертю загинуло стільки ахеїв.

275] Сядьмо ж обідати й будьмо готові до справи Арея!»

276] Мовивши так, розпустив він збори мужів скороспішні.

277] До кораблів своїх швидко усі порозходились вої,

278] А мірмідоняни, духом відважні, забрали дарунки

279] Й на корабель однесли до Ахілла, подібного богу.

280] Все поскладали в наметах і поряд жінок посадили,

281] Коней же славні візничі усіх в табуни відігнали.

282] А Брісеїда прекрасна, немов золота Афродіта,

283] Тіло Патрокла побачивши, гострою міддю пробите,

284] З тужним риданням припала до нього й руками терзала

285] Груди, і ніжну шию собі, і вродливе обличчя,

286] І промовляла крізь сльози жона, до богині подібна:

287] «Любий Патрокле, нещасній мені із усіх наймиліший!

288] Йшовши із цього намету, живим я тебе залишила,

289] Нині ж, назад повернувшись, я мертвим тебе зустрічаю,

290] Владаря люду. Біда за бідою мене настигає.

291] Мужа, якого дали мені батько й шанована мати,

292] Я біля міста побачила, вбитого гострою міддю,

293] Трьох ще уздріла братів, що моя породила їх мати,

294] Серцю любих, і їх настигла загибелі днина.

295] Ти ж тамував мені сльози, коли Ахілл прудконогий

296] Вбив мого мужа і славне Мінета божистого місто

297] Геть зруйнував. Обіцяв ти мені, що за шлюбну дружину

298] Візьме мене сам божистий Ахілл і, відвізши до Фтії

299] На кораблях, нам справить весілля в краю мірмідонян.

300] Тим-то над мертвим тобою, мій голубе, й плачу я гірко».

301] Так промовляла крізь сльози, й жінки усі плакали з нею, -

302] Чи над Патроклом, чи більше над власною кожна бідою.

303] А круг Ахілла зібралась тим часом старшина ахейська,

304] Просячи їжі спожить. Він же, тяжко зітхнувши, одмовивсь:

305] «Прошу, якщо ви готові послухать мене, мої друзі,

306] Не закликайте, проте, щоб я вдовольняв своє серце

307] Стравами й різним питвом - велике-бо горе у мене:

308] Ждатиму я й перетерплю до самого заходу сонця».

309] Мовивши так, усіх владарів одпустив він од себе.

310] Двоє ж Атрідів лишилося, ще й Одіссей богосвітлий,

311] Ідоменей, і Нестор, та Фенікс, їздець посивілий, -

312] Щиро втішали в скорботі його. Але був він невтішний

313] Серцем, аж поки не кинувся в пащу кривавого бою.

314] Дні спогадавши минулі, він тяжко зітхнув і промовив:

315] «Ще так недавно ти сам, нещасливий і любий мій друже,

316] Жваво і спритно обіди смачні у цім ставив наметі

317] Передо мною, тоді як усі поспішали ахеї

318] Йти на комонних троян з многослізним поривом Арея.

319] Нині лежиш ти порубаний, серце ж моє вже не хоче

320] Ані пиття, ні наїдків торкнутись, хоч їх тут багато,

321] Прагне тебе лиш. Горя сильнішого я не відчув би,

322] Навіть про смерть навісну мого рідного батька почувши,

323] Що десь у Фтії далекій рясними слізьми умліває

324] Через розлуку із сином, який серед лкйгу чужого

325] Задля Єлени мерзенної б'ється з троянами збройно,

326] Чи через смерть мого любого сина, що виріс у Скірі,

327] Богоподібного Неоптолема, якщо він живий ще.

328] Досі у грудях мій дух всечасна живила надія,

329] Що біля Трої один я загину, далеко від долів

330] Аргоса, кіньми багатого, ти ж до Фтії вернешся

331] На кораблях чорнобоких, я сподівавсь, та із Скіра

332] Сина мого привезеш і все йому дома покажеш, -

333] Високоверхий наш дім, і челядь, і майна численні.

334] Сам же мій батько Пелей чи, може, й умер, я гадаю,

335] Чи ледь живий, тягарем злої старості зігнутий, в смутку

336] Дні свої лиш переводить, весь час дожидаючи тільки

337] Звістку сумну про смерть свого любого сина почути».

338] Так говорив він крізь сльози, й старійшини тяжко зітхали,

339] Кожен з них згадував те, що вдома вони залишили.

340] Бачачи сльози їх журні, зглянувся з неба Кроніон,

341] І, до Афіни звернувшись, він слово промовив крилате:

342] «Доню моя, невже ти зреклась цього славного мужа?

343] Чи твого серця Ахілл анітрохи уже не турбує?

344] Он, подивись, він сидить між своїх кораблів круторогих,

345] Любого друга оплакує. Товариші його інші

346] Сіли обідати, він лиш один не торкається їжі.

347] Йди ж бо до нього й, солодкої вливши амброзії в груди,

348] Дай ще й нектару йому, щоб голод його не розслабив».

349] Так він Афіні сказав, що й сама того дуже бажала.

350] Наче той сокіл з небес, легкокрилий, швидкий, дзвінколунний,

351] Кинулась в простір ефірний вона. А тим часом ахеї

352] Зброю уже готували для бою. Солодкої в груди

353] Вливши Ахіллу амброзії, ще додала і нектару

354] Трохи вона, щоб голод у нього колін не розслабив.

355] Потім вернулась сама до всевладного батька в незрушний

356] Дім його. Кинулись від кораблів своїх бистрих ахеї.

357] Мов незліченні сніжини холодні з верховин од Зевса

358] Сиплються, гнані диханням ефірноясного Борея, -

359] Без ліку так од човнів бистрохідних сипнули шоломи

360] Ясноблискучі, горбаті щити, міцнобронно опуклі

361] Панцири й мідяногострі довжезні списи ясенові.

362] Блиск їх аж неба сягав, і земля сміялась навколо

363] В сяєві міді ясної і грізно гула під ногами

364] Воїв. Озброївсь також серед них і Ахілл богосвітлий.

365] Заскреготав він зубами, і очі його запалали

366] Сяйвом огню пломенистим, а серце проймалося в грудях

367] Болем нестерпним. Страшним на троян опанований гнівом,

368] Божі надів він дари, над якими Гефест потрудився.

369] Спершу собі на гомілки наклав наголінники мідні,

370] Дуже красиві, срібними пряжками їх застебнувши.

371] Потім і панцир на груди свої надягнув міцно кутий,

372] Через плече перевісив він срібноцвяхований, мідний

373] Меч свій, і щит - міцний і великий - також із собою

374] Взяв, - од нього навкруг, як од місяця, сяяло світло.

375] Так же, як перед плавцями у морі десь блисне раптово

376] Ватра ясна, що самотньо горить на стоянці пастушій

377] Високо в горах, а тих проти волі далеко від друзів

378] Бурі заносять по хвилях багатого рибою моря, -

379] Так щит Ахілла чудовий, оздоблений гарно, світився

380] Й сяйвом аж неба сягав. Важкого шолома піднявши,

381] Він на чоло надягнув. І сяяв шолом конегривий,

382] Мов промениста зоря; золоте розвівалось волосся

383] Пишне, Гефестом майстерно вправлене в гребінь шолома.

384] Зброю надівши, схотів дослідити Ахілл богосвітлий,

385] Чи прилягає як слід вона всюди, чи тілу в ній вільно.

386] Наче на крилах здіймався у ній поводатар народу!

387] Потім із схову міцне він ратище батьківське вийняв

388] Довге й важке, - ніхто-бо інший не міг із ахеїв

389] Ним потрясати, один лиш Ахілл потрясав пеліонським

390] Ясеном тим, що батьку його із вершин Пеліону

391] Дав у дарунок Хірон на смертну загибель героям.

392] Автомедонт же з Алкімом позапрягали тим часом

393] Коней - красиві наділи на них хомути, і вудила

394] їм до ротів загнуздали, й назад до сидінь натягнули

395] Віжки міцні. У руки схопивши батіг свій блискучий,

396] Сплетений міцно, скочив на кінну свою колісницю

397] Автомедонт. Поряд з ним став Ахілл ув озброєнні повнім,

398] Сяючи весь обладунком, немов осяйний Гіперіон,

399] І заволав тоді голосом грізним до батьківських коней:

400] «Балію й Ксанте, Подарги далекославнії діти!

401] Краще ніж будь-коли нині старайтесь візничого з бою

402] Винести в лави данаїв, як будемо ситі війною,

403] Лиш не покиньте мене, як Патрокла, убитим лежати!»

404] В відповідь мовив тоді з-під ярма йому кінь бистроногий,

405] Ксант, понуривши голову, так що густа його грива,

406] Впавши з ошийника, аж до землі під ярмом досягала.

407] Голос людський йому Гера дала тоді білораменна:

408] «Нині врятуємо ще ми тебе, о могутній Ахілле,

409] День же твоєї загибелі близько уже. Та не ми в цім

410] Винні, а бог лиш над нами-великий і доля всесильна.

411] Не через нашу повільність і не через лінощі наші

412] Зброю з Патроклових пліч забрали до себе трояни.

413] Син Лето пишнокосої, поміж богами найкращий,

414] В лавах передніх убив його, Гектару сл?ву оддавши.

415] Хоч би летіли і нарівні ми із диханням Зефіра,

416] Поміж всіма, уважають, найшвидшого вітру, - та сам ти

417] Маєш небавом загинути смертю від бога і мужа!»

418] Мовив це Ксант, і Ерінії голос йому перервали.

419] Гнівно коневі тоді відповів Ахілл прудконогий:

420] «Що це ти смерть мені, Ксанте, віщуєш? Не твій-бо то клопіт.

421] Знаю я й сам, що судилось мені тут загинуть, далеко

422] Від свого рідного батька і матері. Та не спинюсь я,

423] Поки не будуть удосталь трояни вже ситі війною!»

424] Мовив і з криком погнав своїх коней він однокопитих.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТА

БИТВА БОГІВ

1] Так при човнах крутобоких до зброї ставали круг тебе,

2] Сину Пелея, в боях ненаситні ахеї. Трояни

3] З другого боку зійшлись на високій частині рівнини.

4] Зевс же з вершини Олімпу, бескеттям багатого гострим,

5] Скликать безсмертних на збори Феміді звелів. Обійшовши

6] Всюди, богів поскликала усіх вона в Зевса оселю.

7] Навіть із рік не було неприбулого, крім Океану,

8] Ані із німф, що в чудових гаях свою мають домівку

9] Чи у джерелах річок та вологих лугах трав'янистих.

10] От позбирались у домі вони хмаровладного Зевса,

11] У передсінку, тесанім гладко, що Зевсові-батьку

12] Сам Гефест збудував із хистом та вмінням великим.

13] Так вони в Зевсовім домі зібрались. Землі потрясатель,

14] Закликом не згордувавши, із моря прийшов на ті збори,

15] Сів посередині й став про задуми Зевса питати:

16] «Нащо-бо ти, громовладче, на збори богів сюди скликав?

17] Чи не стосовно троян і ахеїв ти щось замишляєш?

18] Знову-бо січа й війна поміж них починає палати».

19] Відповідаючи, Зевс хмаровладний до нього промовив:

20] «Ти угадав, землі потрясателю, що я замислив,

21] Нащо зібрав вас. Людьми, що гинуть, я завжди турбуюсь.

22] Сам же, проте, лишатимусь тут, на бескеттях Олімпу

23] Сидячи, буду дивитись і радувать дух свій. А ви вже,

24] Інші богове, у лави ідіть до троян і ахеїв,

25] Тим помагайте і цим, кому буде що до вподоби.

26] А як один лиш Ахілл почне із троянами битись,

27] Встоять недовго вони перед бистрим на ноги Пелідом.

28] Тож і раніше навіть на вигляд його трепетали,

29] Нині ж, коли за товариша гнівом він страшно палає,

30] Дуже боюсь я, щоб всупереч долі він мурів не знищив».

31] Мовив це слово Кронід і січу роз'ятрив завзяту.

32] Кинулись в битву богове, та задуми їх були різні.

33] До кораблів метнулася Гера й Паллада Афіна,

34] Вслід Посейдон-земледержець подавсь і Гермес, що розносить

35] Блага для нас і усіх перевищує розумом хитрим.

36] З ними й Гефест закульгав, поспішаючи, міццю своєю

37] Гордий, лиш литки тонкі під тілом страшним миготіли.

38] Шоломосяйний Арей до троян поспішив тоді й разом

39] Феб довгокудрий помчав, Артеміда із ним стрілоносна,

40] Ксант бистрохвилий, Лето й Афродіта, на усміхи щедра.

41] Поки од воїнів смертних далеко тримались богове,

42] То величались ахеї, що знов поміж ними з'явився

43] Славний Ахілл, так довго відсутній у битві жорстокій.

44] Але тремтіли трояни й суглоби їм сковував трепет,

45] Жах огорнув їх, коли появивсь Пеліон прудконогий,

46] Зброєю сяючи весь, до Арея-убивці подібний.

47] А як вмішалися поміж людей олімпійські богове,

48] Встала могутня Еріда, що в бій підбиває, й Афіна

49] Лунко гукала, з-під мурів зійшовши і ставши над ровом,

50] То над шумливим морським узбережжям завзято кричала.

51] Грізно й Арей заволав, до чорної бурі подібний,

52] В битву троян закликаючи то із висот іліонських,

53] То пробігаючи вздовж Сімоенту по Калліколоні.

54] Так, в тих і в цих розпаливши завзяггя, блаженні богове

55] В бій їх звели і люту між ними розбурхали зваду.

56] Страшно з висот загримів людей і безсмертних всевладний

57] Батько, а знизу, з підземних глибин Посейдон-земледержець

58] Землю безкраю потряс і гір височенні вершини.

59] Все затряслось - од підгір'я багатоджерельної Іди

60] Аж до верхів її, й місто троянське, і судна ахеїв.

61] Страхом охоплений Аїдоней, володар преісподніх,

62] Страшно стривоживсь і, скочивши з трону, гукав, щоб ізверху

63] Лона землі Посейдон не розверз би, землі потрясатель,

64] Щоб не розкрилось безсмертним і людям житло його темне,

65] Затхле, бридке, що навіть богів воно вічних жахає.

66] Гуркіт такий залунав, як зіткнулись боги між собою.

67] На владаря Посейдона, землі потрясателя, вийшов

68] Феб-Аполлон тоді, стріли свої нагостривши крилаті;

69] На Еніалія йшла ясноока богиня Афіна;

70] З Герою стрілася золотолука тоді Артеміда,

71] Шумна мисливиця, далекосяжця сестра стрілоносна;

72] Благоподавець могутній Гермес на Лето тоді вийшов,

73] Проти Гефеста - Потік вировий і глибокохвилий,

74] Ксантом богове його називають, а люди - Скамандром.

75] Так наступали боги на богів. Ахілл же тим часом

76] В натовп людський поривався, щоб стрінути десь Пріаміда

77] Гектора, кров'ю якого всіх більше він прагнув наситить

78] Войовника щитоносного, лютого бога Арея.

79] Феб-Аполлон, що на бій підбиває, направив Енея

80] Проти Пеліда, могутньої сили йому надихнувши.

81] Голосом схожий він став з Лікаоном, Пріамовим сином.

82] Постать прибравши його, Аполлон, син Зевса, промовив:

83] «Де ж це, Енею, пораднику Трої, ті давні погрози,

84] Що похвалявсь ти, вино з владарями троянськими пивши,

85] Стати до бою один на один із Ахіллом Пелідом?»

86] Відповідаючи, так Еней тоді мовив до нього:

87] «Нащо тепер, Пріаміде, ти кличеш мене проти волі

88] З високодумним сином Пелеєвим збройно змагатись?

89] Проти Ахілла-бо я прудконогого нині не вперше

90] Виступлю, - він вже зігнав мене раз своїм ратищем гострим

91] З Іди, вчинивши на наших корів несподіваний напад

92] І зруйнувавши Лернес і Педас. Та послав порятунок

93] Зевс мені, сили мої укріпивши і бистрі коліна.

94] Тож від Афіни й Ахіллових рук я ледь-ледь не загинув:

95] Йшла-бо вона перед ним, і звитягу несла, й закликала

96] Мідяним списом лелегів усіх і троян побивати.

97] Тим-то мужа нема, що міг би з Ахіллом змагатись.

98] Завжди-бо хтось із богів біля нього й загибель одверне.

99] Прямо летять його стріли й списи й не раніше ослабнуть,

100] Ніж увіткнуться у тіло людське. Якби перед нами

101] Рівні можливості визначив бог у бою, то нелегко

102] Він переміг би, хоч хвалиться тим, що увесь він із міді».

103] Зевсів же син, владар Аполлон, на це так йому мовив:

104] «Чом би, герою, й тобі до богів вічносущих молитви

105] Не піднести? Породила-бо, кажуть, тебе Афродіта,

106] Зевсова донька, від нижчої ж той народився богині,

107] Ця-бо від Зевса народжена, та - лиш од старця морського.

108] З міддю блискучою прямо на нього іди і не бійся

109] Ані погрози його, ані пустопорожньої лайки».

110] Мовив це й силу велику вдихнув вожаєві народів.

111] Вийшов Еней із переднього ряду, весь сяючи міддю.

112] Та не укрилось, проте, від білораменної Гери,

113] Як син Анхіса крізь натовп тоді пробиравсь до Пеліда.

114] Скликавши разом богів, до них вона так промовляла:

115] «Поміркувати вам треба тепер, Посейдоне й Афіно,

116] В серці своїм, як скінчиться те все, що отут почалося.

117] Збройно виходить Еней, блискучою сяючи міддю,

118] Проти Пеліда, Фебом підбитий на це Аполлоном.

119] Зважмо-но краще, а може, назад нам його відтіснити

120] Звідси, або кому-небудь із нас в допомозі Ахіллу

121] Стати, великою силою сповнити й духу відваги

122] В груди вдихнути, щоб знав він, що з-поміж богів найсильніші

123] Люблять його, і тільки із них найнікчемніші й досі

124] Допомагають троянам на полі борні бойової.

125] Тим-то сюди ми з Олімпу зійшли й беремо всі участь

126] В битві оцій, щоб Ахілл не зазнав од троян будь-якого

127] Лиха сьогодні. Хай потім уже перетерпить, що Доля

128] Випряла з ниттю йому, коли мати його породила.

129] А як Ахілл од безсмертних богів про це сам не почує,

130] То налякатися може, як вийде на нього у битві

131] Хтось із богів: небезпечно-бо навіч із богом зустрітись».

132] В відповідь так Посейдон їй промовив, землі потрясатель:

133] «Геро, не гнівайся так нерозумно, тобі це не личить.

134] Зовсім того я не хочу, щоб в січі зіткнулись богове -

135] Ми та інші, - адже набагато за них ми сильніші.

136] Краще зійдім з бойового шляху та на пагорбі сядьмо

137] Осторонь, - хай про війну вже самі потурбуються люди.

138] А як Арей або Феб-Аполлон утрутяться у битву

139] Чи, Пеліона затримавши, битись йому перешкодять,

140] То поміж нами і звада тоді, й бойова колотнеча

141] Враз розпочнеться. Але, сподіваюсь, вони незабаром

142] Вернуться знов на Олімп до громади богів невмирущих,

143] Нашою проти їх волі рукою приборкані слушно».

144] Мовивши так, безсмертних повів ПЛейдон темнокудрий

145] До круговидого муру високого, що для Геракла

146] Богоподібного Трої сини і Паллада Афіна

147] Побудували, щоб міг од морського сховатись страхіття

148] В час, коли б гналось за ним з узбережжя воно по рівнині.

149] Там Посейдон та інші безсмертні боги посідали,

150] Хмарою плечі собі непрозірною щільно прикривши,

151] їх супротивники сіли над кручами Калліколони

152] З вами, осяйливий Фебе і городоборцю Арею.

153] Радячись так між собою, одні проти одних сиділи

154] Вічні боги, починати ж війну лиховійну ті й другі

155] Не поспішали, та Зевс із небесних висот спонукав їх.

156] Міддю уся засвітилась рівнина, бійцями і кіньми

157] Сповнена суспіль. Земля аж гула навкруги під ногами

158] Лав бойових. Два найкращі із воїнів найсміливіших

159] Поміж загонів, ворожих зійшлися, готові змагатись, -

160] Син Анхісів Еней і Ахілл Пеліон богосвітлий.

161] Син Анхісів з погрозливим поглядом виступив перший,

162] Важко шоломом киваючи; перед грудьми він округлий

163] Буйний мав щит, а рукою ще й списом стрясав мідногострим.

164] А Пеліон йому вийшов назустріч, подібний до лева

165] Хижого, що, із усіх позбігавшись околиць, селяни

166] Хочуть убити його; з погордою він ізпочатку

167] Мимо проходить; коли ж його хтось з юнаків войовничих

168] Списом зачепить, він пащу роззявить, наїжившись, ікла,

169] Піною вкриті, і серце відважне стискається в грудях;

170] Звільна хвостом по клубах обох себе він шмагає

171] І по боках, наганяючи хіті собі бойової;

172] Блиснувши люто очима, вперед він стрибає шалено,

173] Щоб розтерзати когось або тут же самому загинуть.

174] Сила Ахіллова так і дух спонукав його мужній

175] Проти Енея, відважного серцем, на бій виступати.

176] А як зійшлись вони близько, один проти одного йшовши,

177] Перший промовив тоді прудконогий Ахілл богосвітлий:

178] «Нащо, Енею, вперед із лав своїх ти так далеко

179] Вийшов? Чи дух твій зі мною змагатись тебе спонукає

180] В гордій надії, що владарем станеш троян конеборних,

181] Честю Пріамові рівним? Та хоч би мене і убив ти,

182] Влади за те не дасть тобі в руки Пріам староденний.

183] Є-бо у нього сини, та й сам він міцний і розважний.

184] Виділять, може, ділянку для тебе трояни, від інших

185] Кращу, із нивою й садом чудовим тобі на прожиток,

186] Як умертвиш мене? Та, сподіваюсь, це важко зробити.

187] Списом колись, пам'ятаю, вже змусив тебе я тікати.

188] А пригадай, як від стада корів, що ти пас одиноко,

189] Гнав я нещадно тебе на проворних ногах із Ідейських

190] Гір, і як ти від мене тоді утікав безоглядно?

191] Зрештою, втік ти в Лернес. За тобою й туди я погнався,

192] Місто усе зруйнував з допомогою Зевса й Афіни

193] І полонянок жінок, позбавивши днів їх свободи,

194] В бран загнав. Врятував тебе Зевс тоді й інші богове.

195] Нині ж, гадаю, вони не врятують тебе, як ти мрієш

196] Серцем. Раджу тобі я назад відійти і сховатись

197] Серед громади. Отож не виходь проти мене, щоб лиха

198] Гіршого ще не зазнати. Мудрий дурень по шкоді».

199] Відповідаючи, так Еней тоді мовив до нього:

200] «Не сподівайся, Пеліде, словами мене залякати,

201] Наче дитя нерозумне, і сам-бо я добре умію

202] І глузувати дошкульно, і гострим облаяти словом.

203] Знаємо рід один одного ми, батьків своїх знаєм,

204] Давніх переказів чувши багато від смертного люду.

205] Та ні моїх ти в лице, ні твоїх я ніколи не бачив.

206] Від бездоганного мужа Пелея ти, кажуть, походиш,

207] Мати твоя - пишнокоса Фетіда, народжена морем.

208] Я ж величаюся гордо відважного серцем Анхіса

209] Сином улюбленим, мати моя - сама Афродіта.

210] Нині одні або другі із них свого любого сина

211] Будуть оплакувать. Не по порожній розмові, гадаю,

212] В бій не вступивши, сьогодні розійдемось ми із тобою.

213] А як розвідати краще про рід наш бажаєш, щоб більше

214] Знати про нього, то добре мужам багатьом він відомий.

215] Першим славетного Зевс породив хмаровладний Дардана,

216] Що заснував Дарданію тоді, коли Троя священна

217] Ще не була на рівнині збудована, смертних оселя,

218] Й люд в передгір'ях селився багатоджерельної Іди.

219] Син народивсь у Дардана, володар мужів Еріхтоній,

220] Найбагатішим невдовзі він став серед смертного люду.

221] Коней три тисячі паслось у нього на луках заплавних, -

222] Гарних, рисистих кобил, лошатами жвавими гордих.

223] Навіть Борей їх прагнув жадливо на випасах буйних

224] І покривав, жеребця темногривого постать прибравши.

225] Ставши жеребними, ті дванадцять лошат породили.

226] Тож як гасали грайливо по нивах вони хлібодайних,

227] То, летючи над колоссям, ні зернятка не толочили.

228] А як гасали вони по хребтові широкого моря,

229] То пролітали над пінявим плеском морського прибою.

230] Троса родив Еріхтоній, над людом троянським владику,

231] В Троса ж самого родилося троє дітей бездоганних -

232] Іл, а за ним Ассарак та ще Ганімед богорівний,

233] ІІІп найвродливіший був між усього він смертного люду.

234] Задля краси його вкрадений вічними б^ він богами,

235] Щоб, живучи між безсмертних, у Зевса вино розливати.

236] Іл же сина родив, бездоганного Лаомедонта,

237] Лаомедонт же синів породив - Тіфона, й Пріама,

238] Лампа, і Клітія, й Гікетаона, Ареєву парость;

239] Капій був син Ассарака, а сам породив він Анхіса,

240] Я ж - син Анхісів, а Гектор - син богосвітлий Пріамів.

241] От із якого я роду і крові, що ними хвалюся.

242] Доблесті ж смертним мужам лише Зевс додає чи збавляє,

243] Як кому сам забажає: з усіх-бо він є найсильніший.

244] Тільки не час нам балакати, як дітлахам нерозумним,

245] Стоячи марно отут, посеред найлютішого бою.

246] Прикрощів ми один одному можемо дуже багато

247] Наговорить - їх ваги й корабель не підніме стовеслий.

248] Смертних язик є гнучкий і до розмаїтих придатний

249] Висловів - простір навколо широкий, де їм випасатись.

250] Як ти до когось промовиш, так і до тебе озвуться.

251] Тільки ж навіщо словами лайливими в зваді та в сварці

252] Лаятись нам один з одним, як чинять жінки галасливі

253] В сварці, що душу роз'ятрює, лютою пройняті злістю,

254] Й лають усмак одна одну, на вулицю вибігши з дому,

255] З правдою сиплють і лжу, бо в гніві й вона виникає.

256] Ти бойової відваги словами в мені не вгамуєш,

257] Перше ніж міддю не зміряєм сили. Мерщій починаймо

258] На мідногострих списах один з одним змагання завзяте!»

259] Так він промовив, і в щит той застрашливий списом могутнім

260] Тяжко ударив, аж щит загудів під вістрям важенним.

261] Аж затремтів Пеле'ід і рукою м'язистою щит свій

262] Зразу вперед одхилив, боячись, що своїм довготінним

263] Списом навиліт простромить Еней його, духом відважний.

264] Тож, нерозумний, у мислях і в серці своїм не подумав

265] Він, що славетні дарунки богів нелегко людині

266] Смертній вдається здолать чи примусити їх поступитись.

267] Не пощастило Енеєві мужньому списом могутнім

268] Щит той пробити: наткнувсь він на золото, божий дарунок.

269] Дві лиш платівки пробив він, а далі під ними лишалось

270] Ще три, бо п'ять їх усього прибив до щита кривоногий:

271] Зверху - дві мідні, зсередини - дві олов'яні, й між ними -

272] Ще й золоту, - вона то й затримала спис ясеновий.

273] В чергу свою, і Ахілл метнув тоді спис довготінний,

274] Ним він поцілив Енеєві в щит, на всі боки округлий,

275] Близько від верхнього краю, де мідна платівка найтонша,

276] Там, де найтонша і шкура волова. Пройняв його наскрізь

277] Ясен з гори Пеліону, і щит загудів від удару.

278] Низько нагнувся від страху Еней і підняв над собою

279] Щит свій, а спис пролетів над плечима у нього і вістрям

280] В землю встромивсь, на великім щиті, що все тіло вкриває,

281] Круги обидва пройнявши. Уникнувши довгого списа,

282] Випроставсь він, і смуток безмежний залляв йому очі

283] З жаху, як близько те вістря вп'ялося. Ахілл же тим часом

284] Вихопив меч мідногострий і кинувся люто на нього

285] З криком жахливим. Та камінь схопив син Анхіса руками

286] Вельми важкий, - і вдвох не могли б його смертні підняти

287] З нині живущих, а він і один ним розмахував легко.

288] Втрапив би камінь Ахіллові, що набігав на Енея,

289] В щит чи в шолом, та печальну загибель вони б відвернули,

290] А Пелеїд у Енея мечем своїм душу підняв би,

291] Якби не вгледів цього Посейдон, землі потрясатель.

292] Тож до безсмертних богів він з такими словами звернувся:

293] «Горе, як жалко мені відважного духом Енея!

294] Здоланий сином Пелея, він скоро зійде до Аїду,

295] Тож, нерозумний, послухався лучника він Аполлона,

296] Той же від нього печальної згуби уже не відверне.

297] Тільки ж навіщо він має, безвинний, страждання терпіти

298] Через гризоти чужі? Тож завжди він любі приносив

299] Жертви безсмертним богам, що в широкому небі домують.

300] Ну ж бо, смертну тепер відведімо від нього загрозу,

301] Щоб не прогнівавсь Кронід, коли справді рукою Ахілла

302] Буде убитий Еней. Судилось йому врятуватись,

303] Щоб не без сліду пропав і не без нащадків лишився

304] Рід Дардана, якого Кронід уподобав найбільше

305] З-поміж синів, що смертні жінки породили від нього.

306] Став-бо Кронідові рід Пріамів уже ненависний.

307] Правити нині троянами буде Енеєва сила

308] Й діти дітей, що мають од нього іще народитись».

309] В відповідь мовила так велеока володарка Гера:

310] «Сам ти, землі потрясателю, в серці своєму розмисли,

311] Чи врятувати Енея, чи дати Ахіллові змогу,

312] Сину Пелея, приборкать його, хоч який він могутній.

313] Ми-бо обидві багато разів уже клятви давали

314] Перед богами безсмертними, я і Паллада Афіна,

315] Що од троян одвертать ми не будемо згубної днини,

316] Навіть тоді, коли Троя уся нищівним запалає

317] Полум'ям, що войовничі запалять синове ахеїв».

318] Слово почувши таке, Посейдон, землі потрясатель,

319] Крізь бойову колотнечу й списів завірюху навальну

320] Рушив туди, де стояли Еней із славетним Ахіллом.

321] Темною млою тоді оповив він Ахіллові очі,

322] Сину Пелея; спис ясеновий, загострений міддю,

323] Вирвав з міцного щита у відважного духом Енея

324] Й тут же відразу поклав його перед стотіами Ахілла,

325] Потім підняв над землею і з розмахом кинув Енея.

326] Через численні героїв загони і коней численних

327] Перелетів Еней тоді, кинутий бога рукою,

328] І опинився на самім краю многотрудної битви,

329] Там, де, до бою готуючись, лави кавконів стояли.

330] Близько туди підійшов Посейдон, землі потрясатель,

331] І, до Енея звертаючись, слово промовив крилате:

332] «Хто із безсмертних богів осліпив тебе нині, Енею,

333] Що з Пелеоном безстрашним ти збройно готовий змагатись,

334] Він же багато сильніший за тебе й безсмертним любіший?

335] Тож відступи перед ним, де й коли б він тобі не зустрівся,

336] Щоб не потрапить в оселю Аїдову, всупереч долі.

337] А коли жереб лихий і загибель Ахілла настигнуть,

338] Сміло виходь з ворогами у лавах передніх змагатись, -

339] З інших ахеїв ніхто із плечей твоїх зброї не зніме».

340] Все роз'яснивши, лишив Посейдон по цій мові Енея

341] І, дивовижну одвівши імлу, він Ахіллові очі

342] Знов прояснив. І здивовано той навкруги оглянувся,

343] Тяжко зітхнув і до свого відважного серця промовив:

344] «Горе нам! Диво велике на власні побачив я очі!

345] Спис мій лежить на землі, та ніде я навколо не бачу

346] Мужа, в якого я кинув його, наміряючись вбити!

347] Бачу напевно тепер, що безсмертним богам таки справді

348] Любий Еней. Я ж гадав, що він марно тоді похвалявся.

349] Хай забирається геть! Зі мною він битися збройно

350] Більше не схоче, радіючи з того, що смерті уникнув.

351] Зараз же - час мені в бій войовничих закликать данаїв,

352] Вийти насупроти й інших троян випробовувать сили».

353] Мовив і, так ідучи, підбадьорював кожного мужа:

354] «Нині не стійте здаля від троян, богосвітлі ахеї,

355] Муж проти мужа виходьте, збройно готові змагатись.

356] Важко одному мені, хоч який би не був я могутній,

357] Воїв долати стількох і збройно із ними змагатись.

358] Навіть Арей, хоч і бог він безсмертний, і навіть Афіна

359] Встоять під пащею бою такого, проте, не здолає.

360] Те, що силою рук або ніг чи поривом одваги

361] Зможу, робитиму все до найменшого я, запевняю,

362] Кинуся прямо в ворожі ряди, й не радітиме, певно,

363] Той із троян, хто на спис наскочить мій мідяногострий!»

364] Так бадьорив він своїх. А тим часом осяйливий Гектор

365] Лунко гукав до троян, закликаючи йти на Ахілла:

366] «Трої сини гордовиті, не бійтеся ви Пеліона!

367] Міг би і я на словах із самими безсмертними битись,

368] А на списах небезпечно: вони набагато сильніші.

369] Тож і Ахілл - не всі свої виконать може погрози:

370] Збудеться дещо, а дещо розсиплеться вже й з півдороги.

371] Я проти нього іду, хоч руками він з полум'ям схожий,

372] З полум'ям схожий руками, могуттю - з залізом блискучим».

373] Так бадьорив він троян. І списи свої вгору піднесли

374] Трої сини. І зійшлись вороги, й залунали їх крики.

375] Раптом з'явивсь перед Гектором Феб-Аполлон і промовив:

376] «Гекторе, в лавах передніх у бій не вступай із Ахіллом!

377] Краще тримайся у натовпі, між сум'яття бойового,

378] Щоб не поцілив він списом чи зблизька мечем не ударив».

379] Так говорив Аполлон. І, голос божистий почувши,

380] Жахом охоплений Гектор в юрбу вояків заховався.

381] В час той Ахілл налетів на троян в бойовому пориві

382] З криком жахливим. І першим славетного вбив Отрінтіда

383] Іфітіона, що був вожаєм численних народів.

384] Городоборцю Отрінту Наяда його породила

385] В Гіді, квітучім краю, біля снігом укритого Тмола.

386] Біг напрямки він, і стрів його списом Ахілл богосвітлий,

387] В голову вцілив йому, і навпіл вона розкололась.

388] Тяжко він гримнув об землю, і скрикнув Ахілл богосвітлий:

389] «От ти лежиш, Отрінтіде, із воїв усіх найстрашніший!

390] Ось де знайшла тебе смерть, а твій край - узбережжя Гігеї-

391] Озера, де й твій наділ, що від батька прийняв ти у спадок,

392] Близько водоверті Герма й багатого рибою Гіллу».

393] Так похвалявсь він, а вбитому очі вже пітьма окрила.

394] Коні ахеїв йому, пролітаючи в лавах передніх,

395] Краяли тіло колесами. Потім хороброго духом

396] Демолеонта, міцного в боях, Антенорове віття,

397] Списом у скроню ударив Ахілл крізь шолом міднощокий.

398] Мідне забрало не стримало сили удару, і вістря

399] Череп йому пройняло, і, мозок всередині з кров'ю

400] Перемішавши, приборкало запал його войовничий.

401] Гіпподаманта по тому, що скочив із повоза свого

402] Й кинувсь тікати, у спину він ратищем дужим ударив.

403] Дух випускаючи, той заревів, наче бик круторогий,

404] Що юнаки його тягнуть мерщій, владарю Гелікону

405] В жертву приносячи, й з того радіє землі потрясатель.

406] Так він ревів, умираючи, й випустив дух свій одважний.

407] До богорівного кинувсь із списом Ахілл Полідора,

408] Сина Пріама. Батько йому боронив воювати:

409] Був-бо він поміж синами його усіма наймолодший

410] І найлюбіший та їх перевищував ніг бистротою.

411] Спритністю ніг похвалитись бажаючи, він, нерозумний,

412] В лави проскочив передні й життя свого тут же позбувся.

413] Списом ударив його прудконогий Ахілл богосвітлий

414] В спину, коли пробігав він, - в те місй*е, де череса злотні

415] Пряжки, на панцир зайшовши, подвійну броню утворили.

416] Вістря навиліт пройшло біля пупа, все тіло пройнявши.

417] З зойком навколішки впав він і, в чорну імлу оповитий,

418] Гримнув об землю, притиснувши нутрощі, що випадали.

419] Гектор лиш глянув, як брат Полідор, підхопивши руками

420] Нутрощі власні, трупом на землю зваливсь бездиханним, -

421] Враз залила йому очі скорбота. Не міг уже далі

422] Осторонь він залишатися, кинувсь назустріч Ахіллу,

423] Наче те полум'я, списом стрясаючи гострим. Ахілл же

424] Глянув лиш, як той схопивсь, і так, похваляючись мовив:

425] «Ось наближається муж, що найбільш засмутив мені серце, -

426] Вбив найдорожчого він мого друга. Тепер уже годі

427] Нам уникать один одного в лавах борні бойової!»

428] Глянув спідлоба й до Гектора він богосвітлого мовив:

429] «Ближче підходь, щоб краю загибелі швидше сягнути!»

430] Так відповів, не лякаючись, Гектор шоломосяйний:

431] «Не сподівайся, Пеліде, мене залякати словами,

432] Мов нерозумну дитину, і сам я добре умію

433] Поглузувати із кожного й прикрим дошкулити словом.

434] Знаю могутність твою: набагато я слабший за тебе!

435] Тільки в безсмертних богів лежить іще це на колінах.

436] Може, таки я, хай слабший, але відберу в тебе душу,

437] Вдаривши списом, - адже і в мене він гострений добре!»

438] Так він сказав і з розмаху ратище кинув. Афіна ж

439] Подихом спис од Ахілла славетного вбік одхилила,

440] Легко дихнувши. Назад він до Гектора знов повернувся

441] І біля ніг його впав. Пориваючись ворога вбити,

442] До богосвітлого Гектора кинувсь Ахілл войовничий

443] З криком страшним. Та легко, як бог, Аподлон його вивів

444] Із сум'яття бойового, густим огорнувши туманом.

445] Кидався тричі вперед прудконогий Ахілл богосвітлий

446] З мідяним списом, і тричі густе лиш повітря проймав він.

447] А учетверте він кинувся знову, на бога подібний,

448] Голосом крикнув страшним і слово промовив крилате:

449] «Знову, собако, ти смерті уникнув? А згуба вже зовсім

450] Близько була. Але Феб-Аполлон врятував тебе знову.

451] Видно, моливсь ти йому, ішовши під посвисти ратищ!

452] Та покінчу я з тобою, пізніше в бою перестрівши,

453] Тільки б який помічник з'явився для мене з безсмертних.

454] Зараз на інших піду я троян, кого де настигну!»

455] Мовив і списом ударив Дріопа в потилицю прямо.

456] Впав той під ноги йому. Непорушним його залишивши,

457] Демуха Філеторіда, міцного й могутнього мужа,

458] Списом коліно пройнявши, спинив. А за тим іще знову

459] Гострим ударив мечем і життя його тут же позбавив.

460] Далі.Біанта синів наздогнав - Лаогона й Дардана,

461] Разом напав на обох, з колісниць поскидав їх на землю,

462] Списом ударив цього, а того мечем своїм зблизька.

463] Троса, Аластора сина, також, - до колін йому впавши,

464] Він пощади благав і в полон його взяти живого, -

465] Може, з жалю до однолітка той убивати не буде.

466] Він, нерозумний, не знав, що схилить неможливо Ахілла:

467] Був це не лагідний вдачею муж, не ласкаво сердечний,

468] А безпощадний. І, поки, руками обнявши коліна,

469] Ласки благав він, уразив мечем його той у печінку.

470] Випала вся із утроби печінка і чорною кров'ю

471] Одіж йому облила. Пітьма вповила йому очі,

472] Більше не дихав. Далі, на Мулія кинувшись, в ухо

473] Списом Ахілл його вдарив, і мідяне вістря крізь друге

474] Вухо навиліт пройшло. Агенорову парость, Ехекла,

475] По голові мечем він оздобленим сильно ударив, -

476] І його меч по руків'я од крові нагрівся. Багрова

477] Смерть і могутня судьба Ехеклові очі закрила.

478] Девкаліонові потім пройняв він мідяногострим

479] Ратищем милу правицю в тім місці, де сходяться в лікті

480] М'язи пружисті. З повислою той залишився рукою,

481] Смерть свою бачачи близько. Ахілл же, мечем замахнувшись,

482] Карк розрубав йому й голову геть із шоломом одкинув.

483] Мозок з хребта його бризнув, і той повалився на землю.

484] Вмить наздогнав він тоді бездоганного сина Пірея -

485] Рігма, що сам із Фракії походив, родючого краю.

486] Списа він кинув у нього, і черево мідь розірвала,

487] Й мертвим той з повоза впав. Ахілл тоді ратищем вцілив

488] Ареїтоя візничого, що завертав своїх коней.

489] Скинув його з колісниці, й сполохані коні рвонули.

490] Наче в глибоких ущелинах над лісовим сухостоєм

491] Буйний лютує пожар, і глибоко хащі палають,

492] Вітер роздмухує полум'я й гонить його перед себе, -

493] Так же із ратищем кидався скрізь він, на бога подібний.

494] Гнав ворогів, убиваючи, й кров'ю земля підпливала.

495] Наче тих широколобих волів селянин запрягає

496] Білий ячмінь на утоптанім добре току молотити,

497] Й сиплеться зерно з-під ніг у волів, що, йдучи, ремиґають, -

498] Так же і однокопиті Ахілла відважного коні

499] Мертвих топтали тіла і щити. Обагрились людською

500] Кров'ю і вісь унизу, і поручні круг колісниці;

501] Бризки невпинно до них і від кінських копит долітали,

502] І від обіддя коліс. А Пелід все вперед поривався,

503] Прагнучи слави, й в крові незборенні багрив свої руки.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ПЕРША

БИТВА БІЛЯ РІКИ

1] Щойно добігли трояни до броду ріки вирової,

2] До струменистого Ксанту, що Зевс породив несмертельний,

3] їх розділив там Ахілл, і одних він погнав по рівнині

4] Прямо до міста, шляхом, де за день перед тим утікали

5] З страхом ахеї, коли лютував там осяйливий Гектор.

6] Так в сум'ятті утікали й трояни. Глибоким туманом

7] Гера їм путь застелила, щоб стримати їх. Половину ж

8] До срібнохвилої річки і тоней глибоких притис він, -

9] Падали в хлань вони з шумом великим, і хвилі бурхливо

10] Зануртували, і стогін оббіг береги. А трояни

11] З криком пливли тут і там, розбурханим несені виром.

12] Як од навали вогню сарана порятунку шукає

13] Й хмарою мчить до ріки, а дихання вогню нездоланне

14] Раптом настигне її, і вся вона падає в воду, -

15] Так же і гнані Ахіллом мужі і повози з кіньми

16] Ксанту глибінь вирову упереміж заповнили густо.

17] Він же, народжений Зевсом, на березі списа облишив,

18] До тамариска його прислонивши, й на бога подібний

19] Кинувсь з одним лиш мечем і, жорстоке замисливши діло,

20] Став довкруг себе рубати, і вістрям посічених зойки

21] Страшно лунали навколо, і кров'ю вода обагрилась.

22] Як величезним дельфіном сполохані дрібні рибини

23] У потаємних глибинах затоки затишної прагнуть

24] Швидше сховатись, а він пожирає, кого лиш настигне, -

25] Так і троянські мужі у хлані бурхливої річки

26] Крились під кручами. Руки свої на убивстві втомивши,

27] З річки Ахілл дванадцять забрав юнаків ще живими,

28] Щоб за Патроклову, сина Менойта, смерть одплатити.

29] Витяг з води їх, од страху чмелених, мов оленів юних,

30] Руки назад їм скрутив покроєним рівно ремінням,

31] Що на собі вони зверху на тканих хітонах носили,

32] Й товаришам передав одвести до човнів глибодонних,

33] Сам же до річки вернувся, весь повен жагою убивства.

34] Трапився там Лікаон йому, син Дарданіда Пріама,

35] Що вибігав із води, той самий, кого він, напавши

36] Раптом вночі, застав у саду його рідного батька

37] І захопив у полон, тоді як той гострою міддю

38] Віття смоковниць зрізав молодих для поруччя на повіз.

39] Тут несподіваним лихом Ахілл надійшов богосвітлий.

40] Бранця на Лемнос продав він тоді, збудований гарно,

41] На корабель посадивши, - купив його син Іасона.

42] А Етіон, із Імбрії гість, заплативши великий

43] Викуп, звільнив і в Арісбу його відіслав богосвітлу.

44] Втікши відтіль, незабаром дістався він отчого дому.

45] З Лемносу так повернувшись, із друзями днів одинадцять

46] Він веселивсь. На дванадцятий - бог його в руки Ахілла

47] Раптом оддав, а той його мав до оселі Аїда

48] Перепровадити, хоч не хотів він туди відпливати.

49] Зразу ж помітив його прудконогий Ахілл богосвітлий,

50] Як без щита і шолома, без списа, він зовсім був голий:

51] Все поскидав-бо із себе, тікаючи з річки, і потом

52] Весь знемагав він, і мліли йому від утоми коліна.

53] З запалом мовив Ахілл до свойого відважного духу:

54] «Леле! Великеє диво на власні бачу я очі!

55] Знову трояни відважні, яких у бою повбивав я,

56] Мають на ясний виходити світ із підземної пітьми,

57] Так же, як цей повернувся, уникнувши смертної днини,

58] Проданий мною на Лемнос священний, і сивого моря

59] Глиб не затримав його, хоч узяв багатьох проти волі.

60] Отже, сьогодні гострого списа мойого зазнає

61] Він на собі, що довідався я і упевнився серцем,

62] Чи він повернеться знов відтіля, чи його не відпустить

63] Життєподавча земля, що й сильніших мужів не пускає».

64] Так він, ждучи, міркував. А той до Ахілла бентежно

65] Сам наближавсь, щоб коліна з благанням обняти, душею

66] Прагнув-бо смерті лихої уникнути й чорної Кери.

67] Ратищем довгим уже замахнувся Ахілл богосвітлий,

68] Щоб його вдарить, а той нахилився, підбігши, й коліна

69] Міцно обняв йому. Спис пролетів над плечем і уп'явся

70] В землю, порив свій жадаючи тілом наситити людським.

71] Той же, одною рукою з благанням обнявши коліна,

72] Другою міцно вхопив і тримав мідногострого списа

73] І, до Ахілла звертаючись, слово промовив крилате:

74] «Змилуйся, зглянься, Ахілле, тебе на колінах благаю!

75] Перед тобою-бо, паростку Зевсів, благальник достойний:

76] В тебе першого я споживав від дарунків Деметри

77] В день, коли ти захопив мене в нашім саду врожаїстім

78] І, відірвавши від батька й від друзів, на Лемнос священний

79] Бранця продавши, аж сотню биків ти за мене одержав.

80] Нині ж я втроє б тобі заплатив. Лиш дванадцять минуло

81] Днів як, стільки зазнавши біди, до свого Іліона

82] Я повернувся. І знову мене віддає в твої руки

83] Доля лиха. Ненависний, як видно, я Зевсові-батьку,

84] Що в твої руки віддав мене. Коротковічним родила

85] Мати мене Лаотоя, дочка староденного Альта, -

86] Альта, який войовничим правує народом лелегів,

87] Владар в Педасі нагірнім, при березі Сатніоенту.

88] Донька його серед інших Пріама дружиною стала.

89] Двох вона нас породила, й обох ти життя нас позбавиш!

90] Вже одного із нас, богоподібного ти Полідора,

91] В лавах передніх приборкав, уразивши ратищем гострим.

92] Нині й зі мною це станеться лихо. Уже не надіюсь

93] Рук я уникнуть твоїх, якщо бог їх до мене наблизив.

94] Тож тобі інше скажу я, а ти це прийми в своє серце:

95] Не убивай мене! Гектор - мій брат не єдиноутробний,

96] Той, що твого могутнього вбив щиросердого друга».

97] Так до Ахілла з благанням уклінним звертався Пріамів

98] Син світлосяйний, та в відповідь слово почув неласкаве:

99] «Не говори мені, блазню, про викуп, облиш ці розмови!

100] Поки Патрокла ще не настигла смертельна година,

101] Серцю моєму було іще любо помилувать часом

102] Трої синів, - багатьох я, узявши живцем, перепродав.

103] Нині ж тому не уникнути смерті, кого мені прямо

104] В руки віддасть божество біля мурів оцих іліонських,

105] Був би то хто із троян чи тим більш - із нащадків Пріама.

106] Отже, мій любий, умри! І чого це тобі так тужити?

107] Вмер же Патрокл, а кращий од тебе він був набагато!

108] Що ж ти, не бачиш, який я могутній та ще й уродливий?

109] Славного батька я син, і мати у мене - богиня.

110] Але й на мене є смерть, і Доля чигає всевладна.

111] Буде то вранці уже, чи надвечір, чи саме опівдні, -

112] Хтось і до мене надійде в бою й відбере мою душу,

113] Списом ударивши гострим чи з лука сягнувши стрілою».

114] Мовив він так. А у того і серце, й коліна ослабли.

115] Списа свого уронив і на землю осів, розпростерши

116] Руки обидві. Ахілл же свій вихопив меч двоєсічний

117] І коло шиї в ключицю ударив, аж глибоко в тіло

118] Гострений меч увігнавсь. Лікаон повалився на землю

119] Ницьма, і чорною кров'ю навколо земля обагрилась.

120] Тіло за ноги вхопивши, у річку Ахілл його кинув

121] І, похваляючись, слово до нього промовив крилате:

122] «От і лежи там між рибами! Будуть вони невідчутно

123] Кров тобі з рани вилизувать. Мати тебе не оплаче,

124] Опорядивши на ложі. Скамандр вировий твоє тіло

125] В хвилях своїх понесе аж у лоно безкрайого моря.

126] Граючи в плесах морських, із чорної вигулькне хлані

127] Риба, щоб білим, смачним Лікаоновим жиром живитись.

128] Згиньте ж усі, поки ми в Іліон увійдемо священний,

129] Я - женучи вас, а ви - утікаючи швидко від мене.

130] Не допоможе й Потік вам, що в вирі сріблястому котить

131] Хвилі свої, хоч би й скільки биків ви несли йому в жертву

132] Й коней живими у вир йому кидали однокопитих.

133] Всі ви загинете долею злою й заплатите вповні

134] І за Патроклову смерть, і за чорну загибель ахеїв,

135] Що біля бистрих човнів, як мене не було, ви побили».

136] Мовив він так. І розігнавсь Потік своїм серцем сильніше,

137] В мислях почав міркувать, богосвітлого як би Ахілла

138] Змусити бій припинить, од троян одвернути загибель.

139] Син же Пелеїв тим часом із списом своїм довготінним

140] Астеропея настиг, віддать його прагнучи смерті, -

141] Сином той був Пелегона, якого на світ породили

142] Аксій широкотечійний і Акессамена-державця

143] Старша дочка Перібоя, - він з нею з'єднався в коханні.

144] Кинувсь до нього Ахілл, а той, гострі два держачи списи,

145] Вийшов із річки назустріч. Уклав йому в серце відвагу

146] Ксант у гніві тяжкім за загублених воїнів юних,

147] Що вздовж ріки повбивав їх без жалю Ахілл прудконогий.

148] Тож як, один на одного йшовши, зійшлись вони близько,

149] Перший промовив тоді прудконогий Ахілл богосвітлий:

150] «Хто і з яких ти мужів, що посмів мені вийти назустріч?

151] Діти бездольних усі, хто з моєю відвагою стрівся».

152] В відповідь мовив йому осяйливий син Пелегонів:

153] «Духом великий Пеліде, навіщо про рід мій питаєш?

154] Я із Пеонії буйнородючої, дальнього краю,

155] Воїв пеонських при довгих списах я привів із собою,

156] Вже одинадцятий день як прибув я до стін Іліона.

157] Рід же мій Аксій почав, що потоком широким струмує,

158] Аксій, що кращої річки й немає у цілому світі.

159] Він списоборця родив, Пелегона, від нього ж, як кажуть,

160] Я народивсь. Повоюймо ж тепер, світлосяйний Ахілле!»

161] Так він з погрозою мовив. І зразу ж Ахілл богосвітлий

162] Ясен підняв пеліонський. Двома в нього кинув списами

163] Астеропей, бо був на обидві руки боєздатний.

164] Списом одним йому в щит він ударив, проте не пробивши

165] Того щита: перешкодило золото, божий дарунок.

166] Списом же другим Ахіллові він на правиці подряпав

167] Лікоть, і чорная бризнула кров. Та жадливе до тіла

168] Ратище гостре, над ним пролетівши, у землю вп'ялося.

169] Зразу ж тоді і Ахілл, бистролетний свій ясен піднявши,

170] В Астеропея метнув, щоб життя його тут же позбавить.

171] Схибив, проте, він і вцілив у берег ріки крутобокий, -

172] До половини встромився в те урвище спис ясеновий.

173] Сам же Пелід від стегна свій вихопив меч гостролезий

174] І на троянина кинувсь. Та марно вже тойґнамагався

175] Вирвати з кручі рукою могутньою ясен Ахіллів.

176] Тричі його він розхитував, прагнучи вирвати з ґрунту,

177] Тричі втрачав свою силу. Вчетверте хотів він зігнути

178] І пополам розламать ясеновий спис Еакідів,

179] Тільки ж раніше Ахілл з нього вирвав мечем його душу.

180] В черево біля пупка він поцілив його, і на землю

181] Вилились нутрощі всі, і позбувсь він дихання, і пітьма

182] Очі йому вповила. Ахілл до грудей його кинувсь,

183] Весь обладунок зірвав і так, похваляючись, мовив:

184] «Так і лежи! Змагатись з потомком могутнього Зевса

185] Навіть нащадкам Потоку бурхливого все ж непосильно.

186] Ти говорив, що від бога ти широкохвилого родом,

187] Я ж від великого батька Кроніда походженням гордий.

188] Від Еакіда Пелея-бо я народився, численних

189] Володаря мірмідонян, Еак же від Зевса походить.

190] Скільки могутніший Зевс за потоки, що в море збігають,

191] Стільки могутніші й Зевса потомки, ніж діти потоків.

192] Перед тобою великий Потік, - якби міг, то за тебе

193] Він заступився б, - та з Зевсом Кронідом змагатись нелегко.

194] З ним не зрівняється ні Ахелой, течією могутній,

195] Ні Океану-ріки глибохвилої сила велика,

196] Що випливають із нього і ріки, і море широке,

197] Води потоків, джерел, і струмків, і криниці глибокі.

198] Але жахається й він блискавиці великого Зевса

199] Й грому страшного, коли той з небесних висот загуркоче».

200] Так він сказав, і мідного списа із урвища вирвав.

201] Астеропея ж, дихання позбавивши, кинув лежати

202] В чистім піску, де чорная хвиля його заливала.

203] Риби й в'юнисті угри навколо в воді метушились,

204] Тлустощі жирні із нирок його обгризаючи смачно.

205] Сам же Ахілл до пеонів вирушив збройнокомонних,

206] Що полохливо уздовж вирової ріки утікали,

207] Щойно побачивши, як з них найкращий у січі жорстокій

208] Впав від руки і меча безпощадного сина Пелея.

209] Далі він ще Терсілоха й Мідона убив, Астіпіла,

210] Мнеса і Трасія, з ними ж і Енія та Офелеста.

211] Ще багатьох повбивав би пеонів Ахілл прудконогий,

212] Та розгнівавсь на нього Потік тоді глибокохвилий,

213] Постать прибравши людську, і гукнув із глибин буйнохвилих:

214] «Гей, ти, Ахілле, від інших сильніший, в зухвальстві жахливий

215] Більше за всіх! Тобі завжди богове сприяють безсмертні!

216] А як Кротон троян тобі видав тепер на поталу,

217] В поле жени їх од мене і справу чини там жахливу.

218] Повні-бо трупів мої привабливо лагідні води,

219] Й течій своїх я не можу пробить до священного моря,

220] Трупами стиснутий в гирлі, а ти все зухвало вбиваєш!

221] Годі уже, перестань! Мене жах обіймає, владарю!»

222] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

223] «Хай буде так, як сказав ти, паростку Зевсів, Скамандре!

224] Знищення ж високодумних троян не раніш припиню я,

225] Ніж зажену в Іліон їх і в битві поміряю сили

226] З Гектором - він подолає мене, чи його я здолаю».

227] Мовив це й знов за троян він узявся, на бога подібний.

228] До Аполлона звернувся Потік тоді глибокохвилий:

229] «О срібнолукий, дитино Кронідова, що ж ти наказу

230] Зевса не слухаєш? Він же тобі заповідував пильно,

231] Ставши при війську троян, боронити їх, поки не зійде

232] Сутінь вечірня і пітьмою ниви родючі не вкриє».

233] Так він сказав. Ахілл тоді, списом славетний, зіскочив

234] З кручі в середину хвиль, і знялись вировим вони валом,

235] Ринув потік течією бурхливою й без ліку мертвих

236] Воїв поніс, що лежали їх купи, Ахіллом убитих.

237] Трупи на сушу потік викидав, ревучи, наче бик той

238] Оскаженілий. Живих же, рятуючи з течій струмистих,

239] У вировій глибочіні укрив, у безодні прозорій.

240] Хвиля страшна круг Ахілла з бурхливим напором знялася

241] Й тяжко ударила в щит його. Він на ногах своїх дужих

242] Встоять не міг, і, за в'яз пишнолистий, великий вхопившись

243] Міцно руками своїми, він дерево вирвав з корінням.

244] Раптом звалилася круча, і хвилю покрило струмисту

245] Віття густе, бо в'яз загатив усю річку собою,

246] В воду звалившись. Ахілл з глибочіні підвівсь вирової,

247] Страхом охоплений, скочив на ноги швидкі й по рівнині

248] Бистро помчав. Але бог потоку великий од нього

249] Не відставав; весь, стемнівши, підвівсь бойовий він спинити

250] Запал ясному Ахіллові й згубу троян одвернути.

251] Зразу ж одскочив Пелід на відстань списового лету,

252] Швидкістю схожий своєю із ловчим орлом чорнокрилим,

253] Що між летючих птахів наймогутніший і найбистріший.

254] Схожий з орлом, він умкнув, лиш озброєння мідне на грудях

255] Страшно бряжчало. Від течій Скамандру тікаючи, швидко

256] Біг він, та вслід йому мчав і потік із оглушливим ревом.

257] Як садівник, що з криниць темноводних спрямовує струмінь

258] В сад плодоносний, щоб кожну зросити у ньому рослину,

259] Заступа взявши, між грядок рівчак од сміття очищає,

260] І набігає вода, і дрібні камінці за собою,

261] Шумно дзюркочучи, котить по схилові плідного саду,

262] І обганяє того, хто течію чисту проводив, -

263] Так і Ахілла тепер, хоч який він швидкий та проворний,

264] Бурний потік настигав - боги набагато сильніші.

265] Скільки разів намагавсь прудконогий Ахілл богосвітлий

266] Встояти проти води, щоб узнать, чи не всі вже погнались

267] Вічні богове за ним, що в широкому небі домують, -

268] Стільки ж і Зевсом напоєних хвиль вирового потоку

269] Вал величезний на плечі Ахіллові падав. З одчаю

270] Вище підскакував він, та, бурхливо розлившись навколо,

271] З ніг його вал той збивав і пісок виривав під ногами.

272] Й став тут благати Ахілл, на широке поглянувши небо:

273] «Зевсе, наш батьку! Невже-бо не зглянеться хто із безсмертних

274] І не врятує мене від потоку? Все потім я стерплю.

275] Із небожителів передо мною ніхто так не винен,

276] Як моя матінка люба, що лжею мене ошукала.

277] Тож говорила вона, що під муром троян міднобронних

278] Від бистролетних лише Аполлонових стріл я загину.

279] Чом не убив мене Гектор, із воїв тутешніх найкращий?

280] Доблесний муж подолав би, і доблесний гідно поліг би.

281] Нині ж безславною смертю доводиться тут загибати,

282] Як свинопас молодий у буянні осінньому річки,

283] Що понесла його, тільки-но став її вбрід переходить».

284] Так говорив він, і враз підійшли Посейдон і Афіна

285] Та біля нього спинилися, людську прибравши подобу,

286] Рук доторкнулись руками й словами його утішали.

287] Став тоді так Посейдон говорити, землі потрясатель:

288] «Сину Пелеїв, не дуже лякайся й не бійся нічого!

289] Є неабиякі в тебе, за згодою Зевса самого,

290] З-поміж богів оборонці - я сам і Паллада Афіна.

291] Доля тобі не судила загинуть у хвилях потоку,

292] Він незабаром одступить од тебе, побачиш це й сам ти.

293] Слушну пораду тобі ми дамо, якщо хочеш послухать:

294] Рук не складай у бою, обопільно однаково грізнім,

295] Поки за мур Іліона славетний троян позагониш,

296] Що утікають зі страхом. А, в Ректора подих однявши,

297] До кораблів повертайся. Дамо тобі славу здобути!»

298] З цими словами обоє вони до безсмертних вернулись.

299] Він же, бадьорості з мови тієї набувши, подався

300] Вмить на рівнину. Усю її геть заливало водою,

301] Плавало в хвилях багато озброєння гарного й мертвих

302] Тіл юнаків. Ахілл же, підносячи високо ноги,

303] Прямо ішов проти нурту, й не міг його стримать широкий

304] Плин течії, - міць у нього велику вдихнула Афіна.

305] Але не зменшив напору й Скамандр, і проти Пеліда

306] Гнівом ще більшим скипів, і, хвилю ще вищу на нього

307] Знявши, словами такими ріку Самоента покликав:

308] «Брате мій любий! Удвох подолать цього мужа могутність

309] Конче нам треба, бо скоро Пріамове місто велике

310] Він поруйнує, - в бою проти нього не встоять трояни!

311] Допоможи ж мені швидше й з підгірних джерел і поточин

312] Ложе глибоке наповни, бурхливу здіймаючи хвилю,

313] Хай невгамовною повінню рине й несе деревини,

314] З гуркотом котить каміння, й здолаємо дикого мужа,

315] Що пересилює всіх і з безсмертними хоче рівнятись.

316] Не допоможе, гадаю, ні врода йому, ані сила,

317] Ані озброєння гарне: усе-бо в глибокій безодні

318] Тванню засмоктане вгрузне. Його ж я самого прикрию

319] Ринню морською, а зверху піску ще велику насиплю

320] Купу, щоб навіть костей Ахіллових люди ахейські

321] Не позбирали, - під тванню такою його я сховаю.

322] Це ж йому буде й могила, й не треба вже буде ахеям

323] Пагорб над ним насипать і землі віддавати останки».

324] Мовивши це, на Ахілла метнувсь він, здіймаючи хвилю,

325] З ревом, шумуючи піною, й кров'ю, і трупами мертвих.

326] Високо вгору знялася напоєна Зевсом багряна

327] Хвиля, готова поглинути славного сина Пелея.

328] Злякано скрикнула Гера тоді, боячись за Ахілла,

329] Щоб не втягнув у свій вир потік його глибокохвилий,

330] І до Гефеста вона, свого любого сина, звернулась:

331] «Встань, кривоногий, дитя моє! Силами в битві з тобою

332] Гідним помірятись ми вирового вважаємо Ксанта.

333] Вийди на поміч мерщій, розпали своє полум'я буйне.

334] З заходу кликнуть Зефіра і з півдня бурхливого Нота

335] Йду я, щоб грізною бурею з моря вони налетіли

336] І, неугасний роздмухавши пломінь, і голови, й зброю

337] Геть спопелили троянам. А сам ти над берегом Ксанту

338] Винищ дерева і кинься на води з вогнем, не піддайся

339] Ані солодким потока словам, ні суворим погрозам.

340] І не спиняй свого шалу, аж поки сама тебе лунко

341] Я не покличу, - тоді лиш погасиш вогонь безустанний».

342] Так говорила, й Гефест роздмухав палаючий пломінь.

343] Спеошу вогонь запалав на оівнині і без ЛІКУ меотвих

344] Воїв спалив, що лежали їх купи, Ахіллом убитих.

345] Висохла всюди рівнина, і знітились води прозорі.

346] Мовби осінній Борей, що дощами зволожену ниву

347] Сушить раптово на радість тому, хто її обробляє, -

348] Висохла так навколо рівнина, і воїнів мертвих

349] Трупи згоріли. На річку він полум'я кинув яскраве.

350] І зайнялися вогнем тамариски, і в'язи, і верби,

351] Взявся і лотос вогнем, і рясні очерети, й латаття, -

352] Все, що густо круг течій струмистих ріки проростало.

353] Риби й в'юни, знемагаючи, ці - в вировій-глибочіні,

354] Ті - в течії струменистій - туди і сюди метушились,

355] Подихом биті палким велемудрого бога Гефеста.

356] Взявся вогнем весь Потік і, озвавшись до нього, промовив:

357] «Ні, Гефесте, ніхто із богів проти тебе не встоїть, -

358] Годі й мені у бою з вогнедишним тобою змагатись!

359] Киньмо борню, - хай троян хоч і зараз Ахілл богосвітлий

360] Вижене з міста! Навіщо б я їх боронив та змагався!»

361] Так говорив він, весь в полум'ї, й світлі кипіли вже хвилі.

362] Як над великим вогнем розігрітий котел закипає

363] З салом розтопленим вепра, якого як слід годували,

364] Дрова палають сухі, і сало в котлі аж клекоче, -

365] Так же і хвилі Потоку палали й вода клекотіла.

366] Став він і плинути далі не міг, знеможений жаром,

367] Що велемудрий ним дихав Гефест. Із благанням до Гери

368] Врешті звернувся Потік і слово їй мовив крилате:

369] «Геро, чому серед інших богів лиш на мене одного

370] Син твій розгнівався? Перед тобою не стільки я винен,

371] Скільки інші богове, що стали троянам на поміч.

372] Можу-бо я, якщо так ти накажеш, її припинити, -

373] Хай же припинить і він. Крім того, тобі я клянуся

374] Згубної днини од війська троянського не одвертати,

375] Навіть коли б ненаситним охоплена полум'ям Троя

376] Вся запалала в огні, що його запалили ахеї!»

377] Тільки-но Гера-богиня почула це білораменна,

378] Мовила так до Гефеста вона, свого любого сина:

379] «Годі, Гефесте, дитя моє славне! Адже не годиться

380] Бога безсмертного кривдити нам задля смертного люду!»

381] Так говорила, й Гефест вогонь погасив божественний.

382] Хвилі назад повернулись до течій своїх струменистих.

383] Як вгамувалася Ксантова сила, обидва негайно

384] Бій припинили. Хоч сердилась Гера, а стримала зваду.

385] Та серед інших богів учинилася раптом страшенна

386] Звада, - серця з їх грудей поривались у сторони різні.

387] З шумом великим зіткнулись вони, аж земля застогнала

388] Й небо велике вгорі загриміло. З висот олімпійських

389] Зевс їх почув, і радістю серце у нього заграло

390] В грудях, коли він побачив, як битись богове зійшлися.

391] Довго вони не вагалися. От розпочав тоді битву

392] Щитопробивний Арей, із мідяним ратищем перший

393] Кинувся він на Афіну і слово їй мовив лайливе:

394] «Знову ти, мухо собача, на зваду богів підбиваєш,

395] Горда й зухвала, куди завела тебе високодумність?

396] Не пам'ятаєш хіба, як сина Тідея підбила

397] Ранить мене, а сама спрямувала свій спис проти мене

398] Й перед очима усіх пройняла мені тіло прегарне.

399] Нині ж за вчинене зло сподіваюсь тобі відомстити».

400] Мовлячи так, по страшній, отороченій пишно егіді,

401] Що не проб'є її й Зевсова блискавка, тяжко ударив, -

402] В неї Арей закривавлений списом ударив великим.

403] Трохи назад одступивши, камінь схопила Афіна

404] Чорний, великий, пощерблений, - за давнини його в поле

405] Ціла громада людей прикотила межу позначати.

406] Вцілила в шию Ареєві ним і всю міць одібрала.

407] Впавши, він вкрив сім пелетрів, скупав у пилюці волосся,

408] Брязнула зброя на нім. Засміялась Паллада Афіна

409] І з похвальбою до нього промовила слово крилате:

410] «Дурню, то й досі не знав ти, наскільки міцніша твоєї

411] Сила моя, що зважився нині зі мною рівнятись!

412] Матері так ти своєї спокутуєш врешті прокльони, -

413] Лиха наслала вона тобі в гніві за те, що ахеїв

414] Кинув і став ти до помочі високодумним троянам».

415] Мовивши це, одвернула Афіна ясні свої очі.

416] В час той Арея, що тяжко стогнав, Афродіта за руку,

417] Зевсова донька, взяла, і з натугою він опритомнів.

418] Щойно це Гера-богиня побачила, білораменна,

419] Зразу ж вона до Афіни промовила слово крилате:

420] «Горе нам, Зевса-егідодержавця незборена доню!

421] Знову ця муха собача веде людовбивцю Арея

422] Крізь колотнечу жорстокого бою. Жени її далі!»

423] Мовила так, і побігла Афіна, радіючи серцем,

424] І, Афродіту догнавши, ударила в груди рукою

425] Дужою. В тої ж і любеє серце, й коліна зомліли.

426] Разом лежали обоє вони на землі многоплідній,

427] І з похвальбою Афіна промовила слово крилате:

428] «От якби й інші богове, що стали троянам на поміч,

429] Вийшовши разом на бій проти мідянозбройних ахеїв,

430] Стійкі й відважні так само були, як ота Афродіта,

431] Що проти сили моєї змагатись прийшла за Арея, -

432] То із цією війною давно б уже ми покінчили

433] І Іліон зруйнували б, прегарно збудоване місто!»

434] Так промовляючи, Гера всміхнулася білораменна.

435] До Аполлона звернувсь тоді дужий землі потрясатель:

436] «Фебе, чому це ми осторонь бою? Хіба це нам личить

437] В час, коли б'ються вже інші? Була б нам ганьба до Олімпу,

438] В Зевсову міднопорогу оселю без бою вернутись!

439] То починай же. Ти - віком молодший. Мені ж починати

440] Буде негарно - й родивсь я раніш, і досвідчений більше.

441] Блазню дурний ти із серцем безпам'ятним! Ти ж і забути

442] Встиг уже, скільки ми лиха зазнали навкруг Іліона,

443] Серед богів лиш одні ми, коли повелінням од Зевса

444] Лаомедонту зухвалому на рік служити взялися

445] За договірну платню, й він почав нам накази давати.

446] Я для троян тоді мур поставив навколо їх міста,

447] Дуже красивий, широкий, щоб місто було неприступне.

448] Ти ж, Аполлоне, узявся повільних биків круторогих

449] Пасти на зритих ярами узгір'ях лісистої Іди.

450] А як минув уже рік, і щедротні на радощі Ори

451] Виплати час принесли, платню силоміць нам затримав

452] Лаомедонт навісний і з погрозами нас одпровадив.

453] Руки і ноги над ними погрожував нам він зв'язати

454] Міцно й на острів далекий продати обох у неволю.

455] Мав він і вуха обом нам одрізати гострою міддю.

456] Так ми від нього з обуреним серцем назад подалися,

457] Гнівні за той заробіток, що він обіцяв та не дав нам.

458] Ти ж його людові ласку являєш свою і не хочеш

459] Нині подбать, щоб загинули високодумні трояни

460] Смертю лихою, а з ними їх діти й шановні дружини».

461] В відповідь мовив йому владар Аполлон дальносяжний:

462] «Мабуть, землі потрясателю, й сам ти мене б нерозумним

463] Визнав, якби я з тобою змагатись почав за нужденних

464] Смертних, що, мов зеленіюче листя, сьогодні безжурно

465] Повним буяють життям, годуючись ниви плодами,

466] Завтра ж марніють і гинуть. Отож припинімо негайно

467] Зваду між ними оцю, - лай люди самі повоюють».

468] Мовивши це, він назад повернувся. Було йому сором

469] З батьковим битися братом, піднявши на нього правицю.

470] Та його рідна сестра, Артеміда, володарка звірів,

471] З гнівом великим до нього промовила слово лайливе:

472] «Що, дальносяжче, тікаєш? Готовий лишити звитягу

473] Всю Посейдонові ти і віддать незаслужену славу!

474] Нащо, дурню, оцей тобі лук, непотрібний, як вітер?

475] Щоб я надалі не чула від тебе у батьківськім домі

476] Слів похвальби, як раніше траплялося в колі безсмертних,

477] Ніби спроможний ти справді в бою з Посейдоном змагатись».

478] Мовила так, але Аполлон не сказав їй нічого.

479] І поважна Зевса дружина, палаючи гнівом,

480] На стрілометну богиню напала із словом лайливим:

481] «Ах, безсоромна ж ти суко, то вже й проти мене посміла

482] Стати? Але тобі важко зі мною змагатися буде,

483] Хоч луконосна ти, й серед жінок тебе Зевс як левицю

484] Настановив і вбивати, яку б не схотіла, дозволив.

485] Краще по горах на звірів тобі лісових полювати,

486] Оленів диких стрілять, ніж із дужчим за тебе змагатись.

487] як захочеш боротись, то знатимеш скоро, наскільки

488] Слабша од мене, щоб мірятись силами сміти зі мною».

489] Мовила так, і лівицею в неї обидві схопила

490] Руки при кистях, правицею ж, лук Артеміди зірвавши

491] З пліч її, била по вухах богиню зі сміхом глузливим.

492] Ця ухилялась всіляко. Та стріли розсипались бистрі.

493] Ледь із плачем утекла Артеміда, неначе голубка,

494] Що, від ненатлого яструба в нетрі скелясті умкнувши,

495] Скрилася там, де від нього загинути їй не судилось,

496] Так із плачем утекла й Артеміда, свій лук залишивши.

497] Світлий дозорець Гермес до Лето тоді слово промовив:

498] «В битву з тобою, Лето, я не буду вступать. Небезпечно

499] Бій починати з дружинами Зевса, що хмари збирає.

500] Отже, й ти між безсмертних богів похвалятися можеш,

501] Ніби могутньою силою вже і мене подолала».

502] Мовив він так. А гнутого лука і стріли, що з вихром

503] Порозсипалися в поросі всюди, Лето позбирала.

504] Все позбиравши, богиня за донькою вслід подалася.

505] Та ж до Олімпу пішла, в мідноковану Зевса оселю

506] Вся у сльозах, Артеміда на батьківські сіла коліна,

507] Й шати нетлінні на ній трепетали. Дочку свою любу

508] Зевс пригорнув і спитав, до неї всміхнувшись ласкаво:

509] «Хто з Уранідів даремно зневажив тебе, моя люба

510] Донечко, начебто явно ти лихо якесь учинила?»

511] В відповідь мовить вінками уквітчана діва мислива:

512] «Скривдила, батьку, дружина твоя мене білораменна

513] Гера, що всі через неї в безсмертних незгоди і звади».

514] Так між собою вони розмову провадили щиру.

515] Феб-Аполлон після того подався у Трою священну,

516] Він потерпав, щоб мурів міських, побудованих гарно,

517] Всупереч долі сьогодні ж таки не розбили данаї.

518] Решта богів вічносущих тоді на Олімп повернулись,

519] Сповнені гніву одні, а інші пишаючись вельми,

520] І посідали навкруг темнохмарного батька. Ахілл же

521] Воїв троянських і коней разив тоді однокопитих.

522] Так же, як густо клубами здіймається в небо широке

523] Дим од пожару у місті, що гнівні боги запалили,

524] Завдаючи всім труда і багато кому ще й печалі, -

525] Так і троянам Ахілл завдавав і труда, і печалі.

526] В час той старезний Пріам на башті стояв божественній.

527] Бачив Ахілла він велетня, як перед ним утікали

528] Гнані жахом трояни, - тож опору більше чинити

529] Вже не могли вони. З вежі зійшов він, ридаючи тяжко,

530] Й воротарям велеславним, під мурами скупченим, крикнув:

531] «Брами мерщій відчиняйте! Та навстіж тримайте їх, поки

532] Геть повтікають до міста трояни. Ахілл уже близько

533] Й гонить шалено їх. Видно, біди не минуть нам сьогодні.

534] А, як за муром укрившись, полегшено зможуть зітхнути,

535] Брами відразу замкніть на вправлені щільно запори:

536] Вельми боюсь я, щоб муж цей страхітний до міста не вдерся!»

537] Мовив він це, й одімкнули всі брами, й зняли всі запори, -

538] Світло відкрили вони втікачам. І вийшов назустріч

539] Феб-Алоллон, щоб страшну од троян одвернути загибель.

540] Ті ж до високого муру міського, пилюкою вкриті,

541] Сильною спрагою палені, всі стрімголов із рівнини

542] Мчали. Гнав списом Ахілл їх шалено, й невпинно кипіло

543] Люттю в нім серце могутнє, і прагнув він славу здобути.

544] Високобрамну взяли б тоді Трою синове ахейські,

545] Коб не сам Феб-Аполлон додав Агенорові духу -

546] Син богосвітлий то був Антенора, міцний, бездоганний, -

547] В серце снаги надихнув йому Феб, а сам біля нього

548] Став, прихилившись до дуба, густою окритий імлою,

549] Щоб одвернути од нього ненатлої смерті обійми.

550] Той же, лише-но Ахілла побачивши, городоборця,

551] Став у чеканні, і серце страшенно йому колотилось.

552] Мовив тоді він до себе, відважним обурений духом:

553] «Горе! Якщо утікать від Ахілла могутнього стану

554] Тим же шляхом я, яким усі інші біжать полохливо,

555] Швидко мене дожене він і карка зітне боягузу.

556] А коли їм я надам в сум'ятті утікати безладно

557] Перед Пелідом, а сам в інший бік побіжу від цих мурів

558] По іліонській рівнині, аж поки дістанусь до Іди

559] Та між ярами її в гущині лісовій заховаюсь...

560] А як уже звечоріє, у світлій скупаюся річці,

561] З тіла обмию весь піт і назад в Іліон повернуся.

562] Нащо, проте, цими мислями любе тривожити серце?

563] Раптом помітить мене він, як з міста помчу по рівнині,

564] Кинеться наздоганяти, услід побіжить і настигне, -

565] Не пощастить тоді Кер мені й смерті уникнути злої.

566] Видимо, цей чоловік серед інших людей найсильніший.

567] А чи не вийти мені і з ним перед містом зустрітись?

568] Мабуть, і в нього тіло для гострої міді вразливе,

569] В ньому одна лиш душа, і люди його називають

570] Смертним, - але вшанував його славою Зевс громовладний».

571] Мовив і, зібраний весь, дожидав він Ахілла, й відважне

572] Серце його поривалося битись і збройно змагатись.

573] Наче пантера з гущавини лісу виходить сміливо

574] Мужеві взустріч мисливому, й серце її не жахнеться,

575] І не злякається, хоч би почувши і псів валування;

576] Хоч би й забігши вперед, - її влучить мисливий стрілою,

577] Навіть і пройнята списом, вона не втрачає відваги

578] В серці і рветься або подолать, або мертвою впасти, -

579] Так Антенора славетного син, Агенор богосвітлий

580] Не захотів утікать, не помірявши сили з Ахіллом.

581] Виставив перед собою він щит, на всі боки округлий,

582] Списа в Ахілла націлив і голосно крикнув до нього:

583] «Мабуть, велику надію ти мав, світлосяйний Ахілле,

584] Місто відважних троян сьогодні ж таки зруйнувати!

585] Дурню, багато нещасть вам випаде ще через Трою!

586] Знайдеться в нашому місті багато ще воїв могутніх,

587] Щоб, захищаючи любих батьків і дружин із дітками,

588] Наш Іліон боронить. Тут тебе твоя доля настигне,

589] Хоч войовник ти й завзятий, і навіть твій вигляд жахає!»

590] Мовив і гострого списа важенного кинув рукою, -

591] Втрапив, не схибивши, спис у голінку тому, під коліном,

592] Аж забряжчала жахливо нова наголінниця, кута

593] З олова, - ратище мідне пробити її не здолало

594] Й набік відскочило: божий дарунок став на заваді.

595] Зразу ж тоді богорівного вдарив Пелід Агенора

596] Списом, та славою вкритись йому Аполлон не дозволив,

597] Вихопив з бою, густим Агенора укривши туманом,

598] І неушкодженим дав йому з битви жорстокої вийти.

599] Сам же Пеліда лукавством одвів од троян дальносяжець,

600] На Агенора із вигляду ставши у всьому подібним,

601] Кинувсь тікать од Ахілла, а той став його доганяти.

602] Довго він гнався за ним по широкому полю пшеничнім,

603] Тиснучи в бік, де глибокохвилий Скамандр протікає.

604] Трохи попереду біг Аполлон, все заманював ближче,

605] І наздогнати його щохвилини Ахілл сподівався.

606] Інші ж трояни тим часом жаданого міста добігли

607] Натовпом цілим, і втеклими зразу наповнився город.

608] З них вже ніхто не насмілювавсь більш поза мурами міста

609] Інших чекать, щоб дізнатися, хто від біди врятувався,

610] Хто залишився убитий. І хвилею всі утікали

611] В город, кого лиш могли донести туди ноги й коліна.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ДРУГА

УБИВСТВО ГЕКТОРА

1] Наче сполохані лані, трояни, добігши до міста,

2] Піт обтирали і спрагу питтям вдовольняли жагучу,

3] Мовчки до визубнів муру схилившись. Тим часом ахеї

4] Вже із щитами на плечах підходили близько до муру.

5] Гектор же, згубною долею скутий, один залишився

6] Під Іліоном самим, недалеко від Скейської брами.

7] До Пелеона з таким Аполлон тоді словом звернувся:

8] «Що ж це ти, сину Пелеїв, так швидко за мною женешся,

9] Смертний - за богом безсмертним? Ти, мабуть, того і не знаєш,

10] Що не людина, а бог я, і так розлютився шалено?

11] Навіть не дбаєш про битву з троянами, що утікають

12] З жахом до міста свого, а ти лише час тут марнуєш.

13] Не сподівайся убить мене: смерті-бо я не підвладний!»

14] Гнівом охоплений, так Ахілл відповів прудконогий:

15] «Ти ошукав, дальносяжче, мене, із богів найхитріший,

16] Вдаль заманивши від мурів! Без тебе троян ще багато

17] Гризли б тут землю зубами, назад в Іліон не вернувшись!

18] Ти мене слави позбавив великої. Тож врятувати

19] Легко троян тобі: помсти в майбутньому ти не боїшся!

20] Хоч на тобі навіть сам я помстився б, якби моя сила!»

21] Мовивши так, до міста він вирушив, повен одваги,

22] Мовби із повозом кінь, що в гонах бере нагороду,

23] Ледве землі доторкаючись, легко летить по рівнині, -

24] Ступнями так безустанно Ахілл миготів і коліньми.

25] Перший Пріам, староденний Ахілла помітив очима,

26] Як по рівнині той мчав і сяяв озброєнням мідним,

27] Наче зоря, що наприкінці літа виходить на небо

28] Й сяє яскраво між зір незліченних у темряві ночі, -

29] Псом Оріона зорю ту блискучу в людей називають.

30] Найяскравіша вона, але знаком бува лиховісним

31] І вогневицю виснажливу людям нужденним приносить.

32] Так же і мідь у героя, що мчав, на грудях блищала.

33] Заголосив староденний, і, високо руки піднявши,

34] По голові себе бив, і, стогнучи, любого сина

35] Голосно став він благати, а той перед брамою Трої

36] Все ще стояв, рішучості повен з Ахіллом змагатись.

37] Руки до сина простягши, старий йому жалісно мовив:

38] «Гекторе, любе дитя, не чекай ти цього чоловіка

39] Сам, наодинці, бо стрінеш загибель свою незабаром,

40] Сином Пелея подоланий, - він набагато сильніший,

41] Ревний занадто! Коли б він безсмертним так само був любий,

42] Як і мені, його пси й коршаки б незабаром терзали

43] В полі, й скорбота страшна одлягла б од мого тоді серця.

44] Тож багатьох одібрав він у мене синів благородних,

45] Вбивши або у полон їх на острів далекий продавши.

46] Навіть і зараз я серед троян, що вернулись до міста,

47] Двох не побачив синів - Лікаона і з ним Полідора,

48] Що Лаотоя, жінок володарка, мені породила.

49] А як живі вони в стані ворожому, їх незабаром

50] Міддю і золотом викупим ми, - цього в нас багато, -

51] Досить за донькою Альт дарував мені, старець славетний.

52] А як померли вони і зійшли до оселі Аїда, -

53] Смуток огорне мене і матір, що їх породила.

54] Інші ж троянські осельники той відчуватимуть смуток

55] Дуже недовго, - лиш ти б не загинув, Ахіллом підтятий.

56] Отже, дитя моє, в мури ввійди, щоб троян і троянок

57] Урятувати й не дати великої слави зажити

58] Сину Пелея, та й милого б сам ти життя не позбувся.

59] Зглянься й на мене, бездольного, нині-бо я, безталанний,

60] Мислю ще, завтра ж пошле мені батько Кронід - на порозі

61] Старості - долю жахливу, й багато я лиха побачу:

62] Любих загибель синів і дочок загнання в неволю,

63] їхні сплюндровані спальні, маленьких діток нерозумних,

64] В несамовитості дикій об землю розбиваних люто,

65] Та невісток, полонених руками ахеїв жадливих.

66] А наостанку й самого мене під дверима вхідними

67] Хижі терзатимуть пси, коли, вдаривши гострою міддю,

68] Хтось мені груди пройме і вихопить душу із тіла, -

69] Пси з підворіття, що сам при своєму столі годував я,

70] Крові моєї нап'ються і, аж одурівши від неї,

71] Перед дверима розляжуться. Це юнакові не сором,

72] В битві наклавши життям під ударами гострої міді,

73] Мертвим лежати, бо весь він прекрасний, хоч десь би й розкрився.

74] А як чоло посивіле в убитого старця та сиву

75] Бороду й тіло його неприкрите пси оскверняють, -

76] Що жалюгідніше може для смертної бути людини?»

77] Так староденний благав і, вхопивши волосся руками,

78] Рвав із чола свого, Ректора серця, проте, не схилив він.

79] Й мати його заридала, рясні проливаючи сльози,

80] Лоно рукою відкрила, а другу на груди поклала

81] І, проливаючи сльози, промовила слово крилате:

82] «Змилуйся, Гекторе, сину мій, зглянься на матінку рідну,

83] Що твої сльози колись оцими грудьми гамувала,

84] Сину мій любий, згадай це і з ворогом лютим змагайся,

85] Тільки з-за муру один не виходь перед лави передні

86] Ревний занадто! Як вб'є тебе він, то на смертному ложі

87] Вже не оплачу ні я тебе, любе дитя, моя парость,

88] Ані дружина із посагом щедрим, тебе лиш далеко,

89] Біля аргейських човнів, шматуватимуть пси прудконогі!»

90] Так із сльозами обоє вони свого любого сина

91] Палко благали, та Ректора серця, проте, не схилили.

92] Велетня ждав він Ахілла, що вже наближався до нього.

93] Як подорожнього хижий дракон у лігві гірському чатує,

94] Зілля наївшись отруйного, й хижої сповнений люті,

95] І причаївшись, із лігва свого визирає страшливо, -

96] Так же і Ректор стояв, охоплений запалом буйним,

97] Щит осяйний до виступу вежі іззовні схиливши.

98] Мовив тоді він до себе, відважним обурений духом:

99] «Горе мені! Якщо я за цей мур чи за браму сховаюсь,

100] Полідамант мене перший образливим словом зустріне,

101] Що він до міста троян одвести мені радив раніше,

102] В ніч ту злощасну, як вийшов до бою Ахілл богосвітлий.

103] Я ж не послухав його. А було б набагато це краще!

104] Нині ж, коли стільки люду своїм погубив я безглуздям,

105] Сором мені і троян, і троянок у довгім одінні,

106] Щоб не закинув хто-небудь із них тоді, гірший од мене:

107] «Ректор наш люд погубив, на свою покладаючись силу».

108] Так говоритимуть. Тож набагато було б мені краще

109] Як не в двобої здолати Ахілла й звитяжно вернутись,

110] То від руки його славну загибель прийнять перед містом.

111] Чи, може, краще на землю шолом важенний покласти

112] Й щит свій опуклий, і, гострого списа до муру схиливши,

113] [з бездоганним Ахіллом, Пелеєвим сином, зустрітись,

114] [ обіцяти віддати Атрідам Єлену, й вернути

115] Всі скарби, що їх Александр у човнах крутобоких

116] 0,о Іліона привіз, - що й було тої звади початком, -

117] Це повернути Атрідам. Крім того, із військом ахейським

118] Всі поділити скарби, заховані в нашому місті,

119] Зобов'язав би й старійшин троянських я клятвою потім.

120] Не затаївши нічого, на дві поділити частини

121] Всі ті скарби, що має їх наше уславлене місто.

122] Нащо, проте, цими мислями любе тривожити серце?

123] Ні, не піду до Ахілла: моїх він благань не вшанує

124] І без усякого жалю і сорому, наче ту жінку,

125] Вб'є мене, голого, щойно я з себе озброєння скину.

126] Нам не годиться від дуба і каменя з ним починати

127] Марну розмову, неначе тій дівчині та юнакові, -

128] Дівчині та юнакові, що ніжну провадять розмову.

129] Краще нам збройно для бою рішучого швидше зійтися, -

130] Будемо бачить, кому із нас славу воздасть олімпієць».

131] Так міркував він і ждав. До нього Ахілл наближався,

132] Мов Еніалій - Арей войовничий - в шоломі гривастім.

133] Ясень страшний пеліонський на правім рамені у нього

134] Злегка похитувавсь, мідь його зброї блищала світлистим

135] Сяйвом вогню чи промінням яскравого сонця на сході.

136] Ректор же, щойно побачив його, затремтів. Не посмів він

137] Ждать його й кинувсь тікать, за собою лишаючи браму.

138] Слідом погнався Пелід, на швидкі покладаючись ноги,

139] Так же, як сокіл у горах, з пернатих усіх найбистріший,

140] Легко під хмарами гонить сполохану горлицю дику

141] Й мечеться там на всі боки, а сокіл із клекотом хижим

142] Швидко її настигає, здобичі прагнучи серцем.

143] Рвавсь так Ахілл уперед, та вздовж іліонського муру

144] З трепетом Ректор тікаючи, дужими рухав коліньми.

145] Мимо дозорного пагорба й смоков, овіяних вітром,

146] Бігли вздовж муру міського обидва шляхом вони битим.

147] До струменистих джерел вже добігли вони. Дві криниці

148] Витоки звідти дають течії вирового Скамандру.

149] Теплою перша струмує водою, і завжди парує

150] Хмара над нею густа, як дим лісового пожару.

151] Друга ж і влітку холодним як лід струменіє потоком,

152] Наче той град крижаний або снігу завія студена.

153] Поряд із ними - просторі, обкладені каменем гладко,

154] Гарні водойми, що в них блискуче вбрання своє мили

155] Жони прекрасні хоробрих троян та їх доньки вродливі

156] В мирні часи, як сюди не приходили вої ахейські.

157] Мимо промчали вони, той - рятуючись, той - здоганявши.

158] Сильний попереду мчав, настигав же, як вихор, багато

159] Дужчий від нього, - не бик-бо жертовний, не шкура бичача

160] Ціллю була їм, як це в бігових перегонах буває, -

161] Тут же ішлося за Ректора душу, впокірника коней.

162] Як в бігових перегонах, змагання мету обминувши,

163] Однокопиті проносяться коні, й їх жде нагорода -

164] Мідний триніг або жінка - на шану померлого мужа, -

165] Так вони тричі оббігли навколо Пріамове місто

166] В дужім бігу, аж стали дивитись на них і богове.

167] Отже, почав тоді мовити батько людей і безсмертних:

168] «Горе! На власні очі я гнаного круг Іліона

169] Любого воїна бачу, журбою за Ректора тяжко

170] Серце моє засмутилося! Скільки биків круторогих

171] Він на ущелинах Іди в верхів'ях і в високоверхій

172] Трої мені попалив! Сьогодні ж Ахілл богосвітлий

173] Гониться швидко за ним круг священного міста Пріама.

174] Отже, богове, подумайте й пильно тепер обміркуйте,

175] Чи врятувати від смерті його, чи дозволить Пеліду

176] Все ж подолать його, хоч він великою доблестю славен».

177] В відповідь мовить богиня йому ясноока Афіна:

178] «Батечку наш темнохмарний, о що ти сказав, громовладче!

179] Смертного мужа, якому давно вже приречена доля,

180] Від неминучої смерті хотів би ти все ж увільнити.

181] Дій, як волієш, та ми, усі інші боги, з цим не згодні».

182] Відповідаючи, так їй сказав на це Зевс хмаровладний:

183] «Трітогенеє, дитя моє любе, не бійся! Хоч часом

184] І не ласкаво я мовлю, до тебе я завжди прихильний.

185] Зробиш, як розум підказує, хай тебе це не спиняє».

186] Те, що він мовив Афіні, було і самій їй до серця, -

187] Кинулась швидко вона із високих вершин олімпійських.

188] А прудконогий Ахілл безустанно за Гектором гнався.

189] Наче на оленя юного пес по узгір'ях полює,

190] Вигнавши з лігва, й жене по ярах та ущелинах диких,

191] Той, хоч умкне на хвилину, у хащах густих затаївшись,

192] Пес по сліду його знайде й женеться за ним, поки схопить.

193] Так від Пеліда не міг прудконогого й Гектор умкнути.

194] Скільки не кидався він, щоб Дарданської брами добігти

195] 1 заховатись під захистом міцно збудованих мурів,

196] Де б і трояни його захистили, стріляючи зверху,

197] Стільки й Пелід забігав наперед і на голу рівнину

198] Знов одганяв його, сам же міської тримався твердині.

199] Як уві сні не впіймать чоловікові іншого мужа -

200] Ані цей утекти, ані той наздогнати не може, -

201] Так ні настигнуть Ахілл, ані Гектор не міг і умкнути.

202] Як пощастило б од Кер ухилитись йому і від смерті,

203] Коб Аполлон дальносяжний востаннє йому не з'явився

204] На допомогу, надавши снаги й підбадьоривши ноги?

205] Воям ахейським кивав головою Ахілл богосвітлий

206] Ратищ на Гектора довгих і стріл гірких не метати,

207] Щоб не здобув би хто слави, а він тоді б другим лишився.

208] А як обидва вони до джерел учетверте добігли,

209] Батько безсмертних богів, терези золоті натягнувши,

210] Кинув на шальки два жереби довгопечальної смерті -

211] Гектора, коней баских упокірника, й другий - Ахілла,

212] І посередині взяв. Долі Гектора день похилився,

213] Вниз, до Аїду пішов, - Аполлон одвернувся од нього.

214] До Пелеона ж богиня прийшла, ясноока Афіна,

215] Та, перед ним зупинившись, промовила слово крилате:

216] «Зевсові любий Ахілле ясний! Сподіваюся, нині

217] До кораблів принесемо з тобою велику ми славу,

218] Гектора, хоч і який він неситий в бою, подолавши.

219] Не пощастить відтепер йому більше від нас ухилятись,

220] Не допоможе і Феб дальносяжний, хоч як би старався

221] Й повзав у Зевса в ногах, у егідодержавного батька.

222] Тож зупинись на часину й спочинь! А сама я подамся

223] До Пріаміда й схилю його вийти на бій із тобою».

224] Так говорила Афіна, і радо Ахілл їй скорився.

225] От зупинивсь він і сперся на ясен свій мідяногострий.

226] І до божистого Гектора миттю вона поспішила,

227] Постать Дейфоба прибравши і голос його неослабний,

228] Та, перед ним зупинившись, промовила слово крилате:

229] «Любий, як тяжко Ахілл утісняє тебе прудконогий,

230] Гонячи швидко навкруг священного міста Пріама.

231] Отже, спинімось, заждім його й будемо вдвох боронитись!»

232] В відповідь Гектор великий промовив їй шоломосяйний:

233] «Тож і раніше мені, Дейфобе, ти був найлюбіший

234] З рідних братів моїх, котрих Гекуба й Пріам породили.

235] Нині ж тебе я повинен тим більш поважати душею,

236] Що, мене в скруті на власні побачивши очі, ти зваживсь

237] Вийти з-за мурів, тоді як інші за ними сховались».

238] В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

239] «Любий мій брате! Наш батько, й шановна матінка наша,

240] Й товариші всі один перед одним уклінно благали

241] В місті лишатись: таким-бо вони переповнені страхом!

242] Тільки ж за тебе тривогою там моє серце смутилось.

243] Ну-бо, сміливо ставаймо до бою й списів не щадімо

244] В січі завзятій, - побачимо ще, чи Ахілл прудконогий

245] Нас повбива й поволочить озброєння наше криваве

246] До кораблів глибодонних, чи ти його списом здолаєш!»

247] Мовила так і підступно його повела за собою.

248] А як, один проти одного ставши, зійшлись вони близько,

249] Перший Ахіллові Гектор сказав тоді шоломосяйний:

250] «Більш я не буду, Пеліде, як досі, тебе уникати.

251] Тричі оббіг я Пріамове місто священне, не смівши

252] Стріти твій напад. А зараз - дух мій мене спонукає

253] Стати грудьми проти тебе - здолаю чи смертю загину.

254] Але звернімось до вічних богів: вони кращими будуть

255] Свідками нам і нашу пильніше доглянуть умову.

256] Не оскверню я тебе, коли над тобою звитягу

257] Дасть мені Зевс, і душу із тіла твого відберу я.

258] Тільки славетне озброєння з тебе зніму я, Ахілле,

259] Тіло ж ахеям верну. Так само й зі мною ти вчиниш».

260] Глянув спідлоба і мовив до нього Ахілл прудконогий:

261] «Не говори мені, Гекторе клятий, про жодні угоди!

262] Як не бува між людьми і між левами клятв непорушних,

263] Як між вовками й ягнятами згоди не буде ніколи,

264] А без кінця споконвік одне з одним вони ворогують, -

265] Так і між нами не бути любові, не бути ніяким

266] Клятвам нерушним, аж поки один з нас чолом не поляже

267] Й крові його Арей не нап'ється, боєць войовничий.

268] Всю спогадай свою доблесть. Слід нині тобі особливо

269] Списником бути несхибним і дужим бійцем войовничим.

270] Більше тобі не втекти. Незабаром Паллада Афіна

271] Списом моїм подолає тебе. Спокутуєш нині

272] Сум мій по друзях моїх, повбиваних лютим тобою!»

273] Мовивши так, розмахнувсь і свого довготінного списа

274] Кинув, та вгледів його й ухиливсь осяйливий Гектор,

275] Вчасно присів, і спис мідногострий, над ним пролетівши,

276] В землю уп'явся. Вирвавши спис той, Паллада Афіна

277] Потай від Гектора, люду вождя, повернула Ахіллу.

278] Гектор тоді бездоганному сину Пелея промовив:

279] «Схибив ти! Видно, усе ж таки, богоподібний Ахілле,

280] Ти не від Зевса дізнався про долю мою, як хвалився.

281] Був балакун ти, словами готовий мене ошукати,

282] Щоб з переляку я сили позбувся й снаги бойової!

283] Не утікатиму я, не вженеш мені списа у спину!

284] Прямо іду проти тебе, проймеш мені груди, як тільки

285] Дасть тобі бог. А тим часом і сам ти мого стережися

286] Мідного списа. Бодай би цілком ти прийняв його в тіло!

287] Легшою стала б, напевно, війна й для троян із твоєю

288] Смертю. Для них-бо усіх найбільше являєш ти лихо!»

289] Мовивши так, розмахнувсь, і свого довготінного списа

290] Кинув, і прямо у щит Ахіллові вцілив несхибно.

291] Але далеко одскочив той спис од щита. І розсердивсь

292] Гектор, як глянув, що спис пролетів із руки його марно.

293] Став він, збентежений: іншого-бо не було в нього списа.

294] Голосно він білощитного став Деїфоба гукати,

295] Щоб йому ратище дав, а того не було уже й близько.

296] Все зрозумів тоді Гектор, і так він до себе промовив:

297] «Горе мені! Мабуть, справді до смерті боги мене кличуть!

298] Я-бо гадав, що герой Деїфоб недалеко від мене,

299] Він же за мурами, в місті, й мене обманула Афіна!

300] Ось вже зловісна наблизилась смерть, і нікуди від неї

301] Не утекти. Як видно, давно уже це до вподоби

302] Зевсу й його дальносяжному синові, котрі раніше

303] Допомагали мені. І от доля уже настигає.

304] Але нехай уже не без борні, не без слави загину,

305] Діло зробивши велике, щоб знали про нього й потомки!»

306] Мовивши так, він з піхов загострений вихопив меч свій,

307] Довгий, важенний, що при стегні його дужім був завжди,

308] Зщуливсь і кинувся, наче орел отой високолетний,

309] Що на рівнину раптово із темної падає хмари

310] Ніжне ягнятко вхопити або полохливого зайця, -

311] Кинувся так же і Гектор, підносячи гострений меч свій.

312] Так же й Ахілл тоді з серцем, сповненим буйної сили,

313] Кинувся, груди могутні щитом прикриваючи круглим

314] Гарного виробу, а на чолі красувався блискучий,

315] Міддю окутий шолом, розвівалась над ним золотиста

316] Грива густа, що вправив Гефест її щільно у гребінь.

317] Так же, як сяє між зір незліченних у темряві ночі

318] Геспер, що в небі немає від нього яснішої зірки,

319] Сяяло так і відточене вістря на списі Ахілла,

320] Що у правиці стрясав ним, готуючи Гектору лихо

321] І виглядаючи, де б йому ніжне уразити тіло.

322] Але ховалося тіло вождя під озброєнням мідним,

323] Славним, здобутим, коли подолав він Патроклову силу.

324] Там лиш, де кості-ключиці поєднують шию з плечима,

325] Горло біліло, - найшвидше душі там сягає загибель, -

326] Саме туди своїм списом ударив Ахілл богосвітлий,

327] І пройняло його вістря те ніжную шию навиліт.

328] Мідноважкий не пробив, проте, Гектору ясен горлянки,

329] Щоб у розмові з Пелідом мінятися міг він словами.

330] В куряву впав він, і крикнув, зрадівши, Ахілл богосвітлий:

331] «Гекторе, вбивши Патрокла, - невже врятуватись самому

332] Ти сподівався? Й мене не страшився, бо я був далеко?

333] Дурню ти! На допомогу йому набагато сильніший

334] Ззаду, поміж кораблів глибодонних, товариш лишався -

335] Я, що коліна розслабив твої! Тебе розтерзають

336] Птахи з ганьбою і пси, а його поховають ахеї».

337] Весь знемагаючи, Гектор одрік йому шоломосяйний:

338] «Задля твоєї душі, і колін, і батьків твоїх рідних,

339] Псам, я благаю, не кидай мене під човнами ахеїв,

340] Матимеш золота й міді за це ти від мене багато:

341] Щедрі дарунки мій батечко дасть тобі й мати шановна,

342] Тільки верни моє тіло додому, щоб Трої синове

343] Й жони троянські, вогнем попаливши, його поховали».

344] Глянув спідлоба і мовив до нього Ахілл прудконогий:

345] «Псе, не благай мене задля колін і батьків моїх рідних.

346] Тільки б дав волю я серцю і гніву своєму, то м'ясо

347] Рвав би із тебе й сирим пожирав би, - таке ти накоїв!

348] Нині ніхто вже від псів голови не врятує твоєї,

349] Хоч би і в десять, і в двадцять разів привезли мені більший

350] Викуп, і, зваживши на терезах, обіцяли ще стільки,

351] Й золотом чистим вагу твого тіла звелів замінити

352] Син Дарданів Пріам, - і тоді твоя мати шановна,

353] Що народивсь ти від неї, на ложі тебе не оплаче, -

354] Пси лиш та хижі птахи розірвуть на шматки твоє тіло!»

355] Смертю конаючи, Гектор одрік йому шоломосяйний:

356] «Бачу, що добре я знаю тебе і дарма намагався

357] Переконати, бо серце у грудях у тебе залізне!

358] Та начувайся, щоб гніву богів не зазнати за мене

359] В день, коли славний Паріс і Феб-Аполлон дальносяжний

360] Вб'ють біля Скейської брами тебе, хоч який ти хоробрий».

361] Мовив він так, і смерть йому пітьмою очі окрила,

362] Вийшла із тіла душа й подалась до оселі Аїда,

363] З плачем за долю свою, покидаючи юність і силу,

364] А до померлого все ж промовив Ахілл богосвітлий:

365] «Смертю умри! А я свою стріну загибель тоді, як

366] Зевс та інші безсмертні мені її схочуть послати!»

367] Мовлячи це, із убитого витяг він мідного списа

368] Й набік одкинув, а зброю його, закривавлену вельми,

369] Зняв із плечей. Звідусіль позбігались синове ахейські

370] І дивувались, красу споглядаючи й постать могутню

371] Гектора. Й жоден із них не минув його списом кольнути.

372] Дехто іще, на сусіда свого позираючи, мовив:

373] «Леле! А Гектор сьогодні на дотик неначебто м'якший,

374] Аніж коли на човни до нас полум'я кидав палюче!»

375] Мовлячи так, його ратищем кожен старався вколоти.

376] Зняв тоді зброю його прудконогий Ахілл богосвітлий,

377] Серед ахеїв він став і слово промовив крилате:

378] «Друзі мої, аргеїв вожді і порадники мудрі!

379] Нині, коли мені вічні богове дали подолати

380] Мужа, що більше нам лиха накоїв, ніж інші всі разом,

381] Спробуймо збройно на місто ударить, щоб знати напевно,

382] Що у троян тих на думці і що вони мають робити -

383] Чи покидать по загибелі Гектора місто високе,

384] Чи залишатися й твердо стоять, хоч його вже й немає.

385] Нащо, проте, цими мислями любе тривожити серце?

386] При кораблях-бо лежить неоплаканий, без поховання,

387] Мертвий Патрокл. Не забуду його, поки я між живими

388] Перебуваю і поки мене мої носять коліна.

389] Й хоч у Аїді про мертвих маємо ми забувати,

390] Свого товариша любого й там пам'ятатиму завжди!

391] Нині ж, пеан заспівавши, вернімось, юнацтво ахейське,

392] До кораблів глибодонних і трупа з собою візьмімо.

393] Слави сягли ми великої - Гектор поліг богосвітлий,

394] Той, що у Трої на нього усі, як на бога, молились!»

395] Мовивши так, він на Гектора діло замислив негідне:

396] Попробивав на обох йому дужих ногах сухожилля

397] В п'ятах, де щиколоть; ремені в них протягнувши бичачі,

398] До колісниці припнув, голові ж дав в пилу волочитись.

399] На колісницю зійшов, славну зброю убитого взявши,

400] Коней стьобнув батогом, і охоче вони полетіли.

401] Куряви хмара знялась над волоченим тілом, звихрилось

402] Чорне волосся, і вся голова його, досі прекрасна,

403] В поросі билась густім. Ворогам-бо його на наругу

404] Зевс хмаровладний віддав у ріднім вітчизнянім краї.

405] Пилом бруднилась його голова. А мати, на сина

406] Глянувши, стала ридати й, далеко від себе жбурнувши

407] Світлу намітку свою, виривать почала свої коси.

408] Жалібно й любий ридав його батько, й усюди навколо

409] Плач і сумне голосіння лунали по цілому місту.

410] Схоже було це найбільше на те, ніби Троя висока

411] Полум'ям вся невгасимим од верху до низу палала.

412] Ледве стримать старого могли, що в нестямі шаленій

413] Вийти із міста крізь браму Дарданську кудись поривався.

414] В бруді дорожнім валяючись, всіх наоколо благав він,

415] Кожного з них на ім'я називаючи в тузі жалобній:

416] «Друзі, пустіть! Не журіться ви мною, дайте із міста

417] Вийти мені і мерщій до човнів перебігти ахейських!

418] Там нечестивого буду благати злочинного мужа,

419] Може, хоч роки мої пошанує й на старість нещасну

420] Зглянеться? Тож і на нього такий же старий дожидає

421] Батько Пелей, що родив його й викохав всім на загибель

422] Людям троянським, найбільше ж із них на горе для мене -

423] Скільки синів у квітучому віці моїх повбивав він!

424] Та ні за кого, хоч всіх мені жалко, я так не журюся,

425] Як за одного, що жаль за ним вгонить мене до Аїду, -

426] Гектора любого! Чом на руках не помер він у мене?

427] Слізьми тоді і риданням наситили б ми своє серце -

428] Матінка, що породила його, бідолашна, і сам я!»

429] Мовив крізь сльози він так, і плакали з ним городяни.

430] Заголосила у тузі гіркій між троянок Гекуба:

431] «Сину мій, нащо бездольній у муках нестерпних без тебе

432] Жити мені! І днями й ночами по цілому місту

433] Гордістю був ти моєю, був захистом нашій твердині,

434] Нашим троянам усім і троянкам, які, наче бога,

435] Теж шанували тебе, великою славою був їм,

436] Поки ти жив. Але доля і смерть тебе нині настигли!»

437] Мовила так у сльозах. Дружина ж не знала, що сталось

438] З Ректором. Ще не прийшов-бо вісник до неї правдивий,

439] Щоб сповістить, що за муром поліг її муж біля брами.

440] В дальнім покої високого дому багряну тканину

441] Ткала подвійну вона, в ній гаптуючи квіти взористі.

442] В домі вона на вогонь пишнокосим звеліла служницям

443] Мідний поставить великий триніг, щоби вчасно готова

444] Ректору тепла купіль була, тільки-но вернеться з бою.

445] їй не спадало й на думку, дурній, що яке тут купання, -

446] Ректора вбила руками Ахілла богиня Афіна.

447] Зойки почула вона й голосіння сумне біля вежі,

448] Й тілом усім затремтіла, і човник із рук її випав.

449] До пишнокосих служебниць вона тоді знову звернулась:

450] «Дві хай зі мною ідуть. Побачити треба, що сталось.

451] Голос свекрухи шановної чую, і серце у грудях

452] Б'ється, аж вискочить хоче до уст, аж коліна у мене

453] Гнуться, - лихо якесь над синами Пріама нависло.

454] Хай ці слова не досягнуть до вух, але вельми боюся,

455] Щоб могутньому Ректору нині Ахілл богосвітлий

456] До Іліона шляху не відтяв і, рівниною гнавши,

457] Згубного шалу й безтямної зваги навік не позбавив.

458] Не дожидає-бо ворога Ректор, сховавшись у натовп,

459] А виступає вперед, у відвазі ніхто з ним не рівний».

460] Мовивши так, із покоїв побігла вона, як менада,

461] З трепетом серця, й за нею слідом поспішали служниці.

462] Щойно дісталась до вежі й мужів, що юрбою стояли,

463] Вибігла швидко на мур і побачила здалеку тіло

464] Мужа, від міста нещадно волочене. Бистрії коні

465] Мужа її волокли до ахейських човнів глибодонних.

466] Темної ночі імла повила їй зволожені очі,

467] Навзнак, зомлівши зненацька, упала вона непритомна.

468] Світлу пов'язку зірвала з чола свого й плетену сітку

469] Із обручем і від себе далеко відкинула й бинду,

470] І покривало, що в дар їй дала золота Афродіта

471] Днини тієї, як Ректор повів її шоломосяйний

472] Від Етіона, численні віддавши за неї дарунки.

473] Та навколо ятрівки й зовиці її оточили

474] Й ледве живу її, в серце уражену, спільно тримали.

475] А як лише опритомніла, й дух в її серце вернувся,

476] Гірко вона заридала і мовила серед троянок:

477] «Гекторе, горе мені! Для однакої долі обоє

478] Ми народились - ти в Трої високій, Пріамовім домі,

479] Я ж у підгір'ї лісистого Плака, у Фівах славетних,

480] В домі вождя Етіона, що виховав, сам нещасливий,

481] Доньку нещасну, - було б мені краще на світ не родитись!

482] Нині зійшов ти в оселю Аїдову, в темні глибини,

483] Що під землею, мене ж удовою в невтішному горі

484] В домі своєму лишив. Ще й наше мале немовлятко,

485] Що породили на світ ми, бездольні! Ні ти йому, мертвий,

486] Гекторе, ані тобі він на захист не стане ніколи.

487] Навіть якщо многослізних боїв він уникне ахейських,

488] Все ж у майбутньому тільки труди і печалі на нього

489] Ждатимуть. Межі відсунувши, лан його візьмуть чужії.

490] День сиротинства позбавить хлопчину й ровесників ігор.

491] Завжди похнюплений він і з заплаканим ходить обличчям.

492] Часом в нужді бідолашний до батькових звернеться друзів -

493] Того торкне за хітон, а того - за верхнє одіння.

494] Рідко хто зглянеться з них і кухля подасть сиротині,

495] Й той лише вмочить уста, а вже піднебіння й не встигне.

496] Інший товариш, в якого є й батько, і мати, із учти

497] Вижене, й боляче вдарить, і словом глузливим облає:

498] «Геть відціля! Немає отут, серед нас, твого батька!»

499] Весь у сльозах до матусі вдовиці повернеться хлопець

500] Астіанакс, що до цього часу на колінах у батька

501] Мозок лиш їв він з кісток із баранячим лоєм поживним.

502] А коли сон його брав і втомлявся од ігор дитячих,

503] Солодко він засинав у постільці, у няні в обіймах,

504] В ліжку м'якому, із серцем наповненим радощів ніжних.

505] Нині ж натерпиться горя, коханого батька позбувшись,

506] Астіанакс, як трояни його називали. Один-бо

507] Ти захищав у них, Гекторе, брами і мури високі.

508] При кораблях крутобоких, далеко від рідного дому

509] їстиме труп твій черва, коли пси вже наситяться голим

510] Тілом твоїм, хоч багато одінь і тонких, і ошатних

511] В домі у тебе лежить, жіночими тканих руками.

512] Але одіння тонке в огнистім спалю я багатті,

513] Користі з нього ніякої, в нім-бо тобі не лежати, -

514] Хай же на славу тобі все згорить між троян і троянок!»

515] Мовила так крізь ридання, й навколо жінки голосили.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ

ІГРИ НА ЧЕСТЬ ПАТРОКЛА

1] Так сумували трояни у цілому місті. Ахеї ж,

2] До кораблів підійшовши й до хвиль Геллеспонту, спішили

3] Кожен на свій корабель, і всі порозходились інші,

4] Крім мірмідонян, що їм розійтися Ахілл не дозволив.

5] Товаришам війнолюбним своїм тоді так він промовив:

6] «Любі друзі мої, мірмідоняни бистрокомонні!

7] Не випрягаймо із повозів коней ми однокопитих,

8] На колісницях під'їдемо ближче до тіла Патрокла,

9] Щоб оплакать його: остання то почесть померлим.

10] А як. жалобним риданням своє ми наситимо серце,

11] Повипрягаємо коней і разом вечеряти сядем».

12] Мовив Ахілл і заплакав, і вслід йому всі заридали.

13] Тричі об'їхали тіло вони пишногривими кіньми

14] З плачем, - рясні їм сльози з очей викликала Фетіда.

15] Сльози росили пісок, росили озброєння мужніх

16] Воїв, - так за вождем страховійним вони сумували.

17] Плач голосний розпочав Пелеїд, на груди холодні

18] Свого товариша руки поклавши свої мужозгубні:

19] «Радуйся, любий Патрокле, і в темних оселях Аїда!

20] Все я для тебе роблю, як раніше тобі обіцяв я:

21] Гектора труп приволікши, віддам його псам у поживу,

22] Біля багаття твого полонених дванадцять заріжу

23] Трої славетних синів, щоб твою відомстити загибель».

24] Мовивши так, він на Гектора діло замислив негідне:

25] В порох обличчям його перед марами сина Менойта

26] Кинув. А вої, озброєння мідноблискуче із себе

27] Знявши, із повозів випрягли коней, що голосно ржали,

28] Й круг корабля прудконогого внука Еака юрбою

29] Всі посідали: до щедрої тризни-бо він запросив їх.

30] Буйних багато волів під залізом ревло, нещадимо

31] Різаних, мекало кіз і овець густорунних багато;

32] Також багато свиней білоіклих, лисніючих салом,

33] Смажилось там, над Гефестовим полум'ям зверху простертих.

34] Всюди круг мертвого кров багряними бігла струмками.

35] В час той ахейські вожді прудконогого сина Пелея

36] До Агамемнона в стан повели, до божистого мужа,

37] Ледве умовивши серце товариша, повне скорботи.

38] А як прийшли у намет Агамемнона владарі славні,

39] Зразу ж звеліли вони окличникам дзвінкоголосим

40] Мідний поставить великий триніг, чи не вдасться Пеліда

41] Вмовити плями криваві із тіла свойого обмити.

42] Він же рішуче відмовився й клятвою тяжко зарікся:

43] «Зевсом клянусь, найвищим з безсмертних богів, найсильнішим, -

44] Що не раніш на чоло мені води вмивання проллються,

45] Аніж Патрокла віддам я вогню, і могилу насиплю,

46] Й зріжу волосся своє. Удруге такої скорботи,

47] Доки я серед живих, не прийдеться серцем зазнати.

48] Ну, а тепер сумовитій віддаймо увагу трапезі.

49] А на світанку, владарю мужів Агамемноне, скажеш

50] З лісу дерев навезти й приготовить все інше, належне

51] Мертвому, що вирушати у темряву має підземну.

52] Хай же від наших очей його тіло вогонь безутомний

53] Скриє мерщій і до діла свого хай повернуться люди».

54] Так він сказав, і, те чуючи, всі улягли його слову.

55] Спільну вечерю вони спорядили, і, сівши до неї,

56] Всі учтували, й ні в чім не було на тій учті нестатку.

57] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

58] Сном відпочить по похідних наметах своїх розійшлися.

59] Сам же Пелід, на березі лігши шумливого моря,

60] Тяжко стогнав, недалеко громади своїх мірмідонян,

61] В місці затишнім, де хвиля плескалася об узбережжя.

62] Там його сон огорнув, що розв'язує серця тривоги,

63] Неподоланно міцний, - він втомив своє тіло світлисте,

64] Гектора гонячи круг Іліона, обнятого вітром.

65] Враз перед ним Патрокла душа бідолашного встала,

66] Постаттю схожа на нього цілком, і ясними очима,

67] Й голосом, навіть в те саме одіння була вона вбрана.

68] Ставши йому в головах, таке вона мовила слово:

69] «Спиш ти спокійно, за мене ж і зовсім забув ти, Ахілле!

70] А до живого байдужий не був, як до мертвого нині.

71] Швидше мене поховай, щоб пройшов я Аїдову браму!

72] Душі-бо, тіні спочилих, від брами мене відганяють

73] І не дають переплисти ріку мені разом із ними, -

74] Й марно блукаю круг широкобрамного дому Аїда.

75] В смутку моїм простягни мені руку. Ви спалите тіло,

76] Й більше сюди із дому Аїда я вже не вернуся.

77] Сидячи одаль від друзів, не будемо більше з тобою

78] Радити раду живі. Мене-бо поглинула Кера

79] Згубна, яка від народження долею стала моєю.

80] Суджено все ж і тобі, на безсмертних подібний Ахілле,

81] Біля твердині багатих троян осягнути загибель.

82] Інше тобі я скажу і послухать прошу мого, слова.

83] Кості мої поховай од твоїх не окремо, Ахілле.

84] Разом, як ми в вашім домі зростали, нехай спочивають.

85] З дня, коли хлопчиком батько Менойт мене із Опоента

86] В дім ваш привіз, - убивство вчинив-бо я там з безголов'я:

87] Сина Амфідаманта убив я тоді ненавмисно,

88] Через нерозум дитячий, в грі в кості із ним посварившись, -

89] Радо прийняв мене в дім свій Пелей, комонник славетний,

90] Виростив, ще й твоїм супутцем у битвах поставив.

91] Хай же і кості нам спільна обом золота двоєручна

92] Урна ховає, що мати шановна тобі дарувала».

93] Відповідаючи, мовив до нього Ахілл прудконогий:

94] «Нащо сюди, моя голово люба, до мене прийшов ти

95] Й так докладно говориш? Усе-бо тобі учиню я,

96] Як ти велиш, у всьому послухаю, що ти накажеш.

97] Ближче до мене підходь! Обнімім один одного міцно

98] Й хоч на хвилину болючим уп'ємося щирим риданням!»

99] Мовивши так, простягнув він товаришу любому руки,

100] Та не обняв, - душа його зникла, як дим той, під землю

101] З шелестом тихим. Скочив на ноги Ахілл, здивувавшись,

102] Журно руками сплеснув і з жалем глибоким промовив:

103] «Леле! То навіть в оселі Аїдовій мають прожиток

104] Тінь людини й душа, хоч снаги в них нема життьової.

105] Цілу-бо ніч біля мене стояла в журбі і риданні

106] Тінь мого друга, Патрокла бездольного, дивно на нього

107] Виглядом схожа, й зі мною докладно отут розмовляла».

108] Мовив він так, і плакати всім розбудив він бажання.

109] Отже, умитих слізьми їх застала Еос розоперста

110] Круг бездиханного тіла. Володар мужів Агамемнон,

111] Мулів тим часом зібравши й людей із наметів, звелів їм

112] Дров привезти для багаття. Очолював їх благородний

113] Муж Меріон, товариш одважного Ідоменея.

114] Рушили в ліс, дроворубні сокири у руки узявши

115] Й сплетені міцно вірьовки, а мули ішли перед ними.

116] Вгору й в яри, уздовж і впоперек довго ходили,

117] Поки дійшли до узгір'я багатоджерельної Іди.

118] Високоверхі дуби вони там гостролезою міддю

119] Стали завзято рубать, і з хряскотом дужим дерева

120] Падали долі. На дрова усе розколовши, ахеї

121] Мулів вантажили ними, й, копитами риючи землю,

122] Ті на рівнину крізь хащі ледь з вантажем продирались.

123] Та й дроворуби несли по колоді важкій, як звелів їм

124] Муж Меріон, товариш одважного Ідоменея.

125] На узбережжі вантаж поскладали, де пагорб могильний

126] Приготувати намислив Ахілл для Патрокла й для себе.

127] А як нарубаних дров доволі у стос наскладали,

128] Сіли трохи спочити. Тим часом Ахілл богосвітлий

129] Вже наказав війнолюбним своїм мірмідонянам мідне

130] Підперезати озброєння й до колісниць запрягати

131] Коней. Усі підхопилися, зброю свою надягнули,

132] Скочили спритно на повози - разом бійці і візничі.

133] Рушили спершу комонні, за ними пішли і піхоти

134] Тисячі. Тіло Патрокла несли посередині друзі.

135] Кучері кожен із себе зрізав, і ними все тіло

136] Вкрили йому. Підтримував журно Ахілл богосвітлий

137] Голову ззаду - в Ащ проводжав бездоганного друга.

138] А як до місця при морі дійшли, що Ахілл показав їм,

139] Тіло на землю спустили і дрова взялись укладати.

140] Інше замислив тоді прудконогий Ахілл богосвітлий.

141] Ставши оподаль багаття, він кучері зрізав русяві,

142] Змалку рощені для річкового бога Сперхея,

143] Глянув на хлань винно-темну і в прикрім засмученні мовив:

144] «Марно, Сперхею, мій батько Пелей тобі дав обіцянку,

145] В разі до рідної я повернуся своєї вітчизни,

146] Кучері зрізать мої й принести у святій гекатомбі,

147] В жертву овнів нехолощених аж п'ятдесят заколоти

148] Над джерелом, де дільниця твоя і вівтар запашистий.

149] Так обіцявся старий, але ти не здійснив заповіту.

150] Нині, коли я до рідної вже не вернуся вітчизни,

151] Кучері дам я Патроклу-героєві взяти з собою».

152] Мовив він так і поклав свої кучері любому в руки

153] Свому товаришу, й плакати всім розбудив він бажання.

154] Так би вони сумували й до заходу сонця ясного,

155] Та, підійшовши, тим часом Ахілл Агамемнону мовив:

156] «Сину Атреїв, слова твойого синове ахейські

157] Більше послухають, - встигнем плачем ще наситити серце.

158] Хай від багаття розходяться, краще звели їм вечерю

159] Приготувати. А ми, що найбільше сумуєм за вмерлим,

160] 1 Зробимо все, що потрібно. Вожді хай лишаються з нами».

161] Щойно слова ці почувши, володар мужів Агамемнон

162] Людям звелів розходитись до кораблів рівнобоких.

163] Тільки лишилися ті, що ховали, й усі поскладали

164] Дрова у стос по сто ступнів завдовжки вони і завширшки,

165] Й в тузі сердечній на вогнище мертвого зверху поклали.

166] Жирних багато овець і повільних биків круторогих

167] Ріжучи біля вогню, вони білували. А, знявши

168] Жир з них, Патрокла Ахілл обіклав ним, душею могутній,

169] Від голови аж до п'ят, тут же кинув і туші обдерті.

170] Порозставляв він і дзбани з оливою й медом дворучні,

171] їх прихиливши до мар. Крутошиїх аж четверо коней,

172] Тяжко зітхаючи, вправно поклав він в огонь пломенистий.

173] Дев'ять собак від столу Ахілла-вождя годувалось,

174] Двох з-поміж них забивши, також він на вогнище кинув;

175] Воїв троянських дванадцять одважних, душею могутніх,

176] Гострою міддю зарізав, лихе учиняючи діло.

177] Давши на них випасатися полум'я силі залізній,

178] Сам заридав і крізь сльози товариша любого кликав:

179] «Радуйся, друже Патрокле, і в темній оселі А'іда!

180] Все я для тебе роблю, що тобі обіцяв я раніше.

181] Воїв троянських дванадцять одважних, душею могутніх,

182] Разом з тобою вогонь пожере. Тільки сина Пріама -

183] Ректора - я у поживу оддам не вогню, а собакам».

184] Так він з погрозою мовив. Та пси не торкнулися тіла,

185] Бо ж відганяла тих псів Афродіта, Зевсова донька,

186] Вдень і вночі і нетлінним мастила трояндовим маслом

187] Гектора тіло, щоб, хоч і волочене, цілим лишилось.

188] Чорную хмару із неба над ним простелив у долину

189] Феб-Аполон і нею те місце покрив, де лежало

190] Вбитого тіло, щоб променів сонця палючого сила

191] Висушить жили й суглоби на нім не могла передчасно.

192] Не розгорівся, проте, вогонь над Патроклом померлим.

193] Інше намислив тоді прудконогий Ахілл богосвітлий:

194] Осторонь ставши багаття, двом він вітрам помолився -

195] Разом з Бореєм Зефірові, жертв обіцяючи гарних.

196] Із золотого келиха творячи їм узливання,

197] Швидше благав прилетіти, щоб дрова палали палкіше

198] Й полум'я трупи мерщій охопило. Тим часом Іріда,

199] Вчувши благання його, до вітрів подалася із вістю.

200] Разом зібрались вони в буревійного домі Зефіра

201] Й учту справляли. Вбігши до них, зупинилась Іріда

202] На кам'яному порозі. Вісницю щойно уздрівши,

203] З місць повставали усі і запрошував кожен до себе.

204] Та ж відмовилась сісти й таке до них мовила слово:

205] «Часу не маю сидіти, - до течій спішу океанських,

206] В край ефіопів, де мають приносить вони гекатомби

207] Вічним богам, - хотіла б із ними я учтувати.

208] Але Ахілл і Борея, й Зефіра бурхливого просить

209] Допомогти йому, жертв принести обіцяючи гарних,

210] Тільки б роздмухали полум'ям вогнище ви, на якому

211] Мертвий Патрокл опочив, що за ним усі плачуть ахеї».

212] Мовивши так, відлетіла Іріда. Вітри ж підвелися

213] Й ринули шумно, хмурні перед себе вигонячи хмари.

214] Подихом несамовитим до моря сягнули, й бурхлива

215] Хвиля на ньому знялась. Як дістались родючої Трої,

216] Впали на тліюче вогнище, й полум'я аж застогнало.

217] Так цілу ніч вони вдвох над багаттям вогонь роздували

218] З свистом пронизливим. Так цілу ніч і Ахілл прудконогий

219] Глеком дводонним вино із чаші черпав золотої,

220] І, узливання вчиняючи гойні, зволожував землю,

221] Й душу Патрокла він кликав, свого бідолашного друга.

222] Так же, як батько сумує над вогнищем мертвого сина,

223] Що до одруження ще тяжкого завдав йому горя,

224] Так сумував і Ахілл над вогнищем мертвого друга,

225] Й тяжко зітхаючи, кроком повільним багаття обходив.

226] Променем ясним уже світлоносець зійшов над землею,

227] В шатах шафранних Еос над хланню морською простерлась,

228] Став притухати вогонь, і багаття поволі погасло.

229] Знову знялися вітри і додому назад полетіли

230] Морем Фракійським, і спінені хвилі його застогнали.

231] А Пелеїд одійшов од багаття і, зморений тяжко,

232] Ліг одпочити, й солодкий сон огорнув йому тіло.

233] Інші ж тим часом круг сина Атрея усі позбирались.

234] Гомін і кроків їх тупіт Ахілла від сну розбудили,

235] Сів він, прокинувшись раптом, і слово таке до них мовив:

236] «Сину Атрея славетний та інші вожді всеахейські!

237] Перш за все полум'я швидше вином погасіть ви іскристим

238] Всюди, де сила вогню ще таїться. Потім зберімо

239] Кості Патрокла, що був Менойта славного сином, -

240] їх відібравши з-між інших, адже розпізнать їх неважко:

241] Він-бо лежав посередині вогнища, інші ж оподаль -

242] Коні і люди - з країв того полум'я всуміш горіли.

243] Кості складемо в фіал золотий, обгорнувши подвійно

244] Жиром, аж поки і сам я зійду до оселі Аїда.

245] Пагорб насипать над ним я просив би не дуже великий, -

246] Був би пристойний лише. А вже після того, ахеї,

247] Що в кораблях многовеслих іще лишитесь після мене,

248] Насип могильний над нами широкий зробіть і високий».

249] Мовив він так, і погодились всі з прудконогим Пелідом.

250] Перш за все вогнище зразу ж вином погасили іскристим

251] Скрізь, де ходило ще полум'я, й густо посипався попіл.

252] Потім, товариша милого білії кості зібравши,

253] Склали в фіал золотий і, в жир обгорнувши подвійно,

254] Все віднесли до намету й лляним покривалом накрили.

255] Місце належне одміряли, тут же заклали основи

256] В межах багаття і зразу ж насипали пагорб могильний.

257] Пагорб насипавши, мали вже йти. Та Ахілл богосвітлий,

258] Стримавши їх, посадив на широкім для ігор загоні,

259] Із кораблів нагороди приніс - казани і триноги,

260] Мулів пригнав сюди, й коней баских, і биків міднолобих,

261] І підперезаних гарно жінок, та ще сиве залізо.

262] Перш за все кращим комонникам визначив він нагороди -

263] Жінку привів, у тонких рукоділлях досвідчену вельми,

264] Ще й у додачу триніжок у двадцять дві міри двоухий -

265] Першому; а шестирічну кобилу, яка не бувала

266] В запрягу, мулом жеребну, для другого він приділяє;

267] Третьому - гарний казан, що вогонь його ще не торкався,

268] Білий, іще не задимлений, місткістю в міри чотири;

269] Золота два таланти четвертому він приділяє;

270] П'ятому - дзбан двоєручний, який на вогні не бував ще.

271] Встав після того Ахілл і так до аргеїв промовив:

272] «Сину Атрея і всі в наголінниках гарних ахеї!

273] Ось перед нами звитяжцям у гонах лежать нагороди.

274] В іншого пам'ять якби ми змагалися нині, ахеї,

275] Першу б я нагороду приніс до свойого намету.

276] Знаєте ви, що швидкістю всіх перевершують інших

277] Коні безсмертні мої: Посейдон їх привів у дарунок

278] Батьку моєму Пелею, а той вже мені передав їх.

279] Та не змагатимусь я й мої коні однокопиті.

280] Славного втратить візничого їм довелося, що стільки

281] Ласки вділяв їм, так часто оливою змащував ніжно

282] Гриви густі, у чистій воді їх старанно омивши.

283] Тим-то й стоять непорушно, до самого долу спустивши

284] Гриви густі, і тяжко своїми сумують серцями.

285] Ви ж починайте змагання, - хай участь в них візьме з ахеїв

286] Кожен, хто певен у конях своїх і міцних колісницях».

287] Так говорив Пелеїд, і вершники стали збиратись.

288] Виступив перший Евмел, численного люду володар,

289] Син славетний Адмета, у кінських змаганнях умілий.

290] Зразу ж підвівся за ним Діомед, син Тідея могутній, -

291] В запряг колись під ярмо запровадив він Тросових коней,

292] Взятих в Енея, коли той врятований був Аполлоном.

293] А після нього Атрід Менелай русокудрий підвівся

294] Богонароджений, - коней баских він у ярма впровадив -

295] Агамемнонову Ету із власним у парі Подаргом.

296] Анхісіад Ехепол Агамемнону дав у дарунок

297] Ету, щоб з ним не пливти у вітрами обвіяну Трою

298] Й, дома лишившись, у радості жить, де велике багатство

299] Дав йому Зевс, Ехепол же в просторому жив Сікіоні.

300] Впріг у ярмо Менелай цю кобилу, що рвалася бігти.

301] Коней гривастих четвертим тоді Антілох запрягає,

302] Нестора, високодумного володаря Неле'ща

303] Син знаменитий. Проворні, народжені в Пілосі коні

304] Мчали його колісницю. А батько старий, надійшовши,

305] Став юнакові поради давать тямовитому й мовив:

306] «Хоч, Антілоху, ти ще молодий, а тебе полюбили

307] Зевс з Посейдоном і в кінських змаганнях навчили всіляких

308] Засобів. Отже, не дуже-то й треба мені тебе вчити.

309] Знаєш ти й сам, як на закруті стовп об'їжджать. Але коні

310] Надто повільні у тебе. Боюсь, як би лиха не сталось.

311] Коні в суперників наших жвавіші. Самі ж анітрохи

312] Не розумніші за тебе і вигадать щось незугарні.

313] Тож постарайся, мій любий, усю свою вияви спритність

314] В засобах гонів, щоб часом не вислизла з рук нагорода.

315] Вмілістю більше, ніж силою рук, лісоруб устигає,

316] Вмілістю свій корабель і стерник в винно-темному морі

317] Сміло по хвилях веде під пориви бурхливого вітру;

318] Вмілістю й в гонах візничого перемагає візничий.

319] Інший занадто на коней своїх покладається й повіз

320] І безрозсудно туди і сюди відхиляється з ними,

321] Й коні безладно по полю біжать - ними він не керує.

322] Той же, хто знається в гонах, хоч гіршими гнатиме кіньми,

323] Бачить той стовп увесь час, і спритно його об'їжджає,

324] Й не забуває, як треба натягувать віжки ремінні.

325] Міцно трима й за переднім візничим пильнує невпинно.

326] Знак я виразний тобі покажу - ти його не забудеш:

327] Онде стирчить аж на сажень дерева всохлого стовбур -

328] Дуба чи, може, сосни - не згнив він іще під дощами.

329] Білих сіріє два камені стовбура того обабіч,

330] Де завертає дорога, а поле навкруг усе рівне.

331] Може, то знак надмогильний раніше померлого мужа

332] Чи поворотний то стовп, тут людьми установлений здавна,

333] Й от для змагань його взяв прудконогий Ахілл богосвітлий,

334] Тож, під'їжджаючи, ближче спрямуй до стовпа свої коні,

335] Сам же міцніше тримайся у кузові, сплетенім гарно,

336] Вліво схилившись, і сильно по правому хльосни коневі

337] З криком гучним, і ремінні в той час попусти йому віжки.

338] Лівий же кінь хай тримається ближче стовпа, щоб здавалось,

339] Ніби на всьому бігу об нього черкне неминуче

340] Колеса вісь. Стережися, щоб каменя не зачепити,

341] Бо покалічиш ти коней і повіз ущент поламаєш -

342] То була б радість для інших усіх, а для тебе самого

343] Тільки ганьба! Будь же, друже, обачливий та обережний!

344] А як на закруті стовп удасться тобі обігнути,

345] Не обжене тоді в гонах ніхто вже тебе й не настигне,

346] Хоч би погнавсь за тобою і сам Аріон богосвітлий,

347] Кінь прудконогий Адраста, що рід од богів свій виводить,

348] Чи в Іліоні годовані Лаомедонтові коні».

349] Мовивши так, сів Нелеїв син Нестор на місці своєму

350] В крісло, коханому синові давши свої настанови.

351] П'ятий тоді Меріон пишногривих виставив коней.

352] Вийшли на повози всі й жеребки у шолом, поскидали.

353] Ними Ахілл потрусив, і перший припав Антілоху,

354] Нестора синові, другий за ним - владареві Евмелу,

355] Третій діставсь Менелаєві, славному списом, Атріду;

356] Гнати за ним довелось Меріонові; врешті останній

357] Був Тіде'щ, найкращий в умілості гнатись на конях.

358] Стали всі вряд. Показав їм Ахілл вдалині поворотний

359] Знак серед рівного поля й послав уперед він дозорцем

360] Фенікса, рівного богу, що батьковим був зброєносцем,

361] Щоб наглядав за змаганням і правду усю повідомив.

362] Всі батогами ураз на коней вони замахнулись.

363] Хльоснули віжками лунко і окриком грізним погнали

364] Вчвал їх. І коні вперед подались по широкій рівнині

365] Від кораблів бистрохідних. І хмарою ніби чи вихром

366] Курява в них з-під грудей аж до самого неба сягала.

367] Й гриви у коней швидких розвівалися з вітру диханням.

368] Повози ж їх то землі многоплідної ледве торкались,

369] То у повітря злітали. І, стоячи на колісницях,

370] Правили кіньми візничі, й звитяги жадобою кожне

371] Билося серце, і коней своїх підбадьорював кожен

372] Криком, і, куряву знявши, летіли вони по рівнині.

373] Тільки коли вже кінчалися гони й до сивого моря

374] Коні вертали швидкі, почала виявлятися здатність

375] Кожного, й швидкості коні тоді наддали. І помчали

376] Феретіадові перед всіма прудконогі кобили,

377] Зразу ж услід Діомедом керовані огирі мчали -

378] Тросові коні - так близько за ним, що от-от вже, здавалось,

379] Мали в Евмелову раптом ускочить вони колісницю,

380] Плечі і карк гарячим диханням йому обдавали

381] Ззаду і, голови зовсім на нього поклавши, летіли.

382] Вже б він його обігнав чи принаймні із ним порівнявся,

383] Але, розгнівавшись Феб-Аполлон на сина Тідея,

384] Раптом блискучий батіг в ту хвилину із рук його вирвав.

385] Бризнули сльози з очей Діомедових, щойно побачив,

386] Як почали віддалятись від нього Евмелові коні

387] Й як без бича усе більш відстають жеребці його власні.

388] Та від Афіни не вкрилось, що сину Тідея накоїв

389] Феб-Аполлон, подалась вона вмить за керманичем люду,

390] В руки дала батога й надихнула снаги його коням.

391] Потім у гніві вона за Адметовим сином помчала

392] Й ярма над кіньми зламала у нього. Метнулися коні

393] В різні боки від дороги, і дишель на землю звалився.

394] Сам же Евмел з колісниці злетів і, під колесо впавши,

395] Лікті подряпав собі, закривавив і губи, і ніздрі,

396] Лоба розбив над бровами, й рясними йому налилися

397] Очі слізьми, і дзвінкого він голосу раптом позбувся.

398] Вмить Тідеїд обігнав його однокопитими кіньми

399] Й інших далеко усіх за собою лишив, бо Афіна

400] Коням снаги надихнула і славу йому дарувала.

401] Слідом за ним син Атрея промчав, Менелай русокудрий.

402] А Антілох до баских гукнув тоді батькових коней:

403] «Ну-бо, наддайте і ви! Й біжіть якомога жвавіше!

404] Я не наказую вам з отими змагатися кіньми,

405] Що Тідеїд ними, серцем одважний, керує, - Афіна

406] Швидкості їм надала і славу йому дарувала.

407] Коней Атрідових лиш доженіть, лиш од них не відстаньте!

408] Отже, мерщій уперед, щоб соромом вас не окрила

409] Ета кобила! Чого ж ви відстали, мої найдорожчі?

410] От що тепер я скажу, й неодмінно це сповнитись має:

411] Ласки від Нестора, люду керманича, вже вам надалі

412] Не сподіватись, - одразу вас гострою міддю зітне він,

413] Тільки-но гіршу взяли б через лінощі ми нагороду.

414] Мчіть же мерщій навздогін, летіть якомога жвавіше!

415] Якось уже примудрюсь я в найвужчому місці дороги

416] Миттю прорватись вперед, - од мене тоді не втече він!»

417] Мовив він так, і вони, господарів окрик почувши,

418] Бігли проворніше деякий час. Але серед дороги

419] Звуження шляху нерівного вздрів Антілох войовничий.

420] В грунті вибоїна там утворилась, де води зимові

421] Землю розмили й місцевості тої поглибили рівень.

422] Щоб не зіткнутися, там керував Менелай обережно.

423] А Антілох тоді коней погнав своїх однокопитих,

424] Збочивши трохи, і мчав що є духу над краєм дороги.

425] ¦ Остраху повний тоді Менелай Антілохові крикнув:

426] «Не шаленій уже так, Антілоху! Вгамуй своїх коней!

427] Надто ж дорога вузька! Обганятимеш далі, де ширше!

428] Лихо нам буде обом, як зчепляться тут колісниці!»

429] Мовив він так, а той, вдаючи, ніби слів тих не чує,

430] 1 Коней ще швидше погнав, батогом їх шмагаючи сильно.

431] Скільки простору закинутий з розмаху диск пролітає,

432] Пущений з рук юнака, що свою випробовує силу, -

433] Стільки неслись вони поруч. Та врешті позаду лишились

434] Коні Атрідові. їх поганяти вже й сам перестав він,

435] Щоб на вузькім не зіткнулися коні їх однокопиті,

436] Не перекинули б повозів, сплетених міцно, самі ж бо

437] Щоб не попадали в пил, пориваючись до перемоги.

438] Крикнув з обуренням гнівним тоді Менелай русокудрий:

439] «В цілому світі чи є, Антілоху, вредніший за тебе!

440] Мчись же! А досі розумним вважали й тебе між ахеїв!

441] Та без клятви тепер не здобути тобі нагороди!»

442] Мовивши так, Менелай до коней звернувся і крикнув:

443] «Не відставайте, хоч серцем засмучені 1м, не баріться!

444] Адже раніше в тих коней потомляться ноги й коліна,

445] Аніж у вас: давно-бо обом їм минулася юність!»

446] Так він гукнув, а вони, владаревим настрашені криком,

447] Швидше побігли і коней передніх небавом дігнали.

448] В час той аргеї на зборах сиділи народних і пильно

449] Стежили, як, піднімаючи куряву, коні змагались.

450] Ідоменей, що над Крітом владарить, їх перший помітив -

451] Осторонь зборів окремо сидів він на місці дозорнім.

452] Окрик візничого вчувши, здаля він пізнав його звучний

453] Голос, угледів також і коня, що летів попереду:

454] Кінь-бо на масть був каштановий весь, і тільки на лобі

455] Пляма у нього біліла, як місяць уповні, округла.

456] Ідоменей тоді встав і так до аргеїв промовив:

457] «Друзі мої, аргеїв вожді і порадники люду!

458] Чи то лиш я розрізняю там коней, чи й ви так же само?

459] Тож наперед уже інші, здається, там вигнались коні.

460] Тож і візничий, ввижається, інший. Затримались, видно,

461] В полі кобили Евмелові, бігли ж вони попереду.

462] Бачив я, як вони перші на закруті стовп обігнули,

463] А от тепер їх не можу побачити, й марно за ними

464] Очі блукають мої по троянській рівнині просторій.

465] Може, із рук у візничого випали віжки, й не встиг він

466] Стримати коней як слід, обгинаючи закрут невдало.

467] Впав він, боюсь я, на землю, і повіз йому поламався,

468] Й переполохані врозтіч розбіглися раптом кобили.

469] Встаньте-но й ви і самі подивіться: не дуже-бо добре

470] Я добачаю. Здається мені, ніби мчить попереду

471] Муж етолійського роду, аргеїв володар одважний,

472] Славний Тідея комонного син, Діомед премогутній».

473] Грубо Еант відповів йому, син прудконогий Ойлеїв:

474] «Ідоменею, ну що це ти мелеш завчасно? Ті ж самі

475] Там прудконогі кобили біжать по троянській рівнині.

476] Не наймолодший-бо віком ти тут серед інших аргеїв,

477] Не найзіркіші за всіх з-під чола твого дивляться очі, -

478] Ти ж, проте, завжди щось мелеш! Але тобі зовсім не личить

479] Тут теревенити, - є значно кращі за тебе тут люди!

480] Ті, що й раніше, Евмелові спереду скачуть кобили

481] Бистрі, і сам він, із віжками стоячи, їх поганяє».

482] Гнівом скипівши, йому відповів тоді крітян привідця:

483] «Перший до звади, Еанте підступний, а в іншому слабший

484] Поміж аргеїв усіх, і вдачею ти злозичливий.

485] Дай об заклад на триніг чи котел поб'ємось між собою,

486] А за суддю оберім Агамемнона, сина Атрея.

487] Знатимеш добре, програвши, чиї там попереду коні».

488] Мовив він так, і підвівсь тоді син прудконогий Ойлеїв

489] Відповісти йому сповненим гніву образливим словом.

490] Сварка ще гірша точилася б далі іще поміж ними,

491] Та от підвівся Ахілл і слово таке до них мовив:

492] «Годі лайливими кидатись вам так завзято словами,

493] Ідоменею й Еанте, - обом це вам зовсім не личить!

494] Іншого ви б і самі осудили, хто так учинив би.

495] Отже, спокійно сидіть на місцях і стежте, як мчаться

496] Коні. Сюди незабаром примчать вони всі у погоні

497] За перемогою, й легко з вас кожен тоді упізнає

498] Коней аргейських, які будуть перші із них, які другі».

499] Мовив він так. Син Тідея ж тим часом уже наближався,

500] Коней своїх батогом безустанно шмагаючи. Коні

501] Мчали шалено, немовби в повітрі над шляхом летіли,

502] Й куряви хмари з-під ніг їх візничому били в обличчя.

503] Злотом оздоблена й оловом, мчала услід прудконогим

504] Коням легка колісниця, і ледве помітний лишало

505] Слід після себе в м'якому піску тонко куте обіддя

506] Бистрих коліс, - так швидко над шляхом вони пролітали.

507] От перед зборами, врешті, спинив Діомед прудконогих

508] Коней, і піт струмував із ший і грудей їх на землю,

509] Сам же з блискучої він колісниці на землю зіскочив

510] І до ярма свій батіг прислонив. І, не гаючи часу,

511] Вийшов могутній Стенел, щоб звитяги прийнять нагороду.

512] Товаришам своїм гордим дав жінку вести до намету,

513] Також триніжок двоухий внести, і випряг він коней.

514] Слідом за ним Антілох, внук Нелеїв, пригнав своїх коней;

515] Не бистротою, а хитрістю він обігнав Менелая.

516] Не набагато відстали, проте, Менелаєві коні -

517] Тільки на відстань малу, що між кіньми і колесом бистрим

518] В час, коли мчать колісницю вони з владарем по рівнині,

519] Кінські ж хвости кожну мить волосками торкають обідця

520] Колеса; близько за ним біжить воно, й віддаль нікчемна

521] їх розділяє у гонах швидких по рівнині троянській.

522] За бездоганним вождем Антілохом вже так недалеко

523] Мчав Менелай - спочатку на кинутий диск одставав він,

524] Та незабаром догнав: наддала-бо ще більшої сили

525] Бігові ніг пишногривая Агамемнонова Ета.

526] Тільки б ще трошечки далі продовжились їх перегони,

527] То перегнав би Атрід і звитягу б осяг безперечну.

528] Мчав Меріон за ним, Ідоменея соратник одважний,

529] Списа кидком одділявсь од славетного він Менелая,

530] Та повільні у нього були пишногривії коні,

531] Слабший од інших і сам у кінських він був перегонах.

532] Син же Адмета пізніше од всіх останній^з'явився,

533] Ледве свій тягнучи повіз, баских підганяючи коней.

534] Глянув і жалем пройнявсь прудконогий Ахілл богосвітлий,

535] Став між аргеями він і слово промовив крилате:

536] «Кращий їздець - останнім славетних привів своїх коней!

537] Все ж таки гідний того він, щоб дати йому нагороду

538] Другу. А першу нехай Діомед, син Тідеїв, одержить».

539] Мовив він так, і ахеї усі його слово схвалили.

540] Дав би коня він Евмелові, як ухвалили ахеї,

541] Та Антілох тоді, Нестора парость, великий душею,

542] Встав і Ахіллу промовив Пелідові слово правдиве:

543] «Тяжко, Ахілле, мене ти образиш, коли доконаєш

544] Слова свого. Відбираєш ти в мене мою нагороду,

545] Зваживши на перепону, що повіз затримала й коней

546] Славному їх вожаєві. Та чом же, проте, до безсмертних

547] Він не моливсь? Не прийшов-бо тоді до мети він останнім.

548] А як його тобі шкода й він любий тобі, то багато

549] Золота й міді в наметі твоїм, багато є й коней

550] Однокопитих у тебе, й овець у кошарі, й невільниць.

551] Вибери щось і дай навіть кращу йому нагороду,

552] Потім чи зараз, і тільки похвалять тебе всі ахеї.

553] Цеї ж бо я не віддам. Хто б із воїв схотів її мати,

554] Спробує хай позмагатись зі мною в бою рукопашнім!»

555] Мовив він так. Усміхнувсь прудконогий Ахілл богосвітлий,

556] На Антілоха милуючись, - був то друг його любий.

557] Відповідаючи, мовив до нього він слово крилате:

558] «Кажеш ти, мій Антілоху, щоб іншу Евмелові в домі

559] Я пошукав нагороду, - як хочеш ти, так і вчиню я.

560] Дам йому панцир, у битві здобутий від Астеропея,

561] Мідний увесь, ще й блискучим навколо оздоблений скраю

562] Оловом. Буде це шани великої гідний дарунок».

563] Мовив він так і панцир сюди принести свого друга

564] Автомедонта послав. Той пішов і приніс із намету

565] Панцир і в руки Евмелові дав. Той прийняв його радо.

566] З серцем, повним гіркоти, підвівсь Менелай тоді з місця,

567] На Антілоха розгніваний дуже. Окличник негайно

568] Берло подав йому в руки і всіх до мовчання закликав

569] Воїв ахейських. І муж богорівний почав говорити:

570] «Був ти тямущий раніш, Антілоху, а що наробив ти!

571] Доблесть мою ти зганьбив, ти затримав баских моїх коней,

572] Власних погнавши вперед, хоч слабкіші вони набагато.

573] Вас закликаю, аргеїв вожді і порадники люду!

574] Нас між собою по правді обох розсудіть безсторонньо, -

575] Щоб із аргеїв ніхто не мовив мені міднозбройних:

576] «Тільки обманом здолав Менелай Антілоха в змаганні,

577] Взяв в нагороду коня лиш тому, що більшу мав силу

578] Й гідність, хоч коні у нього і слабші були набагато».

579] Хочете - сам розсуджу я, й ніхто із данаїв, я певен,

580] Не докорить мені: присуд мій буде цілком справедливий.

581] Ближче сюди підійди, Антілоху, стань, паростку Зевсів,

582] Тут, перед кіньми і повозом, як то за звичаєм личить,

583] В руки хвиський узявши батіг свій, що ним поганяєш,

584] Коней торкни і клянися землі потрясателем вічним,

585] Що не навмисно мій повіз затримав ти підступом хитрим».

586] Відповідаючи, мовив йому Антілох тямовитий:

587] «О заспокойсь, володарю, молодший-бо я набагато,

588] Ти ж, Менелаю, й роками, і доблестю старший за мене.

589] Знаєш ти й сам, як в захопленні молодь заноситься часом.

590] Прагнення буйні у неї, а розум її нерозважний.

591] Стримай же серце своє. Віддаю тобі сам кобилицю,

592] Що в нагороду здобув. А бажав би із мого ти дому

593] Більше щось мати, то краще волів би я, паростку Зевсів,

594] Все тобі дати, ніж випасти з серця твойого назавжди

595] І нечестивцем назавжди лишитись в очах у безсмертних».

596] Мовивши так, взяв коня за повіддя син Нестора славний

597] Та передав Менелаєві, й серце у того зраділо,

598] Наче ранковими росами вмите колосся зернисте

599] На половіючій ниві, що збіжжям наїжилось густо.

600] Так же і серце у грудях твоїх, Менелаю, зраділо.

601] До Антілоха звернувся Атрід із словом крилатим:

602] «Нині я сам, Антілоху, тобі уступаю, хоч дуже

603] Гнівавсь на тебе. Ніколи ти досі не був нерозважним

604] Чи легкодумним. Лиш юність сьогодні твій розум здолала.

605] Остерігайся ж надалі обманювать кращих за тебе!

606] Переконав би не так мене скоро хтось інший з ахеїв.

607] Ти ж задля мене багато зазнав, потрудився багато,

608] Разом з тобою й твій батько славетний і брат благородний.

609] Тим-то й зроблю, як ти просиш, і дам тобі я кобилицю,

610] Хоч і належну по праву мені, щоб знали всі інші,

611] Що не злостивий вдачею я і не високодумний».

612] Мовивши так, Антілоху візничому дав Ноемону

613] Ту одвести кобилицю, собі взяв казан він блискучий;

614] А Меріон, що четвертим прийшов, два одержав таланти

615] Золота. П'ята лишалася ще нічия нагорода -

616] Дзбан двоєручний. Ахілл його Нестору в руки старому

617] Дав, через збори аргеїв пронісши, і мовив до нього:

618] «На ось, візьми собі, старче, - хай буде тобі цей дарунок

619] В пам'ять про похорон тіла Патрокла. Його не побачиш

620] Ти уже серед аргеїв. Даю тобі цю нагороду

621] Поза змаганням. Не будеш ні битися ти навкулачки,

622] Ані боротись, ні кидати списа, ні бігти невтомно

623] На перегонах: важка-бо старість тебе пригнітила».

624] Мовивши так, він вручив подарунок. Той взяв його радо

625] І, до Ахілла звертаючись, слово промовив крилате:

626] «Любий мій сину, отут говорив ти цілком справедливо.

627] В м'язах у мене вже сила не та, неміцні мої ноги,

628] Руки у плечах ходять зі скрипом, не так, як раніше.

629] От якби юністю й силою цвів я такою, як в давній

630] Час, коли славні епеї ховали в Бупрасії тіло

631] Амарінкея-вождя і діти державця змагались.

632] Тож не було мені рівного ні між одважних епеїв,

633] Ні між пілоських бійців, ні між духом стійких етоліян.

634] Я навкулачки побив Клітомеда, сина Енопа;

635] Легко здолав і Анкея з Плеврона, що вийшов боротись;

636] Далі, Іфікла, славетного в бігові, теж перегнав я,

637] А у метанні списів переміг Полідора й Філея.

638] Акторіони, проте, на конях мене обігнали,

639] Кількістю взявши лише у заздрій жазі перемоги,

640] Бо щонайвищі за це лишалися ще нагороди.

641] Двоє було їх, близнят, - з них один керував лише кіньми,

642] Кіньми лише керував, батогом їх постьобував другий.

643] От який був я колись. А нині нехай вже молодші

644] За нагороди змагаються. Я ж підкоритись нужденній

645] Старості мушу, хоч гордо пишався колись між героїв.

646] Та продовжуй, Ахілле, змагання на честь твого друга.

647] Я твій дарунок приймаю охоче і серцем радію,

648] Що не забув ти про мене, мою ти любов пам'ятаєш

649] І вшанував мене-гідною шаною серед ахеїв.

650] Хай же за все це боги подадуть тобі ласку жадану!»

651] Мовив він так. Дослухавши слово Неліда похвальне,

652] Рушив до місця свойого Ахілл між рядами ахеїв.

653] Тут за важку навкулачки борню він поклав нагороди -

654] Вивів на збори й припнув до стовпа шестирічну мулицю,

655] Що, терпелива й уперта, до запрягу ще не давалась.

656] А переможений мав одержати келих дводонний.

657] Став між аргеїв Ахілл і слово таке до них мовив:

658] «Сину Атреїв і всі в наголінниках мідних ахеї!

659] Найсміливіших мужів викликаємо двох - навкулачки

660] Битись за цю нагороду. 1 той, кому Феб дальносяжний

661] Дасть перемогу (і згодні усі із цим будуть ахеї),

662] Хай до намету свойого веде терпеливу мулицю.

663] А переможений хай собі візьме цей келих дводонний».

664] Мовив він так. І підвівсь тоді велетень, воїн могутній,

665] Син Панопея Епей, умілий в бою навкулачки.

666] Він терпеливу мулицю за гриву схопив і промовив:

667] «Ну-бо, підходь, хто хотів би хоч келих придбати дводонний!

668] Тож не здобуде мулиці, я певен того, із ахеїв

669] Жоден, мене навкулачки здолавши, бо я тут найдужчий!

670] Хоч поступаюсь в бою, - чи не досить? Адже неможливо

671] В кожному ділі майстерним однаково мужеві бути.

672] От що скажу я тепер, і слова мої збудуться справді:

673] Шкіру на ньому порву і геть розтрощу його кості;

674] Ті, хто ховать його має, збирайтесь сюди й зачекайте -

675] Труп заберете, коли мої руки його подолають».

676] Мовив він так, і мовчки те слухали всі нерухомо.

677] Врешті підвівся єдиний лише Евріал богорівний,

678] Талайоніда могутнього син, владаря Мекістея.

679] В Фіви прибувши колись, де ігри ішли похоронні

680] В пам'ять Едіпа померлого, всіх переміг він кадмеїв.

681] Списом славетний Тідід супроводив його в тім змаганні,

682] Дух бадьорив йому словом, бажаючи щиро звитяги.

683] Спершу він пояс йому пов'язав охоронний, потому

684] Ремені дав йому, скроєні з шкури вола польового.

685] Підперезавшись, бійці на середину вийшли обидва

686] І, замахнувшись руками потужними, враз один з одним

687] Люто зчепились, лиш руки важкі замелькали в повітрі,

688] Щелепів скрегіт страшенний лунав, з їх тіл ручаями

689] Піт опливав. Коли раптом Епей налетів богосвітлий,

690] Вдарив в щоку Евріала, як той озирнувсь. І не встояв

691] Він на ногах - цілим тілом лиснючим умить надломився.

692] Наче з поривом Бореєвим з моря виплигує риба

693] В трави на березі, темна ж і там покрива її хвиля, -

694] Так Евріал від удару підскочив. Його підхопивши,

695] Великодушний підтримав Епей. В оточенні друзів,

696] Що повели Евріала, він ледь волочив свої ноги,

697] Згустками крові плював, голова йому набік звисала.

698] Поміж своїми його, непритомного зовсім, поклали

699] І, повернувшись на збори, одержали келих дводонний.

700] Третю данаям тоді Ахілл показав нагороду,

701] За велетрудне змагання в завзятій борні призначивши:

702] Для переможця - великий триніг, щоб на вогнищі ставить, -

703] Аж у дванадцять биків той триніг оцінили ахеї;

704] А переможений мав одержати жінку, майстриню

705] В різних роботах, - її у чотири бики оцінили.

706] Став між аргеїв Ахілл і таке до них вимовив слово:

707] «Встаньте, хто хоче також і цю нагороду здобути!»

708] Мовив він так, і підвівся великий Еант Теламоній,

709] Встав Одіссей велемудрий, на хитрощі всякі умілий.

710] Підперезавшись, вони на середину вийшли обидва

711] І, один одного міцно руками схопивши, сплелися,

712] Наче ті крокви, що ними високого дому будову

713] Тесля скріпляє славетний на захист од буйного вітру.

714] В дужих обіймах напружених рук безнастанно тріщали

715] Спини могутні в обох, і піт заливав їх струмками.

716] Смуги криваво-червоні у них на боках і на плечах

717] Понабігали одна при одній, а вони все боролись,

718] Прагнучи перемогти і триніг той коштовний здобути.

719] Ні Одіссей на землю не міг повалити Еанта,

720] Ані Еант подолати не міг Одіссеєву силу.

721] Тож надокучило це в наголінниках мідних ахеям,

722] І Одіссеєві мовив Еант Теламоній великий:

723] «О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

724] Ти підніми, чи тебе підніму я. Все ж інше - від Зевса!»

725] ' Мовив він так і підняв. Одіссей, не забувши про підступ,

726] Ззаду ударив його в підколінок і м'язи розслабив.

727] Навзнак звалився Еант; Одіссей же до нього на груди

728] Також упав. Дивились лише й дивувалися люди.

729] Хтів і Еанта незламний піднять Одіссей богосвітлий,

730] Та не здолав, тільки трошечки зрушив його над землею

731] Й ногу підставив йому. Упали на землю обидва

732] Поряд один біля одного й пилом тіла забруднили.

733] Скочили б зразу вони і втретє боротися стали б,

734] Та підвівся Ахілл і такими їх стримав словами:

735] «Годі змагатися вам! Не трудіть свої сили так тяжко!

736] Перемогли ви обидва, й однакова вам нагорода.

737] Тож одійдіть, щоб і інші могли позмагатись ахеї».

738] Мовив він так, і послухали мови тієї обидва,

739] І відійшли, й, обтрусивши весь пил, одягнули хітони.

740] А Пелеїд бігунам швидконогим поклав нагороди:

741] Ковану з срібла кратеру велику, що шість уміщала

742] Мір, і красою рівної їй не було ще на світі, -

743] Так сідонські митці чудово її змайстрували,

744] А фінікійські мужі повезли через море імлисте,

745] В гавань зайшли і Тоантові тут віддали в подарунок.

746] Син же Язона Евней Патроклові дав ту кратеру

747] Викупом за Лікаона, славетного сина Пріама.

748] Нині поставив Ахілл як першу її нагороду

749] Мужу, що вийде найшвидшим у гонах на честь його друга.

750] Другому - рослий, годований бик в нагороду мав бути,

751] В дар же останньому - золота визначив він півталанта.

752] Став між аргеїв Ахілл і слово таке до них мовив:

753] «Встаньте, хто хоче також і цю нагороду здобути!»

754] Мовив він так, і Еант, син Ойлеїв, підвівсь, прудконогий,

755] Встав Одіссей велемудрий і Нестора, віком старого,

756] Син Антілох, що молодь усю подолав бистротою.

757] Стали всі поряд. Мету показав їм Ахілл богорівний.

758] Кинулись бігти вони. Попереду всіх опинився

759] Зразу ж Еант, а за ним Одіссей поспішав богосвітлий

760] Зовсім близенько, як ткаля ставна тримає мотушку

761] Перед грудьми, руками її притягнувши, тоді як

762] Нить крізь основу вона пропускає, тримаючи близько

763] Перед грудьми, - Одіссей за Еантом летів так же близько,

764] В слід попадаючи швидше, ніж курява з нього здіймалась.

765] Біг так за ним Одіссей богосвітлий і дихав жагуче

766] Над головою його. Гукали навколо ахеї,

767] Бачачи рвійність таку, й бадьорили його до звитяги.

768] А як кінчалися гони, звернувсь Одіссей богосвітлий

769] До ясноокої діви Афіни у серці своєму:

770] «Зглянься, богине, і доброю будь помічницею в гонах!»

771] Мовив він так із благанням, і вчула Паллада Афіна, -

772] Легкість дала і рукам, і ногам, і цілому тілу.

773] Вже добігали вони, і близько була нагорода,

774] Раптом Еант послизнувсь, - перешкоду вчинила Афіна! -

775] Він на лайно наступив, що ревучі бики залишили,

776] В пам'ять Патрокла Ахіллом зарізані, бистрим на ноги.

777] В ніздрі Еанту і в рот лайно натовклося бичаче.

778] Отже, кратеру незламний здобув Одіссей богосвітлий,

779] Першим прибігши, бика ж одержав Еант світлосяйний.

780] Встав він, руками за роги бика ухопив польового,

781] Виплюнув з рота лайно і так до аргеїв промовив:

782] «Горе! Та сама, мабуть, мені сплутала ноги богиня,

783] Що Одіссея, як мати, давно береже й доглядає!»

784] Мовив він так, і на вигляд його всі навкруг засміялись.

785] А Антілох, здобувши останню лише нагороду

786] І усміхаючись, слово таке до аргеїв промовив:

787] «Знаєте, друзі, й самі ви те, що вам зараз скажу я.

788] Старших роками людей і понині шанують безсмертні.

789] Не набагато Еант, але трохи старіший за мене,

790] Цей же - із давнього роду, з давніше народжених смертних.

791] Тож Одіссей ще, як кажуть, бадьорий старий, і ахеям,

792] Крім лиш Ахілла, у швидкості з ним змагатися важко».

793] Мовив він так в похвалу прудконогому сину Пелея.

794] Відповідаючи, так Ахілл йому тут же промовив:

795] «Без нагороди хвала не лишиться твоя, Антілоху,

796] Щирого золота нині ж додам я тобі півталанта».

797] Мовлячи так, дав дарунок йому, - й той прийняв його радо.

798] Виніс тоді син Пелеїв Ахілл довготінного списа

799] І перед зборами поряд поклав із щитом і шоломом -

800] Всю Сарпедонову зброю, зняту із нього Патроклом.

801] Став між аргеїв тоді і слово таке до них мовив:

802] «Найкмітливіших мужів викликаємо двох - всеоружно,

803] З гострою міддю в руках, що тіло навиліт проймає,

804] Вийти і перед всіма у збройне вступити змагання.

805] Хто супротивнику перший прекрасного тіла торкнеться,

806] Списом крізь лати пройме і чорної крові наточить, -

807] Срібноцвяхований дам я тому цей чудовий фракійський

808] Меч в нагороду, що зняв я в бою його з Астеропея.

809] А Сарпедонову зброю поділять нехай між собою.

810] Щедрою учтою потім в наметах обох почастуєм».

811] Мовив він так, і підвівся великий Еант Теламоній,

812] Зразу ж підвівся за ним Діомед, син Тідеїв могутній.

813] А як між воїв своїх озброївся осторонь кожен,

814] То на середину вийшли обидва, готові до бою,

815] Зиркнувши грізно очима, і жахом окрились ахеї.

816] Так один з одним вони, наступаючи, близько зійшлися.

817] Кидались тричі у бій, і тричі списами стикались.

818] Перший Еант своїм ратищем довгим пробив Діомедів

819] Круглий щит, не досяг, проте, тіла: спинив його панцир.

820] Син же Тідеїв над верхом щита велетенського цілив

821] Списа блискучого вістрям Бантові прямо у шию.

822] Та, боячись за Еанта, притьмом зажадали ахеї

823] Бій припинить, нагороду ж порівну обом поділити.

824] Але Ахілл Діомедові меч той віддав величезний

825] Разом із піхвами й ременем, скроєним з гарної шкіри.

826] Потім приніс Пелеїд виливаний диск із заліза, -

827] Кидала ним ще колись Етіонова сила могутня.

828] Та, убивши його, прудконогий Ахілл богосвітлий

829] На кораблі своїм диск той із іншими скарбами вивіз.

830] Став між аргеїв Ахілл і таке до них вимовив слово:

831] «Встаньте, хто хоче також і цю нагороду здобути!

832] В круговороті часу не витратить він за п'ять років

833] Цього заліза, хоча б і найдалі лежало родюче

834] Поле його. Не схоче пастух чи орач по залізо

835] В місто далеке ходити, бо знайде його й біля себе».

836] Мовив він так, і встав Поліпет, нездоланний у битвах,

837] І Леонтея звелась богорівного сила велика,

838] Встав і Еант Теламоній і разом Епей богосвітлий.

839] Стали вони у рядок, і перший Епей богосвітлий

840] З розмаху кинув той диск, і усі засміялись ахеї.

841] Другим той диск Леонтей, Ареєва парость, закинув.

842] Третій рукою могутньою син Теламона великий

843] Кинув Еант його, й диск той попереду всіх опинився.

844] Потім той диск запустив Поліпет, нездоланний у битвах,

845] Наче пастух свою палицю з розмаху кидає в полі,

846] Й над чередою корів крутіжем вона вдаль пролітає, -

847] Так він далеко закинув, і в захваті всі закричали.

848] Товариші Поліпета могутнього з місць підвелися

849] Й до кораблів глибодонних йому понесли нагороду.

850] Потім для лучників виніс Ахілл темно-синє залізо -

851] Десять двогострих сокир та десять іще однолезих.

852] І з корабля темноносого щоглу високу поставив

853] Він у пісок одцаля й полохливу до щогли голубку

854] На мотузочку тонкім прив'язав за ніжку, звелівши

855] В неї стріляти. «Хто вцілить у цю полохливу голубку,

856] Десять двогострих сокир понесе із собою додому.

857] Хто ж в мотузок попаде, а в пташку саму не потрапить,

858] Той, як слабкіший стрілець, одержить лише однолезі».

859] Мовив він так. Підвелась тоді сила володаря Тевкра,

860] Встав Меріон з ним, супутник досвідчений Ідоменея.

861] В мідний шолом повкидали вони жеребки і струснули, -

862] Перший був Тевкрові постріл. Лук туго напнувши, стрілу він

863] З силою кинув, але дальносяжцю не дав обіцянки

864] В дар із ягнят первородних йому принести гекатомбу.

865] В пташку не вцілив він. Феб-Аполлон відмовив у цьому.

866] Втрапив лише в мотузочок, що зв'язував ніжку пташину,

867] І перерізав стрілою він гострою той мотузочок.

868] Пурхнула в небо голубка, й відрізаний край мотузочка

869] Звис до землі, і голосно всі дивувались ахеї.

870] Вибіг тоді Меріон, і з Тевкрових рук тої ж миті

871] Вихопив лук, і стрілу приладнав, що тримав наготові.

872] Він дальносяжцю тоді Аполлонові дав обіцянку

873] В дар із ягнят первородних йому принести гекатомбу.

874] В небі під хмарами він полохливу побачив голубку

875] І на льоту під крило її гострою ранив стрілою,

876] Й, наскрізь пройнявши голубку, у землю стріла уп'ялася,

877] Впавши до ніг Меріонові. Пташка ж поранена з неба

878] Прямо на щоглу човна темноносого тихо спустилась,

879] Набік схилилась їй шийка і крила повисли безсило.

880] Дух же легкий відлетів з її тільця, й на землю далеко

881] Впала вона. Дивилися люди усі й дивувались.

882] Десять двогострих сокир Меріон в нагороду одержав,

883] Тевкр однолезих десяток поніс до човнів крутобоких.

884] Спис довготінний приніс Пелеїд і котел міднокутий,

885] Ще не задимлений, вартий вола, весь у квітах різьблених,

886] І перед зборами склав. І списники вийшли змагатись:

887] Перший Атрід Агамемнон підвівсь тоді широковладний,

888] Встав Меріон з ним, супутник досвідчений Ідоменея.

889] Так до них мовив тоді прудконогий Ахілл богосвітлий:

890] «Знаємо, сину Атреїв, що ти перевищуєш інших

891] Силою й вмінням далеко закинути спис довготінний.

892] Отже, бери нагороду оцю й до човнів крутобоких

893] З нею іди. Меріонові ж списа дамо в нагороду,

894] Якщо на те твоя згода, а я саме так уважав би».

895] Мовив він так, і погодивсь володар мужів Агамемнон.

896] Мідного списа він дав Меріонові. Син же Атреїв

897] Віснику в руки Талтібію славну віддав нагороду.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТА

ВИКУП ГЕКТОРОВОГО ТІЛА

1] Ігри скінчились, і всі порозходились люди ахейські

2] По кораблях своїх бистрих, бажаючи швидше вечері

3] Й сну зажити солодкого. Тільки Ахілл свого друга

4] Згадував любого й плакав, і сон, що усіх підкоряє,

5] Не подолав його, все він на ложі своєму метався

6] Й журно спогадував силу могутню і мужність Патрокла,

7] Скільки удвох пережить довелось їм і лиха зазнати

8] В битвах тяжких з ворогами і в хвилях бурхливого моря.

9] Все це спогадував він, рясні проливаючи сльози,

10] Лежачи то на боку, то навзнак, то ницьма раптово

11] Перевертаючись. То він, з постелі своєї схопившись,

12] Берегом моря блукав у нестямі. Отам і світання

13] Скоро застало його, осяваючи й море, і землю.

14] Швидко тоді в колісницю баских він запріг своїх коней

15] І, прив'язавши іззаду до повоза Ректора тіло,

16] Тричі його по землі волочив круг могили Патрокла,

17] Потім ішов спочивать до намету, а труп залишався

18] В поросі ниць розпростертим. Та з жалю до славного мужа

19] Феб-Аполлон захищав його тіло від всяких пошкоджень

20] Навіть по смерті. Егідою вкрив він йому золотою

21] Постать усю, щоб, волочачи тіло, його не калічить.

22] Так-то над Ректором він богосвітлим у гніві глумився.

23] З жалем богове на це дивилися вічноблаженні

24] Й тіло те викрасти світлого дуже просили дозорця.

25] Всім було рішення це до вподоби, крім Гери-владарки,

26] Крім Посейдона і крім ясноокої діви Афіни.

27] Як і раніше, ненависний був Іліон їм священний,

28] Старець Пріам і троянський народ за вину Александра:

29] Він образив богинь, що до нього прийшли в загороду,

30] Кращою визнавши ту, яка згубну дала йому втіху.

31] А як світання зоря на дванадцятий день заясніла,

32] Феб-Аполлон, до безсмертних звертаючись, так до них мовив:

33] «Немилосердні, жорстокі боги! Чи не вам на пошану

34] Спалював Гектор стегна биків і козлів бездоганних?

35] Нині ж не хочете й мертвого тіла його врятувати,

36] Бачить його не даєте дружині, матері й сину,

37] Батьку Пріамові й людям, які б на вогні попалили

38] Тіло його і належною шаною прах вшанували.

39] Волите завжди зловмисному ви помагати Ахіллу,

40] Мужеві, що справедливості в серці і щирого в грудях

41] Розуму в нього немає. Він схожий на дикого лева,

42] Що лиш на поклик могутньої сили й зухвалого духу

43] Напади чинить на людські стада, щоб поживу здобути.

44] Так же утратив Ахілл милосердя та навіть і сором

45] (Той, що і користі людям, і шкоди приносить багато).

46] Часом буває, що серцю близького втрачає людина -

47] Любого сина свого чи єдиноутробного брата,

48] Все ж, наридавшись удосталь, втамовує врешті скорботу:

49] Серцем-бо надто терплячим Мойри людей наділили.

50] Цей же, з грудей богосвітлого Гектора подих віднявши,

51] Кіньми навколо могили волочить убитого тіло

52] Друга свого, та ні слави, ні користі тим не здобуде,

53] Гнівний лиш осуд людський, хоч себе він і доблестю вславив.

54] В несамовитій злобі оскверняє він прах безчуттєвий».

55] В відповідь гнівно Гера промовила білораменна:

56] «Може, так і було б, як ти слушно сказав, Срібнолукий,

57] В разі б Ахілла однаково й Гектора ви шанували.

58] Гектор-бо смертний, з жіночих грудей молоком годувався;

59] Син же богині - Ахілл, сама я Фетіду зростила,

60] І згодувала, і заміж її віддала за Пелея,

61] Мужа, якого серцем безсмертні боги полюбили.

62] Всі ви, богове, були на весіллі, і сам ти на учті

63] Був із формінгою, друже негідних, як завжди, підступний!»

64] Відповідаючи, мовив до неї Зевс хмаровладний:

65] «Геро, на вічних богів ти розсердилась зовсім даремно.

66] Шана обом не однакова буде. Але ж бо і Гектор

67] Був серед смертних синів Іліона богам найлюбіший,

68] Теж і мені, - пам'ятав увесь час про дари, мені любі,

69] І не лишавсь мій ніколи вівтар без жертовної учти,

70] Без узливань і без диму, що ними шанують нас люди.

71] Про викрадання не думаймо, - Гектора мужнього тіло

72] Взяти не випаде потайки нам від Ахілла, якого

73] Мати і днями й ночами пильнує його невідлучно.

74] Хай-но з богів хто-небудь покличе до мене Фетіду, -

75] Дам їй пораду розумну, щоб серце Ахілла схилила

76] Взяти дари від Пріама і Гектора тіло віддати».

77] Мовив він так, і з верховин знялась вихронога Іріда

78] І посередині прямо між Самом та Імбром скелястим

79] В чорнії кинулась хвилі, аж моря глибінь застогнала.

80] Миттю в безодню поринула, наче грузило свинцеве,

81] Що, до розложистих рогів вола польового припнуте,

82] Тягне донизу гачок на загибель зажерливим рибам.

83] Там, у глибокій печері, застала Фетіду. Навколо

84] Німфи її оточили морські. Рясні проливала

85] Сльози над долею сина вона бездоганного: мав-бо

86] В Трої родючій загинути він од вітчизни далеко.

87] Близько прийшовши, промовила так бистронога Іріда:

88] «Встань-бо, Фетідо! Зевс тебе кличе незмінно премудрий!»

89] В відповідь мовила їй сріблонога богиня Фетіда:

90] «Що мені має безсмертних владар наказати? Соромлюсь

91] З горем моїм невимовним на зборах богів я з'явитись.

92] Все ж, я іду, - не марне те слово, яке він промовить».

93] Мовивши так, одягла покривало в богинях пресвітла

94] Чорно-сталеве, - одіння темнішого вже й не буває, -

95] І подалася у путь. Бистронога як вітер Іріда

96] Йшла попереду, й морська розступалася хлань перед ними.

97] Вийшли на берег вони і в небо високе майнули.

98] Широколунного Зевса побачили там серед кола

99] Зібраних разом блаженних богів, одвічно живущих.

100] Встала Афіна, й при Зевсу-батькові сіла Фетіда.

101] Гера, богиню вітаючи, тут золотий подала їй

102] Келих з іскристим питвом, і, випивши, та повернула.

103] Батько богів і людей до неї почав говорити:

104] «От на Олімп ти прийшла, хоч зажурена дуже, Фетідо!

105] Смуток у тебе в душі невимовний, - і сам я це знаю.

106] Та скажу тобі щиро, навіщо тебе я покликав.

107] Дев'ять вже днів між безсмертних триває страшна суперечка,

108] Гектором вбитим спричинена й городоборцем Ахіллом.

109] Тіло те викрасти світлого всі вони просять дозорця.

110] Я ж бо славу і тут Ахіллові хочу віддати,

111] Щоб і надалі твою любов зберегти і повагу.

112] В військо іди й свому синові волю мою перекажеш:

113] Гнівні на нього, скажи, всі боги, і найбільше з безсмертних

114] Сам я розгніваний тим, що, шаліючи серцем, тримає

115] Гектора він, не пускаючи від кораблів крутобоких.

116] Якщо боїться мене, хай Гектора тіло поверне.

117] Сам до Пріама, великого серцем, Іріду пошлю я -

118] Викуп за сина нехай до човнів принесе він ахейських,

119] Хай подарунки Ахіллові дасть, щоб його вдовольнити».

120] Мовив він так. Не противилась тут сріблонога Фетіда,

121] Кинулась швидко на землю вона із висот олімпійських

122] І у синівський намет увійшла. Там у тузі скорботній

123] Сина застала свого. А навкруг клопотались ретельно

124] Товариші його любі, готуючи спішно сніданок,

125] І барана густорунного різали вже у наметі.

126] Мати поважна сиділа біля свого рідного сина,

127] Гладила ніжно рукою й, озвавшись, йому говорила:

128] «Люба дитино! Навіщо й досі в журбі та печалі

129] Краєш ти серце собі, забуваючи навіть про їжу

130] Й ложе своє? Чи не краще б тобі із жоною в любовних

131] Ласках з'єднатись? Недовго-бо в мене ти житимеш, зовсім

132] Близько стоїть уже смерть і доля твоя нездоланна.

133] Слухай же швидше мене, я до тебе із вістю од Зевса.

134] Гнівні на тебе, він мовить, боги, а найбільше з безсмертних

135] Сам він розгніваний тим, що, шаліючи серцем, тримаєш

136] Гектора ти, не пускаючи від кораблів крутобоких.

137] Отже, віддай його тіло, прийнявши за мертвого викуп».

138] Відповідаючи, мовив до неї Ахілл прудконогий:

139] «Хай так і буде! Хто з викупом прийде, той мертвого візьме,

140] Раз уже сам Олімпієць рішуче того вимагає».

141] Стоячи під кораблями ахейськими, мати із сином

142] Довго крилатими так одне з одним мінялись словами.

143] Зевс же тим часом Іріду послав до священної Трої:

144] «Швидше, Ірідо, лети! Поспіши від осель олімпійських

145] До Іліона, великому духом Пріамові скажеш -

146] Викуп за сина нехай до човнів принесе він ахейських,

147] Хай подарунки Ахіллові дасть, щоб його вдовольнили.

148] Тільки один хай іде, щоб ніхто із троян не ішов з ним!

149] Хай лиш окличника візьме з собою, старішого віком,

150] Правити мулами в повозі міцноколіснім і в Трою

151] Тіло мерця привезти, що Ахілл його вбив богосвітлий.

152] Смерті нехай не боїться і страхом душі не тривожить.

153] Провідником у путі йому світлий ітиме дозорець -

154] Він проведе його скрізь і виведе аж до Ахілла.

155] А допровадить його до намету Ахілла, то смерті

156] Той не завдасть йому, й іншим Пріама убить не дозволить.

157] Бо не безумний Ахілл, не безсовісний, не безрозсудний, -

158] Зглянеться він і того, хто ревно благав, пожаліє».

159] Мовив він так. Іріда, як вихор, із вістю помчала,

160] В дім до Пріама ввійшла вона й плач там застала й ридання.

161] Діти сиділи в журбі серед двору круг батька старого,

162] Слізьми свою окропляючи одіж, а батько між ними,

163] В плащ свій закутавшись щільно, лежав, і густо покрита

164] Дужа потилиця й вся була голова у старого

165] Пилом, що, в бруді валяючись, сам назбирав він на себе;

166] Плакали й доньки його із невістками разом у домі

167] І поминали хоробрих бійців багатьох, що, руками

168] Дужих аргеїв повбивані, душі свої загубили.

169] Перед Пріамом спинившись, провісниця Зевсова стиха

170] Заговорила, і раптом обняв йому трепет коліна.

171] «Серцем дерзай, Дарданіде Пріаме, нічого не бійся!

172] Я не з лихою вістю приходжу до тебе сьогодні:

173] Добру пораду несу я, - великого вісниця Зевса.

174] Він і здаля тобою піклується й серцем жаліє.

175] Каже Кронід богосвітлого Гектора викупить тіло,

176] Давши Ахіллові гойні дари, щоб його вдовольнити.

177] Йди лиш один, щоб ніхто із троян не ішов за тобою.

178] Візьмеш окличника тільки з собою, старішого віком,

179] Править хай мулами в повозі міцноколіснім і в Трою

180] Тіло мерця привезе, що Ахілл його вбив богосвітлий.

181] Смерті не треба боятись і страхом тривожити душу,

182] Провідником у путі тобі світлий ітиме дозорець -

183] Він проведе тебе скрізь і виведе аж до Ахілла.

184] А допровадить тебе до намету Ахілла, то смерті

185] Той не завдасть тобі й іншим убити тебе не дозволить:

186] Бо не безумний Ахілл, не безсовісний, не безрозсудний, -

187] Зглянеться він і того, хто ревно благав, пожаліє».

188] Мовивши так, відлетіла відціль бистронога Іріда.

189] Він же синам своїм мулів звелів запрягати у повіз

190] Міцноколісний, ще й кузова зверху над ним приладнати.

191] Сам же униз, у комору, зійшов із високим склепінням,

192] З кедра пахучого зроблену й скарбу всілякого повну.

193] Тут він Гекубу покликав, дружину свою, і промовив:

194] «Люба! Приходила вісниця Зевсова щойно з Олімпу,

195] Викуп за сина велить до човнів принести він ахейських

196] Та подарунки Ахіллові дать, щоб його вдовольнити.

197] Та по правді скажи мені, як тобі все це здається?

198] Страшно-бо й сила моя, і дух мій мене поривають

199] Йти до човнів, де стоять своїм станом широким ахеї».

200] Мовив він так, а дружина, вмиваючись слізьми, сказала:

201] «Горенько! Де-бо твій розум, що ним ти славен був досі

202] Серед чужинців і люду того, над яким владарюєш?

203] Як же наблизитись до кораблів ти наваживсь ахейських

204] Сам, перед очі того, хто стільки синів твоїх славних

205] Зброї позбавив! Мабуть, і серце у тебе залізне.

206] Дійдеш до нього, й на власні лиш очі тебе він побачить,

207] Не пожаліє тебе віроломний цей муж кровожерний,

208] Не посоромиться. Краще поплачмо від сина далеко,

209] В наших покоях. Таку від народження Доля могутня

210] Випряла нитку йому, ще коли я його породила, -

211] Бути від рідних далеко, поживою псам бистроногим

212] Біля жорстокого мужа. Коли б я у нього печінку

213] Вирвати й з'їсти могла! Тоді б не лишивсь без відомсти

214] Син мій! Не як боягуз поліг у бою він завзятім,

215] А, захищавши троян і троянських жінок повногрудих

216] Від ворогів, - він ні страху не знав, ні про втечу не думав».

217] Відповідаючи, мовив їй старець Пріам боговидий:

218] «Ні, проти волі мене не затримуй! Не будь в моїм домі

219] Птахом зловісним! Мене переумити не сподівайся!

220] Бо якби хтось мені мовив таке із людей земнородних,

221] Хтось з віщунів, ворожбитів, жерців, що на жертвах віщують,

222] Лжею назвали б ми це і од нього б ще більш одвернулись.

223] Нині ж, побачивши сам і почувши безсмертного бога,

224] Йду, бо слово його недаремне. Якщо ж і судилось

225] Нині умерти мені при ахейських човнах міднозбройних,

226] Хай так і буде. Хай вб'є мене зразу ж Ахілл безпощадно,

227] Тільки б обнять мені сина й жадобу ридань вдовольнити!»

228] Мовивши так, одчинив він на скринях оздоблені віка,

229] Вийняв ізвідти дванадцять одінь, надзвичайно красивих,

230] Простих дванадцять плащів і ліжників стільки ж барвистих,

231] Стільки ж ясних покривал і до того - ще стільки ж хітонів.

232] Щирого золота зважив і виніс він десять талантів,

233] Двоє блискучих триногів і гарних котлів аж чотири,

234] Келих ще виніс, коштовність чудову, коли у Фракії

235] Був він послом, йому подаровану. Не поскупився

236] Старець і не залишив її дома, так прагнув душею

237] Викупить любого сина. Троян, що до нього зібрались,

238] Вигнав усіх з передсінка й лайливими ганив словами:

239] «Гетьте від мене, погані негідники! Вам ще не досить

240] Вдома плачу, що сюди ви прийшли ще й мені досаждати?

241] Мало того вам, що Зевс покарав мене горем, забравши

242] Кращого сина мого? На собі це зазнаєте скоро.

243] Легше тепер набагато гинути вам од ахеїв

244] Після того, як загинув мій син. Що ж до мене, то краще,

245] 1 Аніж на власні я очі в руїнах побачу розбите

246] Місто своє, - хай раніше зійду я в оселю Аїда!»

247] Мовив він так, і берлом їх став розганять. Всі розбіглись

248] Від роз'ярілого старця. А той і синів своїх лаяв,

249] Славного Дія, й Паріса, й ясного, як бог, Агатона,

250] 1 Паммона, та Антіфона, й Політа, співця голосного,

251] Та Деїфоба, і з ними Гелена, іще й Гіппотея, -

252] Всіх дев'ятьох закликав і наказував їм сивочолий:

253] «Швидше, негідники, діти мої безсоромні! Вже краще б

254] Ви біля бистрих човнів полягли всі, а Гектор зостався!

255] 1 О, я нещасний! Навіщо найкращих синів породив я

256] В Трої розлогій, - а нині нікого мені не лишилось!

257] Богоподібний був Местор у мене, Троїл конеборний,

258] Гектор, що був наче бог серед люду земного й здавався

259] Сином не смертного мужа, а паростю вічного бога.

260] Занапастив їх Арей, а ці ось нікчеми лишились,

261] Ці брехуни й танцюристи, лише в хороводах найкращі,

262] Кіз і ягняток розкрадачі з людських отар і попасищ!

263] Довго ви будете повіз мені споряджати в дорогу?

264] Швидше усе накладайте, бо час уже нам вирушати».

265] Мовив він так. Вони тоді, батьковим злякані криком,

266] Вивезли міцноколісний новісінький повіз для мулів,

267] Гарного виробу, й кузов на ньому як слід закріпили.

268] Букове потім з кілка ярмо відчепили для мулів

269] З чопом міцним посередині й парою кілець для віжок.

270] Винесли й ремінь для запрягу, ліктів у дев'ять завдовжки.

271] Далі над гладко обтесаним дишлем ярмо приладнали

272] З самого переду, й, через занозу кільце пропустивши,

273] Ременем тричі той чоп обмотали навколо, й нарешті,

274] Дишель також обв'язавши, під ремінь кінець підігнули.

275] Із гладкостінної кліті принісши, складали на повіз

276] Цінні дарунки - за голову Гектора викуп достойний;

277] Звиклих до запрягу мулів впрягли вони міцнокопитих, -

278] В дар од місян колись їх одержав Пріам староденний.

279] Коней Пріамові тут підвели під ярмо, що для себе

280] З гладко обтесаних ясел він сам годував власноручно.

281] Поки впрягали їх в повіз, у домі високому ждали

282] Старець Пріам і окличник, поринувши в думи глибокі.

283] Близько Ге куба до них підійшла із засмученим серцем,

284] Келих з солодким вином тримала вона у правиці,

285] Щоб, узливання вчинивши, в дорогу вони подалися;

286] Стала вона перед кіньми, назвала Пріама й сказала:

287] «На, і Зевсові-батьку вчини узливання, й молися,

288] Щоб від ворожих людей повернутись додому, якщо ти

289] Прагнеш до їх кораблів, хоч я зовсім того не бажаю.

290] Ще помолись чорнохмарному Зевсові, що поглядає

291] З Іди вершин на широкі троянського краю простори,

292] Щоб бистролетного птаха праворуч послав тобі з неба,

293] Віщого птаха, який і самому йому найлюбіший

294] І найсильніший з птахів, щоб, на власні побачивши очі,

295] Впевнено ти прямував на човни бистрокінних данаїв.

296] А не пошле тобі вісника широколунний Кроніон,

297] Я не наважуся радить тобі відціля із дарами

298] Йти до аргейських човнів, хоч і дуже того ти хотів би».

299] Відповідаючи, мовив до неї Пріам боговидий:

300] «Не відмовляюся, жінко, послухати доброї ради -

301] Руки здіймати до Зевса корисно, щоб зглянувсь на нас він».

302] Мовивши так, звелів тоді ключниці старець поважний

303] Чистої злити на руки води йому. Глек із водою

304] Й таз мідяний для вмивання внесла йому жінка служебна.

305] Руки умивши свої, він келих прийняв од дружини,

306] Встав серед двору, вчинив узливання і щиро молився,

307] Очі до неба піднісши, і голосно так промовляв він:

308] «Зевсе, наш батьку, володарю Іди, преславний, великий!

309] Дай, щоб ласкаво прийняв мене славний Ахілл, з милосердям,

310] Ще й бистролетного птаха праворуч пошли мені з неба,

311] Віщого птаха, який і самому тобі найлюбіший

312] І найсильніший з птахів, щоб, на власні побачивши очі,

313] Впевнено я прямував на човни бистрокінних данаїв».

314] Так він моливсь громовержцю. І вчув його Зевс велемудрий,

315] І надіслав він орла, найпевнішого віщого птаха,

316] Темнопір'ястого звірів ловця, що беркутом зветься.

317] Наче у високоверхих покоях багатого мужа

318] Двері з міцними запорами, саме такими завбільшки

319] Крила обидва були у орла. Над містом праворуч

320] Він пролетів. Цю ознаку побачивши, вельми зраділи

321] Люди троянські, серця їм у грудях усім звеселились.

322] Став, поспішаючи, старець Пріам на свою колісницю

323] Й коней мерщій із подвір'я погнав повз лункий передсінок.

324] Мули тягли ваговитий повіз чотириколісний,

325] Ними тямущий Ідей керував; а позаду їх бігли

326] Коні, що їх батогом підганяючи, їхав поспішно

327] Ними по місту Пріам. Проводжать його вийшли всі близькі

328] В смутку великому, начебто їхав він смерті назустріч.

329] А як, спустившись із міста, дісталися вже на рівнину,

330] До Іліона назад і синове, й зяті його разом

331] Всі повернулись. Самі ж бо від широколунного Зевса

332] Не заховались на полі, - побачив він, зглянувсь на старця,

333] І до Гермеса, до любого сина свого, тоді мовив:

334] «Любо, Гермесе, тобі й наймиліше із смертними бути

335] В приязні й поміч в біді подавати, кому забажаєш.

336] Йди ж і Пріама проводь до ахейських човнів глибодонних,

337] Так, щоб ніхто із данаїв не бачив його й не помітив,

338] Поки щасливо не дійде він аж до намету Пеліда».

339] Мовив він так, і послухав тих слів його світлий дозорець.

340] Тої ж хвилини до ніг золоті підв'язав він підошви,

341] Гожі й нетлінні, що всюди із подувом вітру найлегшим -

342] І по воді, й по безкраїх просторах землі - його носять,

343] Жезл захопив, що, як схоче, ним сонну на очі дрімоту

344] Людям наводить, заснулого ж може так само збудити.

345] Взявши той жезл, могутній помчав із ним світлий дозорець,

346] Вмить долетів до рівнини троянської й вод Геллеспонту

347] Й біг суходолами, постать прибравши вождевого сина

348] З першим пушком на щоках, у розквіті років найкращих!

349] Ті ж два тим часом минули вже їла велику могилу

350] Й мулів та коней своїх зупинили, щоб їх напоїти

351] З річки. Вже тіні вечірні на землю лягали навколо.

352] Раптом Гермеса побачивши перед собою, окличник

353] Зразу помітив його і так до Пріама промовив:

354] «Глянь, Дарданіде, уважніш! Нам діяти треба обачно.

355] Мужа я бачу, - боюсь, чи не ждать нам від нього напасті!

356] Швидше тікаймо на конях, а ні - до колін припадімо

357] Й ревно благаймо його, щоб мав він до нас милосердя!»

358] Мовив він так, і жахнувся старий, аж серце завмерло,

359] Й стало волосся сторчма на згорбленім тілі старечім,

360] Весь він закляк. Підійшовши до нього, Гермес-доброчинець

361] Старця за руки узяв, і розпитувать став, і промовив:

362] «Батьку, куди це ти коней і мулів своїх поганяєш

363] В ніч божественну оцю, коли смертні усі спочивають?

364] Ти не боїшся ахеїв, що зовсім відціль недалеко

365] Дихають сили лихої й ворожої злоби диханням?

366] А як побачив би хто, як у млі бистролетної ночі

367] Стільки скарбів ти везеш, - що б відчув ти тоді своїм серцем?

368] Не молодий-бо ти й сам, ще й старий, хто тебе супроводить, -

369] Як оборонитесь ви, коли хтось нападе на вас перший?

370] Я ж не вчиню тобі жодного лиха і навіть од інших

371] Оборонятиму: схожий на рідного ти мого батька».

372] В відповідь мовив йому староденний Пріам боговидий:

373] «Все так направду і є, як кажеш ти, люба дитино!

374] Та із богів свою руку простер уже хтось наді мною,

375] Давши такого, як ти, супутника стріти в дорозі

376] Доброзичливого, гарного й зростом своїм, і на вроду,

377] Мудрого розумом, - видно, в щасливих батьків ти родився».

378] В відповідь мовив на це проводар йому, світлий дозорець:

379] «Так, справедливо усе й до ладу ти, старче, говориш.

380] Ти мені от що скажи, та розказуй одверто і щиро:

381] Чи виправляєш кудись до чужинних людей ти численні,

382] Цінні скарби свої, щоб зберегти їх для тебе, напевне,

383] Чи залишити готові усі Іліон ви священний,

384] Страхом охоплені? Найсміливіший у війську загинув,

385] Син твій! Нічим же не гірший в бою він за воїв ахейських».

386] В відповідь мовив йому староденний Пріам боговидий:

387] «Хто ж бо ти сам, мій найкращий? В яких ти батьків народився?

388] Як же ти гарно про сина мого безталанного мовиш».

389] В відповідь мовив на це проводар йому, світлий дозорець:

390] «Хочеш ти, видно, про Гектара, старче, мене розпитати.

391] Часто в боях, де слави мужі набувають, на власні

392] Очі я бачив його, навіть в день той, коли, одігнавши

393] До кораблів, побивав аргеїв він гострою міддю.

394] Стоячи здалеку, ми дивувалися. Битися з вами

395] Забороняв нам Ахілл, що на сина Атрея був гнівний.

396] Сам я - товариш його, на однім кораблі з ним прибулий.

397] Із мірмідонян я родом, мій батько - славетний Поліктор,

398] Муж він заможний, роками такий же, як ти, староденний.

399] Шестеро дома лишилось синів його, я ж оце сьомий.

400] Випав мені жеребок - Ахілла сюди проводжати.

401] Від кораблів оце я прийшов на рівнину. З світанням

402] Мають із боєм на місто іти бистроокі ахеї.

403] Вже надокучило тут їм без діла сидіти, й не можуть

404] Стримати їх поривання до бою державці ахейські».

405] В відповідь мовив йому староденний Пріам боговидий:

406] «Якщо ти справді товариш Ахілла, сина Пелея,

407] То я благаю тебе, розкажи мені щиро всю правду.

408] Чи біля бистрих човнів лежить іще син мій, чи кинув

409] Псам на поталу Ахілл його, геть на шматки порубавши?»

410] В відповідь мовив на це проводар йому, світлий дозорець:

411] «Старче, ні пси, ані хижі птахи його ще не терзали,

412] Він у наметі Ахілловім, перед човном його бистрим,

413] Все ще лежить. Дванадцять минуло вже днів, але й досі

414] Тіло його не гниє, не їдять його трупа жадливо

415] Черви, що воїв тіла, полеглих в бою, пожирають.

416] Правда, щодня, ледве рання засяє зоря богосвітла,

417] Труп він волочить нещадно круг гробу коханого друга,

418] Але йому це не шкодить. Ти б, глянувши, й сам здивувався:

419] Він як росою омитий лежить, ні краплиночки крові,

420] Ані пляминки на ньому, - всі загоїлись рани,

421] Що завдали йому гострої міді численні удари.

422] Так-то піклуються сином твоїм безпечальні богове,

423] Навіть і мертвим, - мабуть, усім серцем вони його люблять».

424] Мовив він так, і старець зрадів, і до нього промовив:

425] «О, як то добре, дитино, приносити жертви належні

426] Вічним богам. Тож і син мій, коли іще був він у мене,

427] Не забував у господі богів, що живуть на Олімпі, -

428] Тим-то вони і по смертному часі його спогадали.

429] Ти ж у дарунок прийми од мене цей келих чудовий,

430] Стань біля мене й під захистом вічних богів олімпійських

431] Сам проведи до намету славетного сина Пелея».

432] В відповідь мовив на це проводар йому, світлий дозорець:

433] «Юного, старче, мене спокушаєш, та марно схиляєш

434] Поза Ахіллом коштовні дарунки від тебе прийняти.

435] Цілим-бо серцем своїм і соромлюся я, і боюся

436] В чімсь обмануть його, щоб не зазнать за це лиха пізніше!

437] А провожать тебе я хоч до славного Аргоса радий,

438] Охоронять на швидких кораблях і шляхах сухопутних.

439] Хто б на такого не зважив супутця й напав би на тебе».

440] 1 Мовив слова ці Гермес-доброчинець і скочив на повіз,

441] В руки могутні мерщій ухопив батога він і віжки

442] І надихнув незвичайної прудкості коням і мулам.

443] Швидко домчали до валу навкруг кораблів і до рову,

444] Де перед тим вартові готували ахеям вечерю.

445] Сон на сторожу пролив проводар тоді, світлий дозорець,

446] Всіх він приспав і, відсунувши засуви й браму розкривши,

447] Старця Пріама завів і його колісницю з дарами.

448] От до високого врешті вони добулися намету

449] Сина Пелея, - його мірмідонці йому збудували,

450] В лісі ялин нарубавши, а зверху поклали покрівлю

451] Із очерету пухнастого, в луках його назбиравши.

452] Опорядили вождеві й подвір'я навколо намету,

453] Тином обвівши густим. Замикалася брама єдиним

454] Засувом, теж ялиновим, важенним таким, що ахейських

455] Троє мужів засували його й відмикали ще троє

456] Інших мужів. Ахілл же і сам його міг засувати.

457] Браму оцю відчинив перед старцем Гермес-доброчинець,

458] Славні дарунки завіз прудконогому сину Пелея,

459] Із колісниці на землю зійшов і до старця промовив:

460] «Старче мій, бог я безсмертний, Гермес - я до тебе з Олімпу

461] Посланий, - батько звелів мені бути твоїм провожатим.

462] Та вже й вертатися час. Потрапляти на очі Ахіллу

463] Я б не хотів. Безсмертному богові все ж непристойно

464] Перед всіма так одверто у смертних приймати гостину.

465] Ти ж до намету ввійди і, коліна обнявши Пеліда,

466] Батька ім'ям, пишнокосої матері й любого сина

467] Щиро благай його, поки дух йому в грудях зворушиш».

468] Мовивши так, Гермес до Олімпу високого швидко

469] Злинув. На землю тоді Пріам з колісниці зіскочив

470] І, візника залишивши Ідея на місці, щоб бистрих

471] Коней і мулів стеріг, подався їздець староденний

472] Прямо до дому, де Зевсові любий Ахілл мав оселю.

473] Там він застав його й друзів, що одаль сиділи. Лиш двоє -

474] Автомедонт благородний і Алкім, Ареєва парость, -

475] Услугували йому. Вечеряти щойно скінчив він -

476] їжі спожив і пиття. Перед ним іще стіл залишався.

477] В дім непомітно ввійшов великий Пріам і, схилившись,

478] Став обнімати коліна Ахіллові, ще й цілувати

479] Руки страшні, що в нього численних синів повбивали.

480] Так, наче муж, що, в рідному краї убивши людину,

481] На чужину утікає в нестямі і, раптом зайшовши

482] В дім до мужа багатого, подив усіх викликає,

483] Так здивувався Ахілл, боговидого старця впізнавши,

484] Враз здивувались і інші, й одні позирнули на одних.

485] Тільки Пріам, озвавшись, промовив до нього з благанням:

486] «Батька свого спогадай, до богів подібний Ахілле!

487] Так же, як я, стоїть він на старості скорбнім порозі.

488] Може, в цю саму хвилину сусіди йому учиняють

489] Утиски й нікому ту небезпеку й біду відвернути.

490] Все ж він, принаймні почувши про те, що живий ти і цілий,

491] Серцем радіє своїм і щоденно плекає надію

492] Любого бачити сина, коли він повернеться з Трої.

493] Я ж, нещасний без краю, найкращих синів породив я

494] В Трої розлогій, а нині нікого мені не лишилось.

495] Аж п'ятдесят їх у мене було до приходу ахеїв,

496] З них дев'ятнадцять від лона були однієї дружини,

497] Решту - інші жінки у моїх породили покоях,

498] Та багатьом із них лютий Арей вже знесилив коліна.

499] Хто ж був єдиний у мене, що й Трою, й самих захищав нас,

500] Той в обороні вітчизни недавно тобою убитий -

501] Гектор. Тож задля нього й до цих кораблів я ахейських

502] Нині з благанням прийшов і викуп приніс незліченний.

503] Бійся, Ахілле, богів і зглянься ласкаво на мене,

504] Батька свого спогадавши, бо жалю ще більше я гідний,

505] Те-бо терплю, чого інший ніхто не зазнав земнородний, -

506] Рук убивці синів своїх я доторкаюсь губами!»

507] Мовив це, й пам'ять про батька збудив, і викликав сльози.

508] Взявши за руку, лагідно все ж одхилив той старого.

509] Так спогадавши обидва, - той Гектора-мужезвитяжця,

510] Плакав невтішно, до ніг Ахіллових тужно припавши,

511] Сам же Ахілл свого батька оплакував, ще й за Патроклом

512] Тяжко журився, - і стогін їх сумно лунав по покоях.

513] А після того, як слізьми наситивсь Ахілл богосвітлий,

514] З серця ж його і грудей одлягло скорботне бажання,

515] З крісла він швидко підвівся й за руку підводить старого,

516] Сиве чоло пожалівши й на бороду зглянувшись сиву,

517] І, промовляючи, з словом до нього звернувся крилатим:

518] «О бідолашний, багато печалі душею зазнав ти!

519] Як же наблизитись до кораблів ти наваживсь ахейських

520] Сам, перед очі того, хто стільки синів твоїх славних

521] Зброї позбавив? Мабуть, і серце у тебе залізне.

522] Та заспокойся і в крісло сідай. Хоч як боляче нам,

523] Глибоко в серці сховаймо свою ми журбу і скорботу.

524] Не допоможуть нічого найревніші сльози й ридання.

525] Долю таку вже богове нам, смертним, напряли, нещасним, -

526] Жити весь вік у журбі, самі лиш вони безпечальні.

527] Глиняні глеки подвійні у Зевса стоять при порозі,

528] Повні дарів: нещастя - в одному, а в другому - блага.

529] Той, кому їх у суміші Зевс подає громовладний,

530] Інколи горя, а інколи й радості має зазнати.

531] Той же, кому тільки лихо пошле, здобуває ганьбу лиш,

532] Голод нужденний скрізь гонить його по землі богосвітлій,

533] От і блукає він скрізь, і в богів, і в людей у зневазі.

534] Так і Пелея боги дарами блискучими зроду

535] Обдарували; поміж людей він усіх виділявся

536] Щастям, багатством, ще й був владарем у мужів мірмідонських,

537] Смертний, дружиною мав од богів він богиню безсмертну.

538] Та недолю й йому приділили богове - не мав він

539] В домі своєму дітей, владущого роду нащадків.

540] Син у Пелея один лише, коротковічний; я й нині

541] Старості не доглядаю його й од вітчизни далеко

542] В Трої сиджу - і тобі, і дітям твоїм лиш на горе.

543] Чули ми, старче, раніше колись і ти був щасливий:

544] Скільки обмежує Лесбос, оселя Макарова, з моря,

545] З півночі ж - гори Фрігійські та хлань Геллеспонту безкрая -

546] Скрізь визначався ти, старче, як кажуть, синами й багатством.

547] Та як наслали на тебе це лихо богове небесні,

548] Вічно під містом твоїм лиш січі та людоубивства.

549] Мусиш терпіти, журби не тримай безнастанної в серці,

550] Не допоможе нічого печаль за сином убитим, -

551] Не воскресиш його, тільки ще більшого горя зазнаєш!»

552] В відповідь мовив йому староденний Пріам боговидий:

553] «Ні, я не сяду, годованцю Зевсів, допоки мій Гектор

554] Десь у наметі лежить непохований. Дай його швидше,

555] Хай я на власні очі побачу. А сам ти від мене

556] Викуп багатий прийми, що-привіз я. Нехай він на радість

557] Буде тобі, щоб вернувсь ти до рідного краю щасливо,

558] Ти-бо дав жити мені і сонячне бачити світло».

559] Глянув на нього спідлоба і мовив Ахілл прудконогий:

560] «Не досаждай мені, старче, бо вирішив серцем і сам я

561] Гектора тіло вернути, - від Зевса приходила з вістю

562] Мати до мене моя, від морського народжена старця.

563] Знаю-бо й те я, Пріаме, цього не сховаєш від мене, -

564] Хтось із богів тебе до кораблів супроводив ахейських.

565] З смертних ніхто б не насмілився, навіть юнак нерозважний,

566] В стан наш вступити - ні від сторожі б не міг він сховатись,

567] Ані так легко затвори на брамах відсунути наших.

568] Тож не хвилюй уже більше моє ти печалями серце,

569] Щоб у наметі цім, старче, хоч ти і з благанням приходиш,

570] Я не відмовив тобі і Зевсову б волю порушив».

571] Мовив він так, і, злякавшись, послухав старий тої мови,

572] Син же Пелеїв, як лев, за двері з намету подався,

573] Та не один, за ним поспішили соратників двоє -

574] Автомедонт благородний і Алкім, що їх поміж друзів

575] Більше від інших Ахілл шанував по Патроклі убитім.

576] Випрягли коней і мулів вони, від ярма одв'язавши,

577] І, до намету з окличником старця Пріама ввійшовши,

578] В крісло його посадили, і з міцноколісного воза

579] Викуп за голову Гектора зносити стали безцінний.

580] Два лиш плащі залишили вони і хітон добротканий,

581] Щоб, загорнувши в них тіло, додому його виряджати.

582] Сам же покликав служниць помити його й намастити,

583] Тільки десь далі поклавши, щоб сина Пріам не побачив.

584] Міг-бо не стримати гніву старий у засмученім серці,

585] Сина побачивши, сам же Ахілл, умить спалахнувши,

586] Зопалу вбить його міг би й порушити Зевсову волю.

587] Тіло помили служниці, і, маслом його намастивши,

588] В чистий вгорнули хітон, і плащем його зверху накрили.

589] Потім Ахілл підняв його сам і, на мари поклавши,

590] З товаришами поставив на добре гембльованім возі.

591] Заголосивши тоді, до друга взивав він і мовив:

592] «О, не гнівися, Патрокле, як навіть в Аїді почуєш,

593] Що богосвітлого Гектора тіло віддав дорогому

594] Батькові я, - не нікчемний він дав мені викуп за нього.

595] ' Гідну й для тебе я долю із нього вділю, як належить».

596] Мовив це, й знов до намету вернувся Ахілл богосвітлий.

597] Сів у крісло, оздоблене гарно, що встав був із нього,

598] При протилежній стіні, і так до Пріама промовив:

599] «Син твій, старче, померлий до тебе вернувсь, як велів ти, -

600] Вже він на марах лежить. На світанку його ти побачиш

601] І повезеш. А зараз пора про вечерю згадати.

602] Не забувала про їжу й сама пишнокоса Ніоба,

603] Що аж дванадцять дітей у неї загинуло в домі -

604] Шестеро дочок і шість синів у квітучому віці.

605] Стрілами тих юнаків Аполлон повбивав срібнолукий

606] В гніві на матір Ніобу, дівчат - Артеміда мислива,

607] Саме за те, що з Лето ясноликою хтіла рівнятись:

608] Двох-бо дітей породила Лето, а у неї - багато.

609] Хоч їх лиш двоє було, а тих багатьох повбивали.

610] Дев'ять днів у крові ті валялися трупи, й ховати

611] їх не було кому: всіх обертав у каміння Кроніон.

612] Тільки десятого дня їх небесні боги поховали.

613] Слізьми знеможена вкрай, про їжу згадала Ніоба.

614] Нині у скелях далеких, у горах безлюдних Сіпілу,

615] Де, як розказують, захисток мають для себе божисті

616] Німфи, що вздовж берегів Ахелою ведуть хороводи, -

617] В камінь богами обернена, там вона вічно сумує,

618] Отже, про їжу пора нам подумати, мій богосвітлий

619] Старче, встигнеш і потім оплакати милого сина,

620] В Трою привізши, і там многослізний він буде для тебе!»

621] Мовив і, скочивши, білу вівцю Ахілл прудконогий

622] Сам заколов; білували ж, як личить, і справили друзі,

623] М'ясо усе на шматки порубали й, рожнами проткнувши,

624] Смажити стали старанно й готове з рожнів познімали.

625] Автомедонт заходився ще й хліб по столі розставляти

626] В кошиках гарних, а м'ясо ділив сам Ахілл богосвітлий.

627] Руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

628] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

629] Довго Пріам Дарданід дивувався тоді із Ахілла,

630] Зросту його і красі, до богів-бо усім був подібний.

631] Так же й Ахілл з Дарданіда Пріама собі дивувався,

632] Спостерігавши вигляд поважний і слухавши мову.

633] Як навтішались вони, один одного так споглядавши,

634] Перший промовив тоді староденний Пріам боговидий:

635] «Спати пусти мене швидше, годованцю Зевсів, щоб, лігши,

636] Сном утішатись солодким могли ми на ложах спокійних.

637] Ні на хвилину повік не заплющував я над очима

638] З дня, коли духу позбувся мій син під руками твоїми,

639] Тільки стогнав я весь час і муки терпів незліченні,

640] В куряві й бруді з одчаю валяючись серед подвір'я.

641] Тільки ось нині я їжі спожив і вином іскрометним

642] Горло своє покропив, а то зовсім не їв я нічого».

643] Так він сказав. Ахілл тоді друзям звелів і служницям

644] Ліжка стелить в передсінку, пурпурними їх подушками

645] Викласти, ще й килимами чудовими постіль заслати,

646] І покривала вовняні подать їм укритися зверху.

647] Вийшли із світлом ясним у руках із покоїв служниці

648] Й два для них ложа небавом старанно вони постелили.

649] З жартом звернувся тоді до Пріама Ахілл прудконогий:

650] «Ляжеш ти, старче мій любий, знадвору, щоб часом з ахеїв

651] Хтось не ввійшов сюди радитись, - часто до мене заходять

652] Радити раду мужі, як звичай того вимагає.

653] Тож, як у пітьмі нічній хто-небудь тебе тут побачить

654] І Агамемнону зразу ж розкаже, людей вожаєві,

655] Може, напевно, затриматись видача мертвого сина,

656] Ти ж мені нині усе розкажи і повідай одверто:

657] Скільки ти днів богосвітлого Гектора маєш ховати,

658] Щоб не виходив на битву я сам і воїнів стримав».

659] В відповідь мовив йому староденний Пріам боговидий:

660] «Якщо даси нам ховать богосвітлого Гектора тіло,

661] Ласку велику цим нині ти явиш до мене, Ахілле:

662] Замкнені ми в Іліоні, ти знаєш, а дерево треба

663] Здалеку, з гір нам возить, та й трояни залякані дуже.

664] Дев'ять би днів нам хотілось оплакувать Гектора в домі

665] І поховать на десятий та справити тризну для люду.

666] На одинадцятий - пагорб насипати зверху могильний,

667] А на дванадцятий - бій відновити, якщо вже так треба».

668] Знову йому відповів прудконогий Ахілл богосвітлий:

669] «Хай так і буде, старче Пріаме, як ти того хочеш.

670] Я припиняю війну на час, що його зажадав ти».

671] Мовивши це, правицею руку він біля зап'ястя

672] Стиснув ласкаво, щоб острах у нього розвіяти в серці.

673] В передпокої небавом і спати вони полягали -

674] Старець Пріам і окличник - з думками розумними в грудях;

675] Сам же Ахілл спочивав під наметом, обладнаним добре,

676] Поруч із ним Брісеїда на ложі лягла яснолиця.

677] Інші богове безсмертя й мужі усі збройнокомонні

678] Спали безжурно всю ніч, заспокійливим сном оповиті.

679] Лиш одного він не міг подолать доброчинця Гермеса,

680] Що обмірковував, як одвести державця Пріама

681] Від кораблів, щоб того не помітила варта при брамі.

682] Став він над ним в головах і мовив таке йому слово:

683] «Не добачаєш можливих ти, старче, знегод, якщо спати

684] Можеш між люду ворожого, здавшись на слово Ахілла.

685] Дав ти сьогодні багато, щоб викупить мертвого сина,

686] Та за тебе живого дадуть, проте, викупу й втроє

687] Діти твої, що лишилися ззаду, коли б Агамемнон

688] Знав, що ти тут, і дізнались про це усі інші ахеї».

689] Так він промовив. А старець злякався й окличника будить.

690] Позапрягав негайно Гермес тоді коней і мулів

691] І через табір погнав, та з ахеїв ніхто й не побачив.

692] А як дісталися броду вони струменистої річки

693] Ксанту пучинного, що від безсмертного Зевса родився,

694] Кинув супутців Гермес і подавсь на верхів'я Олімпу.

695] В шатах шафранних Еос над всією простерлась землею.

696] Коней з плачем і стогнанням вони до міста погнали,

697] Вбитого ж мули везли. Та тільки ніхто не побачив

698] їх ні з мужів, ні з жінок, підперезаних пишно, раніше

699] Аніж Кассандра, на золоту Афродіту подібна.

700] Вздріла вона із твердині пергамської любого батька

701] На колісниці й міського при ньому окличника з Трої.

702] Мулів побачила далі і Гектора тіло на марах.

703] Заголосила вона і на весь Іліон заволала:

704] «Швидше, троянські мужі і троянки, на Гектора гляньте!

705] З радістю ви зустрічали, коли він живий повертався

706] З битви, - він завжди був радістю міста й цілого народу!»

707] Мовила так. І ніхто із жінок і мужів тоді в місті

708] Не залишився, велика людей огорнула скорбота.

709] В брамі вони оточили Пріама, що віз його тіло.

710] Перед всіма його люба дружина і мати шановна,

711] Коси рвучи на собі, до бистрих коліс припадали,

712] Щоб хоч обнять його голову. Й плакав народ весь навколо.

713] Так біля брами вони цілий день аж до заходу сонця

714] Сльози рясні проливали б над Гектора мертвого тілом,

715] Якби не крикнув із повоза свого старий до народу:

716] «Дайте дорогу, щоб мулами міг я проїхати. Вдосталь

717] Потім наплачетесь ви, як мерця привезу я додому».

718] Мовив він так. І весь перед повозом люд розступився.

719] Як досягли вони славного дому Пріама та мертве

720] Тіло поклали на ложе різьблене, навкруг посадили

721] Заводіїв голосіння, і з стогоном ті і риданням

722] Спів почали похоронний, і в тузі жінки голосили.

723] Перша плачем із них білораменна зайшлась Андромаха,

724] Голову Гектора-мужозвитяжця обнявши руками:

725] «Рано ти, мужу мій любий, пішов із життя і вдовою

726] В домі мене залишаєш. Тож син наш - мале ще дитятко,

727] Піп породили його ми, бездольні, - квітучого віку

728] Не досягне він, гадаю. Раніш-бо наш город дощенту

729] Буде зруйновано. Сам-бо загинув ти, наш оборонцю,

730] Що рятував його, й вірних дружин, і дітей нетямущих.

731] Скоро відціль повезуть їх усіх в кораблях глибодонних,

732] З ними й мене. А ти, мій синочку, або вслід за мною

733] Підеш до краю чужого роботу робить примусово

734] Немилосердним владикам, або тебе хтось із ахеїв

735] Схопить за руку і з башти жбурне на загибель жорстоку

736] В гніві за те, що брата забив у боях йому Гектор,

737] Чи його батька, чи любого сина, бо безліч ахеїв,

738] Гектора вбитих долонею, землю зубами вже гризли.

739] Батечко твій неласкавий до них був у січі жорстокій,

740] Тим-то й оплакують так його люди усі в Іліоні.

741] Гекторе, горя завдав ти батькам, до ридань невимовних

742] їх призвівши, мені ж дав найбільш катувань ти жорстоких.

743] Не простягнув-бо до мене руки ти із смертного ложа,

744] Не заповів мені слова останнього, щоб пам'ятала

745] Я його днями й ночами, рясні проливаючи сльози!»

746] Мовила так крізь ридання, і в тузі жінки голосили.

747] Ревно посеред жіноцтва заводила плач свій Гекуба:

748] «Гекторе, серцю моєму з моїх діточок найлюбіший!

749] Ще й за життя був у мене ти любий богам олімпійським,

750] Та й після смерті твоєї за тебе вони вболівають.

751] Інших у мене синів захопивши, Ахілл прудконогий

752] Взяв у полон і далеко продав їх за море безплідне,

753] Десь аж на Самос, на Імбр та на Лемнос, туманом повитий;

754] Тільки у тебе він душу відняв тонколезою міддю

755] І волочив круг могили тобою убитого в січі

756] Друга Патрокла, хоча і не міг його цим воскресити.

757] Ти ж, наче вмитий росою, так ніби ось-ось заговориш,

758] В домі моєму лежиш, немов Аполлон срібнолукий

759] Лагідно й тихо настиг тебе раптом своєю стрілою».

760] Мовила так крізь ридання, і плач залунав безугавний.

761] Третя з невтішних жінок завела голосіння Єлена:

762] .«Гекторе, серцю моєму із діверів ти найлюбіший!

763] Став-бо тепер чоловіком мені Александр боговидий,

764] Що мене в Трою привіз, - хай раніш я загинула б краще!

765] Ось і двадцятий вже рік од тієї години минає,

766] Як прибула я сюди, покинувши рідну країну,

767] Та не чула від тебе лихого чи прикрого слова!

768] Навіть як інший хто в домі мені починав докоряти -

769] З діверів хто, із зовиць, чи з невісток, убраних ошатно,

770] Або свекруха, - сам свекор був завжди як батько ласкавий, -

771] Ти зупиняв і стримував їх переконливим словом,

772] Лагідно діючи мовою, повною тихої ласки.

773] Тим-то за тебе й за себе сумую тепер я, нещасна.

774] В цілій-бо Трої розлогій немає у мене віднині

775] Друга, як ти. Із зневагою всі позирають на мене».

776] Мовила так крізь ридання. Зітхав увесь люд незліченний.

777] Старець Пріам із такими звернувсь до присутніх словами:

778] «Дров понавозьте, трояни, до міста й не бійтесь лихої

779] Засідки десь од аргеїв. Ахілл мені дав обіцянку,

780] Ще коли нас одпустив од своїх кораблів чорнобоких,

781] Нас не чіпати, аж поки дванадцятий день не настане».

782] Мовив він так. І у повози мулів вони із волами

783] Позапрягали і швидко усі перед містом зібрались.

784] Дев'ять без спочиву днів вони дрова возили до міста,

785] Лиш на десятий, коли заясніла зоря світлодайна,

786] Винесли з тужним риданням одважного Гектора тіло

787] І, на багаття зверху поклавши, вогонь розпалили.

788] Ледве з досвітньої мли розоперста Еос заясніла,

789] Стали до вогнища Гектора славного сходитись люди,

790] А як усі вже зійшлись і громада зібралась велика,

791] Спершу іскристим вином залили вони всюди багаття,

792] Де ще трималася сила вогню. Лише після того

793] Білії кості брати його й друзі в журбі позбирали

794] З попелу, й сльози рясні із лиць у них бігли струмками.

795] Кості зібравши усі, пурпуровим м'яким покривалом

796] їх огорнули, й тоді, в золотую поклавши їх урну,

797] Разом до ями глибокої все опустили, й до неї

798] Зверху багато каміння великого щільно наклали,

799] Й пагорб надгробний насипали, варта ж сиділа навколо,

800] Щоб до часу не напали красивоголінні ахеї.

801] Швидко надгробок насипавши, всі розійшлися. А потім

802] Знову зійшлися і в учті усі учтували преславній

803] В домі Пріама-державця, що Зевсовим був вихованцем.

804] Гектора так, упокірника коней, вони поховали.

ПРИМІТКИ

ПІСНЯ ПЕРША

Рядок 1. Богиня, до якої звертається поет і яка повинна оспівати (точніше - надихнути поета, щоб він оспівав) Ахіллесів гнів, - Муза. З дев'ятьох муз богинею епічної поезії вважали Калліопу.

2. Ахеї (ахейці, ахаї). Коли в «Іліаді» йдеться про спільну назву для всіх тих грецьких племен, що воювали під Троєю, Гомер називає їх ахеями, данайцями або аргів'янами, хоч це були й окремі племена.

3. Аїд (Гадес, Ад) - потойбічний світ, місце перебування померлих, а водночас - і одне з імен бога потойбічного світу. Згідно з давніми уявленнями, це - темне підземелля, де блукають душі мерців.

Слово «герой» за найдавніших часів у греків мало до певної міри сакральний зміст. Героями вважалися особистості (переважно легендарні) не лише надзвичайної сили й відваги, - це за походженням напівбоги. Такий, скажімо, Геракл, син бога Зевса і смертної жінки Алкмени, або в «Іліаді» - Ахіллес, батько якого Пелей - вождь мірмідонян, одного з ахейських племен, а мати - морська богиня Фетіда. Часто таке напівбожественне походження приписувано басилевсам, ватажкам племен. В «Іліаді», проте, цей термін вживається і в значенні, близькому до сучасного, тобто героями називають взагалі хоробрих воїнів, що відзначилися на полі бою.

5. «Так Зевсова воля над ними чинилась...» - Звичайне для Гомерових поем подвійне вмотивування подій, що відбуваються в творі: це - і наслідок втручання богів, і водночас - природний розвиток дії.

9. «Син то Зевса й Лето» - бог Аполлон.

14. Жезл золотий - ознака жрецького сану. «...На чолі ж мав вінок Аполлона...» - переклад трохи довільний. Точніше - не вінок, а стьожку, пов'язку з білої вовни, яку жрець начепив на жезл, а не пов'язав нею голову.

18. Олімп - найвища гора в Греції (2918 м). Згідно з віруваннями стародавніх греків - місце перебування богів.

30. Аргос - головне місто Арголіди, володіння Агамемнона (північно-східна частина півострова Пелопоннеса). Звідси й назва жителів - аргів'яни, аргеї.

37. Хріса, Кілла - стародавні міста на малоазійському побережжі в Троаді (поблизу Трої). Тенед (Тенедос) - острів недалеко від Трої і на ньому місто тієї самої назви, що й острів.

39. Смінтей («винищувач мишей») - одне з численних імен Аполлона. Існують міфи про те, як він врятував від навали польових мишей цілу Троаду. У Хрісі була статуя Аполлона з мишею під ногою.

43. Феб, або Фойбос (осяйний) - одне з найпоширеніших імен Аполлона. Культ Аполлона як бога світла і сонця у давній Греції злився з культом сонячного бога Геліоса.

65. Гекатомба - жертва богові зі ста (а пізніше - взагалі із значної кількості) биків.

106. Агамемнон пригадує, як колись він з намови Калхаса (Калханта) приніс у жертву власну дочку Іфігенію, щоб вимолити в богів попутного вітру для кораблів, що вирушили завойовувати Трою.

144. Муж радний - басилевс. Басилевси влаштовували між собою наради, куди не допускалися звичайні воїни, що брали участь лише в загальновійськових зборах. Але й там промови виголошували басилевси, а маса могла тільки вигуками виявляти своє ставлення до почутого.

155. Фтія - місто в Фессалії (північ Греції), володіння Ахіллеса.

202. Зевс егідодержавний. - У найдавніші часи егідою називали Зевсову зброю у вигляді бурі з громом та блискавицею, якою він наганяв ляку на супротивників. За одним з варіантів міфа егідою називали шкіряний щит Зевса, що виготовив йому бог-коваль Гефест. І це також була застрашувальна зброя, тим паче, що на щиті містилась голова потвори - Горгони Медузи з жахливими очима і з гадюками замість волосся. Часом Зевс позичав егіду Аполлонові або Афіні. Звідси походить і вживане нині «під егідою», в розумінні «під захистом».

252. Пілос - у давній Греції таку назву мало троє міст. З ім'ям Нестора пов'язаний Пілос - місто з гаванню на півдні Пелопоннесу.

263-264. Нестор, що два покоління людські пережив, - найстаріший з учасників Троянської війни, отже, й згадує він товаришів своєї молодості, міфічних героїв, ще з передтроянської епохи, з іменами яких пов'язані численні перекази. Пірітой - вождь міфічних лапітів, войовничого племені, що населяло Фессалію. На свій весільний бенкет він запросив сусідніх кентаврів - дике плем'я напівлюдей-напівконей. Упившись, кентаври хотіли силоміць забрати наречену та інших жінок, що були на бенкеті. Це стало причиною війни між лапітами й кентаврами. У війні крім Пірітоя брали участь і інші лапітські герої, що їх називає Нестор: Дріант, Ексадій, Поліфем (не має нічого спільного з кіклопом Поліфемом, з яким читач зустрінеться в «Одіссеї»), а також Поліфемів брат Кеней, що народився як дівчина і яку бог Посейдон на її прохання обернув у хлопця. Після драматичних перипетій кентаврів було подолано, і вони повтікали на північ Греції.

265. Тесей, син афінського царя Егея, - поряд з Гераклом найуславленіший герой найдавніших міфів. Був другом Пірітоя, помагав йому у війні з кентаврами.

307. Син Менойта - Патрокл.

313. Ритуальне омивання, обряд очищення від того брудного й гріховного, що було наслідком вчинку Агамемнона.

321. Окличники (вісники). - В їхні функції входило посередництво між ворогами, також між богами й людьми. Вони виконували роль послів у міжплеменних стосунках. Користувались правом недоторканості.

366. Фіви. Відомо було троє міст, що мали таку назву: семибрамні - грецьке місто в європейській частині Греції, в Беотії; стобрамні - в Єгипті і кілікійські - в Малій Азії. Саме про ці треті Фіви тут і мовиться. Це було володіння Гетіона, батька Гекторової дружини Андромахи.

403-404. Егеон (так його йменували люди), або Бріарей (мовою богів) - один із трьох сторуких і п'ятдесятголових велетнів, син бога Посейдона, а за іншою версією - син Урана (Неба) і Землі (Геї).

424. Ефіопи (чорношкірі) за тогочасними уявленнями жили десь край світу, на далекому півдні, на березі ріки Океану, і відзначались такими чеснотами, що були навіть гідні пригостити у себе богів.

470. Кратер (кратера) - посуд, в якому розводили вино водою; розведене вино потім черпали з кратеру й розливали в келихи. Перед питтям робили узливання - зливали із келиха кілька крапель у жертву богам.

473. Пеан - культовий спів на честь Аполлона.

477. Еос - ранкова зоря, богиня світанку.

485-486. Корабель витягали з води, щоб не підгнивало дно.

500-502. Обнімання колін, доторкання рукою до підборіддя - загальнопоширені жести, що означали благання.

584. Келих дводонний - дехто тлумачить це інакше і, може, з більшою на те підставою: не дводонний, а з двома ручками або двома вушками.

593-594. Лемнос - острів у північній частині Егейського моря, в давнину заселений плем'ям сінтійців.

599. Тут - перводжерело широковживаного виразу «гомеричний сміх».

603. Формінга - струнний музичний інструмент, різновид ліри.

ПІСНЯ ДРУГА

6. Тут втілення сну (чи сновидіння) називається Онейросом. Фігурує (напр., XIV, 231 або XVI, 672) ще й Гіпнос, крилатий бог сну, брат бога смерті Танатоса, син бога підземної пітьми Ереба й богині Ночі. Гіпнос мав силу присипляти не тільки людей, а й богів. У перекладі обоє імен передано ім'ям Сон.

42. Хітон - спідній одяг (на зразок сорочки), підперезуваний поясом.

93. Чутка - в оригіналі Осса, тут уособлена як богиня.

101 - 106. Берло, знак влади басилевса, як бачимо, скував богковаль Гефест, а бог-посланець Гермес приніс його дідові Агамемнона та Менелая Пелопу, той же передав берло своєму синові Атрею, потім воно дісталось Атреєвому братові Тієсту, від якого, нарешті, перейшло до Агамемнона. Отже, Агамемнон показаний, як владар з ласки богів.

144. Ікарійське море - це, власне, частина Егейського моря. Назва виникла з міфа про Ікара (див. прим, до 591-592 рядків XVIII пісні), що, пролітаючи там, піднявся надто високо, близько до сонця; проміння розтопило віск, яким були скріплені пера на його крилах, тож Ікар упав у море й потонув.

153. Чистили рови, викопані для того, щоб витягти з води на суходіл кораблі, а в разі потреби знову спустити їх на воду.

302. Кери - чорнокрилі богині смерті.

303. Авліда - порт у Беотії (Середня Греція), місце, де збиралися майбутні завойовники Трої перед вирушенням у похід.

319. Син Кроноса (Кронід, Кроніон) - Зевс.

341. Узливання чистим (тобто не розведеним водою) вином супроводило особливо урочисті обіцянки та присягання.

353. «Блиснув перуном праворуч...» - тобто на сході. Треба було стати обличчям до півночі, і якщо Зевс подав знак блискавкою на сході (праворуч), то це вважалося щасливою призвісткою.

461. У Малій Азії, біля гірського пасма Тмол (нині Боздаг), простягалась Асійська лука, від якої походить назва Азії. Там же протікала і ріка Каїстр (нині Аксу).

465. Скамандр - річка в околицях Трої (нині - Мендере-Су).

484. Додатковим звертанням до всіх Муз починається так званий каталог кораблів, племен та вождів, що прибули воювати під Трою. Дослідники підрахували, що під Трою припливло 1186 кораблів із 29 місцевостей, близько ста тисяч воїнів під командуванням сорока трьох воєначальників. Пояснення до цього досить довгого переліку даємо лише найголовніші, випускаючи незначне, а тим паче те, шо з'ясовано в самому тексті «Іліади». Існує погляд, що «каталог» - пізніша інтерполяція і що саме цим пояснюється наявність деяких понять і термінів, яких, мабуть, ще не могло існувати в гомерівські часи (приміром, «всеелліни (панелліни)» нижче, в рядку 530).

498. Грая - місцевість в Епірі (північно-західна частина Греції), від назви жителів якої (граїки) походять сучасні назви - греки, Греція.

504. Платея - місто в Беотії, що пізніше вславилось битвою біля нього (479 р. до н. є.), в якій грецьке військо перемогло армію персів.

511. Орхомен - у давній Греції було відомо двоє міст із такою назвою. Тут згадано місто в Беотії, столиця Мінійського царства, одне з найдавніших і найбагатших міст у Греції. В XIX ст. на його місці провадились археологічні розкопки, що значною мірою спричинились до відкриття кріто-мікенської культури.

569. Мікени - місто на Пелопоннесі, в північній частині Арголіди, один із найзначніших центрів доісторичної Греції. Місце археологічних розкопок, що дали численні й цінні знахідки пам'яток кріто-мікенської культури.

581. Лакедемон (Спарта)-головне місто Лаконіки (на Пелопоннесі). Столиця володінь Менелая.

600. Кіфара - струнний музичний інструмент, удосконалений різновид ліри.

610-614. Аркадія - центральна частина Пелопоннесу - не мала власного виходу до моря.

641-642. Ойней і Мелеагр - герої міфів, дія яких відбувається в часи раніші, ніж Троянська війна; отже, вважалося, що на той час вони вже були неживі.

651. Еніалій - одне з імен Ареса (Арея).

658. Сила Гераклова - замість «сильний Геракл» вжито метонімію. Так само і в інших місцях - III, 105, - сила Пріамова (замість «сильний Пріам»).

696. Деметра - богиня рослинності, зокрема збіжжя. Ітонея (Ітона) - місто у Фессалії.

698. Протесілай - грек, убитий на початку війни. Існує міф: дружина його Лаодамія вблагала богів повернути йому життя на день (за іншою версією - на дві години), а коли цей час минув, позбавила себе життя, щоб піти в Аїд з чоловіком.

718-725. Філоктет - вождь фессалійців, славетний лучник, після смерті Геракла успадкував його лук і стріли. На шляху до Трої на острові Лемносі його вжалила отруйна змія. Рана була така зловонна, що Філоктета довелось покинути на острові. Але, згідно з пророцтвом, не можна було завоювати Трої без Гераклового лука і стріл. Отже, згодом Філоктета було привезено до війська, де його вилікував воїн-лікар Махаон. Цій легенді присвячена трагедія Софокла «Філоктет».

731. Асклепій - син Аполлона. В «Іліаді» це смертна людина, лікар, батько двох синів, також лікарів.- Подалірія і згаданого вже Махаона. Згодом виник культ Асклепія (лат. Ескулапа), бога-лікаря.

734. Орменій - місто в Фессалії.

743. Потвори, оброслі волоссям - кентаври.

755. Присягання водами підземної ріки Стіксу - найстрашніша для давнього грека клятва, порушити яку боялись навіть боги.

783. Тіфоей (Тіфон) - потвора із сотнею зміїних голів, вогненним диханням, громовим голосом і сліпучим поглядом. Був подоланий у боротьбі із Зевсом, що загнав його глибоко під землю (міф називає різні місцевості, переважно поблизу вулканів). Часом він виявляє непокору й починає бушувати, вивергаючи з-під землі потоки вогню. Тоді Зевс шмагає блискавками землю в тому місці, щоб приборкати непокірного в'язня.

786. Іріда (райдуга) - богиня, вісниця Зевса.

845. Геллеспонт (море Гелли) - Дарданелли. Назва повстала з переказу, як дівчина Гелла з братом Фріксом перепливала протоку на злоторунному барані, рятуючись від лихої мачухи, перелякалася хвиль і, впавши з барана у воду, втонула. Цей переказ пов'язаний з міфами про золоте руно та аргонавтів.

ПІСНЯ ТРЕТЯ

2. Характерна відмінність: трояни наступають «з криком і гуком» (що було властиве варварам), а ахеї - «мовчки» (рядок 8), як і личить цивілізованому грецькому війську.

5. Океан згідно з гомерівськими уявленнями - найбільша ріка в світі, що омиває весь суходіл.

6. Пігмеї у старогрецьких легендах - плем'я карликів, що нібито жило десь на території нинішнього Єгипту. З ними вели запеклу боротьбу журавлі, прилітаючи в ті місцевості на зиму.

10. Нот - південний вітер.

16. Александр - Паріс.

57. Камінний хітон - мова йде про побиття камінням.

103. Землі (Геї) та підземним богам приносили в пожертву тварин темної масті, а Сонцю (Геліосові) та небесним богам - масті світлої.

184. Фрігія - країна на заході Малої Азії.

186. Отрей (Пріамів шуряк) і Мігдон - фрігійські владарі.

187. Сангарій - ріка у Фрігії (нині Сакар'я).

189. Амазонки (амазони) - легендарне плем'я жінок-войовниць, що ніби жили на північному узбережжі Азовського моря чи в Малій Азії.

276. їда - назва двох гірських хребтів: на Кріті, а також у Малій Азії, недалеко від Трої (про нього тут і йде мова). На верховині Іди Зевс мав одну із своїх осель.

332-333. Паріс як лучник не носив важкого панцира, тож мусив позичати його у свого брата Лікаона.

401. Меонія - країна в Малій Азії, пізніше називана Лідією.

444. У коментаторів нема єдиної думки щодо того, який з островів у «Іліаді» зветься Кранай.

ПІСНЯ ЧЕТВЕРТА

2. Геба - богиня, дочка Зевса і Гери, уособлення молодості. На учтах богів, де вони споживають амбросію і п'ють нектар, в обов'язок Геби входить наливати келихи.

8. Алалкоменіда - богиня Афіна. Ім'я це виникло від назви беотійського міста Алалкомени. Там був один з найдавніших у Греції храмів Афіни. Існувало навіть повір'я, ніби вона в цьому місті народилась, і що це ніби рятувало місто від ворожих вторгнень. Інші версії міфа мають деякі відмінності: Алалкоменей - перша людина, що з'явилася в Беотії дуже давно, ще коли на небі не було й місяця. Він заснував місто, став порадником Зевса, виховував його дочку Афіну.

75. Зоря, що нею Зевс подає мореплавцям чи військам знак, - метеор.

88. Пандар - син Лікаона з Зелеї, вождь лікійців, що населяли територію в Малій Азії, неподалік від Трої, найзнаменитіший лучник у троянському війську.

201. Трікка - річка у Фессалії.

219. Хірон - мудрий кентавр, що жив на горі Пеліоні (у Фессалії, неподалік від Олімпу), вихователь героїв багатьох грецьких міфів. З-поміж усього іншого навчав він їх і лікарської справи.

319. Еревталіон - вождь аркадійців. Про бій з ним Нестор докладніше оповідає в рядках 132-156 VII пісні.

383. Асоп - ріка в Беотії.

388. Кадмеї (нащадки Кадма) - фіванці. Існує міф про фінікійця Кадма, який у пошуках своєї сестри Європи, спокушеної Зевсом, прибув до Греції. Він став засновником міста Кадмеї, пізніше названого Фівами. Його супутників понищив дракон, якого Кадм убив, а зуби його посіяв, і з тих зубів виросли озброєні люди, що відразу почали між собою криваву зваду, в якій і погинули всі, крім п'ятьох, і від цих п'ятьох ведуть свій початок найзнатніші роди фіванців.

406-410. Існують розповіді про два походи аргів'ян проти беотійських семибрамних Фів. Перший похід семи героїв закінчився невдачею «через безтямну зухвалість»: один із учасників походу, Капаней, Сфенелів батько, зійшовши на фіванський мур, вигукнув, що навіть Зевсова блискавка не зжене його з муру. Розгніваний Зевс скинув його тоді і змусив усе військо до втечі. Другий

похід - «похід епігонів» - здійснили сини попередніх учасників, серед них Сфенел і Діомед. Вони здобули і зруйнували Фіви.

440. Діти Арея Жах і Острах (в оригіналі Деймос і Фобос) та його сестра Звада (Еріс) - уособлення почуттів, пов'язаних з війною.

464. Абанти - давнє плем'я, відоме особливою войовничістю.

476. Сімоент - ріка біля Трої.

507. Пергам - укріплений центр, цитадель Трої.

515. Трітогенея - Афіна. Це її ім'я пояснюють по-різному. Найімовірніше пояснення - народжена на березі беотійської річки Трітону.

ПІСНЯ П'ЯТА

5. Осіння зоря - Сіріус, найбільша зірка в сузір'ї Великого Пса.

9. Згаданого тут Дарета (чи Дареса) вважали автором писаної на пальмовому листі так званої «Троянської Іліади», ще передгомерівських часів, - у ній події були зображені з троянських позицій. До наших часів цей твір не дійшов, а згадки про нього не відзначаються надійністю. Дарета вважали також автором іншого твору - популярного в середні віки роману «Про зруйнування Трої», нібито перекладеного з грецької мови на латинську.

51. Артеміда - богиня тваринного світу та полювання, дочка Зевса і Лето, сестра Аполлона, що була, як і він, на боці троянців.

78. Скамандр - у даному разі не ріка, а бог цієї ріки.

222. Тросові коні. - Трос (від імені якого виводять і назву міста - Троя) - Пріамів прадід. Зевс відібрав у нього одного з синів, Ганімеда, хлопчика, що відзначався вродою, і зробив підчашим на бенкетах богів. У відшкодування Зевс дав Тросові пару безсмертних коней.

268. Лаомедонт - Пріамів батько. Він мусив свою дочку Гесіону віддати в поживу морському страховиську. Геракл убив страховисько й визволив Гесіону. В нагороду він мав одержати, як було обіцяно йому, Тросових коней. Лаомедонт порушив обіцянку й коней не дав. Геракл зруйнував Трою й покарав смертю Лаомедонта.

330. Кіпріда, кіпрська богиня - богиня кохання Афродіта.

333. Еніо - богиня боїв, ніби жіночий відповідник Арею-Еніалію.

338. Харити - вічно юні богині вроди і радощів, втілення жіночої привабливості, супутниці Афродіти.

340. Кров богів зовсім не схожа на людську.

356. Згідно з найдавнішими уявленнями, бога завжди оточує хмара. До такої хмари й притулив свого списа Арей.

385. От і Ефіальт - велетні, сини Алоея і Іфімедеї (а насправді - Іфімедеї та бога Посейдона). Міф розповідає, як Арей спри-;

чинився до смерті юнака Адоніса, улюбленця Афродіти, якого розтерзав іклами вепр під час полювання. За це велетні й закували Арея.

392-393. Амфітріонів син - Геракл.

401. Пееон (Пайон) - бог-лікар, у пізніші часи його ототожнювали з Аполлоном.

449 і далі. Є в цьому епізоді певна неузгодженість. Спершу ми дізнаємося, що Аполлон створив примарну постать Енея і поставив її на полі бою замість справжнього Енея, що був поранений. Але згодом виявляється, що на полі бою таки справжній Еней, а про примарну постать уже немає й мови.

524. Борей - північний вітер.

577. Пафлагонці - жителі Пафлагонії (північної частини Малої Азії), на південь від Чорного моря.

628-629. Сарпедон - син Зевса, Тлеполем - син Геракла, отже онук Зевса.

654. Кінь у найдавніших грецьких віруваннях був тісно пов'язаний зі смертю й небіжчиками. Відгомін цих вірувань- епітет бога підземного царства Аїда - «славетний кіньми».

696. «Зникла у нього душа...» - тут означає: втратив свідомість, знепритомнів.

741. Горгона - потвора жіночої статі, голова якої наводила на всіх невимовний жах або навіть обертала на камінь. Відрубана Персеєм голова Горгони була зображена на Зевсовій егіді.

750. Ори (Гори) - богині, що уособлюють плин часу, зміни пір року.

845. Шолом Аїда робив невидимим того, хто був у ньому. І саме ім'я Аїд означає «невидимий», або «той, хто робить невидимим». Руданський у своїй «Ільйонянці» «Аїд» переклав словом «Невид».

898. Потомки Урана - діти бога Урана, серед яких був і Кронос, що скинув батька з престолу й сам став володарювати в світі. У свою чергу, і син Кроноса Зевс повстав проти батька, переміг його та інших богів старшого покоління (Титанів) і ув'язнив їх у підземних глибинах.

ПІСНЯ ШОСТА

4. Ксант - інша назва ріки Скамандру. Взагалі Ксант (жовтий) зустрічається у Гомера в різних значеннях: це і ім'я одного троянського воїна, і така кличка в одного з Ахіллесових коней, і Гекторового коня; так називається, крім Скамандра, ще одна річка, що протікає в Лікії (див. рядок 172 цієї пісні).

6. «...обрадував світлом...» - подав надію на добре закінчення розпочатої справи, - надію на перемогу.

76. Птаховіщун - ворожбит, який провіщав майбутнє, спостерігаючи за птахами, - за їхнім летом,-криками тощо (у римлян - авгур).

130. Лікург - легендарний фракійський цар, що чинив опір встановленню культу Діоніса, бога винограду й вина, за що був жорстоко покараний.

152. Ефіра - найдавніша назва міста Корінфа.

153. Сізіф (Сісіф) - засновник Ефіри, син Еола, мав репутацію найхитрішого з людей. Про його хитрощі розповідається в багатьох міфах. Він ніби розголошував таємниці ^богів, заманював і грабував подорожніх. Коли Зевс викрав дочку річкового божка Асопа Егіну, Сізіф розповів про це батькові. Розгніваний Зевс наслав на Сізіфа смерть, але той хитрощами закував її в кайдани, і через це певний час, аж поки Арей не визволив Смерть із кайданів, ніхто на землі не вмирав. Дружині своїй Сізіф наказав не ховати його, коли він помре. Прибувши ж на той світ, тимчасово відпросився в Аїда на землю, - мовляв, хоче покарати свою жінку, але потім, всупереч обіцянці, ніяк не хотів повертатися, отож довелося посилати по нього Гермеса. Боги покарали його: відтоді він намагається підняти на гору величезну брилу, яка в останню мить виривається в нього з рук і знову скочується вниз. Звідси й вираз «сізіфова праця», тобто марні зусилля.

168-169. Згадка про складені таблички з накресленими на них згубними, смертоносними позначками - єдине в «Іліаді» свідчення того, що авторові вже було відоме письмо. Свідчення, проте, досить невиразне.

205. «...убила дочку Артеміда...» - Якщо передчасно й раптово помирав чоловік, вважалося, що то від стріли Аполлона, якщо ж жінка - то від стріли Артеміди.

236. У часи, про які розповідається тут, гроші були ще незнані, торговельні стосунки мали обмінний характер; в пастуших племен головною обмінною вартістю була худоба, за одиницю обміну був віл.

255. «...ахеїв сини злоіменні...» - Мається на увазі звукова близькість етноніма «ахеї» з грецьким «ахос» - горе, страждання.

403. Астіанакт - це ім'я означає «владар міста».

457. Мессеїда - джерело чи криниця десь у Лаконії, Гіперея - у Фессалії.

484. Чи не вперше в світовій літературі згадується славетний «сміх крізь сльози».

ПІСНЯ СЬОМА

9. «Ареїтоїв потомок... озброєний києм...» - Міфи розповідають про войовничого володаря беотійського міста Арни Ареїтоя, що

користувався єдиною зброєю - залізною палицею. Його переміг аркадський володар Лікург, убив і забрав собі його зброю. Про це далі, в цій же самій пісні, рядки 138-156.

133-135. Фея - портове місто в Еліді (західна частина Пелопоннесу, на узбережжі Іонійського моря), Ярдан - ріка там же, Келадонт - її притока.

220-221. Гіла - місто в Беотії. Міф оповідає, ніби в Плі показували платан, під яким лимар Тіхій частував свого гостя Гомера, що там виконував свої пісні. Згадку про Тіхія Гомер нібито вставив до «Іліади» із вдячності за гостину.

303-305. Коментатори вказують: Еант загинув, кинувшись на меч, який йому подарував Гектор, а Ахіллес, убивши Гектора, прив'язав його труп до колісниці поясом, якого одержав Гектор у дар від Еанта. Звідси й грецьке прислів'я, що навіть і дарунок ворога шкодить. Найвідоміше це прислів'я у тій формі, якої надав йому Вергілій: «Данайців боюсь і з дарами прибулих» («Енеїда», II, 49. Переклад М. Білика).

348. Дардан - син Зевса, предок Пріама. Отже, дарданіди - нащадки Дардана. В переносному розумінні - троянці.

452-453. Згідно з міфом, мури Трої для владаря Лаомедонта вибудували боги Аполлон і Посейдон. Лаомедонт відмовився заплатити за це, і боги наслали на його володіння потвору, що пожирала людей. Оракул прорік, що Лаомедонт може звільнитися від страховиська лише тоді, коли віддасть йому свою дочку Гесіону. Геракл убив потвору і визволив Гесіону. Та Лаомедонт ошукав Геракла, не давши йому обіцяних в нагороду за подвиг коней, і Геракл скарав його смертю.

468. Ясон (Іасон) - герой міфічного походу аргонавтів до Колхіди по золоте руно.

ПІСНЯ ВОСЬМА

13. Тартар - найглибша і найтемніша частина підземного світу, Аїду. її уявляли за схемою типової давньогрецької в'язниці, де під основною будівлею була ще й підземна частина, - темниця, яма.

48. Гаргар - одна з верховин гори Іди.

185. Клички коням дано переважно за мастю: Ксант - буланий, Подарг - білоногий (або, згідно з іншою інтерпретацією, прудконогий), Етон - гнідий, Ламп - білий.

203. Геліка і Еги - міста в Ахаї, відомі як осередки культу Посейдона.

247. Орел - Зевсів птах. Поява орла - ознака того, що Зевс зглянувся на благання.

363. Еврістей - син Стенела і внук Персея. В день, коли мав народитися Геракл, Зевс вихвалявся, що ось народиться могутній герой, який пануватиме над усіма сусідніми народами й над усім тим родом, що походить від самого Зевса (Персеїди). Гера ж подіяла так, що раніше від Геракла народився Еврістей. Таким чином герой Геракл став слугою полохливого й недолугого Еврістея. За його наказом Геракл мусив звершити дванадцять подвигів, останнім з них був той, про який тут іде мова, - треба було винести з Аїду страшного триголового пса Кербера. Бог підземного царства дав дозвіл забрати пса в тому разі, якщо Геракл зуміє приборкати його, не вживаючи зброї. Геракл придушив шию пса, зв'язав його й приніс показати Еврістеєві, а потім знову відніс до Аїду. В цьому Гераклові допомагала Афіна.

479. Япет (Іапет) - титан, син Урана і Геї, якого Зевс, як і Кроноса, ув'язнив у глибинах Тартару.

480. Гіперіон - епітет-ім'я сонця і бога сонця Геліоса.

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТА

5. Фракія - в давні часи країна на північ від Греції і на схід від Македонії. Греки вважали, що там холодний, дуже суворий клімат.

184. Еакід - онук Еака, Ахіллес.

188. Етіон - владар кілікійських Фів, батько Гекторової дружини Андромахи.

209. Автомедонт - бойовий товариш Ахіллеса, візничий на його бойовій колісниці. Його ім'я (переважно у формі «автомедон») зробилося загальним поняттям на означення вправного кучера.

404-405. Піфійський храм Аполлона був широковідомий і величезними нагромадженими там скарбами, і оракулом, до якого зверталися прибульці з усієї Греції. У післягомерівські часи цей храм (поблизу міста Дельф) звався дельфійським.

454. Ерінії - богині родової помсти, що карають людину за злочини, зокрема за ті, що пов'язані з порушенням родинних основ (як і в цьому випадку). Фенікса вони покарали бездітністю.

457. Персефона (або Кора) - дочка Деметри, дружина бога підземного царства Аїда.

502-504. Ата - богиня облуди, омани, раптового безумства, засліплення, що веде людину і навіть бога до помилок, до вчинків, які доводиться спокутувати. За Атою, повільніше від неї, йдуть Літи, персоніфікація покутних благань до богів.

563. Алкіона - пташка рибалочка, про яку в античні часи склалось повір'я, ніби самичка рибалочка, розлучена із самцем, довго не може втішитись; за міфом Алкіона - дружина Кеїка; за те, що вони називали одне одного іменами богів, Зевс покарав їх, обернувши Алкіону на рибалочку, а Кеїка - на чайку.

578. Гій (гюес) - ділянка землі, яку можна було зорати одним плугом за день. Точний розмір не встановлений.

ПІСНЯ ДЕСЯТА

110. Син Філея - Одіссеїв небіж Мегес.

110-112. Еант (Айянт) швидкий - син Ойлея (Оїлея); Еант подібний богу - Теламонід.

214-217. Справедливе здивування в коментаторів викликає надто незначна нагорода, визначена за цей подвиг, і надмірно висока оцінка цієї нагороди.

252. Ніч (від заходу до сходу сонця) ділили на три частини (пізніше - три сторожі, тобто три зміни вартових).

266. Автолік - син бога Гермеса. Батько навчив його красти, і він став славетним злодієм та дурисвітом. Одіссеєві доводився дідом з боку матері. Саме від нього Одіссей успадкував свою хитрість.

274. Чапля - птах богині Афіни, що посилала її як добру призвістку.

415. Іл - батько Лаомедонта, Пріамів дід.

497. Внук Ойнеїв - Діомед, син Тідея. Коментатори вважають цей рядок пізнішою інтерполяцією.

561. Неузгодженість: раніше (рядок 495) сказано, що Рес був тринадцятий із тих, кого забив Діомед, та й тут же мова йде про тринадцять забитих, окрім вивідувача.

ПІСНЯ ОДИНАДЦЯТА

1. Тіфон - син Лаомедонта, Пріамів брат. Був він дуже вродливий, його вподобала Еос, богиня ранкової зорі. Вона забрала його до себе й випросила для нього у Зевса безсмертя, але забула ще попрохати при цьому вічної юності. Тому, не помираючи, він з бігом часу все більше зсихався, зменшувався, його вже можна було класти, як дитину, в очеретяний кошик. Нарешті Еос обернула його на цикаду.

3. Еріда - богиня змагання, суперечки, сварки.

20. Кінір - за деякими міфами перший володар Кіпру, засновник міста Пафоса, де він запровадив культ Афродіти. Родом із Сирії.

57. Полідамант - троянський герой, що народився однієї ночі з Гектором. Як Гектор був найдужчий із троян на полі бою, так Полідамант був перший на раді або на зборах.

62. Зловісна зоря - Сіріус.

270. В міфах згадується одна Ілітія (Ейлейтюя), донька Зевса і Гери, богиня пологів (часом ці самі функції приписувано й самій Гері). У Гомера ж мова йде про кількох богинь Ілітій.

493. Зевсові зливи. - Погода перебуває в Зевсовій владі, отже, він посилає й дощі.

558. Порівняння Еанта з ослом довгий час шокувало перекладачів «Іліади», надто в XVII-XVIII ст. і особливо - у Франції. Навіть така перекладачка, як пані Дасьє, переклад якої з'явився 1699 року і яка виступала проти пом'якшування, прикрашання і «поліпшування» Гомера, не наважилася написати просто «віслюк», а вдалась до описової формули - «тварина терпляча і міцна, але повільна і ледача».

701. Авгій - владар у північній частині Еліди, відомій насамперед стайнями, що ніби були не чищені тридцять років і що їх Геракл почистив за один день.

728. Жертва Алфеєві - ріці, чи, власне, богові цієї ріки.

750. Сини Актора (власне, Посейдона), племінники Авгія - два велетні-близнюки. В деяких міфах розповідається, що вони зрослися тілами.

ПІСНЯ ДВАНАДЦЯТА

15-35. На думку деяких дослідників, ці рядки - пізніша інтерполяція, яка повинна була пояснити той факт, що на троянській рівнині не було з пізніші часи ніяких слідів грецького муру.

433-435. Одне з порівнянь, узяте з повсякденного життя простого люду. Серед античних коментаторів Гомера існувала думка, що цей образ навіяний поетові спогадами про матір.

ПІСНЯ ТРИНАДЦЯТА

5-6. Гіппемолги (доярі кобил) та абіяни (абії - бідні або ті, що утримуються від насильства) - назви кочових племен (очевидно, скіфських), що жили десь на північний схід від Істру (Дунаю), можливо, на території України. Назва першого племені вказує на те, що там був відомий кумис. Назва другого відбиває характерні для давніх греків (та й не тільки для них) уявлення, що коли на світі існує праведне життя, повна справедливість, то хіба що десь далеко, серед віддалених племен.

10. Землі потрясатель - Посейдон.

12. Сам (Самос) - тут ідеться про пізнішу Самофракію, острів на Егейському морі, біля узбережжя Фракії, навпроти гирла ріки Гебру (нинішня Маріца).

322. Зерно Деметри - збіжжя, хліб. Живляться зерном Деметри люди, на відміну від богів, поживою для яких служить амброзія та нектар.

366. Кассандра - найвродливіша з дочок Пріама. Авторові «Іліади», мабуть, була ще не відома легенда про те, як вона відхилила

любов Аполлона і бог покарав її тим, що вділив їй пророцького дару, але провидіти вона могла тільки лихе і ніхто її пророкуванням не хотів вірити. Ця трагічна постать - героїня багатьох творів античної та новішої світової літератури - від Есхіла до Лесі Українки та численних сучасних письменників.

658. «...йшов між них батько...» - неузгодженість: Гарпаліонового батька, Пілемена (Пюлаймена), ще раніше вбив Менелай (V, 576-579).

793. Асканія - країна в Малій Азії, частина Віфінії, з озером, що називається Асканією (нині Ізнік) і містом Нікея (нині також Ізнік).

837. Ефір - в епосі безхмарний повітряний простір, ближчий до землі, нижче хмар. Але інколи (як і в даному разі) це нижчі простори неба, місце перебування богів.

ПІСНЯ ЧОТИРНАДЦЯТА

170. Амброзія (амбросія) - пожива богів, тут фігурує ще й як косметичний засіб.

201. Океан і його сестра-дружина Тетія (Тетюс) - боги, батьки Реї, матері Зевса і Гери, а також батьки річок, які також з погляду стародавнього грека були богами. У цих поглядах вбачають зародки теорій ранньої іонійської філософії, зокрема уявлень Фалеса, що вода - першоелемент усього сущого.

226. Пієрія - країна, що лежить на північ від Олімпу. Ематія - приблизно там, де нинішня Македонія.

250. Син хмаровладного Зевса - Геракл.

259. Ніч. Обожнювання ночі сягає найдавнішої епохи. Це - божество, старіше від олімпійських богів; своєю таємничістю воно навіває острах у людей і богів. У поемі Гесіода «Про походження богів» Ніч - мати Сну і Смерті.

271-274. Найчастіше присягалися саме нічними (підземними) богами і підземними силами. Найстрашнішим вважалося присягання водами підземної ріки Стіксу. Торкаючись рукою землі й води, люди і боги ніби входили в контакт з підземними силами, робили їх свідками своєї клятви.

290-291. Не встановлено точно, про якого саме птаха тут ідеться. Що мова богів різнилася від людської, згадується в «Іліаді» кілька разів, причому до мови богів залічуються, як правило, слова архаїчніші та рідше вживані.

317-328. Дуже недоречний тут перелік любовних пригод Зевса з їх наслідками деякі дослідники розглядають як пізнішу інтерполяцію. Але це може бути і просто особливістю розповідної манери гомерівського епосу.

344. Гелій - Геліос, бог сонця і саме сонце.

484-485. Автор «Іліади» знає звичай родової помсти. Відомий, правда, йому й інший звичай - вносити за вбитого викуп.

ПІСНЯ П'ЯТНАДЦЯТА

18-30. Епізод, поданий тут, частково згадувався і в попередніх піснях. Коли Геракл, зруйнувавши Трою і вбивши Лаомедонта, морем повертався додому, Гера, яка ненавиділа його більше, ніж інших побічних дітей і улюбленців Зевса, вирішила саме тепер занапастити його. Вона намовила Сон приспати Зевса, а сама тим часом підняла на морі бурю. Ледве уникнувши при цьому загибелі, Геракл висадився на острів Кос, людність якого вороже ставилась до чужинців і напала на нього. Зевс, прокинувшись, врятував Геракла. Отоді-то Зевс і вчинив розправу над Герою й тими богами, що хотіли їй допомогти.

36-46. Присягання Гери казуїстичне: вона клянеться, що не робила того, в чому Зевс її й не звинувачує, - не намовляла Посейдона допомагати ахейцям. Але її виверт досягає мети.

71. Ахейці захопили Трою, хитрощами ввівши туди дерев'яного коня із схованими в ньому воїнами. Зробити так порадив їм Одіссей, а йому цю хитрість навіяла Афіна.

87. Феміда - дочка Урана й Геї, богиня права і справедливості.

431. Кітери (Кітера) - острів, що лежить південніше Малейського мису, один з найвідоміших осередків культу Афродіти.

639. Копрей - Еврістей, під владу якого потрапив Геракл, що мусив для нього виконати дванадцять подвигів, сам боявся наказувати йому, а свої накази передавав через вісника - Копрея.

680-684. Згадка про їзду верхи і навіть вольтижування зустрічається тільки тут. Взагалі герої «Іліади» їздять не верхи, а лише на колісницях.

ПІСНЯ ШІСТНАДЦЯТА

17. Зухвальство аргеїв. У зухвальстві (тобто в кривді, спричиненій Ахіллесові) винен Агамемнон, проте Ахіллес схильний перенести свою образу на все ахейське військо.

133. Внук Еака - Ахіллес.

233. Додона - прадавнє місто в Епірі (північний захід Греції), засноване ще догрецьким плем'ям пеласгів. Місто було одним із центрів культу Зевса і вславилося своїм оракулом; жерці, що переказували пророкування оракула тим, хто звертався з запитами, тлумачили відповіді бога, вслухаючись у шелестіння листя священного дуба. У звичай цих жерців, що звалися селлами (чи, за іншим варіантом міфа, - геллами) входило не мити ніг і спати на голій землі. Це мало магічне значення, вказуючи на тісний зв'язок жерців з

підземними силами. Можливо, до введення культу Зевса цей оракул належав до якихось давніших підземних божеств.

328. Амісодар - малоазійський (карійський чи - за іншою легендою - лікійський) владар, що вигодував Хімеру, дочку Тіфоея і Єхідни. Хімера - страшна вогнедишна потвора, що спереду нагадувала лева, тулубом - козу і ззаду - дракона. її вбив герой Беллерофонт (про це йде мова в шостій пісні «Іліади»). Згодом Беллерофонт викликав ненависть богів тим, що замислив на крилатому коні Пегасі піднятись на Олімп, в оселю богів. Зевс націлив на Пегаса ґедзя, що довів його до сказу, кінь скинув героя, і той, упавши, скалічився і осліп.

459. Кривава роса - призвістка нещастя.

595. Еллада - тут, звичайно, не вся Греція: Елладою звалося також місто й ціла область у Фессалії.

717. Асій - Гекторів дядько. Не плутати з іншим Асієм, Гіртаковим, що загинув раніше (пісня XIII, рядок 771).

ПІСНЯ СІМНАДЦЯТА

122. Те, що Гектор знімає з убитого Патрокла зброю, не зовсім узгоджується з закінченням шістнадцятої пісні (793-804), де розказано, як Аполлон збив з Патрокла шолом, потрощив списа і вибив із рук щита. Деякі коментатори вважають, що закінчення шістнадцятої пісні - пізніша інтерполяція або механічне перенесення з якоїсь ранішої пісні.

301. Ларіса - тут місто в Малій Азії, можливо, сусіднє з Троєю.

514. «...в безсмертних... лежить іще... на колінах...» - справа ще не вирішена, ще невідомо, як воно буде.

ПІСНЯ ВІСІМНАДЦЯТА

37. Нереїди - морські богині, дочки Нерея, морського божества. Нереїдою була, зокрема, й Ахіллесова мати Фетіда.

117. Згідно з міфом, Геракл помер так. Колись він смертельно поранив кентавра Несса, що хотів був оволодіти його дружиною Деянірою. Вмираючи, Несе залишив у дар Деянірі чудовий одяг, запевнивши її, що одяг просякнутий любовним данням і що коли вона подарує цей одяг Гераклові, а той носитиме його, то ще дужче полюбить Деяніру й ніколи її не покине. Коли Геракл одяг вбрання, насправді отруєне, отрута, зігрівшись, пройшла в тіло, завдаючи героєві нестерпних мук. Деяніра, побачивши, до якого непоправного нещастя вона спричинилась, у відчаї наклала на себе руки. Геракл, не бачачи рятунку, теж вдається до самогубства: він складає на горі Ойті (Еті) величезний стіс дерева, сходить на нього й наказує своєму синові розпалити вогнище. Автор «Іліади», мабуть,

не знав іншого міфа (чи, точніше, продовження попереднього), що, коли вогнище запалало, пролунав Зевсів грім, спалахнула блискавка, і Зевс забрав Геракла в оселю богів, дарувавши йому безсмертя. Щоправда, в «Одіссеї» ця легенда згадується (II, 601 - 614); там розповідається, як Гераклова тінь з луком блукає по Аїду, а сам він щасливо живе собі разом із безсмертними богами. Деякі коментатори вважають це місце в «Одіссеї» пізнішою інтерполяцією.

141. Морський старець - Нерей.

326. Опунт - головне місто Локріди (Середня Греція).

375-377. Тут - мрія про «самохідні» автомати, а нижче (рядки 417-420) тогочасні уявлення про своєрідних служниць-роботів.

382. В кульгавого бога-коваля Гефеста, за «Іліадою», дружина - одна із вродливих Харіт. В «Одіссеї» ж - дружина Гефеста - богиня кохання Афродіта. Для дослідників, які вважали, що «Іліаду» створив не той автор, що «Одіссею», ця розбіжність була одним із аргументів.

399. Еврінома - дочка Океана, мати Харіт.

469-472. Схоже на те, що міхи в Гефеста працюють також автоматично, - принаймні немає мови про помічників, які б ті міхи приводили в рух.

481. П'ять шарів щита треба уявляти собі так, що кожен нижчий шар був ширший від того, котрий лежав на ньому. Отже, цілком видним був тільки горішній шар, а з кожного нижнього видна була тільки певна смужка - ці смужки, що лежали концентричними поясами, і були вкриті різьбленими оздобами. Цікаво, що оздоби не були пов'язані з військовою тематикою.

485-486. Назви сузір'їв у давніх греків походять з міфів. Плеяди - сім дівчат, дочки Атланта і Плейони, яких переслідував закоханий велетень - мисливець Оріон, тож вони й попрохали богів обернути їх на зорі. Пади - сестри Плеяд, німфи, також з різних міфічних причин перетворені на зірки. Нарешті Оріон насмілився зазіхнути на богиню Артеміду, що, рятуючись, наслала на нього Скорпіона, який вжалив Оріона в п'ятку. І Оріон, і Скорпіон також були перетворені на сузір'я, при чому вважалося, що Скорпіон весь час переслідує Оріона.

526. Сопілки, що про них тут мова, в оригіналі сиринги. Сиринга - пастуший музичний інструмент із семи очеретин, скріплених воском; вони різної довжини, отже, й звуки видають різної висоти. Має цей інструмент іще назву Панової сопілки, бо її винайдення один з міфів приписує Панові, богові гаїв, лісів та черід.

570. Лін - міфічний юнак надзвичайної вроди, герой багатьох міфів. Немовлям його покинула мати, а виховали чабани. Він рано загинув (був розірваний псами). У деяких місцевостях Греції існував культ Ліна.

591-592. Дедал (Дайдалос) - міфічний будівничий, художник, винахідник. Йому приписували винахід сокири, пилки, свердла, ватерпаса тощо. Він умів різьбити статуї, що зображали тіло в русі, з розплющеними очима. Свого небожа й учня Тала він убив, заздрячи його надзвичайному вмінню, тому мусив покинути рідні Афіни і втікти на Кріт. Для крітського владаря Міноса в місті Кноссі він вибудував славетний лабіринт, в якому можна було заблудитися, - там Мінос тримав страшну потвору - Мінотавра. Для дочки Міноса Аріадни він впорядкував місце для танків, яке й зобразив Гефест на щиті. Коли Дедал дав Аріадні нитку, за допомогою якої Тесей, убивши Мінотавра, зміг вийти з лабіринту, Мінос ув'язнив у лабіринті Дедала і його сина Ікара. Проте Дедал підкупив варту і втік з Кріту на крилах. Ікар же під час цього польоту загинув (див. примітку до пісні II, рядка 144). Дедал - міфічний засновник роду Дедалідів, до якого належав, між іншим, Сократ.

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТА

87. Мойра - невблаганна богиня долі.

116. Дружина Стенела - тут не подано її імені, можливо, й невідомого авторові епосу. Різні міфи подають різні імена, - в одних вона зветься Нікіппа, дочка Пелопа, в інших - Артібія (або Антібія), дочка Амфідаманта. Персей - син Зевса і смертної жінки Данаї, один з найвідоміших героїв грецької міфології. Еврістей - див. примітку до 363 рядка VIII пісні.

211. В основі стародавнього звичаю - класти небіжчика в житлі ногами до виходу- лежало первісне уявлення, що цим можна запобігти поверненню мерця в дім.

326. Скір (Скірос) - острів на Егейському морі між островами Евбеєю і Хіосом. З ним пов'язані міфи про Ахіллеса. В одному з них розповідається, як Ахіллесів батько, щоб врятувати сина від провіщеної йому ранньої загибелі на війні, вирішив заховати його. Він відвіз Ахіллеса до свого друга, владаря Скіроса Лікомеда. Там Ахіллес мав жити серед Лікомедових дочок, перевдягнений у дівоче вбрання, під ім'ям Пірри (Рудої). Ахіллес зійшовся з Лікомедовою дочкою Де'щамією, і вона народила йому сина Неоптолема (якого також інколи називали Пірром (Рудим)). Тим часом Ахіллеса мусили розшукувати, бо відомо було, що без його участі не можна буде завоювати Трої. На чолі пошуків став Одіссей, що, прибувши із супутниками у вигляді купців до Скіроса, почав показувати в палаці свій крам - жіноче вбрання, парфуми, прикраси та зброю. Лікомедові дочки накинулись на вбрання та прикраси, а Ахіллес мерщій ухопив зброю. Так його і було впізнано, і він мусив відплисти з Одіссеєм, щоб узяти участь у Троянській війні.

417. Ахіллес загинув від Парісової стріли, але націлив її в нього Аполлон.

418. Ерінії урвали мову коня, бо їхній обов'язок - охороняти природний порядок, а кінь, що говорить, - порушення цього порядку.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТА

45. Пеліон - Пелід, син Пелея, тобто Ахіллес.

53. Калліколон (Гарне узгір'я) - таку назву дістало якесь узгір'я чи пасмо пагорків поблизу Трої. Щодо точної ідентифікації серед дослідників нема єдності.

61. Аїдоней - одне з імен Аїда, бога підземного царства.

71. Далекосяжець - Аполлон.

145-148. Про мур і морське страховисько (див. прим, до 268 рядка V пісні, рядків 452-453 пісні VII).

301-308. У цих рядках, присвячених Енеєві, можна вбачати зерно пізніших легенд про Енея як основоположника Римської держави. Тут первооснова задуму Вергілієвої «Енеїди».

385. Гід - місто в Лідії (Мала Азія), можливо, те, що пізніше стало називатися Сарди. Лежало воно біля підніжжя гори Тмола. Далі згадано лідійські ріки Герм (нині Кум-чай) і Плл (Едіз-чай) та озеро Гігея (нині Мермерегол, тобто Мармурове озеро).

404. Гелікон - гірський хребет на півдні Беотії. Його вважали за оселю Аполлона і Муз.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ПЕРША

75. Благальник - гість, який про щось благає, - згідно з давніми віруваннями греків, перебував під опікою Зевса. Лікаон як колишній Ахіллесів бранець їв хліб у його домі, отже, якоюсь мірою вважає себе Ахіллесовим гостем. Саме тому він і звертається до нього як благальник, сподіваючися, що освячений традицією звичай врятує йому життя.

194. Ахелой - одна з найбільших у Греції рік (нині - Аспропбтамос). Як бог ріки Ахелой був сином Океану й Фетіди, батьком сирен, володарем річок.

407. Пелетр - міра довжини, приблизно тридцять два метри. Також міра поверхні - приблизно стільки ж квадратних метрів.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ДРУГА

29. Пес Оріона - Сіріус. Вважалося, що через цю зірку люди хворіють на малярію.

48. Лаотоя - дочка Альта, владаря малоазійського міста ГІедаса, дружина Пріама. В «Іліаді» згадано кількох Пріамових жінок,

отже, дослідники припускають, що в Трої, можливо, існувала полігамія.

68. Забив Пріама Ахіллесів син Неоптолем (Пірр).

93-94. Зміїна отрута походить від того, що змії живляться отруйними травами, - такого погляду дотримувався навіть Арістотель.

126. В деяких міфах розповідалося, що люди походять саме з дуба і каменю. Гектор, міркуючи про те, що не годиться йому провадити з Ахіллесом марних розмов про речі давно минулі і до того ж обом їм добре відомі, цим самим заперечує епічну розповідну техніку: як помітив, мабуть, читач, герої «Іліади» часто, зустрівшись на полі бою, обмінюються досить довгими промовами, недоречними й неможливими в розпалі битви.

318. Геспер - планета Венера. Згідно з давньогрецьким міфом, Геспер - син богині Еос та Астрея.

358-360. Ні «Іліада», ні «Одіссея» не розповідають докладно про смерть Ахіллеса. А взагалі існувало кілька версій щодо його смерті. За однією версією, Ахіллес загинув під час наступу на мури Трої, коли Аполлон, з'явившись перед ним, заборонив йому сходити на мур. Ахіллес, однак, не послухав, і тоді Аполлон націлив Парісову стрілу у п'яту - єдине місце в нього, беззахисне перед зброєю. Інша версія, мабуть, пізніша, оповідає, що Ахіллес закохався в Пріамову дочку Поліксену й ладен був навіть відмовитися від участі в війні, щоб тільки мати її за дружину. Цю угоду про «сепаратний мир» повинні були урочисто засвідчити й скріпити присяганням у храмі Аполлона, і там Паріс, сховавшись за колоною, поцілив Ахіллеса стрілою.

460. Менада (приблизний переклад - шалена) - вакханка, учасниця екстатичного культу Вакха-Діоніса.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ

33. Гефест не лише бог-коваль, а також і бог вогню. Тому тут, як і в інших місцях, вогонь зветься Гефестовим навіть тоді, коли Гефест до нього не має відношення.

34. Згідно із стародавніми віруваннями, мрець живиться кров'ю, ніби цим і беручи участь у похоронній учті.

46. Обряд офірування мерцеві волосся, властивий багатьом народам, був, можливо, заміною людського жертвоприношення.

65-76. Епізод з появою Патроклової душі дає підставу висловити ряд міркувань про суперечливість гомерівських уявлень, пов'язаних з потойбічним світом. З одного боку, невиразні тіні мерців, що блукають в Аїді, ніби зовсім відірвані від земного життя й людських справ. А з другого, поширені в свій час вірування припускали активне втручання померлих у справи живих, та й ховають

Патрокла так, ніби привиди й на тому світі мають вести життя, подібне до того, яке вони вели на землі. В «Іліаді» звичайне явище: коли герой гине у битві, душа його негайно йде в Аїд, незалежно від того, де лишається його тіло. В епізоді з Патроклом виявляється, що душі померлих не пускають до Аїду тіні героя, поки його тіло лишається непохованим. Ці суперечності пояснюються тим, що в поемі знайшли відбиток вірування різних періодів і різних племен.

78. Кера - див. прим, до 302 рядка II пісні.

226. Світлоносець - ранкова зірка, Венера<Геспер (див. прим, до 318 рядка XXII пісні).

269. Талант - міра ваги, неоднакова в різні часи і в різних місцевостях. Не встановлена точна величина таланта і в Гомерових поемах.

346. Аріон - кінь божественного походження (батьком його був Посейдон), що належав аргоському владареві Адрасту, учасникові невдалого походу семи вождів проти Фів (див. прим, до 400- 410 рядків IV пісні). Адраст єдиний з учасників походу лишився живий завдяки коневі, що помчав з поля бою і врятував Адраста від загибелі.

376. Феретіад - Евмел (онук Ферета).

568. Менелай бере до рук берло на знак того, що він хоче звернутися до всіх зі скаргою на Антілоха, - це, так би мовити, офіційний його виступ.

630-631. Бупрасія - місцевість в Еліді (Південно-західна Греція). Амарінкей - міфічний вождь племені епеїв.

638.Акторіони - див. прим, до 750 рядка XI пісні.

665. Епей, що про нього тут згадано вперше, був не тільки вмілим у бою навкулачки: саме він за допомогою Афіни змайстрував того дерев'яного коня, завдяки якому було взято Трою.

743. Фінікійські ремісники з міста Сідона вславилися своїми мистецькими виробами на весь античний світ.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТА

45. Рядок з поеми Гесіода «Роботи і дні». До «Іліади» він потрапив, мабуть, як пізніша інтерполяція.

78. Сам (Самос) та Імбр (Імброс) - острови на Егейському морі.

278. Місяни - малоазійське плем'я, вихідці з Фракії.

544. Макар - син Еола, міфічний владар острова Лесбосу.

602. Ніоба - дочка Тантала, дружина Амфіона, владаря беотійських Фів. Вона хизувалася тим, що в неї шестеро синів і шість дочок, тоді як богиня Лето має тільки двох - Алоллона й Артеміду. Діти Лето помстилися за ці хвастощі, повбивавши стрілами

всіх дітей Ніоби. Сама Ніоба з горя скаменіла - перетворилася на скелю біля гори Сіпіл.

730-739. Передчуття Андромахи збулися. Астіанакт загинув - чи то з наказу грецьких вождів (за однією версією), чи то від руки Ахіллесового сина Неоптолема (інша версія). Бранкою Неоптолема стала й Андромаха.

753. Лемнос із походження вулканічний острів.

765. Час дії «Іліади» - десятий рік Троянської війни. Десять років минуло також від того часу, коли Єлена з Парісом прибула до Трої, і до початку війни. Слід ураховувати, що перебіг часу не береться до уваги, коли в «Іліаді» чи в «Одіссеї» йдеться про вік героїв.

© Aerius, Diodor, 2007

ОДІССЕЯ

© :) Homer, 800-700 BCДжерело: Гомер. Одіссея. Х.: Фоліо, 2001 [Бібліотека світової літератури. № 04]. 547 с.OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua), 2003

ЗМІСТ

Пісня перша День перший Рада богів. Афіна наставляє Телемаха 33

Пісня друга День другий і ранок третього дня Збори ітакійців. Телемахів од'їзд 50

Пісня третя День третій і четвертий до вечора п 'ятого дня В Пілосі 67

Пісня четверта Вечір п 'ятого дня і день шостий В Лакедемоні 87

Пісня п'ята День сьомий і далі до кінця тридцять першого дня Пліт Одіссеїв 118

Пісня шоста Тридцять другий день Прибуття Одіссея до феаків 138

Пісня сьома Вечір тридцять другого дня Одіссеїв прихід до Алкіноя 152

Пісня восьма День тридцять третій Одіссеєве перебування у феаків 165

Пісня дев'ята Вечір тридцять третього дня Розповідь Алкіноєві. Пригода в кіклопа 187

Пісня десята Вечір тридцять третього дня Пригоди в Еола, у лестригонів та в Кіркеї 211

Пісня одинадцята Вечір тридцять третього дня Жертви для виклику померлих 235

Пісня дванадцята Вечір тридцять третього дня Сирени, Скілла і Харібда, бики Геліоса 259

Пісня тринадцята Тридцять четвертий день і ранок тридцять п 'ятого Відплиття Одіссея з країни феаків і прибуття до Ітаки 278

Пісня чотирнадцята День тридцять п'ятий 296

Пісня п'ятнадцята Тридцять п 'ятий і тридцять шостий день; ранок тридцять сьомого Прибуття Телемаха до Евмея 317

Пісня шістнадцята День тридцять сьомий Упізнання Одіссея Телемахом 338

Пісня сімнадцята День тридцять восьмий Повернення Телемаха на Ітаку 357

Пісня вісімнадцята День тридцять восьмий Бій Одіссея з Іром навкулачки 380

Пісня дев'ятнадцята Вечір тридцять восьмого дня Зустріч Одіссея й Пенелопи. Умивання ніг 396

Пісня двадцята Ніч з тридцять восьмого на тридцять дев 'ятий день. Вранці і опівдні тридцять дев 'ятого дня Перед убивством женихів 420

Пісня двадцять перша День тридцять дев 'ятий Лук Одіссеїв 435

Пісня двадцять друга День тридцять дев 'ятий Побиття женихів 452

Пісня двадцять третя Вечір тридцять дев 'ятого і ранок сорокового дня Пенелопа впізнає Одіссея 471

Пісня двадцять четверта Сороковий день Замирення 486

Примітки 507

Словник міфологічних імен та географічних назв 541

Бібліографічні відомості

ПІСНЯ ПЕРША

ЗМІСТ ПЕРШОЇ ПІСНІ. ДЕНЬ ПЕРШИЙ

Рада богів. Зібравшись на Олімпі, вони ухвалюють, щоб Одіссей, якого переслідує Посейдон і затримує німфа Каліпсо, повернувся нарешті у свою вітчизну, на острів Ітаку. Богиня Афіна, прибравши вигляд Мента, Одіссеєвого друга, з'являється синові Одіссея Телемахові й дає пораду поїхати до Пілоса і Спарти, щоб розвідати про батькову долю, радить йому також повиганяти женихів своєї матері Пенелопи, що господарюють в Одіссеєвім домі. Телемах після рішучої розмови з матір'ю і женихами лягає спати і мріє про подорож.

РАДА БОГІВ. АФІНА НАСТАВЛЯЄ ТЕЛЕМАХА

Музо, повідай мені про бувалого мужа, що довго

Світом блукав, священну столицю троян зруйнувавши,

Всяких людей надивився, міста їх і звичаї бачив,

В морі ж багато біди і тілом зазнав, і душею,

5] Щоб і себе врятувать, і друзів додому вернути.

Та не вберіг він свого товариства, хоч як того прагнув.

Марно загинули всі через власне зухвальство безтямне:

З'їли, безумні, волів вони Гелія Гіперіона,

Що понад нами, - за те дня повернення він їх позбавив.

10] Дещо, богине, і нам розкажи про них, Зевсова доню.

Інші, кому пощастило уникнуть загибелі злої,

Дома були вже, війни й небезпеки на морі позбувшись.

Тільки його, що так прагнув отчизни своєї й дружини,

Німфа Каліпсо, владарка, тримала, в богинях пресвітла,

15] В гроті глибокім, бажаючи мати його чоловіком.

В круговороті часу, коли рік надійшов відповідний

І ухвалили боги повернутись йому до Ітаки,

Навіть і там, серед близьких і рідних, не міг він уникнуть

Скрути тяжкої. Тоді всі богове йому співчували,

20] Крім Посейдона, - гнівом його Одіссей богорівний

Вічно був гнаний, аж поки до рідного краю дістався.

Сам Посейдон у далеких тоді пробував ефіопів, -

У протилежних кінцях простягались поселення їхні, -

Де Гіперіон заходить, і там, де він сходить щоденно.

25] Там з баранів і биків гекатомби приймав він жертовні,

Там веселився на учтах. Тим часом інші богове

В Зевса, у домі його на Олімпі, всі разом зібрались.

Першим батько людей і богів тут слово промовив, -

В пам'яті серця його постав-бо Егіст бездоганний,

30] Вбитий Орестом палким, Агамемнона сином преславним.

Це він згадавши, з такими словами звернувсь до безсмертних:

«Горе! Як легко смертні тепер нас у всьому винують!

Зло - від богів, - вони кажуть, самі ж через власну зухвалість,

Всупереч долі, багато на себе нещасть накликають.

35] Так і Егіст проти долі дружину Атріда законну

Взяв за жону, а самого убив, щойно той повернувся.

Знав же й про згубу свою, бо завчасно до нього послали

Світлого ми дозорця Гермеса сказать, щоб не смів той

Ані Атріда вбивать, ні жони його брати за себе,

40] Бо за Атріда відомста відбудеться через Ореста,

Щойно змужніє й почне за рідним він краєм тужити.

Так йому мовив Гермес, та не зміг він на думку Егіста

Радою доброю вплинуть, - і той за все поплатився».

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

45] «О Кроніде, наш батьку, ти наш володарю найвищий!

Справді, смертю такою поліг він цілком по заслузі.

Хай же так кожен загине, хто мав би таке учинити.

Та розривається серце за тим Одіссеєм розумним.

Він-бо, нещасний, від любих далеко на хвилею митім

50] Острові терпить біду, на тім пупі широкого моря.

Острів той лісом поріс, і живе там богиня в домівці,

Згубного донька Атланта, що глиб увесь знає у морі

Й сам міцними плечима тримає стовпи височенні

Ті, що й небо навколо, і землю усю підпирають.

55] В смутку затримує там бідолаху Атлантова донька,

Повними ласки й облуди словами всечасно чарує,

Тільки б свою він Ітаку забув. Одіссей же невтішно

Прагне узріти хоч дим, що над рідним підноситься краєм,

Потім і вмерти готовий. Невже і твого, олімпійцю,

60] Серця ласкавого це не зворушить? Чи не годив-бо

Жертвами щиро тобі Одіссей з кораблів аргів'янських

В Трої просторій? Чому ж одвертаєшся й досі од нього?»

Відповідаючи, Зевс, шо хмари збирає, промовив:

«Що за слова в тебе линуть, дитя, крізь зубів огорожу?

65] Богоподібного як же забути мені Одіссея?

Найрозумніший з людей він, з усіх найщедріші приносив

Жертви безсмертним богам, що простором небес володіють!

Та Посейдон-земледержець до нього всечасно палає

Гнівом невпинним за те, що кіклоп Поліфем богорівний

70] Ока позбавлений ним, а той же із інших кіклопів

Був найсильніший; німфа його породила Фооса,

Форкіна донька, державця в пустинному морі шумливім.

В гроті глибокім вона з Посейдоном колись поєдналась.

З того часу Посейдон, могутній землі потрясатель,

75] Хоч не убив Одіссея, то гонить від рідного краю.

Отже, давайте усі поміркуємо разом уважно,

Як Одіссея додому вернуть. Посейдон хай вгамує

Гнів свій, - не може-бо він проти спільної волі безсмертних

Вперто змагатися сам і один з усіма сперечатись».

80] В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

«О Кроніде, наш батьку, ти наш володарю найвищий!

Як і направду тепер до вподоби богам всеблаженним,

Щоб Одіссей велемудрий щасливо додому вернувся,

З вістю Гермеса, гінця світлосяйного, швидше пошлімо

85] Аж на Огігію, острів далекий, нехай там негайно

Німфі звістить пишнокосій ухвалу нашу незмінну,

Що Одіссей витривалий повинен додому вернутись.

Я ж до Ітаки пощу, щоб там в Одіссеєвім сині

Більшу збудити бадьорість і прагнення вкласти у серце,

90] Скликати довговолосих ахеїв на збори народні

Й вигнати всіх женихів, які убивають у нього

Цілі отари овець і повільних волів круторогих.

Потім пошлю його в Спарту і в Пілос, пісками укритий, -

Може, почує він щось про повернення любого батька

95] Й сам між чужими людьми собі доброї слави набуде».

Мовила так і до ніг золоті підв'язала підошви.

Гожі й нетлінні, що всюди із подувом вітру найлегшим -

І по воді, й по безкраїх просторах землі - її носять,

Спис бойовий у руки взяла з наконечником мідним,

100] Гострий, міцний і важкий, що ним побивала героїв

Шереги гнівом охоплена донька всевладного батька.

Кинулась летом швидким із високих вершин олімпійських,

Стала в ітакськім краю, при самих Одіссеєвих дверях,

Перед порогом надвірним, із списом в руці мідногострим,

105] Вигляд чужинця прибравши, тафійського ватага Мента.

Там женихів гордовитих застала. Перед дверима

Грою в кості якраз утішали своє вони серце,

Сидячи долі на шкурах волів, що самі ж повбивали.

Слуги меткі та окличники з ними: одні у кратерах

110] Воду мішали з вином, а другі дірчатими мили

Губками довгі столи й на середину їх виставляли,

Інші ж - м'яса на них розкладали шматки незліченні.

Перший з усіх Телемах боговидий богиню помітив.

Серцем засмучений, мовчки сидів він поміж женихами

И думкою батька собі уявляв благородного, як він

З'явиться раптом і всіх женихів повигонить із дому,

Честь свою верне і стане господарем власних маєтків.

Мислячи так, він сидів з женихами й Афіну побачив.

Кинувсь до входу він, сором відчувши в душі, що чужинець

120] Мусить так довго стоять під дверима. Наблизивсь до нього,

Взяв за правицю його, прийняв мідногострого списа

І, промовляючи, з словом до нього звернувся крилатим:

«Щастен будь, гостю, в цім краї ти прийнятий будеш привітно!

Сядь, пообідай, а потім розкажеш, чого тобі треба».

125] Мовивши це, йде вперед, а за ним - Паллада Афіна.

Щойно обоє зайшли вони в дім Одіссея високий,

Списа узяв він у неї, відніс під колону велику,

Вставив у тесаний списник - туди, де багато стояло

Інших списів Одіссея, в біді витривалого мужа.

130] В крісло, привівши її, посадив, полотниною вкрите,

Крісло ж красиве, різьблене, з маленьким підніжжям при ньому.

Сам на стільці біля неї узорчатім сів якнайдалі

Від женихів, щоб криком своїм не завадили гостю

їжу спокійно вживати, хоча й до зухвальців потрапив,

135] Та наодинці про батька відсутнього щось розпитати.

Воду служниця внесла в золотому чудовому глеку -

Руки вмивати - й поволі над срібним цеберком зливала;

Потім поставила стіл перед ними, обструганий рівно.

Хліба і страв розмаїтих їм ключниця вносить поважна,

140] Радо і щедро черпнувши з домашніх запасів багатих;

Різного м'яса їм чашник на блюдах поклав дерев'яних

Купами, й келихи він золоті перед ними поставив;

Часто й окличник до них підходив вина доливати.

Шумно в кімнату зухвалі зайшли женихи й посідали

і45] Поряд, один за одним, на стільцях і на кріслах високих;

Воду їм чисту на руки окличники стали зливати;

Свіжого хліба служниці наклали їм кошики повні;

Хлопчики аж по вінця напою влили у кратери,

Й руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

150] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Зразу ж і іншим серця женихів забуяли бажанням -

Співу і танців, адже найкраща то учти оздоба.

Фемію в руки окличник кіфару подав пречудову,

Мусив-бо він женихам і грати, й співать проти волі.

155] Пісню прекрасну почав він, по струнах ударивши злегка.

Саме тоді Телемах Афіні сказав ясноокій,

Голову близько схиливши, щоб інші його не почули:

«Гостю мій любий, не будеш гнівитись на те, що скажу я?

їм лиш одно на умі - самі лиш кіфари та співи.

160] Легко їм це, бо безкарно чужеє майно проїдають

Мужа, що білії кості його або десь під дощами

Тліють на суші, або їх десь хвиля морська коливає.

Тільки б узріли вони, що господар додому вернувся,

Всім би їм краще вже ноги прудкіші схотілося б мати,

165] Ніж на одіння коштовне чи золото тут багатіти.

Доля лиха загубила його, і ніякої втіхи

Нам вже немає, хоча й би сказав хто з живущих на світі,

Ніби він вернеться, - день повороту його вже загинув.

Отже, тепер мені щиро скажи і повідай одверто:

170] Хто ти і звідки? З якого ти міста й родини якої?

Як ти прибув, на якім кораблі? Яку до Ітаки

Путь із тобою пройшли мореплавці? І що то за люди?

Ти ж бо не пішки, гадаю, до нашого краю дістався.

Щиро й одверто ще й те розкажи, щоб знав я напевно:

175] Вперше сюди ти приїхав чи гостем у батька мойого

Ти вже бував? Бо немало вчащало до нашого дому

Всякого люду, широкі-бо мав із людьми він стосунки».

Мовить до нього тоді ясноока богиня Афіна:

«Щиро й одверто на всі я тобі відповім запитання.

180] Ментом я звусь, Анхіала премудрого я величаюсь

Сином і правлю тафійським народом моїм веслолюбним.

Нині ж заїхав сюди кораблем із людьми я своїми,

Пливши по темному морю в країну людей іншомовних,

В місто Темесу, по мідь, а везу я залізо блискуче.

185] Свій корабель я поставив далеко від вашого міста,

В гавані Рейтрі, де поле під схилом Нейона лісистим.

Гордий я тим, що гістьми з твоїм батьком були ми взаємно

З давніх часів. Запитай у старого Лаерта-героя,

Якось зайшовши до нього. Та, кажуть, уже він до міста

190] Більше не ходить, а десь у полі далеко бідує,

Тільки служниця стара подає йому їсти і пити

В час, коли втомлені ноги додому він ледве дотягне,

Свій виноградник за день обходивши по схилах пологих.

Отже, прийшов я тепер, - чував-бо, що твій уже батько

195] Дома - боги його, видно, затримали десь у дорозі.

Ні, не вмер, ще живе на землі Одіссей богосвітлий!

Десь між живих він, лише забарився на морі широкім.

Дикі й жорстокі мужі десь на острові, хвилею митім,

Силою, мабуть, його проти волі тримають у себе.

:со Нині ж тобі провіщу, як на душу безсмертні поклали

Й як воно збутися має насправді усе, я гадаю,

Хоч не віщун я і з льоту пташок ворожити не вмію.

Отже, недовго йому від милої серцю вітчизни

Бути далеко, - й залізні його вже не втримають пута, -

205] Вмілий до всього, він знайде і спосіб додому вернутись.

Отже, тепер мені щиро скажи і повідай одверто:

Справді рідним доводишся ти Одіссеєві сином?

Дуже лицем ти на нього й очима прекрасними схожий.

Часто за давніх часів ми один зустрічалися з одним

210] Ще перед тим, як подавсь він до Трої, куди з ним і інші -

Вицвіт аргеїв - на суднах своїх попливли крутобоких.

З того часу ні мене він, ні я Одіссея не бачив».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Щиро, мій гостю, на всі я тобі відповім запитання.

215] Мати мені говорила, що ніби я син Одіссеїв, -

Сам я не знаю. Та й хто ж бо те знає, від кого родивсь він?

Був би щасливий я, більше б мав користі, сином родившись

Мужа, який при добрі своїм жив би до старості мирно.

Та серед смертних людей найнещасніший той, що, як кажуть,

220] Я народився від нього, - якщо вже ти хочеш це знати».

Мовить до нього тоді ясноока богиня Афіна:

«Видно, в майбутнім боги не залишать твойого без слави

Роду, коли породила такого, як ти, Пенелопа!

Отже, тепер мені щиро скажи і повідай одверто:

225] Що за гульня тут? І що то за зборище? Нащо тобі це?

Що це - весілля чи учта? Не в складчину ж тут розгулялись?

Тільки, здається, вони вже надто зухвало учтують

В домі твоєму. Обуриться кожна людина розумна,

Хто б то сюди не зайшов і на сором отой не поглянув».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Гостю, якщо ти поставив таке запитання, то знай же:

Був бездоганний колись цей будинок і повен достатку

В час, коли муж той отут іще пробував поміж нами.

Нині ж інакше схвалили боги, замисливши злеє.

235] Поміж усіх-бо людей зробили його невидимим.

Я ж бо не так сумував би, коли б і справді умер він,

Чи у троянській землі серед інших героїв загинув,

Чи, закінчивши війну, на руках би сконав він у друзів.

Пагорб могильний над ним насипали б там всеахеї.

240] Синові славу велику тоді б він зоставив навіки.

Гарпії ж нині його від нас одібрали безславно,

В безвість пішов він, без сліду пропав десь, мені залишивши

Сум і ридання. Та я не за ним лиш єдиним зітхаю

Й плачу, - боги мені й іншу печаль накинули злую:

245] Скільки на цих островах державців не є можновладних -

З Сами, Дуліхію й Закінту, густо укритого лісом,

Скільки їх тут не кермує, на цій кременистій Ітаці,

Всі мою сватають матір і дім мій нещадно грабують.

Шлюбу ж бридкого вона ні відкинуть не сміє, ні краю

250] їх домаганням не може покласти; вони ж об'їдають

Весь мій маєток і скоро й самого мене пошматують!»

Повна обурення, мовить до нього Паллада Афіна:

«Леле! То й справді тобі Одіссей, і понині відсутній,

Конче потрібен, щоб руки на зайд безсоромних накласти.

255] О, якби він повернувся додому і в перших воротях

Став із своїми списами двома, із щитом і в шоломі,

Знову такий же, яким його я побачив уперше

В час, коли в домі у нас їдою й питвом утішався

Він, повернувшись з Ефіри, від їла, сина Мермера, -

260] їздив якось Одіссей на своїм кораблі швидкоплиннім

Там смертоносного зілля шукати, щоб мідноокуті

Стріли намазувать ним. Та отрути не дав йому тої

Іл, бо боявся богів, одвічно над нами живущих.

Дав її тільки мій батько йому, бо любив його дуже.

265] Хай би отак Одіссей зустрів женихів безсоромних,

Коротковічні усі б вони стали тоді й гіркошлюбні!

Тільки в безсмертних богів лежить іще це на колінах -

Стане він помсту чинити за себе чи ні, повернувшись

В рідну оселю. А зараз тобі вже подумати треба,

270] Як би отих женихів із власного дому прогнати.

Отже, послухай тепер і візьми ці слова до уваги:

Завтра на збори усіх поскликавши героїв ахейських,

Все розкажи їм, - боги ж тут нехай тобі свідками будуть.

Потім від всіх женихів зажадай по домах розійтися;

275] Мати ж твоя, якщо знов її серце одруження прагне,

Хай повертається в дім до свого вельможного батька;

Там хай справлять весілля й багаті нехай приготують

Віно й дарунки, що любій належить одержати доньці.

Дам і тобі я пораду розумну, її ти послухай:

280] Кращий візьми корабель і, дванадцять гребців спорядивши,

їдь розпитати про батька, якого так довго немає, -

Може, почуєш од смертних що-небудь чи з уст Поголоски,

Вісниці Зевса, що людям чуток щонайбільше приносить;

В Пілосі ради спитай в богосвітлого Нестора спершу,

28:1 Звідти у Спарту заїдь до русявого ти Менелая,

Він-бо останній приїхав із мідянозбройних ахеїв.

Тільки почуєш, що батько живий і вернутися має,

Жди цілий рік і терпляче усі оті знось неподобства;

А як почуєш, що вмер він, що більше його вже немає,

290] Швидше додому вертайся, до милої серцю вітчизни,

Пагорб могильний насип і похорон справ урочистий,

Все як годиться, й тоді вже віддай свою матінку заміж.

Потім, коли ти закінчиш і зробиш усе, як я радив,

В серці своєму розваж і в думках обміркуй неодмінно,

295] Як у господі твоїй женихів повинищувать краще -

Підступом чи не ховаючись. Годі дитиною бути,

Виріс ти з цього давно, не в такому-бо ти уже віці.

Чи невідомо тобі, якої Орест богосвітлий

Слави зажив між людьми, помстившись на батькоубивці

100] Злому Егісті, що вбив славетного батька у нього?

Друже мій любий, я бачу, ти й рослий удавсь, і вродливий,

Будь же відважний, щоб доброї слави в потомках набути.

Я ж на швидкий корабель свій іти вже до друзів повинен, -

Мабуть, давно їм терпець уривається ждати на мене.

305] Ти ж подбай про своє й над моїми подумай словами».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Так доброзичливо ти, мій гостю, до мене говориш,

Наче до сина отець, і порад я твоїх не забуду.

Трохи зостанься ще тут, хоч і дуже ти в путь поспішаєш.

310] Добре помийся у мене, дай милому серцю утіху,

Потім, радіючи духом, на свій корабель з подарунком

Підеш почесним; на спогад я річ тобі гарну й коштовну

Дам, як другові-гостю господар гостинний дарує».

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

315] «Ні, не затримуй мене, поспішаю-бо нині в дорогу.

Дар же, що серцем ласкавим хотів ти мені дарувати,

Ще віддаси, коли знов повернусь, - повезу я додому

Дар дорогий і щось гідне й тобі подарую взаємно».

І непомітно тоді відійшла ясноока богиня,

320] Зникла, мов чайка та, в отвір для диму, силу й відвагу

В груди вдихнувши йому, і про батька він більше, як завжди,

Мусив згадати. Думками своїми розмисливши добре,

Серцем жахнувсь Телемах, у гостеві бога пізнавши.

Зразу ж у гурт женихів повертається муж богорівний.

325] Пісню славетний співав їм пісняр, а вони всі сиділи

Й слухали мовчки. Співав про сумне він повернення з Трої

Воїв ахейських, що їм призначила Паллада Афіна.

З верхніх покоїв своїх почула ті співи натхненні

Мудра Ікарія донька, багата умом Пенелопа.

330] Зверху по східцях високих зійшла вона вниз потихеньку,

Ще й не сама, з нею разом зійшли й дві служниці додолу.

До женихів увійшовши із ними, в жінках богосвітла,

Стала вона під одвірком, що дах підпирає надійно,

Лиця закрила собі білотканим, ясним покривалом;

335] В неї обабіч стояли обидві служниці дбайливі.

Вмившись сльозами, вона божественному мовить співцеві:

«Фемію, знаєш пісень ти багато, що смертних чарують,

Подвиги ними людей і богів уславляють аеди,

Сядь, заспівай нам одну з них, а гості послухають, мовчки

340] Чаші хиляючи. Тільки свою припини сумовиту

Пісню, вона-бо мені у грудях скорботою любе

Сповнює серце, - горе спіткало мене безутішне.

В вічному смутку спогадую голову я найдорожчу

Мужа, що слава його всю Елладу окрила і Аргос».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Вірному, матінко люба, навіщо борониш співцеві

Тим нас втішати, до чого він прагне в думках? Не співці тут

Винні, а винен тут Зевс, що людям, які задля хліба

Тяжко працюють, те, що захоче, вкладає до серця.

350] Тож не дивуйся, коли він співа про недолю данаїв.

Смертні-бо люди звичайно таку вихваляють найбільше

Пісню, яка слухачів полонить найновішим звучанням.

Май же терпіння у серці й послухать наважся душею:

Справді, не сам Одіссей лише день повороту додому

355] Втратив у Трої, загинуло з ним іще й інших багато.

Краще до себе вертайся й пильнуй там своєї роботи,

Кросен своїх, веретен, та доглянь, щоб служниці у домі

Всі працювали як слід. А розмови вести - чоловіча

Справа, найбільше ж моя, бо єдиний я в домі господар».

360] Подиву повна, до себе вернулась тоді Пенелопа, -

Синове слово розумне їй глибоко в душу запало.

В горницю верхню вона із служницями разом ввійшовши,

За Одіссеєм, за мужем коханим, там плакала, доки

Сон їй солодкий на вії звела ясноока Афіна.

365] Галас тим часом зняли женихи в звечорілих покоях, -

Всі-бо жадали вони з Пенелопою ложе ділити.

Отже, почав Телемах тямовитий до них промовляти:

«Гей, женихи матусі моєї, занадто зухвалі!

Пиймо вино й досхочу веселімось, та нащо кричати

370] Голосно так! Чи не краще послухать чудової пісні

Мужа такого, як цей, що з богами рівняється в співах.

Завтра ми зранку, усі на міському зійшовшись майдані,

Збори почнем, і прямо я буду від вас вимагати

Дім мій покинуть. Про інші собі постарайтеся учти -

375] Власне майно проїдайте у кожного в домі по черзі.

А догідніше і краще здається вам тут залишатись,

Щоб лиш в одної людини добро марнувати безкарно, -

Все пожеріть! До богів я волатиму вічно живущих,

Поки сам Зевс на тім стане, щоб мали ви мзду по заслузі, -

380] Тут же, в цім домі, тоді загинете ви без відомсти!»

Так він сказав. А вони - аж губи погризли зубами,

Лиш дивувались, як сміливо став Телемах промовляти.

Саме тоді Антіной, син Евпейтів, озвався до нього:

«Мабуть, самі вже боги навчили тебе, Телемаху,

385] Звисока так розмовляти й зухвало поводитись з нами.

Тільки б не дав нам Кроніон державцем тебе на Ітаці,

Морем омитій, хоч маєш на неї з народження право!»

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Ти не гнівись, Антіною, на мене за те, що скажу я:

390] Я не від того, як зволив би Зевс мені це дарувати.

Ти ж не назвеш це найгіршим, що трапитись може людині?

Бути державцем - то зовсім не зле: відразу-бо в нього

Й дім багатіє, і сам набуває він більшої шани.

Тільки ж у нас, між ахеїв, на морем омитій Ітаці,

395] Інших державців багато ще є - і старих, і молодших, -

З них комусь влада перейде, як вмер Одіссей богосвітлий.

В себе ж один тільки я повновладним господарем буду

Дому і слуг, що для мене придбав Одіссей богосвітлий».

Тут Еврімах, син Поліба, у відповідь мовив до нього:

400] «В лоні богів, Телемаху, від нас ще заховано, мабуть,

Хто володарити буде на морем омитій Ітаці.

В домі ж своєму єдиний над власним добром ти господар.

Хто б це посмів силоміць у тебе майно одібрати,

Поки Ітака стоїть і люди на ній проживають!

405] Хтів би я, мій найдорожчий, спитати у тебе про гостя:

Звідки отой чоловік? Яку він отчизною славить

Землю? Якого він роду і де його нива отецька?

Звістку тобі він привіз про повернення батька чи, може,

Справи його особисті прибути сюди спонукали?

410] Надто раптово-бо зник він, знайомства із нами не ждавши.

З вигляду ж він на людину низького коліна не схожий».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Ні, Еврімаху, на батька мені уже, мабуть, не ждати.

Я ні чуткам вже не вірю, що ніби він має вернутись,

415] Ні в віщуваннях не тішусь, яким довіряється мати,

Безліч провісників різних скликаючи в нашу оселю.

Гість же оцей - то приятель батьків, із Тафоса родом,

Мент на ім'я, назвався премудрого він Анхіала

Сином і править тафійським народом своїм веслолюбним».

420] Так відповів Телемах, хоч безсмертну впізнав він богиню.

Тішитись танцями знов почали вони й співом, що млостю

Сповнював їх, і так вечорової ждали години.

Поки вони веселились, то й вечір насунувся темний.

Тільки аж спати схотівши, вони розійшлись по домівках.

425] Гарним подвір'ям тоді й Телемах до високих подався

Спальних покоїв, що їх збудував він на видному місці, -

З серцем, повним думок, до свого він наблизився ложа.

Вслід йому з факелом в кожній руці увійшла домовита

Опсова донька, стара Евріклея, Пейсенора внука.

430] Власним коштом Лаерт відкупив її в час, коли зовсім

Юна була вона, двадцять за неї волів заплативши;

В домі так само її шанував, як і жінку дбайливу.

Ложа її не ділив, проте, щоб не гнівити дружину.

Йшла вона з факелом в кожній руці. Телемаха ж любила

435] Більше, ніж інші служниці, бо змалку його доглядала.

Двері тоді відчинив він в доладно збудовану спальню,

Сів на постелі і, знявши хітон м'якотканий із себе,

Кинув цю одіж на руки послужливій няні старенькій.

Склавши старанно хітон і розгладивши, де він зібгався,

440] Няня його на кілок при різьбленім повісила ліжку.

Вийшла із спальні, узявши за срібне кільце, причинила

Двері і ременем засув знадвору засунула тихо.

Руном овечим укритий, всю ніч Телемах, на постелі

Лежачи, думав про путь, в яку закликала Афіна.

ПІСНЯ ДРУГА

ЗМІСТ ДРУГОЇ ПІСНІ. ДЕНЬ ДРУГИЙ І РАНОК ТРЕТЬОГО ДНЯ

Вранці Телемах наказує скликати ітакійських громадян на міську площу і всенародно вимагає на зборах, щоб женихи покинули його дім. Антіной зухвало з ним сперечається. Віще з'явлення орлів тлумачить Аліферс, якому грубо заперечує Еврімах. Телемах вимагає корабля, щоб їхати до Пілоса. Ментор дорікає громадянам за байдужість до Одіссеєвого сина. Після зборів, які свавільно розпустив Леокріт, Афіна у вигляді Ментора обіцяє Телемахові дати корабель і веслярів, а ключниця Евріклея споряджає його в дорогу. Телемах з уявним Ментором без відома матері відпливає до Пілоса.

ЗБОРИ ІТАКІЙЦІВ. ТЕЛЕМАХІВ ОД'ЇЗД

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

З ложа свойого підвівся улюблений син Одіссеїв,

В одяг убрався, черезпліч нагострений меч перевісив

І, до намащених ніг підв'язавши сандалії гарні,

5] Вийшов зі спальні своєї, достоту на бога подібний.

Дзвінкоголосих гукнувши окличників, він наказав їм

Довговолосих на збори негайно скликать ахеїв.

Ці їх скликали, а ті - на площу збиралися швидко.

Щойно посходився люд і натовп зібрався великий,

10] Вийшов на площу і він, тримаючи спис мідногострий.

Був він не сам - услід йому бігли два пси прудконогі.

Чаром божистим його опромінила з неба Афіна, -

Всі зачудовано люди дивились, коли він проходив.

Сів він на батьківськім місці, старшина ж уся розступилась.

15] Першим Египтій, герой, до громади почав промовляти.

Зігнутий старістю був і знав у житті він багато.

Син-бо коханий його з Одіссеєм поплив богорівним

В суднах просторих у той Іліон, що славиться кіньми, -

Звавсь він Антіф-списоборець. В печері глибокій убивши,

20] З'їв його лютий кіклоп останнім шматком на вечері.

Троє синів ще лишалось, - один, Евріном, з женихами

Гурту тримався, два інші у батька в полях працювали.

Тільки й того не забув він, весь час ним журився і плакав.

Тож із сльозами Египтій почав говорити й промовив:

«Слухайте, всі ітакійці, що маю вам нині сказати!

В нас ні нарад не було, ні зборів на нашім майдані

З дня, як на суднах просторих одплив Одіссей богосвітлий.

Хто ж бо нас нині зібрав? Де виникла в цьому потреба -

В когось з молодших чи, може, в людей поважнішого віку?

Може, хто звістку почув, що додому вертається військо,

Ясно нехай оповість нам, про що він довідався перше.

Може, щось інше у справі народній звістить і розкаже?

Благословенним мені він здається й відважним! Нехай же і

Зевс на добро йому все, що він серцем замислив, оберне!»

35] Так він сказав, і, зрадівши, улюблений син Одіссеїв

Всидіти довше не міг. Надумав і він говорити.

Став посередині зборів. Тоді йому берло у руки

Вклав окличник Пейсенор, в порадах розумних умілий.

Спершу до старця звернувсь Телемах і промовив до нього:

40] «Старче, той муж недалеко, - ти зараз і сам це побачиш.:

Я цих людей позбирав, у великім-бо смутку я нині.

Звістки ніде я не чув, що додому вертається військо,

Мовити ясно не можу, щоб я десь довідався перше, -

Нічого в справі народній мені сповістити й сказати.

45] Йдеться про мене самого й про лиха, що впали на дім мій.:

Два їх: одно - що загинув мій батько всечесний, який вам

Був владарем і ставивсь до вас, як той батько ласкавий;

Друге - ще гірше то лихо, що дім мій увесь незабаром

Зовсім зруйнує й увесь мій набуток дощенту погубить.

50] Матір мою женихи проти волі її обсідають,

Всі оті милі сини тутешніх мужів щонайкращих.

В дім до І карія-батька вони не посміли звернутись

Прямо, щоб викуп належний він визначив сам за дочкою

Й видав її за того, кого схоче, хто буде їй любий.

55] В дім наш унадившись, день вони в день учащають до нього,

Ріжуть нещадно воли в нас, і вівці, й годовані кози,

П'ють наші вина іскристі, без міри й без краю справляють!

Учти свої, - витрат не злічити! Немає-бо в домі

Мужа, як був Одіссей, щоб нещастя оте відвернути.

60] Ми ж боронитись тепер не здолаємо, й навіть пізніше

Будем безпомічні ми, захистити себе неспроможні.

Я б заступився і сам - була б тільки сила у мене!

Діються речі, яких уже стерпіть не можна, - ганебно

Гине мій дім. Нехай і самих вас обурення пройме,

65] Й інших людей посоромтесь, сусідів своїх, що навколо

Тут проживають. Бійтесь хоч гніву богів ви безсмертних,

Щоб і до вас не змінились, уражені кривдами тими.

Я заклинаю вас Зевса ім'ям олімпійця й Феміди,

Тої, що збори скликає народні та їх розпускає, -

70] Годі вам, друзі, дозвольте мені вже самому терзатись

Горем болючим! Хіба Одіссей, мій батько всечесний,

Скривдив ворожо ахеїв отих в наголінниках мідних,

Що в ворожнечі мститесь на мені ви і платите лихом,

Цим потураючи людям? То краще, якби вже самі ви

75] Всі поз'їдали у мене маєтки, стада і отари.

З'їли б самі ви усе, то й оплату я мав би скоріше.

Ми-бо ходили б по місту й чіплялись до вас із благанням

Наше віддати добро, аж поки всього б не вернули.

Нині ж лише нездоланний ви серцеві жаль завдаєте».

Гнівно слова ці він вигукнув, берло відкинув на землю,

Сліз не тамуючи, й жалість до нього людей охопила.

Мовчки сиділи всі інші, й ніхто з-поміж них не насміливсь

В відповідь прикре сказать Телемахові слово образи.

Тільки один Антіной озвався до нього й промовив:

85] «Що ти сказав, Телемаху, шаленцю ти високомовний!

Нащо ганьбиш нас? Ти хочеш неславою нас заплямити?

Не женихи-бо у смутку й печалях твоїх завинили.

Тільки матуся твоя, що на хитрощах знається добре.

Третій минає вже рік і четвертий небавом настане

90] З дня, як ахейським синам серця вона в грудях морочить,

Всім-бо надію дає, обіцянками кожного тішить,

Кожному вість посилає, в думках замишляючи інше.

Підступ ще й інший вона в лукавих задумала мислях:

Кросна великі в покоях поставивши, вмить заходилась

95] Ткати велику тканину тонку і так нам сказала:

«Юні мої женихи! Хоч і вмер Одіссей богосвітлий,

Не спонукайте до шлюбу мене, аж поки скінчу я

Покрив погребний, - щоб марно прядіння моє не пропало, -

Славному старцю Лаерту на час, коли доля нещадно

100] В повен зріст покладе його смерті в обійми скорботні,

Щоб не корили мене ахеянки в цілій окрузі,

Що залишився без савану той, хто надбав так багато».

Мовила це і дух наш відважний у грудях скорила.

З того часу вона ткала удень полотнину велику

105] Й потім, при факельнім світлі, її уночі розпускала.

Цілих три роки вона лукавством морочить ахеїв.

Аж на четвертому році, як знову весна наступила,

Нам розказала одна із жінок, що знала цю тайну,

Й вгледіли ми, як чудову вона розпускала тканину.

110] Тут довелося вже їй хоч-не-хоч, а ткання докінчити.

Ось що кажуть тобі женихи, щоб і сам ти душею

Добре збагнув і щоб інші ахеї усі оте знали:

Матір свою відішли і умов, щоб стала до шлюбу

З тим, кого батько укаже й хто буде самій до вподоби.

115] А як ахейських синів відсилать вона буде й надалі,

Горда із того, чим щедро її наділила Афіна, -

Розумом світлим, умілістю в різних роботах прегарних,

Хитрістю витівок тих, що про них не чували раніше

В давніх ахеянок ми, таких, як оті пишнокосі

120] В гарнім віночку Мікена, Тіро і Алкмена ошатна, -

Жодна із них не могла б з Пенелопою навіть рівнятись

Розумом; нині ж їй краще тих хитрощів не замишляти.

Доти худобу й маєтки вони поїдатимуть в тебе,

Доки триватиме марно у мислях вона, що боги їй

125] В груди вкладають. Для себе вона цим велику здобуде

Славу, тебе ж призведе до значних лише втрат і видатків.

Ми ж ні вернемось до справ, ні до іншої ми не поїдем,

Поки не вийде вона за котрого захоче з ахеїв».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

130] «Як же б то міг, Антіною, я з дому прогнать проти волі

Ту, що зродила мене й згодувала? На чужині десь

Батько мій - вмер чи живий він? Нелегко було б і сплатити

Віно Ікарію, матір до нього самому пославши.

Дав би за те мені батько! Мене й божество покарає

Грізно, якщо до жахливих Ерінній взиватиме мати,

З дому виходячи, тяжко упав би на мене богівський

Осуд. Отож-бо я й слова про це не скажу їй ніколи.

Ну, а якщо це у вас тільки гнів у серцях викликає,

Йдіть з мого дому! Про інші собі постарайтеся учти -

Власне майно прощайте у кожного в домі по черзі.

А догідніше і краще здається вам тут залишатись,

Щоб лиш в одної людини добро марнувати безкарно, -

Все пожеріть! До богів я волатиму вічно живущих -

Поки сам Зевс на тім стане, щоб мали ви мзду по заслузі, -

145] Тут же, в цім домі, тоді загинете ви без відомсти!»

Так їм сказав Телемах, а Зевс громозвучний тим часом

Випустив з верху гори двох орлів, щоб додому летіли.

Легко за подувом вітру вони подалися обоє,

Близько простерши один біля одного крила широкі,

150] А опинившись якраз над майданом багатоголосим,

Стали кружляти вони і крилами часто махати.

Голови всім оглядали, загибель віщуючи близьку;

Кігтями потім лоби взаємно подряпали й шиї

І над домами направо й над містом кудись полетіли.

155] Всі аж жахнулись, тих птахів на власні побачивши очі,

Й думали нишком про себе: на чому це може скінчитись?

З словом звернувся до них Аліферс - герой сивочолий,

Масторів син; він один визначався з його покоління

Тим, що знався на птахах і віщо умів промовляти.

160] З наміром добрим до них він почав говорити й промовив:

«Слухайте, всі ітакійці, що маю вам нині сказати!

До женихів щонайбільше із цим я звертаюся словом.

Лихо велике на них насувається: вже-бо недовго

Бути від друзів своїх оддалік Одіссеєві; десь він

165] Близько відціль, і усім женихам він убивство готує

Й смерть невідхильну; погано іще й багатьом доведеться

Нам, що на здалеку видній Ітаці живемо. Порадьмось,

Поки не пізно, як женихів нам приборкати; краще

Хай би самі вгамувались, було б це й для них корисніше.

170] Я-бо не вперше віщую - на цьому вже знаюся добре

Отже, і з ним, я кажу, все точнісінько так відбулося,

Як оповів я тоді ще, коли в Іліон вирушали

Люди аргейські і з ними поплив Одіссей велемудрий.

Горя зазнає багато, супутців утратить, казав я,

175] Й, як незнайомий, лише на двадцятому році додому

Вернеться він, - і справді усе це збувається нині».

Тут Еврімах, син Поліба, у відповідь мовив до нього:

«Йшов би ти краще додому, старий, і там ворожив би

Дітям своїм, щоб лихо яке не спіткало їх часом.

180] уут же і я віщувати без тебе ще краще зумію.

Птахів у небі літає без ліку під ясним промінням

Сонця, - не всі ж вони мають про щось віщувать; Одіссей же

Згинув далеко, - було б і тобі вже загинути разом

З ним, щоб нікому із нас ти нещасть не пророчив прилюдно

185] Й не намовляв проти нас Телемаха, що й так вже лютує, -

Мабуть, ти ждеш, щоб тобі подарунок послав він додому?

Ось що скажу я тепер, і це збутися конче повинно:

Будеш при давніх, великих знаннях своїх ти підбивати

Юного мужа цього балачками своїми на сварку,

190] Все тільки вийде самому ж йому найперше на шкоду, -

Навіть і з поміччю птахів отих він нічого не зробить.

Ну, а на тебе, старий, ми пеню накладемо, що добре

Дасться взнаки тобі, - буде для серця тяжка та гризота.

А Телемахові от що я перед всіма тут пораджу:

Матір нехай він прихилить до батька свого повернутись -

Там їй хай справлять весілля і щедре нехай приготують

Віно й дарунки, що любій належить одержати доньці.

Певен-бо я, що ахейські сини не раніше відстануть

З прикрим отим жениханням. Нікого ми не боїмося:

200] Ні Телемаха самого, який би не був велемовний,

Ні віщуванням твоїм ми не журимось, старче, що марно

Ти виголошував, - цим лиш ненависть до себе ти збільшив,

Буде так само усе поїдатися тут, і оплати

їм не діждать, поки з шлюбом вона, зволікаючи, буде

205] Зводить ахеїв. Скільки-бо часу прогаяли досі

Ми у змаганні за неї й не ходим, проте, наречених

Інших шукати, щоб кожному з нас одружитися гідно».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Досить уже, Еврімах і всі женихи благородні,

210] Слів витрачати на те, щоб вас умовляти й просити, -

Все це відоме богам, і ахеї усі про те знають.

Дайте швидкий ви мені корабель і супутників двадцять,

Щоб і туди, і назад пропливли всю дорогу зі мною.

Маю-бо в Спарту пливти і в Пілос, пісками укритий,

215] Там розпитати про батька, якого так довго немає,

Може, від смертних почую що-небудь чи з уст Поголоски,

Вісниці Зевса, що людям чуток щонайбільше приносить.

Вчую, що батько живий і додому вернутися має, -

Ждатиму ще рік, терпляче ті зносячи всі неподобства.

220] А як почую, шо вмер він, що більше його вже немає,

Швидко додому вернуся, до милої серцю вітчизни,

Пагорб могильний насиплю і похорон справлю врочистий,

Все як годиться, й тоді вже віддам свою матінку заміж».

Так він промовив і сів; з присутніх підвівся натомість

225] Ментор, - товаришем був бездоганному він Одіссею,

Той, відпливавши на суднах, увесь йому дім свій довірив,

Слухать старого звелів і добра пильнувати ретельно.

З наміром добрим до них він почав говорити й промовив:

«Слухайте, всі ітакійці, що маю вам нині сказати!

230] Хай ні один володар берлоносний не буде ласкавий,

Лагідний, добрий, нехай, справедливості в серці не знавши,

Завжди жорстокий, вчиняє неправду злочинну, якщо вже

Не пам'ятає ніхто Одіссея божистого в бідних

Людях, що ними колись він правив, як батько ласкавий!

235] Зовсім не заздрю отим женихам я зухвалим, що й досі

Тут учиняють насильство, лиш підступи маючи в серці.

Голови власні вони підставляють, плюндруючи ґвалтом

Дім Одіссея в надії, що вже він не вернеться більше.

Іншими теж усіма я обурений, що сидите ви

240] Мовчки й не зважитесь навіть і словом яким втихомирить

Жменьку отих женихів, хоч вас проти них так багато».

В відповідь мовив тоді Леокріт йому, син Евенора:

«Менторе, згубний шаленче! То ти весь народ підбиваєш

Нас втихомирювать тут? А було б таки, мабуть, нелегко

245] Навіть і многим мужам змагатися з нами на учті!

Хай би вже раптом і сам Одіссей ітакійський з'явився

Й вигнати звідси хотів би усіх женихів благородних,

Що в цьому домі і зараз на учті сидять, то, напевно,

Втіхи було б небагато дружині його, хоч і довго

Ждала на нього вона, - гірка б його доля спіткала

З багатьома в непосильнім змаганні. Дурниці ти кажеш!

Ну, а тепер розходьтеся кожен до справи своєї!

Цього ж хай Ментор уже з Аліферсом у путь виряджають -

Товариші його батька обидва були вони здавна.

Тільки, гадаю, ще довго сидітиме він на Ітаці,

Вісті вчуваючи, - мабуть, мандрівці отій не бувати!»

Мовивши це, розпустив він негайно зібрання ахєїв.

Кожен до дому свого - усі порозходились люди,

А женихи в Одіссея божистого дім повернулись.

360] Берегом моря піщаним пішов Телемах далеченько,

Сивою руки водою омив і звернувсь до Афіни:

«Вислухай, о божество, що вчора в наш дім завітало

І кораблем наказало мені по туманному морю

їхать питати вістей, чи додому так довго відсутній

265] Батько не вернеться. Та заважають у цьому ахеї,

Більше ж усіх - женихи, що зухвальству їх краю немає».

Так він молився. До нього наблизилась тихо Афіна,

Ментора вигляд прибравши, з ним постаттю й голосом схожа,

І, промовляючи, з словом звернулась до нього крилатим:

270] «Ні слабодухим, ані нерозумним не будь, Телемаху,

Силу й відвагу міцну від батька свого перейнявши, -

Те, чим всього досягав і ділом він завжди, і словом;

Буде й для тебе тоді твоя путь не безплідна й не марна.

А як не син ти його і не з лона родивсь Пенелопи,

275] То я не певен, щоб ти досягнути здолав, чого прагнеш.

Рідко, проте, до батьків бувають подібними діти.

Гірші здебільша вони, а кращих таки небагато.

Отже, якщо слабодухим ані нерозумним не будеш

І Одіссеєва тяма ще зовсім тебе не покине,

280] Є цілковита надія, що сповниш своє ти завдання.

А про дурних женихів, про їх каверзи, їх забаганки

Ти не турбуйся, - цілком нерозумні вони і неправі.

Навіть не знають, нещасні, що смерть і чорна їх доля

Близько за ними стоїть і в день їх єдиний загубить.

285] Зовсім недовго триватиме путь, якої жадаєш, -

Буду-бо другом твоїм так само, як батькові був я,

Бистрий тобі корабель споряджу й сам поїду з тобою.

Ти ж повертайся додому і трохи побудь з женихами

Та приготуй у дорогу припаси в судині належній:

290] В амфорах - вина, а борошно ячне, цей мозок людини, -

В грубих міхах шкіряних. Гребців добровільних я швидко

Сам між народом зберу. У морем омитій Ітаці

Знайдеться тих кораблів - і нових і старих - ще багато.

Я придивлюся до них, який поміж ними найкращий, -

295] Швидко його спорядивши, поплинемо в море широке».

Так Афіна промовила, Зевсова донька. Почувши

Голос богині, не став Телемах тут баритися довго, -

Милим зажурений серцем, додому поспішно подався,

Дома застав женихів він зухвалих: одні у покоях

300] Патрали кіз, а інші свиней на подвір'ї смалили.

З сміхом тоді Антіной Телемахові рушив назустріч,

Руку узявши, назвав на ім'я його й слово промовив:

«Що ж, Телемаху, шаленцю ти високомовний, надалі

Викинь з грудей своїх намір нам шкодити словом і ділом,

305] Краще поїсти і випить ходім, як раніше бувало.

Те, що потрібне тобі, усе приготують ахеї:

І корабель, і добірних гребців, щоб доїхав ти швидше

В Піл ос священний чуток про славетного батька почути».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Не випадає мені між зухвальців таких, Антіною,

Учти справляти спокійно й безжурно отут веселитись.

Що, вам не досить хіба, що усякого скарбу багато

В мене понищили ви, женихи, коли був ще дитям я?

Нині ж дорослий я став і чую, що мовлять навколо.

315] Все розумію цілком, і в грудях відвага міцніє, -

Тим-то жахливих на вас і спробую Кер я наслати,

В Пілос приїхавши, може, чи й тут ще, між нашим народом.

Я від'їжджаю, і буде не марною путь, що кажу я, -

Щасною буде; тож їду, хоч ні корабля, ні гребців я

320] Власних не маю, - як видно, здавалось це вам вигіднішим».

Мовив це й руку свою він із рук Антіноєвих вирвав

Легко; в той час женихи клопоталися учтою в домі.

З нього знущались вони і словами із глумом ганьбили.

Дехто отак говорив із тих юнаків велемудрих:

325] «Мабуть, таки Телемах убивство на нас замишляє!

Месників він привезти чи з піщаного Піл оса хоче,

Чи аж із самої Спарти, бо прагне туди він страшенно!

Може, в Ефіру, на ниви родючі, він їхати хоче,

Щоб відтіля привезти душогубного зілля-отрути,

330] В чаші насипати нам і усіх нас нараз погубити».

Інший ще так говорив із тих юнаків велемудрих:

«Хто зна, а може, і він із своїм кораблем крутобоким,

Як Одіссей, заблукає й далеко від рідних загине.

Клопоту це ж і для нас могло б іще більше додати:

335] Ми його скарб між собою повинні були б поділити,

Дім тільки цей залишили б ми матері з мужем майбутнім».

Так говорили. А він у батькову, з дахом високим,

Сходить комору широку, де золота й міді лежали

Купи, і в скринях одежа, й оливи запаси пахущі;

340] В глиняних амфорах, в ряд опертих о мури, стареє

Чисте вино зберігалось - солодкий напій божественний,

Днини чекаючи тої, коли Одіссей, у блуканнях

Горя зазнавши багато, усе ж би вернувся додому.

З засувом двері двійчаті, міцні і пригнані щільно,

345] Вхід замикали. Днями й ночами сумлінно й старанно

Ключниця пильно усе стереже, вельмидосвідна жінка,

Опсова донька, стара Евріклея, Пейсенора внука.

Кличе в комору її Телемах і мовить до неї:

«Влий-но до амфор для мене вина солодкого, неню,

350] Щонайсмачнішого, крім диш того, що отут стережеш ти

Для нещасливця, ждучи, чи вернеться все ж він додому,

Смерті уникнувши й Кер, - мій отець, Одіссей богорідний.

Амфор дванадцять наповни й накривками щільно прикрий їх,

Ячного борошна всип у міхи, що із шкури пошиті,

335] Двадцять мірок муки, що змелена дрібно на жорнах.

Знай це сама лиш, одна приготуй і збери все докупи,

Ввечері все заберу я, коли до верхніх покоїв

Матінка піде, про сон помишляючи свій і спочинок.

їхати в Спарту я маю і в Пілос, пісками укритий, -

Може, де вість про повернення милого батька почую».

Так він сказав. Заридала старенька тоді Евріклея

І, лементуючи гірко, промовила слово крилате:

«Звідки у тебе, дитя моє любе, ця думка на серці

Виникла? Як ти наваживсь у сторону їхати дальню,

Наш ти єдиний, коханий? Пропав од вітчизни далеко,

Десь у незнанім краю, і сам Одіссей богорідний!

Ці ж, як од'їаеш, у слід тобі лихо негайно замислять,

Занапастять тебе підло і все тут між себе поділять.

Дома, з своїми лишайся! Навіщо тобі десь блукати

370] В морі пустинному й тяжко усяку терпіти недолю?»

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Ти не журись, моя неню! Тож не без богів отой задум.

Лиш поклянись, що про все це ти матері любій не скажеш,

Поки аж днів одинадцять мине чи навіть дванадцять,

375] Чи як почує сама про від'їзд мій і стане тужити, -

Тільки б не плакала дуже й сльозами краси не сушила».

Так він сказав, і старенька велику богів йому клятву

Щиро дала, а скінчила клястися вона й присягатись,

В амфори зразу ж вино почала наливати солодке,

380] Борошно ячне всипати в міхи, із шкури пошиті.

А Телемах до господи у гурт женихів повернувся.

Інше замислила тут ясноока богиня Афіна:

Місто оббігала скрізь, Телемаха прибравши подобу,

Кожного мужа спиняла і мовила кожному слово,

385] Щоб на швидкий корабель усі позбирались надвечір.

Світлому Фронія сину, Ноемону, потім сказала

Дати швидкий корабель, і радо він те обіцяв їй.

Сонце тим часом зайшло, і тінями вкрились дороги;

Спущено в море швидкий корабель, всі укладено в нього

390] Снасті, що їх на собі кораблі добропалубні носять.

В гавані скраю стояв він, до нього супутники гідні

Вже позбирались, богиня ж відваги усім додавала.

Інше замислила тут ясноока богиня Афіна:

До Одіссея божистого в дім увійшла вона швидко,

395] В очі усім женихам солодкого сну повливала,

Розум питцям помутила і келихи вибила з рук їх.

Довше сидіти несила було їм, і спати до міста

Всі подалися, бо сон їм солодкий упав на повіки.

Тут Телемаха з покоїв, збудованих зручно й вигідно,

400] Кличе до себе ізнов ясноока богиня Афіна,

Ментора вигляд прибравши, з ним постаттю й голосом схожа:

«Товариші, Телемаху, твої в наголінниках мідних

Вже посідали за весла й твого дожидають від'їзду.

Отже, ходімо, не треба вже довше із цим зволікати».

405] Мовивши так, уперед вирушає Паллада Афіна

Кроком швидким, а за нею і він по слідах божественних.

Вийшли до моря вони, де стояв корабель бистрохідний,

На узбережжі піщанім супутців знайшли кучерявих.

З словом звернулась до них Телемахова сила священна:

410] «Друзі, ходім принесімо припаси, - усе вже готове

В домі лежить. Про від'їзд ані мати не знає нічого,

Ані служниці, окрім однієї, яка про це чула».

Мовив це й вирушив він, і всі тут же за ним поспішили.

На корабель добропалубний всі перенісши припаси,

Склали їх так, як звелів улюблений син Одіссеїв.

На корабель Телемах тоді вслід за Афіною вийшов;

Сіла богиня тоді на кормі, а поряд із нею

Сів Телемах. Відв'язали гребці корабельні причали,

На корабель увійшли і за весла громадою сіли.

420] Вітер попутний для них ясноока послала Афіна -

Бистрий Зефір зашумів, винно-темним шугаючи морем.

А Телемах уже наглив супутців, звелівши їм швидше

Снасті кріпити, й вони наказу послухали радо.

Щоглу соснову піднявши, в гніздо посередині, в кінсель,

425] Вставили міцно й до переду линвами враз прив'язали

Та натягнули ремінням заплетеним біле вітрило.

Вітер надув полотно, і враз зашуміла обабіч

Хвиля пурпурна під кілем судна, що плинуло легко, -

Плавно по хвилях шумливих верстав свою путь корабель той.

430] Снасті усі закріпивши на чорнім судні бистрохіднім,

Повні по вінця вина мореплавці поставили чаші

Й вічноживущим, безсмертним богам з них лили узливання,

Більше ж від інших усіх - ясноокій Зевсовій доньці.

Так цілу ніч, цілий ранок верстав свою путь корабель той.

ПІСНЯ ТРЕТЯ

ЗМІСТ ТРЕТЬОЇ ПІСНІ. ДЕНЬ ТРЕТІЙ І ЧЕТВЕРТИЙ ДО ВЕЧОРА П'ЯТОГО ДНЯ

Прибувши до Пілоса, Телемах зустрічається з Нестором, який разом із своїм народом на березі моря приносить жертву Посейдонові. Нестор розповідає йому про пригоди ахеян після зруйнування Трої і радить Телемахові довідатись про свого батька у лакедемонського владаря Менелая. Переночувавши У Нестора, Телемах з його сином Пісістратом вирушають кіньми в путь і після двох днів дороги ввечері прибувають до Лакедемону.

В ПІЛОСІ

Випливло сонце, прекрасну покинувши моря затоку,

В неба твердінь мідяну, щоб безсмертних богів осявати

И смертних людей по широких землі плодородної нивах.

В Пілос, Нелеєве гарно збудоване місто, мандрівці

В'їхали. Чорних биків пілосяни на березі моря

Різали в жертву землі потрясателю в кучерях темних.

Лав було дев'ять рядів, по п'ятсот їх сідало у кожнім,

Дев'ять лежало биків для кожного ряду забитих, -

їли утроби вони, а богові стегна палили.

10] В гавань мандрівці ввійшли, з корабля тою ж миттю вітрило

Вверх потягнули і, ставши на якорі, вийшли на берег.

Стежкою йшов Телемах, а попереду нього Афіна.

Перша озвалась тоді ясноока богиня Афіна:

«Годі уже, Телемаху, не будь же такий соромливий!

15] Чи не для батька ти море оце переплив, щоб дізнатись,

Де його криє земля, яка його доля спіткала?

Просто ж до Нестора йди, баских упокірника коней, -

Треба нам знати, яку він думку ховає у грудях.

Ти його сам попроси, щоб сказав він усю тобі правду, -

20] Він не злукавить, занадто-бо щирий він є і розумний».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Менторе, як я піду? І як я до нього звернуся?

Навіть і досвіду я в розмовах розумних не маю, -

Сором мені, юнакові, розпитувать старшу людину».

25] В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

«Дешо ти сам, Телемаху, у власнім надумаєш серці,

Дещо вкладе тобі бог, - гадаю-бо я, що не проти

Волі безсмертних богів на світ ти родився і виріс».

Мовивши так, уперед вирушає Паллада Афіна

30] Кроком швидким, а за нею і він по слідах божественних.

Так до громади дійшли пілосян, що на лавах сиділи;

Там же і Нестор сидів із синами; навкруг готували

Учту - ті смажили м'ясо, а ті на рожен настромляли.

Вгледівши щойно гостей, назустріч юрбою побігли,

35] Руки піднявши, вітали і сісти за стіл запросили.

Перший Несторів син Пісістрат підійшов до них близько,

Взявши за руки, привітно обох запросив їх до гурту

Сісти на руна овечі м'які на піску прибережнім

Поряд із батьком старим і братом своїм Фрасімедом,

« Дав по куску їм утроби й налив їм вина в золотії

Келихи, потім з вітанням звернувсь до Паллади Афіни,

Зевса-егідодержавця дочки, і промовив до неї:

«Гостю-чужинче, тепер поклонись Посейдону-владиці,

Ви-бо, прибувши до нас, на честь його учту застали.

45] Потім, з молитвою сам узливання як слід сотворивши,

Дай і супутнику келих з вином, наче мед той, солодким,

Щоб узливання і він сотворив, - безсмертним, гадаю,

Молиться й він, - у богах-бо є кожній людині потреба.

Він і молодший за тебе, мені ж він неначе ровесник, -

50] Тим-то тобі золотий і подам я першому кубок».

Так він сказав і вручив вина їй солодкого келих.

Втішив богиню Афіну розсудливий муж справедливий

Тим, що їй першій подав з золотого напитися кубка.

Потім вона почала Посейдона-владику благати:

35] «Вислухай нас, Посейдон-землевладче, й молитви цієї

Не відкидай, щоб усе, чого просимо в тебе, здійснилось.

Нестору передусім і синам його щастя пошли ти

Й іншим подай пілосянам ласкаву свою нагороду

За гекатомби розкішні, для тебе принесені щиро.

Дай ще мені й Телемаху вернутись щасливо, здійснивши

Те, по що їхали ми на швидкім кораблі чорнобокім».

Так помолилась вона й узливання сама сотворила,

Потім чудовий дала Телемахові келих дводонний,

І помолився так само улюблений син Одіссеїв.

65] М'ясо найкраще тим часом спекли і з рожен познімали,

Кожному пайку дали, й почалась у них учта розкішна.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Нестор, їздець староденний, з таким до них словом звернувся:

«Саме тепер нам найкраще гостей розпитати й дізнатись,

70] Хто вони, - після того як в їді уже втіхи зазнали.

Хто ви, чужинці? Відкіль шляхом ви пливете вологим?

В справі якій чи так, навмання, ви блукаєте морем,

Наче розбійники ті, що гасають по водних просторах,

Важачи власним життям і біду несучи іноземцям?»

75] В відповідь мовити сміло почав Телемах тямовитий, -

В груди сама-бо Афіна відваги йому доложила,

Щоб розпитати старого він міг про відсутнього батька,

Щоб між людей і для себе міг доброї слави набути:

«Несторе, сину Нелеїв, велика ахеїв пошано!

80] Звідки ми, нас ти питаєш? Тож зараз тобі відповім я.

Ми прибули із Ітаки, з-під схилів Нейону лісистих.

Те ж, про що маю сказать, - не громадська то річ, особиста.

їхав сюди про свойого я батька вістей розпитати,

Про Одіссея, в біді витривалого, - він-бо з тобою

85] Трою колись воював і зовсім спустошив те місто.

А щодо інших усіх, що з троянцями бились, то добре

Знаємо ми, де і хто з них загинув печальною смертю,

Тільки загибель його невідомою робить Кротон.

Ясно ніхто ще не міг розказати нам, де він загинув -

90] На суходолі упав, переможений десь ворогами,

Чи у безодні морській потонув він між хвиль Амфітріти.

Отже, тепер до твоїх припадаю колін, чи не зволиш

Розповісти про печальну загибель його: чи на власні

Очі ти бачив її, чи, може, від іншого чув ти

95] Мандрівника, - на недолю-бо мати його породила.

Тож не шкодуй, і не жалуй мене, й не пом'якшуй нічого,

А розкажи все докладно, що бачить тобі довелося.

Щиро благаю: якщо Одіссей, мій отець благородний,

Виконав слово яке, тобі обіцявши, чи діло

100] В краї троянськім, де стільки, ахеї, ви горя зазнали,

Все це сьогодні згадай і щиру скажи мені правду».

В відповідь Нестор, їздець староденний, промовив до нього:

«Друже мій, ти нагадав про напасті мені, що їх стільки

В краї ми тому, ахеїв сини нездоланні, зазнали

105] В час, коли гнались по морю туманному із кораблями

В мандрах за здобиччю скрізь, куди вів нас Ахілл за собою,

Чи коли місто велике Пріама-вождя переможно

Ми воювали, - із нас-бо найкращі в той час полягли там.

Там Еант войовничий лежить, поліг і Ахілл там,

110] Там і Патрокл, лише до безсмертних подібний порадник,

Там же і любий мій син, Антілох безстрашний і дужий,

Неперевершений в гонах швидких і в боях неутомний.

Крім того, ми ще немало там іншого лиха зазнали -

Хто-бо із смертних людей здолав би те все розказати?

Навіть якби років п'ять або шість ти у нас залишався,

Щоб розпитать, скільки лих богосвітлі зазнали ахеї,

Втомлений цим, ти б раніше до рідного краю вернувся.

Років аж дев'ять загибель ми їм готували, вживавши

Хитрощів різних, аж поки їх дав довершити Кроніон.

120] Розумом ще-бо ніхто з Одіссеєм не міг богосвітлим

Там порівнятись ніколи; усіх перевищував завжди

В хитрощах різних твій батько, якщо таки справді ти рідний

Син його. З подивом щирим я нині дивлюся на тебе:

Тож і в розмові настільки ти схожий на нього, шо навіть

125] Важко повірить, щоб міг щось подібне юнак говорити!

Ще не бували ніколи ми - я й Одіссей богосвітлий -

Різної думки ані у зібраннях народних, ні в раді, -

Мислями завжди єдині й душею, розумні поради

Ми подавали аргеям, щоб вийшло усе якнайкраще.

130] Тільки як ми зруйнували високе Пріамове місто

Й на кораблях одпливли, то бог нас розкидав, ахеїв, -

Зевс тоді в серці своїм поворот нещасливий замислив

Людям аргейським, не всі-бо між ними бували розумні

І справедливі. Лиха багатьох із них доля спіткала,

135] Згубний-бо гнів збудили вони в ясноокої доньки

Батька всевладного, й розбрат вчинила вона між Атрідів.

Вдвох необачно вони поскликали на збори ахеїв

Проти звичаю, тоді, як за обрій вже сонце сідало.

Вийшли на площу з вина обважнілі синове ахейські

140] Й мовили мовно до них, навіщо людей поскликали.

Тут Менелай зажадав, щоб швидше згадали ахеї

Про поворот до вітчизни по лону широкого моря.

Не до вподоби було Агамемнону це, бо він радив

Людям затриматись тут і священні зложить гекатомби,

145] Щоб заспокоїти гнів богині Афіни жахливий.

Дурень! Не знав він того, що схилити її вже не вдасться.

Вічноживущі боги так швидко думок не міняють.

Так от обидва стояли і прикрими лайки словами

Перекидалися; враз в наголінниках мідних ахеї

150] З криком страшенним схопились, між двох поділившися гадок.

Спали ми ніч неспокійно, один проти одного в серці

Зле умишляючи, - Зевс готував нам великі нещастя.

Вранці свої кораблі на священне ми зсунули море,

Здобич забравши усю й ошатно одягнених бранок.

155] Друга ж людей половина, не рушивши з місця, лишилась

При Агамемноні, сині Атрея, людей вожаєві.

Ми ж, половина, на судна зійшли, й одпливли, і помчали

Швидко, - морську широчінь розстелив тоді бог перед нами.

В Тенед приїхавши, жертви богам принесли ми, вітчизни

160] Прагнучи серцем. Та Зевс не дозволив, жорстокий, додому

Нам повернутись, - він вдруге між нас розпалив ворожнечу.

На кораблях крутобоких одні вже назад повертали

Із владарем Одіссеєм досвідченим, ще й хитродумним,

Щоб догодити цілком Агамемнону, сину Атрея.

165] Я ж з усіма кораблями, які прямували за мною,

Плив собі далі, бо знав, що біду божество нам готує.

Плив син Тідея хоробрий за нами з своїм товариством.

Згодом до нас до обох приєднавсь Менелай русокудрий,

В Лесбосі нас він нагнав, - там про дальшу ми путь міркували:

170] З півночі скелі Хіосу урвистого нам обминути,

Маючи Псірію, острів, ліворуч, чи з півдня Хіосу,

Поуз Мімант прямувати, вітрам буревійним відкритий.

Бога благали ми певну нам дати ознаку. Дорогу

Він показав і звелів нам прорізати впрост до Евбеї

175] Моря середину, щоб небезпеки уникнути швидше.

Вітер попутний повіяв шумливо, і легко побігли

Рибним шляхом кораблі, й уночі аж до мису Гереста

Ми прибули. Посейдону, що дав стільки моря одмірять,

Стегна численних биків принесли ми у жертву подячну.

180] День був четвертий, коли з Діомедом, впокірником коней,

Сином Тідея, супутці ввели кораблі рівнобокі

В гавань аргоську, а я плив до Пілоса, й ні на хвилину

Вітер не вщухнув попутний, що бог ще спочатку послав нам.

Так, моє любе дитя, без вістей я прибув, і не знаю

185] Й досі я, хто врятувався з ахеїв, а хто з них загинув.

Те ж, що почути я міг, у власному сидячи домі,

Знатимеш все ти як слід, не втаю-бо від тебе нічого.

Кажуть, вернулись тоді мірмідоняни всі списоборні, -

Світлий-бо син Ахілла, великого духом, їх вивів;

190] Цілий додому вернувсь Філоктет, син Поянта славетний;

Ідоменей всіх до Кріту довіз із свого товариства,

Що заціліли в боях, - з них нікого не викрало море.

А про Атріда й самі ви чували, хоч одаль живете,

Як він вернувсь, як Егіст лиху йому згубу підстроїв.

195] Правда, ганебної той покути зазнав незабаром.

Як воно добре, коли, загинувши, муж залишає

Сина! Помстився-бо він на підступному батькоубивці,

Злому Егісті, що вбив славетного батька у нього.

Друже мій любий, я бачу, ти й рослий удавсь, і вродливий.

200] Будь же відважний, щоб доброї слави в потомках набути».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Несторе, сину Нелеїв, велика ахеїв пошано!

Так, він помстився на нім по заслузі, й широко ахеї

Славу його рознесуть, щоб знали й потомки майбутні.

О, якби силою тою богове й мене наділили,

Щоб за зухвалість болючу я міг женихам відплатити, -

Кривди-бо їх і знущання занадто уже допікають!

Щастя такого, проте, нам боги не судили послати -

Батьку моєму й мені, - і доводиться тільки терпіти».

210] Нестор, їздець староденний, у відповідь мовив до нього:

«Друже, якщо вже про це нагадав ти й розмову провадиш, -

Чув я, багато в твій дім женихів учащає незваних

Задля твоєї матусі і кривду тобі учиняють.

Отже, скажи, добровільно ти зносиш оце чи до тебе

215] Ставляться люди вороже, керовані голосом божим?

Хто зна, можливо, ще прийде за їхні насильства помститись

Батько твій сам чи всі, із ним разом зібравшись, ахеї.

О, якби так полюбила й тебе ясноока Афіна,

Як Одіссеєм славетним дбайливо вона піклувалась

220] В краї троянськім, де стільки, ахеї, ми горя зазнали, -

Я-бо не бачив, щоб смертного мужа боги так любили,

Як Одіссеєві явно сприяла Паллада Афіна, -

Зволила б так і тебе любити вона й піклуватись.

То не було б уже в них і згадки про те женихання».

225] Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Старче, не думаю я, що це слово справдитися може.

Надто багато сказав ти, аж дивно мені! І надії

В мене нема, щоб те сталось, хоч би і боги так бажали!»

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

230] «Що за слова, Телемах, ти пустив крізь зубів огорожу?

Легко і здалеку бог порятує людину, як схоче.

Краще волів би й багато я стерпіти горя тяжкого,

Тільки б вернутись додому й побачити день повороту,

Ніж, повернувшись, загибель спіткати при вогнищі ріднім,

235] Як Агамемнон, дружини й Егіста підступністю вбитий.

Навіть боги від однаково всім неминучої смерті

Й любого їм врятувать не могли б, коли доля нещадна

В повен зріст покладе його смерті в обійми скорботні».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

240] «Менторе, як нам не гірко, облишмо про це говорити.

Не повернутись додому ніколи йому, бо безсмертні

Смерть йому й чорної Керн обійми давно присудили.

Нині про інше хотів би розвідати я й розпитати

Нестора, - від багатьох справедливіший він і мудріший;

245] Трьом поколінням людським він, кажуть, владар був незмінний.

Глянути тільки на нього - мені він безсмертним здається.

Несторе, сину Нелеїв, скажи-бо усю мені правду,

Як Агамемнон Атрід загинув широкодержавний?

Де Менелай був? Яку для Атріда загибель придумав

250] Хитрий Егіст, що убити здолав він сильнішого мужа?

Може, не в Аргосі був Менелай тоді, десь заблукавши

Поміж чужими людьми, а той і відваживсь на вбивство?»

Нестор, їздець староденний, у відповідь мовив до нього:

«Зараз, дитя моє любе, всю правду тобі розповім я,

2м Сталося все саме так, як і ти вже собі уявляєш.

Справді, якби, повернувшись із Трої, Егіста живого

В братовім домі Атрід Менелай захопив русокудрий,

То не насипали б пагорб могильний тоді над померлим, -

Птахи і пси розтерзали б далеко за містом у полі

Кинуте тіло його, і ніхто б із ахеянок навіть

Смерті його не оплакав, - страшне-бо замислив він діло:

В час, коли ми за троянські твердині змагались завзято,

В Аргосі, кіньми багатому, він преспокійно ховався

Й чаром облесливих слів Агамемнона зводив дружину.

Спершу, проте, Клітемнестра пресвітла ніяк не давала

Згоди на справу негідну, була вона в помислах чиста.

Був біля неї співець, що йому, вирушаючи в Трою,

Син Атрея свою доручив доглядати дружину.

Згодом, коли її воля богів спонукала скоритись,

270] Висланий був той од неї співець аж на острів пустинний,

Де для хижих птахів він у здобич лишився й поживу.

В дім свій бажану привів її він, бо й сама так бажала.

Безліч стегон богам попалив на святих вівтарях він,

Безліч оздоб, і тканин, і речей золотих їм навішав,

275] Справу здійснивши велику, на що вже й не міг сподіватись.

З Трої від'їхавши разом, пливли ми поволі додому -

Син Атрея і я, один одному приязні друзі.

Ми пропливали повз Суній священний, Афін передгір'я, -

Раптом Феб-Аполлон, що ласкавими з неба сягає

280] Стрілами, вмить стерника русокудрому вбив Менелаю -

Фронтія Онеторіда, що свій корабель мореплавний

Вправно стерном направляв; з-між усіх поколінь він найкраще

Вмів кораблем керувати, коли розбушується буря.

Там забаривсь Менелай, хоч і як поспішав у дорогу, -

285] Мусив товариша він поховати і похорон справить.

Потім, коли в винно-темнеє море поплинув ізнову

На кораблях він доладних і скель стрімковерхих Малеї

Швидко досяг, страшну йому визначив Зевс громозвучний

Далі дорогу: вітру наслав він бурхливе дихання

290] Й хвилі навколо бурунні підняв величезні, як гори.

Кріту дісталася тих розпорошених суден частина, -

Там, над Ярданом струмистим, кідони жили споконвіку.

Гола, стрімка, над водою звисає там скеля висока,

З самого краю Гортіни, в імлисто-туманному морі.

295] З лівого боку, до Фесту, велику там кидає хвилю

Нот, і той камінь малий затримує хвилю велику.

Саме туди їх загнало, і ледве уникнули люди

Гибелі, всі ж кораблі о скелі підводні розбито

Хвилями вщент. Із них тільки п'ять кораблів синьоносих

300] Аж до самого Єгипту водою і вітром загнало.

Поки, збираючи золота й всякого скарбу багато,

Із кораблями блукав Менелай між людей чужомовних,

Дома тим часом Егіст свій злочин великий замислив:

Сина Атрея убив, і народ йому мовчки скорився.

305] Так він сім років владарив у злотобагатих Мікенах,

Тільки на восьмий з Афін на згубу йому повернувся

Світлий Орест, і Егіста, підступного батькоубивцю,

Вбив він того, що колись умертвив його славного батька.

Потім, проте, поминальну для всіх він справив аргеїв

310] Учту по матері ницій і тім боягузі Егісті.

Дня цього самого вже й Менелай гучномовний приїхав,

Стільки привізши скарбів, скільки їх в кораблях уміщалось.

Ти ж не барися, мій друже, в блуканнях від дому далеко,

Скарб залишаючи весь у господі своїй на поталу

Людям зухвалим; усе-бо вони пожеруть і між себе

Скарб твій поділять, - даремно й було б тоді в путь вирушати.

До Менелая ж раджу я щиро тобі й закликаю

їхати; зовсім недавно в отчизну свою повернувся

Він од людей, від яких вже не мав і надії у серці

виїхать він, коли бурі загнали його на простори

Моря широкого, звідки і птиця крилата не зможе

Навіть за рік долетіти, - таке-бо страшне й величезне.

Нині ж рушай на своїм кораблі із гребцями своїми

Чи суходолом, як хочеш, - стоять он і повіз, і коні;

325] їдуть сини мої разом, вони-бо тебе й запровадять

Аж в Лакедемон ясний, де живе Менелай русокудрий.

Ти його сам попроси, щоб сказав він усю тобі правду, -

Він не злукавить, занадто-бо щирий він є і розумний».

Так він сказав. А сонце зайшло, й почало вже смеркатись.

330] Знову озвалась тоді ясноока богиня Афіна:

«Старче, усе, як належить, по правді мені розповів ти.

Отже, відріжте бикам язики і вина намішайте,

Щоб Посейдонові й іншим безсмертним створить узливання,

Ну, а тоді й про постелю подумати слід, бо пора вже!

335] Світло давно уже зникло в пітьму, й не годиться так довго

Тут нам сидіти на учті богів, - пора розійтися».

Зевсова донька сказала, і всі улягли її слову:

Воду їм чисту на руки окличники стали зливати,

Чаші вином юнаки наповнили всім аж по вінця

340] Й пороздавали навколо їм келихи для узливання.

Кинувши в жар язики, вони стоячи так узливали.

По узливанні й самі вони випили, скільки схотіли;

Разом з Афіною встав Телемах боговидий від столу,

На корабель крутобокий бажаючи разом вернутись.

345] Нестор затримав обох, із такими звернувшись словами:

«Хай мене Зевс і інші богове безсмертні боронять,

Щоб на швидкий корабель вам дозволив я йти ночувати,

Начебто зовсім уже я злидень якийсь, голодранець,

Наче нема килимів з покривалами в домі моєму,

з5о Щоб і самому, і гостям було на чім м'яко поспати.

Є в мене ще й килими, й покривал є чудових багато!

Мужа славетного парость, улюблений син Одіссеїв

Спати не ляже у мене на палубі на корабельній,

Поки живу, після мене ж у домі зостануться діти,

355] Щоб пригостити гостей, які у мій дім завітають».

Мовить до нього тоді ясноока богиня Афіна:

«Добре сказав ти, мій старче коханий, і ради твоєї

Слід Телемахові слухать, бо так воно буде найкраще.

Разом з тобою нехай він іде, хай спати лягає

360] В домі твоїм, я ж подамся на свій корабель чорнобокий

Товаришів підбадьорити, кожному слово сказати.

Можу-бо я похвалитись, що віком я старший між ними;

Решта - молодші усе, що поїхали приязні ради,

Духом великому всі Телемаху ровесники й друзі.

365] Там ночувати сьогодні в своїм кораблі чорнобокім

Я залишуся, а вранці уже до кавконів відважних

Вирушу, - треба у них мені борг одержати давній

Та й не малий. А ти юнака, що гостює у тебе,

Повозом виряди з сином; звели запрягти йому в повіз

Коней, ходою найшвидших і силою самих найкращих».

Мовивши це, відійшла ясноока богиня Афіна,

Вигляд прибравши морського орла, - всі жахнулись присутні,

И Нестор старий дивувався, на власні це бачивши очі;

Взяв Телемаха за руку, назвав на ім'я і промовив:

«Друже, нікчемою ти й боягузом, я певен, не будеш,

Раз вже тебе, юнака, богове самі супроводять,

Бо не хто інший отут із осельників був олімпійських -

Зевсова донька була, найславетніша Трітогенея,

Що між аргеїв усіх твого батька найбільш вирізняла.

380] Будь же, владарко, ласкава й до мене, і доброї слави

Дай і мені, і дітям моїм, і дружині поважній;

Широколобу в жертву тобі принесу однорічну

Ялівку я, що в ярмо ще ніколи її не впрягали, -

Позолотивши їй роги, тобі принесу її в жертву».

385] Так він молився, й слова ті почула Паллада Афіна.

Попрямував тоді Нестор, їздець староденний, із почтом

Власних синів і зятів до свойого прегарного дому.

А позаходили всі у прославлений дім можновладця,

То посідали рядком на стільцях вони всі та на кріслах.

390] В чашах тоді намішав господар старий для прибулих

Добропитного вина, що стояло вже літ одинадцять, -

Ключниця те їм відкрила вино, з нього покришку знявши,

В чаші його намішавши, він довго молився Афіні,

Зевса-егідодержавця дочці, і чинив узливання.

395] По узливанні й самі вони випили, скільки схотіли,

Й кожен в оселю свою спочивати усі розійшлися.

А Телемаха, любе дитя Одіссееве, на ніч

Нестор, їздець староденний, просив до своєї господи,

Ліжко різьблене йому в передсінку лункім постеливши

400] Поряд з метким списоборцем, мужів владарем Пісістратом,

Що не жонатим один ще у батьковім домі лишався.

Ліг тоді й Нестор в середніх покоях високого дому,

Де господиня дружина з ним ложе й постелю ділила.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

405] Нестор, їздець староденний, підвівся з м'якої постелі,

Вийшов із дому і сів на камінні, обтесанім рівно,

Що перед домом його при дверях високих лежало,

Біле, до блиску натерте оливою; здавна на ньому

Мудрий Нелей спочивав, до безсмертних подібний порадник, -

410] Керою скорений, він давно вже зійшов до Аїду.

Нині тут Нестор старезний сидів, оборона ахеїв,

З берлом в руках; а навколо, з своїх повиходивши спалень,

Разом сини його всі позбирались - Ехефрон, і Стратій,

Далі Персей, і Арет, та ще й Фрасімед богорівний;

415] Шостим, за ними услід, і герой Пісістрат появився;

Богоподібного з ним Телемаха також посадили.

Отже, почав промовлять до них Нестор, їздець староденний:

«Дітоньки любі! Здійсніть якнайшвидше моє ви бажання,

Передусім хотів би я ласки благати в Афіни,

420] Явно вона-бо на щедру гостину до нас завітала.

В поле один по телицю біжи, щоб додому пригнати

Встиг її швидше пастух, що бики там пасе і корови.

Другий нехай на чорний біжить корабель Телемахів -

Товаришів приведе, лиш двох на борту залишивши.

425] Золотаря хтось, Лаерка, сюди хай покличе негайно, -

Щоб у телиці тієї він роги прийшов золотити.

Інші ж усі залишіться зі мною й скажіть, щоб служниці

В домі там учту скоріш готували багату і пишну,

Дрова і чистую воду несли і стільці розставляли».

430] Так він сказав, і усі почали метушитись. Телицю

З поля пригнали; прийшли з корабля рівнобокого разом

Товариші Телемаха відважного; майстер з'явився

З мідним приладдям в руках, потрібним у справі ковальській:

Кліщі міцні, і ковадло, і молот приніс він, якими

435] Золото звик оброблять. Прийшла і Афіна в тій жертві

Долю прийняти свою. А Нестор, комонник старезний,

Золота дав, - золотар ним старанно оздобив телиці

Роги криві, щоб красою їх втішити очі богині.

Світлий Ехефрон і Стратій вели ту за роги телицю.

440] Воду в квітчастому глеку Арет однією рукою

Виніс із дому, а в другій тримав із ячменем жертовним

Короба. Тут же стояв Фрасімед, прославлений в битвах, -

Гостру сокиру тримав він, ударить телицю готовий.

Чашу підставив Персей. А Нестор, комонник старезний,

445] Руки помивши, молився Афіні й посипав телицю

Зерном і, шерсті з чола її зрізавши, в полум'я кинув.

А як усі помолились і зерном посипали жертву,

Несторів син, Фрасімед, відвагою славний, до неї

Раптом наблизивсь, ударив сокирою й, м'язи на карку

450] їй розрубавши, знесилив. І радісно всі закричали -

Дочки, й невістки, і навіть сама Еврідіка поважна,

Нестора вірна дружина, найстарша з Кліменових дочок,

Жертву тоді над землею широкодорожньою разом

Всі підняли, й Пісістрат заколов її, вождь мужовладний.

455] Кров з неї чорна побігла, й дихання покинуло кості;

Швидко на частки її поділили й відрізали стегна

Так, як наказує звичай, і жиром обабіч обклали,

Згорнутим вдвоє, а зверху сирим іще м'ясом накрили.

Старець палив на вогні їх, вином окропивши іскристим,

460] А молоді біля нього в руках п'ятизубці тримали.

Стегна спаливши телиці й утроби її скуштувавши,

Решту усю на шматки порубали й, рожнами проткнувши,

Смажити стали, рожни над вогнем повертаючи гострі.

А Телемаха тим часом купала тоді Полікаста,

465] Нестора Нелеїада прекрасна дочка наймолодша.

Вимивши, тіло йому оливою добре натерла,

Потім хітон полотняний і плащ надягнула на нього -

Вийшов з купелі юнак, до безсмертних на вигляд подібний,

І, підійшовши, близ Нестора сів, керманича люду.

470] М'ясо тим часом засмажили вже і з рожен поздіймали.

Сіли до учти вони. А навколо стола метушились

Слуги дбайливі, вина в золоті доливаючи кубки.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Знову почав промовлять до них Нестор, їздець староденний:

475] «Діти мої, пишногривих ведіть Телемахові коней

І запряжіть їх у повіз, щоб їхати міг він в дорогу».

Так він сказав, і, слухняно скорившися батьковій волі,

Зразу ж, негайно впрягли в колісницю баских вони коней,

Ключниця хліба й вина їм дала та печеної страви,

480] Ласощів тих, що їдять владарі їх, небес вихованці.

Вийшов тоді Телемах на запряжений повіз прекрасний;

Поруч і Несторів син, Пісістрат, проводар мужовладний,

На колісницю зійшов і, віжки тримаючи міцно,

Хльоснув по конях бичем, і вони залюбки полетіли

Полем, і Пілос високий далеко позаду лишився.

Ярмами так цілий день своїми вони потрясали.

Сонце тим часом зайшло, і тінями вкрились дороги,

Поки у Фери вони прибули, у дім до Діокла, -

Сином він був Ортілоха, що сам народивсь од Алфея;

490] Там вони ніч пробули, і гостинно прийняв він прибулих.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Коней баских запрягли і, на повіз оздоблений ставши,

Швидко помчали од брами вони й передсінку лункого,

Хльоснув по конях один, і ті залюбки полетіли.

495] На рівнину прибули вони, всю пшеницями укриту,

Там свою й путь завершили, - так швидко домчали їх коні

Сонце тим часом зайшло, і тінями вкрились дороги.

ПІСНЯ ЧЕТВЕРТА

ЗМІСТ ЧЕТВЕРТОЇ ПІСНІ. ВЕЧІР П'ЯТОГО ДНЯ І ДЕНЬ ШОСТИЙ

Прибулих до Лакедемону Телемаха і Пісістрата Менелай запрошує на весілля своїх сина й дочки, що саме відбуваються в його домі. Менелай і дружина його Єлена пізнають Телемаха і розповідають про пригоди під Троєю і наступну долю ахейських вождів, про подвиги Одіссея та затримання його у німфи Каліпсо на острові Огігії. Тим часом женихи, довідавшись про відплиття Телемаха, замишляють убити його, коли він повертатиметься. Пенелопа тяжко сумує, довідавшись про від'їзд сина і замах на його життя. Зворушена ч молитвою, Афіна підбадьорює Пенелопу віщим сном. Женихи на чолі з Тіноєм вирушають у море, щоб перестріти Телемаха біля острова Астеріди.

В ЛАКЕДЕМОНІ

Так в Лакедемон дістались, в глибоку між урвищ долину,

И до Менелая славетного в дім свою путь спрямували.

Пишно справляв у той час він в численному родичів колі

Разом весілля і синові свому, й незайманій доньці:

5] Сину Ахілла, мужів переборця, її відсилав він.

Дав ще у Трої він згоду йому, обіцявши за нього

Видать її, і боги це одруження нині здійснили.

До мірмідонян із кіньми й возами її виряджав він,

В місто прославлене їх, де владу посів наречений.

10] Синові ж юну Алектора доньку привіз він із Спарти, -

Звавсь Мегапентом міцним той улюблений син; народився

Він од рабині; Єлені ж дітей вже боги не послали,

Після того як дочку породила вона, Герміону,

Милу й прекрасну, немовби сама золота Афродіта.

15] В високоверхому домі на учті весільній сиділи

Всі Менелая славетного родичі, друзі й сусіди

І розважались. Співець божественний співав під формінгу

Пісні чудової, й два скоморохи, - лише починав він

Грати й співати, - танок посередині вже витинали.

20] Під ворітьми Менелая обидва супутники з кіньми -

Юний герой Телемах і Несторів син світловидий -

Стали. Проходячи, їх Етеон, управитель, побачив,

Вірний слуга й помічник Менелая славетного бистрий.

Через господу пройшов він людей вожая сповістити,

25] Став біля нього близенько і слово промовив крилате:

«Люди якісь там, паростку Зевсів, ясний Менелаю,

Двоє чужинців, здається, із роду великого Зевса.

Як ти накажеш: чи коней у них розпрягти вітроногих,

Чи відіслати до інших, хто радо в гостину їх прийме?»

30] З гнівним обуренням мовив йому Менелай русокудрий:

«Дурнем не був ти раніш, Етеоне, сину Боетів,

Що ж це тепер ти дурниці плетеш, мов дитя нерозумне?

Досить в чужих ми людей гостинного хліба поїли,

Поки вернулись додому! І хай нас надалі рятує

35] Зевс од недолі такої! Жвавіш розпрягай тим чужинцям

Коней, самих же їх прямо сюди, на учту, запрошуй».

Так він сказав, і побіг Етеон із покоїв скликати

Слуг тямовитих, щоб швидше до нього усі поспішали.

Зразу ж із ярем вони замилених випрягли коней

40] Та за оброті до жолоба їх прив'язали у стайні,

В жолоб засипали полби, із білим ячменем змішавши,

Повіз прибулих о мур обіперли ясний та блискучий,

їх же самих до божистого дому ввели. Дивувались

Дуже вони на дім владаря, того паростка Зевса, -

45] Все-бо, як сонце яскраве, як місячне сяйво, блищало

В високоверхім, стрункім Менелая славетного домі.

Потім, коли там удосталь свої вже натішили очі,

Митись пішли вони в гладко обтесану, чисту купелю.

Добре помивши, служниці оливою їх намастили,

50] Свіжі хітони на них надягнули й кереї вовняні.

В ряд з Менелаєм Атрідом у крісла вони посідали.

Воду служниця внесла в золотому чудовому глеку

Руки вмивати й поволі над срібним цеберком зливала;

Потім поставила стіл перед ними, обструганий рівно.

Ключниця хліба внесла їм поважна і страв розмаїтих,

Радо і щедро черпнувши з домашніх запасів численних;

Високо чашник на блюдах поклав дерев'яних їм м'яса

Різного, й келихи він золоті перед ними поставив.

Слово привітне промовив до них Менелай русокудрий:

60] «Хліба мого споживіть на здоров'я! А потім, коли вже

Підживитеся, почну я розпитувать, що ви за люди.

Вами продовжений гідно, батьків ваших рід не загинув, -

З роду державців, як видно, походите ви берлоносних,

Зевса годованців: прості таких би, як ви, не вродили».

65] Так він промовив, у руки телячої взяв хребтовини

Й жирні шматки їм поклав із своєї почесної пайки.

Руки до страв приготованих зразу ж усі простягнули.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Нестора синові мовив тоді Телемах тямовитий,

70] Голову близько схиливши, щоб інші його не почули:

«Глянь, Несторіде, мій друже, для серця мого найлюбіший,

Як в цих покоях лунких все виблискує міддю яскраво,

Золотом, сріблом, та ще ж і слоновою кістю, й електром!

Тільки у Зевса, мабуть, оселя така на Олімпі!

75] Скільки скарбів тут коштовних! Дивлюся - і дивом дивуюсь».

Слів його тихих, проте, дочув Менелай русокудрий

І, промовляючи, з словом до них звернувся крилатим:

«Дітоньки любі! Із Зевсом нікому з людей не рівнятись,

Все-бо у нього нетлінне: скарби і будівлі численні.

80] Може б, з людей хто зі мною й помірявсь достатком, а може,

Й ні; та багато блукавши і лиха зазнавши багато,

Все це привіз в кораблях я й на восьмому році вернувся,

Кіпр, Фінікію й Єгипет відвідавши в довгих блуканнях.

Був я також в ефіопів, сидонян, в країні ерембів,

85] В Лівії був, де рогатими родяться зразу ж ягнята,

Де по три рази щороку котяться і вівці, і кози;

Там ні господар, ні навіть пастух ще не відав нестатку

Ні в молоці у солодкім, ні в м'ясі та свіжому сирі,

Цілий-бо рік молока удосталь там можна доїти.

•я Поки блукав по чужих я краях і всякого скарбу

Там набував, тут інший неждано й негадано, нишком,

Підступом злої дружини убив мого брата ганебно.

Тим-то й не тішить мене те багатство, що ним володію.

Мабуть, уже від батьків своїх, хто б не були вони, досі

95] Чули й самі ви, скільки зазнав я, як дім я утратив,

Повний добра і усім для життя устаткований добре.

Краще б третину я мав із того, що в домі моєму

Надбано, тільки б живими лишилися ті, що в широкій

Трої загинули, одаль від Аргоса, славного кіньми.

100] Часто журюсь я за ними всіма, їх оплакую гірко,

На самоті у покоях просторого сидячи дому, -

То утішаю собі я риданнями серце, а то їх

Стримую, - швидко насичує горе, що душу морозить.

Та ні за ким з них усіх не сумую я так і не плачу,

105] Як за одним; згадаєш про нього, стають осоружні

їжа і сон, - ніхто-бо з ахеїв не витерпів стільки,

Скільки зазнав і стерпів Одіссей. Самі-бо нещастя

Долею стали його, а моєю - весь час безутішна

Туга, що так його довго нема і не знаємо навіть,

Вмер чи живий він де-небудь. По ньому, звичайно, сумують

Батько старенький Лаерт, і розважна його Пенелопа,

І Телемах, що дома покинув його в сповиточку».

Так він сказав, і плакать збудив він у сина бажання:

Сльози на землю закапали з вій, як про батька почув він;

Щоб приховать їх, підніс до очей обома він руками

Плащ свій пурпурний. Але Менелай спостеріг це відразу,

І міркувати почав він у мислях і в серці своєму:

Виждати, поки той сам про батька в розмові згадає,

Чи розпитати вперед, щоб про все докладніше дізнатись.

120] Поки отак міркував він у мислях і в серці своєму,

З високоверхої спальні пахущої вийшла Єлена, ¦

Мовби сама Артеміда з'явилася золотострільна;

З нею ввійшовши, Адреста вигідне підсунула крісло,

З вовни м'якої внесла килимок їй під ноги Алкіппа,

125] Срібну шкатулку Філо подала їй, яку тій Алкандра

Подарувала, дружина Поліба, що жив у Єгипті,

В Фівах, де в кожному домі скарбів є коштовних багато.

Подарував Менелаєві й сам він дві срібні купелі.

Гарні триножники два і золота десять талантів.

130] Крім того, красні дала і дружина дарунки Єлені:

Із золотим веретеном округлу із срібла шкатулку

На коліщатах, з країв облямовану золотом чистим.

Ставить служниця Філо ту шкатулку своїй господині,

Повну куделі тонкої, - лежало у ній веретено

135] В темно-фіалковій шерсті, що пасмами вниз обвисала.

Сіла у крісло вона, на підніжок поставивши ноги,

І почала чоловіка розпитувать жінка докладно:

«Чи не довідався ти, Менелаю, паростку Зевсів,

Що то за люди, які завітали до нашого дому?

140] Чи помиляюсь, чи правду повім, а підказує серце:

Ще я нікого, здається, як муж цей, не бачила досі

Ні із мужчин, ні з жінок, - дивлюся - і дивом дивуюсь! -

Хто б так на сина скидавсь Одіссея, відважного серцем,

На Телемаха, що дома покинув його в сповиточку

і*? в час той, коли через мене, безстидну, ахеїв загони

В Трою далеку походом воєнним усі вирушали».

Відповідаючи, мовив тоді Менелай русокудрий:

«Думаю й сам я тепер, як і ти, дружино, вважаєш.

Все-бо точнісінько в нього - і руки ті самі, і ноги,

130] Й погляд очей, і чоло, і волосся таке ж кучеряве.

От і сьогодні, коли я згадав у розмові з гостями

Про Одіссея, якої біди він зазнав задля мене,

В нього ж гіркі із-під брів на землю закапали сльози;

Щоб приховать їх, свій плащ до очей він підніс пурпуровий».

155] Несторів син Пісістрат у відповідь мовив до нього:

«Паростку Зевсів, владарю людей, Менелаю Атріде,

Справді доводиться сином того він, про кого ти кажеш.

Тільки він скромний юнак і соромиться в серці своєму,

Щойно ввійшовши, уже й словами отут розкидатись

160] Перед тобою, що голос твій тішив нас так, наче божий.

Вирядив з ним і мене уже Нестор, їздець староденний,

Проводирем йому бути. Побачитись хтів він з тобою,

Щоб ти порадив його, чи словом то буде, чи ділом.

Синові, втративши батька, багато доводиться в домі

165] Лиха терпіти, якщо оборонників інших немає,

От як тепер Телемах залишився, й немає в народі

Більше нікого, хто б міг від нещастя його захистити».

Відповідаючи, мовив тоді Менелай русокудрий:

«От дивина! То невже ж завітав до господи моєї

170] Син мого друга, що стільки вже витерпів він задля мене!

Краще з усіх я аргеїв його сподівавсь привітати,

Тільки в швидких кораблях нам по бурному морю б дозволив

Зевс громозвучний, Олімпу владика, додому вернутись:

В Аргосі дав би я місто йому для життя, збудував би

175] Дім і з Ітаки його з багатством усім перевіз би

З сином і всіми людьми, якесь увільнивши для нього

Місто околишнє - з тих, що владі моїй підлягають.

Близько ми з ним живучи, зустрічались би часто, й ніщо нас

Не розділяло б у приязні нашій і радості спільній,

180] Поки когось із нас чорною хмарою смерть не окриє.

Хтось із безсмертних богів, як видно, позаздрив на нього,

Й він, бідолашний, один повороту додому не має».

Так він сказав, і заплакать у всіх розбудив він бажання.

Плакала гірко Єлена аргейська, народжена Зевсом,

185] Плакати став Телемах, і сам Менелай, син Атрея;

Навіть і Несторів син тоді сльози почав проливати:

З тугою в серці згадав бездоганного він Антілоха,

Брата, що світлий убив його син Зоряниці ясної,

А спогадавши, звернувся до нього із словом крилатим:

190] «Сину Атреїв, смертних ти розумом всіх перевищив,

Нестор нам сивий не раз це говорить, коли ми про тебе,

В домі своєму зібравшись, згадаємо часом в розмові.

Нині ж мене ти, будь ласка, послухай. Не дуже я радий

В жаль по вечері вдаватись, ще прийде на те Зоряниця,

195] Рано народжена. Не боронитиму все ж над своїми

Близькими плакать, коли вже недоля і смерть їх настигла.

Тільки й пошани для смертних нещасних, коли на їх пам'ять

Кучері ми острижем чи з очей своїх зронимо сльози.

Втратив і я свого брата, не гіршим він був із аргейських

200] Воїв, - повинен ти знати його, - я ж не знав його досі

Й навіть не бачив; кажуть, проте, із усіх визначався

Брат Антілох і в борні бойовій, і в швидких перегонах».

Відповідаючи, мовив йому Менелай русокудрий:

«Друже мій, кажеш ти так, як могла б лиш людина статечна,

205] Старша від тебе роками, сказати розумно й зробити, -

Батька такого ти син, тому так розумно й говориш.

Легко поріддя впізнать чоловіка, якому Кроніон

Випряв у шлюбі його чи іще при народженні щастя,

Так-от як Нестору дав він життя свого дні всі незмінно

210] В домі своєму прожити в достатку й постарітись дома,

Маючи добрих розумних синів, списоборців найкращих.

Ну-бо, облишмо цей плач жалібний, що так раптом почався,

Краще про учту згадаймо і руки омиймо водою

Чистою. Досить і вранці нам буде часу для розмови,

215] Встигнемо, я й Телемах, перемовитись ще між собою».

Так він сказав, і воду на руки їм злив Асфаліон,

Вірний слуга й помічник Менелая славетного бистрий.

Руки до страв приготованих зразу ж вони простягнули.

Інше надумала тут народжена Зевсом Єлена:

220] В келихи й чаші з вином, що пили вони, вкинула раптом

Зілля, що й біль погамує, і горе дозволить забути.

Хто його вип'є, хоч трохи в кратеру з вином домішавши,

Той цілий день на лице й однієї не зронить сльозини,

Хоч би умер навіть батько у нього чи матінка рідна,

Хоч би упрост перед ним і брата чи любого сина

Гострою міддю убили й на власні це очі він бачив.

Зевсова донька ті ліки цілющі, для всіх пожиточні,

Від Полідамни, Фтона дружини, придбала в Єгипті,

Де плодоносна земля розмаїтого родить багато

230] Зілля корисного людям, багато й шкідливого дуже.

Кожен там - лікар, що всіх перевищить знаннями й умінням

Інших людей, усі-бо в краю тім із роду Пеана.

Вкинувши зілля в вино і звелівши його розливати,

Враз до присутніх з такими словами звернулась Єлена:

235] «Паростку Зевсів, ясний Менелаю Атріде, і всі ви,

Діти відважних мужів! У житті кому як посилає

Зевс і добра і недолі, бо все в його владі і силі.

Сидячи тут, у покоях на учті, усі призволяйтесь,

Бавтесь розмовами, я ж розповім вам що-небудь до речі.

240] Ні розказать до ладу не могла б я, ні навіть згадати

Подвигів всіх Одіссея, в біді витривалого мужа,

Та розповім про один, що так мужньо його учинив він

В краї троянськім, де стільки, ахеї, ви горя зазнали.

Сам собі тіло ганебно ударами пуги побивши,

245] Дране лахміття на плечі напнувши, він, ніби челядник,

Зваживсь пройти уздовж вулиць широких ворожого міста.

Так приховавши себе, до вбогого став він подібний, -

Досі ніхто ще таким не бачив його при ахейських

Суднах. Отак він у Трою пробрався, й ніхто Одіссея

250] Не впізнавав, лиш одна і таким я його упізнала

Й стала розпитувать; він же весь час ухилявся лукаво.

Тільки тоді, як його я помила і маслом натерла,

В свіже одіння прибрала й велику дала йому клятву,

Що не раніше троянцям я виявлю в нім Одіссея,

255] Ніж він до шатер ахейських і бистрих повернеться суден,

Тільки тоді він увесь одкрив мені задум ахеїв.

Мідним мечем тонколезим багато убивши троянців,

Він до аргеїв вернувся, відомостей досить зібравши.

Лемент великий троянки зняли, а у мене раділо

2«о Серце, давно-бо сама я жадала вернутись додому

І над засліпленням тим жалкувала, в яке Афродіта

Ввергла мене, забравши із любої серцю вітчизни,

Де я дочку залишила, й покої подружні, і мужа,

Що красотою й умом не поступиться ні перед ким він».

265] Відповідаючи, мовив тоді Менелай русокудрий:

«Слушно усе це ти, жінко, й по правді цілком розказала.

Прагнення й думи героїв-мужів багатьох дослідити

Мав я нагоду, країн об'їздивши дальніх багато,

Але ніколи й ніде ще мої не нагляділи очі

270] Мужа такого, як той Одіссей, у біді витривалий,

Мужнього подвигу, що учинив він його так відважно

У дерев'янім коні, де всі ми засіли, з аргеїв

Найхоробріші, готуючи смерть і загибель троянцям.

Ти ж до коня підійшла тоді. Мабуть, якийсь-то ворожий

275] Бог спонукав тебе, слави троянцям волівши додати:

Разом з тобою тоді підійшов Деїфоб боговидий.

Тричі кругом обійшовши, ти схованку мацала утлу

1 почала визначних на ім'я викликати данаїв,

Голос дружин їх, аргейських жінок, вдаючи достеменно.

280] Я й Діомед, син Тідея, та ще Одіссей богосвітлий.

Сидячи разом всередині, чули, як їх ти гукала.

Скочили з місця обидва, схвильовані, ми вже готові

Вийти з коня чи й відтіль озватися раптом до тебе,

Та Одіссей зупинив нас, і стримавши ті поривання,

інші ахейські сини всі мовчки тим часом сиділи,

Тільки Антікл поривався словами на твій обізватись

Голос. Але Одіссей міцними руками затиснув

Рота йому і тримав так, аж поки Паллада Афіна

Геть відвела тебе, й цим врятував од біди він ахеїв».

290] Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Паростку Зевсів, владарю людей, Менелаю Атріде!

Тим-то й смутніше, що хоч і залізне в грудях у нього

Билося серце, але не уник він лихого загину.

Та чи не час нам обом іти на спочинок, щоб, лігши,

295] Сном найсолодшим могли вже утішитись ми на постелях?»

Так він сказав, і Єлена аргейська звеліла служницям

Ліжка стелить в передсінку, пурпурними їх подушками

Викласти, ще й килимами чудовими постіль заслати,

І покривала вовняні подать їм укритися зверху.

300] Вийшли із світлом ясним у руках із покоїв служниці

І постелили постелі, й гостей туди вивів окличник.

Там, у переднім покої, вони і лягли спочивати -

Ліг там герой Телемах і Несторів син світлосяйний;

Сам же Атрід ліг в середніх покоях високого дому,

305] Поруч лягла й довгошатна Єлена, в жінках богосвітла.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

З ложа свойого підвівся уже Менелай гучномовний,

В одяг убрався, черезпліч нагострений меч перевісив,

Знизу сандалії гарні до ніг підв'язав мускулястих,

310] Вийшов із спальні своєї, на бога достоту подібний.

До Телемаха підсів, назвав на ім'я і промовив:

«Що спонукало тебе, Телемаху-герою, прибути

У Лакедемон наш світлий по лону широкого моря?

Справа своя чи громадська? Ти, може, одверто розкажеш?»

315] Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Паростку Зевсів, владарю людей, Менелаю Атріде!

Я розпитати прибув, - чи про батька вістей не розкажеш?

Дім пожирають у мене, і гинуть багаті маєтки.

Повен мій дім зловорожих мужів, що ріжуть у мене

"° Цілі отари овець, ще й повільних биків круторогих, -

Так мою сватають матір оті женихи презухвалі!

Отже, тепер до твоїх припадаю колін, чи не зволиш

Розповісти про печальну загибель його: чи на власні

Очі ти бачив її, чи, може, від іншого чув ти

325] Мандрівника, - на недолю-бо мати його народила.

Тож не шкодуй, і не жалуй мене, й не пом'якшуй нічого,

А розкажи все докладно, що бачить тобі довелося.

Щиро благаю, якщо Одіссей, мій отець благородний,

Виконав слово яке, тобі обіцявши, чи діло

330] В краї троянськім, де стільки, ахеї, ви горя зазнали,

Все це сьогодні згадай і щиру скажи мені правду».

З гнівним обуренням мовив йому Менелай русокудрий:

«Ну ж і ганьба! На шлюбному ложі лягти у такого

Мужа могутнього враз заманулось отим боягузам!

335] Це все одно, якби лань, у лігво могутнього лева

Новонароджених, ще сосунців, оленяток поклавши,

Вийшла б на травами рясно укриті узгір'я й долини

Пастись, а він би тим часом, до лігва свого повернувшись,

Приготував оленятам і лані загибель ганебну, -

Так Одіссей і для них приготує загибель ганебну.

О, якби, Зевсе, наш батьку, й Афіно, і ти, Аполлоне,

Він залишався таким, яким ще колись на Лесбосі,

Ставши на герць, завзято із Філомелідом змагався

Й кинув з усеї ним сили об землю на радість ахеям.

345] Хай би отак Одіссей зустрів женихів безсоромних,

Коротковічні усі б вони стали тоді й гіркошлюбні!

Ну, а про те, що мене ти питаєш і просиш, будь певен,

Не ухиляючись, правду скажу я тобі, не злукавлю, -

З того всього, що морський оповів мені старець правдивий,

350] Не приховаю нічого й слівця не втаю я від тебе.

Я поривався додому, мене ж у Єгипті тримали

Вічні боги, бо святої я їм не приніс гекатомби, -

Хочуть-бо завжди вони, щоб накази ми їх пам'ятали.

Острів там є невеликий у вічнобурхливому морі,

355] Перед самим він Єгиптом лежить, а зовуть його Фарос;

Стільки віддалений острів від берега, скільки проплине

З вітром попутним іззаду за день корабель крутобокий.

Є там затока чудова, і зручно із неї просторі

В море вести кораблі, водою запасшись питною.

360] Двадцять днів нас боги там тримали, й за час той ні разу

Вітер не віяв морський, що супутником нам супроводить

Всі кораблі по лону безмежно широкого моря.

Виснаги ми вже зазнали і в силі людей, і в припасах,

Поки одна із богинь не зглянулась, не врятувала -

365] Донька старого Протея, могутнього бога морського,

Ейдотея, - найбільше-бо душу її зворушив я.

Від товариства далеко блукавши, я стрів її раптом,

Товариші ж у той час кривими гачками ловили

Рибу вздовж берега, - шлунки-бо голод їм мучив страшенний.

370] Близько спинившись, з таким вона словом до мене звернулась:

«Чи нерозумний ти зовсім, чужинче, а чи легковажний,

Чи не навмисно ти дляєш, знаходячи втіху в стражданні?

Надто на острові цім забарився й знайти вже не можеш

Виходу, товариші ж твої духом цілком занепали».

з« Так говорила вона, а я їй у відповідь мовив:

«Зараз тобі відповім я, котра б із богинь не була ти.

Ні, я не з власної волі затримався тут, а, як видно,

Чимось образив богів, що простором небес володіють.

Може, хоч ти мені скажеш, бо все вам відомо, богове,

зво Хто із безсмертних затримав мене й заступає дорогу

В путь поворотну по хвилях багатого рибою моря?»

Так говорив я, й мені відказала в богинях пресвітла:

«Щиро й одверто всю правду, чужинче, тобі розкажу я.

Часто старець морський заїжджає сюди непомильний,

385] Бог невмирущий, Протей із Єгипту, що добре безодні

Знає морські, владаря тих глибин, Посейдона, підданець;

Кажуть, він батько мені, я від нього на світ народилась.

Може, тобі пощастить, підстерігши, його захопити, -

Все тобі він розповів би про віддаль дороги твоєї

390] Й путь поворотну по хвилях багатого рибою моря.

Скаже він, паростку Зевсів, усе, як того побажаєш,

Що там лихого чи доброго сталось у домі твоєму

З того часу, як у довгу й тяжку ти подався дорогу».

Так говорила вона, я ж у відповідь мовив до неї:

«Краще придумай сама на божистого старця засаду

Так, щоб не вимкнувся він, як побачить мене і впізнає.

Важко-бо смертній людині з безсмертним управитись богом».

Так говорив я, й мені відказала в богинях пресвітла:

«Все це по правді, одверто і щиро тобі розкажу я.

400] Щойно докотиться сонце середини неба ясного,

Старець морський непомильний із подувом першим Зефіра

Раптом з глибин виринає, у темну закутаний хвилю, -

Вийде на берег і спати лягає в глибокій печері.

Випливши з сивого моря, тюленів стада ногоплавних

405] Сплять навкруги, поріддя прекрасної доньки морської,

І видихають терпкий глибини океанської запах.

Тож на світанку туди приведу я тебе і влаштую

Ложе між ними, а ти з кораблів добропалубних візьмеш

На допомогу собі супутників трьох найвірніших.

410] Все я тобі розповім і про хитрощі діда старого.

Спершу тюленів усіх обійде він і всіх перелічить;

Потім, усіх по п'яти полічивши й оглянувши пильно,

Ляже всередині й сам, мов чабан ув отарі овечій.

Тільки-но вгледите ви, що сном уже першим заснув він,

415] Всю свою силу й відвагу зібравши, хапайте старого

Й цупко держіть, хоч би й як вислизав він тоді й виривався.

Вигляду всяких істот, що по лону земному плазують,

Він прибиратиме, в воду обернеться й пломінь пекучий.

Ви ж його міцно тримайте і тисніть як можна сильніше.

420] Тільки тоді, як до тебе він звернеться сам із словами,

Ставши таким, як і був, коли перед вами заснув він,

Силою більш не тримайте старого, і ти розпитати

Зможеш, герою, хто із безсмертних тобі заступає

Путь поворотну по хвилях багатого рибою моря».

425] Мовила це - та й зникла у хвилях бурхливого моря.

Я ж до своїх кораблів, що стояли в пісках прибережних,

Знову пішов, і тяжко моє хвилювалося серце.

Потім, коли до свого корабля і до моря дійшов я,

Ми зготували вечерю, і ніч божественна настала.

4зо Спати лягли ми тоді на березі моря шумливім.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Берегом йшов я піщаним широкодорожного моря

Й щиро молився богам. Супутників вів я з собою

Трьох, на яких у кожній би справі поклавсь цілковито.

435] В лоно широкого моря полинувши, світла богиня

Із глибини принесла нам чотири тюленячі шкури,

Тільки-но здерті, - підступ на батька вона замишляла.

Виривши лігва для нас у піску прибережнім, тим часом

Сіла вона і чекала, аж поки прийшли ми до неї;

440] Покотом всіх нас поклала вона і шкурами вкрила.

Прикрою засідка та нам здалася. І прикро вражав нас

Запах убивчий тюленів, що живляться тванню морською.

Хто б це улежати міг із морською потворою поряд?

Та порятунок і поміч велику вона подала нам:

445] Кожному в ніздрі поклала амбросії трохи, що пахла

Солодко так і запах огидний отой забивала.

Так ми, терпіння набравшися, цілий пролежали ранок.

Зграєю випливли з моря тюлені і в ряд полягали

Покотом всі спочивати на березі моря шумливім.

450] Виплив опівдні із моря й старий і оглянув навколо

Жирних тюленів своїх, усіх обійшов, полічив їх.

Легшими нас між потвор полічив він, про підступи наші

Й гадки у серці не мавши; приліг тут на березі й сам він.

З криком тоді ми напали на старця й руками своїми

Міцно схопили його. Та мистецтва свого не забув він.

Спершу у лютого він обернувсь буйногривого лева,

Потім в дракона, у барса та ще в величезного вепра;

Плинною став він водою, розложистим деревом потім.

Ми ж, терпіння набравшись, старого безстрашно тримали.

460] Тільки як витівки ці і самому йому вже набридли,

Врешті з питанням звернувсь він до мене й словами промовив:

«Хто із безсмертних богів навчив тебе, сину Атреїв,

Підступом взяти мене проти волі? Й чого тобі треба?»

Так говорив він, а я у відповідь мовив до нього:

465] «Знаєш ти, старче, і сам, - чого ж ти питаєш лукаво? -

Як я на острові цім забаривсь і знайти не здолаю

Виходу, навіть і сам уже духом цілком занепав я.

Може, хоч ти мені скажеш, бо все вам відоме, богове,

Хто із безсмертних затримав мене й заступає дорогу

470] В путь поворотну по хвилях багатого рибою моря?»

Так говорив я, а він у відповідь мовив до мене:

«Передусім ти повинен був жертви священні й прекрасні

Зевсові й іншим богам принести, якщо хтів якнайшвидше

На батьківщину свою винно-темним доплинути морем,

475] Бо не раніш тобі рідних побачити доля судила,

В високоверхий свій дім і в рідну країну вернутись,

Ніж до Єгипту доїдеш, ріки, що ллє з неба потоки,

Зевсом напоєні, й там священні складеш гекатомби

В жертву безсмертним богам, що простором небес володіють,

480] І подадуть тобі шлях вони той, якого ти прагнеш».

Так говорив він, і любим тоді зажурився я серцем,

Він-бо загадував знову мені по імлистому морю

В довгу й важку до Єгипту дорогу назад повертати.

В відповідь все ж я з такими звернувся до нього словами:

485] «Все це я так і зроблю, як мені ти наказуєш, старче,

Тільки всю правду тепер розкажи і повідай одверто,

Чи повернулись додому тоді з кораблями ахеї,

Що, вирушавши з-під Трої, їх Нестор і я залишили,

Чи з кораблем своїм разом хто смертю гіркою загинув,

490] Чи на руках хто у друзів умер, війну закінчивши».

Так говорив я, а він у відповідь мовив до мене:

«Нащо, Атріде, запитуєш? Краще б не знав ти нічого

Й думки моєї не відав про це, - гадаю, недовго

Втерпиш без сліз ти, про все те дізнавшись од мене докладно.

495] Впало багато із них, а багато й живими лишилось.

Двоє лише з ватажків міднолатного війська ахеїв

При повороті загинули, - сам ти в бою тім брав участь.

Ще одного десь живого широке затримало море.

З довговесельними десь кораблями й Еант там намучивсь:

500] Спершу-бо кинув його Посейдон з кораблем на великі

Скелі Гірейські, проте врятував самого з безодні.

Смерті уникнув би він, хоч і був ненависний Афіні,

В зарозумінні якби він зухвалого слова не кинув,

Що проти волі богів уникне морської безодні.

505] Чув Посейдон, як гукав він слова оті високодумні,

І, ухопивши тризубець руками потужними, гнівно

Вдарив об скелю Гірейську, й надвоє вона розкололась,

Тільки уламок зостався, а другий у море звалився -

Той, що на ньому тримався Еант і блюзнив так зухвало, -

510] Він за собою й потяг його в хвилі безмежного моря.

Так і загинув Еант, водою солоною впившись.

Брату ж твоєму від Кер пощастило втекти і в доладних

Суднах умкнути, - Гера-владарка його врятувала.

Тільки коли стрімковерхої кручі Малеї вже близько

515] Він допливав, налетіла на нього страшна хуртовина

Й, скорбного, знов понесла по багатому рибою морю

Аж на край світу - туди, де раніше Фієст мав оселю

З давніх-давен, а тепер там Егіст домував, син Фіестів,

Та й відтіля йому путь поворотна знайшлася щасливо:

520] Вітер назад вже боги повернули, й прибув він додому,

Радісно вийшов на рідну він землю отчизни своєї,

І припадав до землі, й цілував її, й сльози гарячі

Бігли з очей, щасливих, що бачать ізнов батьківщину.

Та спостеріг із чатівні його чатівник, що поставив

525] Хитрий Егіст його там, обіцявши йому два таланти

Золота дать в нагороду; вже рік він чекав на Атріда,

Щоб не пройшов непомітно й про буйну не згадував силу.

Звістку цю швидко поніс він в оселю провідці народу,

Й тут же відразу Егіст лукавство задумав підступне:

530] Двадцять мужів хоробріших з народу обравши, у схові

Він посадив, готувати звелівши у домі вечерю.

Сам же стрічать Агамемнона вийшов, провідця народу,

Із колісницями й кіньми, ганебне замисливши діло.

Ввів він в оселю його, що не знав про той підступ, і раптом

535] Вбив за вечерею так, як бика біля ясел вбивають.

Не залишилось нікого в живих ні з супутців Атріда,

Ані з Егістових слуг, - усі в тім загинули домі».

Так говорив він, і любим тоді зажурився я серцем,

Сів на піску і заплакав, і серцю моєму у грудях

540] Жити не хтілося більше й на сонячне світло дивитись.

А як наплакався я досхочу і в піску навалявся,

Старець морський непомильний тоді лиш до мене промовив:

«Годі-бо, сину Атреїв, тобі стільки часу невтішно

Плакать, нічого ми цим не доб'ємось. А ти постарайся

545] Краще про те, як би швидше до рідного краю вернутись.

Може, Егіста живим ти застанеш, а може, й раніше

Вбитий Орестом він буде, й ти саме на похорон встигнеш».

Так він сказав, і серце у грудях і дух мій відважний

Радість умить обняла, хоч і як перед тим сумував я, -

550] Голосно мовив я, з словом до нього звернувшись крилатим:

«Отже, я знаю про них, назви ж мені й третього мужа,

Що десь живого широке ще й досі затримало море.

Чи не загинув і він? Як не гірко, я слухать готовий».

Так говорив я, а він у відповідь мовив до мене:

555] «Славний Лаертів то син, що вітчизною має Ітаку, -

Бачив на острові я, як сльози рясні проливав він

В домі у німфи Каліпсо, яка силоміць його й досі

Держить у себе, й не може він в рідну країну вернутись.

Ні кораблів веслохідних не має він там, ні супутців,

360] Що помогли б йому їхати лоном широкого моря.

Зевс не призначив тобі, Менелаю, паростку Зевсів,

В Аргосі, кіньми багатім, застигнутим смертю лишитись, -

На рівнину Елісійську пошлють тебе згодом безсмертні,

Аж на край світу, туди, де живе Радамант русокудрий,

565] Де лиш приємне, найлегше життя дожидає людину.

Там ані снігу, ні бурі, ні навіть дощу не буває,

Тільки дзвінкого Зефіра туди долітає зітхання

Від Океану-ріки, щоб од спеки людей освіжити,

Ти-бо Єлени є муж і доводишся Зевсові зятем».

Мовивши так, у море хвилясте він знову поринув.

Я ж і супутці мої богорівні до суден доладних

Разом пішли, і тяжко моє хвилювалося серце.

Потім, коли до свого корабля і до моря дійшли ми,

То зготували вечерю, і ніч божественна настала.

575] Спати лягли ми тоді на березі моря шумливім.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Знову свої кораблі на священне ми зсунули море,

Щогли поставили міцно й вітрила на них розпустили,

Потім самі увійшли та громадою сіли на лави, -

580] І під ударами весел запінилось сивеє море.

Стали ми знов близ Єгипту, ріки, що ллє з неба потоки,

Зевсом напоєні, й там я священні приніс гекатомби.

Жертвою гнів я богам заспокоївши вічноживущим,

Пагорб насипав на славу і честь Агамемнону вічну.

585] А закінчивши, вернувся, й дали мені знову безсмертні

Вітер попутний і швидко у рідну доставили землю.

Ну, а тепер залишайся, юначе, у домі моєму

Погостювати - на днів одинадцять чи навіть дванадцять.

Виряджу добре я потім і щедро тебе обдарую:

590] Коней дам трьох, колісницю чудову, та ще й у додачу

Келих коштовний я дам, щоб, безсмертним богам узливання

Творячи, кожного разу спогадував ти і про мене».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Сину Атреїв, занадто вже довго мене не затримуй.

595] Рад би і цілий я рік, тут сидячи, в тебе лишатись;

1 не журивсь ні за домом своїм би я, ні за батьками,

Стільки, слова і розмови твої я вчуваючи, маю

Втіхи безмежної, та у священному Пілосі журно

Товариші мене ждуть, поки тут мене ти ось тримаєш.

600] Кожен від тебе дарунок повік дорогий мені буде,

Не поведу лише коней в Ітаку, тобі їх залишу,

Хай покрасуються тут: навколо ти маєш рівнини

Широкополі, росте ситнику й конюшини багато,

Полби й пшениці та білого з буйним колоссям ячменю.

605] А на Ітаці ні лук, ані вигонів ширших немає,

Кіз лиш ситить, а миліша, ніж коней вона б насищала.

На островах, що на морі лежать, немає для коней

Ані розгону, ні лук - особливо ж на нашій Ітаці».

Так говорив він, але усміхнувсь Менелай гучномовний,

610] Хлопця рукою погладив, назвав на ім'я і промовив:

«Доброї крові ти, люба дитино, якщо так говориш.

Я подарунок тобі заміню, це можна зробити.

З дорогоцінних скарбів, що в моїм зберігаються домі,

Дам найпочесніший я, найкращий тобі подарунок:

615] Дам дорогої роботи кратеру - уся вона з срібла

Вилита, вінця ж у неї оздоблені золотом чистим.

Твір то Гефеста, мені ж дарував її Федім славетний,

Владар сідонян, коли я, вертавшись до рідного краю,

В домі його гостював, - тобі її хочу я дати».

620] Довго удвох між собою тоді вони так розмовляли.

В дім до державця божистого гості тим часом збирались,

Гнали овець, готували вино, що підносить бадьорість,

Хліб доставляли жінки їх ошатні, пов'язані гарно.

Так готувались до учти усі в Менелаєвім домі.

625] А женихи, що тим часом під домом зійшлись Одіссея,

Дисків і списів метанням на втоптанім добре майданку

Бавились і розважалися, як і раніше, зухвалі.

Лиш Антіной з Еврімахом, подібним на бога, сиділи,

Два женихів ватажки, відвагою й родом знатніші.

630] Фроніїв син, Ноемон, близенько до них підійшовши,

До Антіноя з такими словами звернувшись, промовив:

«Чи, Антіною, відомо, чи ні, - коли повернутись

Знову сюди Телемах з піскуватого Пілоса має?

Взяв корабель він у мене, мені ж і самому потрібно

635] їхать в Еліду простору, бо там аж дванадцять пасеться

В мене кобил і мули, придатні уже до роботи,

Тільки ще дикі. Хочу впіймать одного та об'їздить».

Так він сказав, а вони аж жахнулись, бо й гадки ке мали,

Що аж у Пілос поїхать він міг од Неліда, - загаявсь

640] В полі з отарою десь він, або в свинопаса, гадали.

Саме тоді Антіной, син Евпейта, озвався до нього:

«Правду повідай, коли він поїхав, які попливли з ним

Хлопці добірні з Ітаки? Чи, може, невільників власних

Та наймитів назбирав? Адже міг би й так він зробити.

645] Ще розкажи мені правду й про те, щоб знав я напевно:

Силою чорний він взяв корабель, проти волі твоєї

Чи добровільно ти дав, коли попросив він гарненько?»

Фроніїв син, Ноемон, у відповідь мовив до нього:

«Сам добровільно я дав, та й хто ж учинив би інакше,

650] Якби людина така, з турботою в серці такою,

Щиро просила? Важко було б їй відмовити в цьому.

Разом із ним попливли найвідважніші в нашім народі

Хлопці, і став на чолі їх громади, як я зауважив,

Ментор чи, може, то й бог якийсь, дуже до нього подібний.

655] Тільки дивуюсь я: вчора ще зранку мені тут зустрівся

Ментор ясний, хоч він з кораблем тоді в Пілос поїхав».

Мовивши це, навпростець він подався до отчого дому.

Та хвилювання обом серця обняло їм відважні:

Сісти звеліли вони женихам, припинивши їх ігри.

660] Саме тоді Антіной, син Евпейтів, до них обізвався

В гніві страшному, - люттю великою сповнилось чорне

Серце його, і очі вогнем запалали жахливим.

«От яке горе нам! Справді щасливо вдалася зухвала

Подорож ця Телемаху! А ми ж були певні, не вдасться!

665] Зовсім дитина ще, він проти волі стількох нас поїхав,

Взявши собі й корабель, і супутців з народу найкращих.

Він і в майбутньому лиха завдасть нам! Хай його силу

Виснажить Зевс, поки міри змужнілості ще не дійшов він.

Дайте-но бистрий мені корабель і супутників двадцять,

670] Щоб влаштувати засаду йому по дорозі, в протоці

Підстерегти його - поміж Ітаки й скелястої Сами, -

Ох, і гірке ж йому буде загиблого батька шукання!»

Так він сказав, і схвалили це всі і дали свою згоду.

Зразу ж вони повставали й у дім подались Одіссеїв.

675] Та Пенелопі недовго лишалося те невідомим,

Що в глибині своїх серць женихи замишляли підступно.

їй про їх змову окличник Медонт розповів, що іззаду

Чув за двором, на якому вони свої задуми ткали.

Всі перейшовши покої, приніс він цю вість Пенелопі.

680] Щойно ступив на поріг він, спитала його Пенелопа:

«З чим, окличнику, від женихів ти прийшов благородних?

Чи не сказать Одіссея божистого вірним служницям

Всю залишити роботу й вечерю для них готувати?

Краще б не сватались більше до мене і тут не збирались,

685] Хай би востаннє вони тут вечеряли в мене сьогодні!

Надто сюди ви вчащаєте, спадщину всю, весь достаток

Нищите ви в Телемаха розумного! Видно, ніколи,

З часу, як дітьми були, від батьків ви своїх не чували,

Як Одіссей богорівний до ваших поставився рідних,

690] Як не вчинив він і навіть не мовив лихого нікому

В цілім народі, хоч це й властиво державцям божистим,

Що одного зненавидять, а другого милують надто.

Він же нікому з людей аніякої кривди не вдіяв.

Ви ж тут і дух свій, і ваші діла недостойні вже ясно

695] Всім показали, - нема за колишнє добро в вас подяки!»

Відповідаючи, мовив до неї Медонт тямовитий:

«О володарко, якби ж тільки це було лихо найбільше!

Гірших, страшніших нещасть багато іще замишляють

Ті женихи, - бодай би цього не дозволив Кроніон!

7оо Гострою міддю гадають вони Телемаха убити

Десь по дорозі додому. Вістей про батька питати

В Пілос священний поїхав він та в Лакедемон преславний»

Так він сказав, а в неї і серце, й коліна зомліли,

Довго безмовна була вона, очі рясними сльозами

705] Сповнились їй, і голос немов перервався дзвонистий.

Врешті такими вона озвалась до нього словами:

«Де ж мій, окличнику, син? І чого десь було йому їхать

На кораблях бистрохідних, що в морі за коней дорослим

Правлять мужам і по водних блукають просторах безкраїх?

710] Чи не на те, щоб і ймення його між людьми не лишилось?»

Відповідаючи, мовив до неї Медонт тямовитий:

«Я вже не знаю, чи бог то його напоумив, чи сам він

Зваживсь душею до Пілоса їхать, щоб там розпитати -

Вернеться батько додому, чи, може, він зовсім загинув».

715] Мовивши це, пішов він назад через дім Одіссеїв.

Смуток обняв її, серцю нестерпний; їй навіть несила

В кріслі сидіти було, а багато стояло їх в домі.

Сіла вона на порозі затишної спальні своєї

Й гірко заплакала, з нею й служниці усі заквилили,

720] Скільки було їх у домі цілому, старих з молодими.

Ревно голосячи, мовить крізь сльози до них Пенелопа:

«Слухайте, любі! Послав мені горя й журби Олімпієць

Так, як нікому з жінок, що родились зі мною й зростали:

Спершу загинув мій муж благородний із серцем левиним,

725] Найвидатніший з данаїв у доблестях різноманітних,

Слава якого в Елладі і в Аргосі широко лине.

Нині ж і сина коханого бурі кудись в невідоме

З дому забрали, - я навіть не чула, коли він зібрався.

З вас же ні жодна, жорстокі, і в думку собі не поклала

730] З ліжка збудити мене, хоч знали усі ви напевно

Час, коли з дому на той корабель він пішов крутобокий.

Знала б тоді я, що він у далеку зібрався дорогу,

Дома, проте б, залишивсь, хоч і як би в ту путь поривався,

Чи неживою мене у своїй би покинув оселі.

731 Швидше гукніть-но до мене сюди служника ви старого,

Долія, з тих, що дав батько мені, коли йшла я ще заміж;

Сад він багатодеревний мені стереже, - тож негайно

Десь із Лаертом хай сяде і все хай розкаже докладно, -

Може, той серцем своїм придумає якось нагоду

740] 3 скаргою вийти до люду, мовляв, женихи замишляють

Підступом сина убити в нащадка богів Одіссея».

Лагідно мовить стара годувальниця їй, Евріклея:

«Доню кохана! Хочеш - безжальною вбий мене міддю,

Вижени з дому мене, - не втаю я від тебе ні слова.

745] онала усе я тоді і всього принесла, що звелів він, -

Хліба й напоїв солодких. Та взяв він із мене велику

Клятву - про це не раніш дванадцяти днів розказати,

Як не спитаєш сама чи від інших про це не почуєш,

Щоб не псувала плачем ти прекрасної вроди своєї.

750] Краще умийся і, стан свій у чисте прибравши одіння,

Вийди у верхні покої з своїми служницями разом

І помолися Афіні там, Зевса могутнього доньці, -

Сина твойого від смерті здолає вона врятувати, -

Та не труди вже ти старця тружденного. Бо не гадаю,

755] Щоб у блаженних богів лиш ненависть була до нащадків

Аркесіада, хтось з них залишиться й власником буде

Високоверхого дому й далеких ланів плодоносних».

Мовила - й плач вгамувала, й від сліз їй утримала очі.

Вмилась вона і, стан свій у чисте прибравши одіння,

760] Вийшла у верхні покої з своїми служницями разом,

Всипала в кошик ячменю і стала молитись Афіні:

«Зглянься, незборена Зевса егідодержавного доню!

Як коли-небудь у домі своїм Одіссей велемудрий

Жирні палив тобі стегна биків чи овечок жертовних,

765] То спогадай про це нині й врятуй мого любого сина -

Від женихів захисти, що в підступах так знахабніли».

Мовила й заголосила. Та вчула молитви богиня.

Галас тим часом зняли женихи в звечорілих покоях,

Хтось і таке говорив уже з тих юнаків знахабнілих:

770] «Дуже старанно готує свій шлюб багатьом нам жадана

Владарка й гадки не має, що синові вбивство готують».

Хтось говорив це й не знав, що й їм незабаром зготують.

Голос підвищив тоді Антіной і так до них мовив:

«От навіжені! Остерігайтеся високодумних

775] Слів, щоб туди усередину хтось не доніс би їх часом.

Мовчки вставаймо тепер і почнімо тихенько здійсняти

Замір, який нам усім сьогодні припав до вподоби».

Мовивши це, він обрав із них двадцять мужів найсміліших

І до швидкого повів корабля на узмор'я піщане.

780] Зсунули чорний вони корабель свій на воду глибоку,

Потім і щоглу, й вітрила на ньому як слід приладнали,

Стропками весла усі в кочетах закріпили рядами,

Все як належить, і білі вітрила вгорі розпустили;

Зброю також бойову служники принесли їм ретельні;

785] Свій корабель на котві закріпивши, на берег всі вийшли,

Сіли вечеряти й там аж до пізнього вечора ждали.

А Пенелопа розумна у верхніх покоях тим часом

Все без питва та їства, сумна і голодна, лежала

Й думала тільки, чи смерті умкне її син бездоганний,

790] Чи від руки женихів отих високодумних загине,

Наче зацькований лев, що мечеться поміж мисливців,

Бачачи з жахом, як швидко підступне їх вужчає коло,

Так хвилювалась вона, поки сон не прилинув солодкий, -

Тілом ослабла, на ложе схилилась і тихо заснула.

795] Інше замислила тут ясноока богиня Афіна:

Привид створила вона, подобою схожий на жінку -

Мужнього серцем старого Ікарія доньку Іфтіму,

Що за Евмела пішла, який проживає у Ферах.

До Одіссея божистого в дім вона привид послала,

800] Щоб Пенелопі скорботній, яка умлівала сльозами,

Плач припинити невтішний, і сльози, й гіркі вболівання.

В спальню примара ввійшла, не зрушивши засув ремінний,

Стала у голови сплячій і слово таке їй сказала:

«Спиш, Пенелопо, скорботою любе намучивши серце!

805] Вічні боги, що безжурно у небі живуть, не дозволять

Плакать тобі і журитись, - повернеться скоро додому

Любий твій син, нічим-бо не винний він перед богами».

В відповідь мовила так багата умом Пенелопа,

Сном оповита солодким за брамою марень сновидних:

810] «Як ти прийшла сюди, сестро? Адже ти не часто раніше

В мене бувала, бо надто далеко від нас проживаєш.

Як же ти радиш тепер вгамувати ці сльози й ридання

Журні, що тугою серце і душу мені огортають?

Спершу загинув мій муж благородний із серцем левиним,

815] Найвидатніший з данаїв у доблестях різноманітних,

Слава якого в Елладі і в Аргосі широко лине.

Нині ж улюблений син з кораблем десь поплив крутобоким,

Юний, без досвіду ще, ні до праці він, ні до поради.

Ним іще більше тепер я журюся, аніж чоловіком, -

820] Вся аж тремчу я за нього й боюсь, щоб не сталося лиха

З ним ні між тими людьми, до яких він поїхав, ні в морі.

Має-бо він ворогів, що лихе умишляють на нього

Й хочуть раніше убить, ніж до рідного вернеться краю».

Відповідаючи, мовить до неї ледь видна примара:

825] «Більше сміливості, сестро, нічого не бійся душею!

Подорожує усюди супутниця з сином, якої

Кожен бажав би собі чоловік, бо усе вона може,

Діва Паллада Афіна, й твоїй співчуває скорботі.

Отже, й послала мене вона все це тобі розказати».

830] В відповідь мовила знов багата умом Пенелопа:

«О, як богиня ти справді і голос ти чула божистий,

То й про того нещасливого всю мені правду повідай:

Ще він живий і досі десь бачить він сонячне світло,

А чи загинув і в темній домує Аїда оселі?»

«35] Відповідаючи, мовить до неї ледь видна примара:

«Ні, я про нього не можу напевне тобі розповісти,

Ще він живий чи умер, а на вітер казать не годиться».

Мовивши це, вона зникла крізь засув на дверях ремінний

Подувом вітру. І зразу від сонних прокинулась марень

840] Донька Ікарія, й любе зігрілось їй радістю серце,

Так їй примріявся ясно весь сон цей у темряві ночі.

А женихи кораблем своїм путь вже верстали вологу,

В задумах злобних готуючи смерть Телемахові близьку.

Є невеликий в просторах морських острівець кам'янистий,

845] Він у протоці лежить між Ітаки й скелястої Сами

І Астерідою зветься; обабіч там пристані зручні

Для кораблів, - отам-то й засіли в засаду ахеї.

ПІСНЯ П'ЯТА

ЗМІСТ П'ЯТОЇ ПІСНІ. ДЕНЬ СЬОМИЙ І ДАЛІ ДО КІНЦЯ ТРИДЦЯТЬ ПЕРШОГО ДНЯ

Рада богів. Вони посилають Гермеса до німфи Каліпсо з наказом негайно відпустити Одіссея. Каліпсо дає Одіссеєві знаряддя, потрібні для побудови плота. За чотири дні судно готове, і на п'ятий день Одіссей відпливає, одержавши від Каліпсо все потрібне в дорозі. Сімнадцять днів плавання триває благополучно. На вісімнадцятий день Посейдон, повертаючись від ефіопів, упізнає в морі Одіссея, що плив на легкому своєму плоті; він насилає бурю, яка руйнує пліт; але Одіссей одержує від Левкотеї намітку, яка рятує його від затоплення; цілих три дні носять Одіссея бурхливі хвилі; нарешті надвечір третього дня він виходить на берег феакійського острова Схерії.

ПЛІТ ОДІССЕЇВ

Щойно проснувшись, Еос із постелі Тіфона ясного

Встала, щоб світло нести і смертним усім, і безсмертним.

Вже на нараду зібрались боги, і сидів поміж ними

Зевс громовладний, що всіх перевищує міццю своєю.

5] їм не забула Афіна про всі Одіссеєві лиха

Розповісти, - турбувалась, що в німфи він так забарився.

«Зевсе, наш батьку, і всі ви, одвічні боги всеблаженні!

Хай ні один володар берлоносний не буде ласкавий,

Лагідний, добрий; нехай, справедливості в серці не знавши,

10] Завжди жорстокий, вчиняє неправду злочинну, якщо вже

Не пам'ятає ніхто Одіссея божистого в бідних

Людях, що ними колись він правив, як батько ласкавий.

Терплячи лихо тяжке, на острові нині сидить він

В домі у німфи Каліпсо, яка силоміць його й досі

15] Держить у себе, й не може він в рідну країну вернутись.

Ні кораблів веслохідних не має він там, ні супутців,

Щоб помогли йому їхати лоном широкого моря.

Любого сина його вороги замишляють убити

Десь по дорозі додому, - вістей про батька питати

20] В Пілос священний поїхав він та в Лакедемон преславний».

Відповідаючи, Зевс, що хмари збирає, промовив:

«Що за слова в тебе линуть, дитя, крізь зубів огорожу?

Чи не сама-бо ти думку колись подала і пораду,

Як Одіссею, вернувшись додому, за себе помститись?

25] Ти проведи Телемаха уміло, адже ти це можеш,

Щоб неушкоджений він до своєї прибув батьківщини,

А женихи щоб ні з чим на своїм кораблі повернулись».

Мовивши це, Гермеса гукнув він, коханого сина:

«Знов, як і завжди, ти нашим, Гермесе, провісником будеш;

Німфі скажи пишнокосій про вирок ти наш непохитний:

Щоб повернувся до дому свого Одіссей витривалий,

Тільки б не смів його хтось із богів чи людей супроводить,

Хай на плоту, міцно збитім, пливе і, хоч лиха зазнає,

В Схерію широкоскибу на день аж двадцятий прибуде,

35] В землю феаків, що їх ріднею вважають безсмертним.

Серцем вони і його, як безсмертного бога, вшанують

І кораблем відішлють у рідну його батьківщину,

Золота стільки, і міді, й одежі йому надававши,

Скільки з-під Трої, свою одержавши здобичі пайку,

40] Він не привіз би ніколи, хоч би й повернувся щасливо.

Доля судила і рідних побачить йому, і вернутись

В високоверху оселю і в рідну свою батьківщину».

Так він сказав, і гонець послухав його світлосяйний:

Зразу ж до ніг золоті підв'язав він ізнизу підошви,

45] Гожі й нетлінні, що всюди із подувом вітру найлегшим

І по воді, й по безкраїх просторах землі його носять.

Жезл він у руки узяв, що ним, коли схоче, то людям

Склеплює втомлені очі, а інколи будить поснулих.

Швидко з жезлом тим полинув могутній гонець світлосяйний

50] І, обминувши Перею, на море з етеру спустився

Та понад хвилями низько літав, мов чайка крилата,

Що, в буйнохвильному морі безкрайому ловлячи рибу,

Крила потужні свої оббризкує в піні солоній, -

Наче та чайка, Гермес по хвилях ширяв незліченних.

55] Щойно до острова він у просторах далеких дістався,

На суходіл тоді вийшов Гермес з фіалкового моря

Й далі пішов до печери великої, де пишнокоса

Німфа жила, - на ту пору якраз він застав її дома.

Полум'я в неї велике палало на вогнищі, й запах

60] Кедра сухого й пахучої туї далеко по всьому

Острові линув. Вона ж виводила пісні дзвінкої

І, золотим на кроснах керуючи човником, ткала.

Ліс зеленів густолистий навколо печери тієї -

Вільха росла, і тополі стрункі, й запашні кипариси;

65] Птахи у вітті густому гніздилися ширококрилі -

Яструби й сови, а з ними іще й прибережні ворони

Довгоязикі, що з моря прожиток собі здобувають.

Там же, навколо печери глибокої, скрізь винограду

Порозросталися лози, дозрілими фонами пишні.

70] І недалеко одне біля одного воду прозору

Чисті чотири джерела струмили у сторони різні.

А навкруги килимами м'якими з селери й фіалок

Луки стелилися. Навіть безсмертний, сюди надійшовши

Й глянувши, зачудувався б і в серці відчув насолоду.

75] В захваті щирому тут зупинився гонець світлосяйний.

Потім, коли надивився і тим свою душу натішив,

Він увійшов у простору печеру. Глянувши тільки,

Зразу ж його упізнала Каліпсо, в богинях пресвітла,

Бо один одного вічні не можуть богове не знати,

80] Навіть коли б між собою й ніколи вони не стрічались.

Та не знайшов Одіссея, відважного серцем, в печері, -

Як і раніш, той на скелі сидів прибережній, і плакав,

Смутком, слізьми і риданням свою розриваючи душу,

І в неозору морську далечінь крізь сльози дивився.

85] І запитала в Гермеса Каліпсо, в богинях пресвітла,

В крісло чудове, блискуче його посадивши гостинно:

«З чим же то, золотожезлий Гермесе, до мене прийшов ти,

Гостю мій любий та гожий? Не часто буваєш ти в мене.

Що тобі треба, скажи, - спонукає-бо серце зробити

Все, що я в силі зробить, усе, що зробити можливо.

Прошу, заходь, щоб могла як гостя тебе я прийняти».

Мовивши це, богиня поставила стіл перед гостем,

Повний амбросій, червоний нектар із водою змішала;

Із задоволенням їв і пив тут гонець світлосяйний,

95] А як уволю поснідав і їжею дух підкріпив свій,

То до богині звернувся і в відповідь мовив до неї:

«Ти мене, бога, питаєш, богине, чого завітав я, -

Щиро тобі розповім, як сама ти того побажала.

Зевс наказав мені йти сюди, йшов я не з власної волі.

100] Хто б це хотів добровільно пробігти солоного моря

Простір безкрайній? То й близько тут місця не видно, де люди

Жертви священні богам в гекатомбах приносили щедрих.

Та неможливо веління егідодержавного Зевса

Переступати й богам або ухилятись від нього.

105] Мовить він, муж найнещасніший тут пробуває у тебе

З тих, що Пріамове місто колись дев'ять літ воювали,

А на десятий, в руїну його обернувши, додому

їхали; та, повертавшись, Афіну вони прогнівили,

Й вітер вона лиховійний і хвилю страшну їм наслала.

110] Товариші його славні усі там загинули марно,

Тільки його сюди вітер заніс і хвиля пригнала.

Отже, велить тобі Зевс якнайшвидше його відпустити,

Бо не загинути десь від рідних і любих далеко -

Доля судила і рідних побачить йому, і вернутись

115] В високоверху оселю і в милу його батьківщину».

Так він сказав, і жахнулась Каліпсо, в богинях пресвітла,

Та, до Гермеса звернувшись, промовила слово крилате:

«О, які заздрі, які ви, богове, над міру жорстокі!

Як вас гнівить, коли явно богиня із смертним розділить

120] Ложе і любого їй за свого визнаватиме мужа!

Так, коли мужем взяла Оріона Еос розоперста,

Дуже їй заздрили ви, що в небі живете безжурно,

Поки, здогнавши в Ортігії, ніжними стрілами з лука

Золотошатна убила його Артеміда пречиста.

125] Так, коли, серця послухавши, пишноволоса Деметра

На цілині, уже ораній тричі, кохання і ложе

Стала ділить з Ясіоном, - недовго було невідомо

Зевсові це, і блискучим його поразив він перуном.

Заздрите нині й мені ви, що смертного маю за мужа.

130] Я ж врятувала його, коли на розбитому кілі

Він опинивсь, - корабель його бистрий перуном блискучим

Зевс ущент розтрощив серед винно-пурпурного моря.

Товариші його знатні загинули всі в тій дорозі,

Тільки його сюди вітер приніс і хвиля пригнала.

135] Я ж і кохала його, й годувала, й безсмертним зробити

Пообіцяла, щоб він уже зовсім не старів ніколи.

Та неможливо веління егідодержавного Зевса

Переступати й богам або ухилятись від нього.

Раз того Зевс вимагає й наказує, - хай уже їде

140] В море пустинне, мені ж - нема його як виряджати:

Ні кораблів веслохідних у мене нема, ні супутців,

Щоб помогли йому їхати лоном широкого моря.

Все ж я готова порадить його, не таївши нічого,

Як йому цілим-здоровим до рідного краю вернутись».

145] Відповідаючи, мовив тоді їй гонець світлосяйний:

«Тож відпусти його швидше, побійся ти Зевса гнівити,

Щоб і тобі його гніву зазнать не прийшлось незабаром».

Мовивши це, віддалився могутній гонець світлосяйний.

Зевсову волю від нього почувши, німфа-владарка

До Одіссея, відважного серцем, відразу ж побігла.

На прибережній він скелі сидів, і від сліз його очі

Не висихали, солодке життя по краплині стікало

В тузі по дому, й до німфи душа його вже не лежала,

Ночі, проте, мимоволі проводити з нею він мусив

155] В гроті глибокім, хоч сам не бажав, а вона лиш бажала.

Вдень же на скелі стрімкій над берегом моря сидів він,

Смутком, слізьми і риданням свою розриваючи душу,

І в неозору морську далечінь крізь сльози дивився.

Близько до нього підходить і мовить в богинях пресвітла:

160] «Годі тобі, бідолашний, журитися так і весь вік свій

Тут марнувати! Я вже тебе й відпустити готова.

Йди ж бо великі дерева рубай та міддю збивай з них

Пліт широкий; а потім помостом із брусся його ти

Високо встелиш, щоб виніс тебе він крізь море імлисте.

Хліба, й води, і вина червоного дам я доволі,

165] Щоб у дорозі голод свій мав би ти чим вдовольнити,

В шати тебе одягну і пошлю тобі вітер попутний,

Тільки б ти цілий-здоровий до рідного краю вернувся,

Як побажали боги, що простором небес володіють,

170] Значно сильніші від мене як розумом, так і ділами».

Мовила - й світлий жахнувсь Одіссей, у нещастях незламний,

І, обізвавшись до неї, він слово промовив крилате:

«Не поворот мій, богине, щось інше ти маєш на думці!

Перепливти на плоту мені кажеш страшну й небезпечну

175] Моря глибінь, що нелегко й швидкі кораблі рівнобокі

Перепливають її, утішені Зевсовим вітром!

Наперекір тобі, я на пліт той не вийду нізащо,

Поки не зважишся клятву велику, богине, зложити,

Що не замислиш ти більше мені аніякого лиха».

'«° Так він сказав, і всміхнулась Каліпсо, в богинях пресвітла,

Й, гладячи руку, назвала його на ім'я, і сказала:

«Хитрий же ти, Одіссею, тямущий ти, не легковажний,

Раз ти до мене з таким надумав звернутися словом!

Будьте ж ви свідками, земле і небо широке над нами,

185] І під землею Стіксові води, - це клятва страшенна,

Більшої клятви уже й між богів не буває блаженних, -

Що не замислю тобі я ніякого іншого лиха.

Думаю й мовлю я так, як самій би собі я бажала

Радить, коли б і мені яка трапилась в тому потреба.

190] Маю-бо розум і я справедливий, і в грудях у мене

Дух не залізний, а здатний до жалощів та милосердя».

Мовивши це, вперед вирушає в богинях пресвітла

Кроком швидким, а за нею і він по слідах божественних.

Так у печеру глибоку ввійшли - богиня і смертний;

195] Сів він у крісло чудове, з якого підвівся недавно

Вісник Гермес, - а німфа на стіл перед ним становила

їжу всіляку й напої, що люди їх смертні вживають.

Поряд сідає й сама з божистим вона Одіссеєм,

Вносять амбросію їм із нектаром солодким служниці,

200] Й руки до поданих страв одразу ж вони простягнули.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Перша озвалась до нього Каліпсо, в богинях пресвітла:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Отже, ти справді бажаєш на рідну свою батьківщину

205] Зараз же їхати? Що ж, хай щастя тобі усміхнеться!

Все ж якби серцем довідавсь ти, скільки недолі зазнати

Ще тобі суджено, поки дістанешся рідного краю,

То залишився б зі мною оселю ти цю пильнувати

Й став би безсмертним. Та ні, ти водно лише бачити прагнеш

210] Власну дружину, всі дні за нею ти серцем нудьгуєш,

Тільки ж ні вродою я, ні станом своїм перед нею

Наче нітрохи не гірша. Ніяк-бо воно й неможливо

Смертній з безсмертними зростом своїм чи красою змагатись».

В відповідь знову до неї озвавсь Одіссей велемудрий:

215] «Ти не гнівися, владарко богине! І сам-бо я добре

Знаю, наскільки і постаттю, й зростом своїм, і красою

Гірш виглядає від тебе розумна моя Пенелопа.

Смертна вона, ти ж безсмертна, і старість тобі невідома.

Та лиш до неї я прагну й цілісінькі дні пориваюсь

220] Все ж повернутись додому й побачити день повороту.

А як з богів мене хтось розіб'є в винно-темному морі -

Стерплю я, маю-бо в грудях бідою гартоване серце.

Стільки я досі намучився, стільки біди натерпівся

В хвилях морських, що нехай тепер станеться й це вже зі мною».

225] Так говорив він, а сонце зайшло, й потемніло навколо.

Вдвох під склепіння печери глибокої разом зайшовши,

Розкошували коханням вони, сам на сам залишившись.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Зразу свій плащ і хітон Одіссей тут накинув на себе,

230] Вбралась і німфа у довге сріблясто-блискуче одіння,

Ніжне й тонке, золотим пояском пречудовим ошатний

Стан свій стягнула, й ясною наміткою голову вкрила,

І почала Одіссея відважного в путь виряджати.

Мідну велику сокиру дала, до рук відповідну,

235] З лезом, обабіч нагостреним добре й насадженим міцно

На топорище з оливного дерева, гарне на вигляд.

Потім, подавши тесло, обточене гладко, у дальній

Острова край повела, де великі зростають дерева -

Вільха, й тополі стрункі, і сосни, до неба високі,

з"» Давній отой сухостій, для плавби особливо придатний.

Тож показавши йому, де великі зростають дерева,

Знову додому вернулась Каліпсо, в богинях пресвітла.

Став він дерева рубати, і вмить закипіла робота:

Двадцять дерев він зрубав, обчистив сокирою віття,

245] Гладко усе обтесавши, бруси по шнуру обрівняв він.

Свердел тим часом принесла Каліпсо, в богинях пресвітла,

Балки усі просвердлив ним і злагодив він їх докупи:

Шворнями їх позбивав та ще й закріпив їх скобами.

Розміру саме такого, яким досвідчений тесля

250] Вшир та уздовж окреслює суден вантажних основу, -

Саме таким і зробив Одіссей той пліт свій завбільшки.

Палубу зверху уклав він, рядами з боків приладнавши,

Густо підпори і дошки великі на них настеливши.

Щоглу поставив і рею на ній прикріпив для вітрила,

255] Потім стерно приладнав, щоб плотом тим зручніш керувати.

Огородив його далі він віттям вербовим навколо,

Щоб захищатись од хвиль, і гілля ще наклав для баласту.

Німфа внесла для вітрил полотна, у богинях пресвітла.

Взявся й за цю він роботу і добре упорався з нею.

260] Линви до рей прив'язав, а до низу - канати й кодоли,

Й пліт свій підоймою врешті спустив він у море священне.

День аж четвертий минув, поки всю докінчив він роботу.

П'ятого дня відпустила його богосвітла Каліпсо,

В шати пахучі вдягнувши й скупавши його на дорогу.

Міх йому з гарним вином у запас положила богиня,

Другий - з водою міх величезний, із їжею - третій

Шкурятянйк, а в ньому ще й ласощів різних багато.

Теплий вітрець попутний услід йому німфа послала,

Й радісно вітру віддав паруси Одіссей богосвітлий.

270] Сів за стерно він і зразу ж плотом заходивсь керувати

Вправно, і сон дрімотний йому не спадав на повіки, -

Він у Плеяди вдивлявся, у пізній захід Волопаса

Та у Ведмедицю, - інші ще Возом її називають.

Крутиться Віз той на місці й лише вигляда Оріона,

275] Тільки один до купань в Океані-ріці не причетний.

Отже, Каліпсо йому наказала, в богинях пресвітла,

Віз той ліворуч од себе, прямуючи морем, лишати.

Плив уже днів він сімнадцять, широким прямуючи морем.

На вісімнадцятий день показалися гори тінисті

280] Краю феаків, і зовсім туди вже було недалеко, -

В морі туманнім, як щит бойовий, їх земля виглядала.

Від ефіопів вертався тим часом землі потрясатель, -

Він ще від пагір Солімських здаля Одіссея побачив,

Як той по морю пливе, і розгнівався серцем ще дужче;

285] Грізно мотнув головою і так сам до себе промовив:

«Лишенько! Мабуть, щось інше уже ухвалили безсмертні

Про Одіссея за час, поки був я в землі ефіопській.

Ось він вже близько країни феаків, де вирватись має

З зашморгу лиха й нещасть, що його настигають невпинно.

290] Ні, ще немало, кажу, йому горя належить набратись!»

Мовивши це, він хмари зігнав і, у руки тризубець

Свій ухопивши, море розбурхав, вітрів усіх буйні

Подуви враз розбудив і чорними хмарами землю

Й море усе оповив, - ніч темна із неба нависла.

295] Східний Евр і Зефір противійний, народжений ясним

Небом Борей і Нот полуденний вже хвиль назганяли.

Серце й коліна тоді Одіссеєві враз затремтіли, -

Повен тривоги, озвавсь до свого він одважного духа:

«Ох, і нещасний же я! І що тепер буде зі мною?

300] Дуже боюсь, що правду богиня мені віщувала,

Як говорила, що, перше ніж рідного краю дістатись,

В морі біди натерплюся, - усе це збувається нині.

Скільки-бо хмар назганявши, безкрає вповив ними небо

Зевс, і море розбурхав глибоке, й вітрів усіх буйні

305] Подуви враз розбудив, - це, напевно, моя вже загибель!

Втроє і вчетверо ви щасливіші, данаї, що смертю

На рівнині полягли біля Трої, в догоду Атрідам!

Краще б убили й мене, і долю свою я прийняв би

В день той, коли незліченні троянці мене закидали

310] Мідними списами біля убитого сина Пелея, -

З честю й мене поховали б, і славу я мав би в ахеїв.

Нині ж печальною смертю загинуть мені доведеться».

Щойно він вимовив це - із шумом страшним величезн»

Хвиля згори налетіла на пліт і у вир закрутила.

315] Сам він далеко від плоту упав і стерно із ослаблих

Випустив рук; у жахливій завії вітрів протилежних

Переламало якраз посередині щоглу високу;

Рею з вітрилом зірвало й далеко закинуло в море.

Сам, захлинаючись, довго тримавсь він, проте, під водою.

320] Виринуть швидко хвиля велика йому заважала

Й одяг обтяжував той, що дала богосвітла Каліпсо.

Зрештою виринув він, плюючись безустанно водою

Гірко-солоною, що з голови його звільна струмила.

Змучений тяжко, про пліт свій розбитий, проте, не забув він,

325] Кинувся в хвилю за ним і, швидко його наздогнавши,

Сів посередині саме, уникнувши смерті близької.

Хвиля й туди і сюди той пліт течією носила.

Наче північний Борей восени по рівнині ганяє

Всохлі терни й будяки, що разом сплелись колючками,

330] Так і вітри над морською пучиною пліт той носили:

То його Нот перекине Борею, щоб гнав кудись далі,

То його Евр віддає Зефірові знов на поталу.

Кадма дочка, Левкотея, узріла його, струнконога;

Смертна раніш, називалась Іно й говорила по-людськи,

335] Нині ж в глибинах морських вона божеські почесті має.

Зглянувшись над Одіссеєм, що так бідував серед моря,

Мовби та чайка, злетіла вона над простором безкраїм,

Сіла з ним поруч на пліт і так почала говорити:

«Бідний, чого ж Посейдон, землі потрясатель, страшенно

340] Так розлютився, що стільки оце надіслав тобі лиха?

Та не погубить тебе, хоч і дуже того він бажає.

От що тепер ти зроби, - не здаєшся-бо ти нерозумним.

Скинь усю одіж із себе й віддай тоді пліт свій по хвилях

Вітру носити, а сам, гребучи руками уперто,

В землю феаків пливи, де судилось тобі врятуватись.

На, розгорни під своїми грудьми цю намітку нетлінну, -

З нею ні злої біди, ні загибелі ти вже не бійся.

Тільки, коли суходолу руками своїми торкнешся,

Зразу ж зніми цю намітку і в море закинь винно-темне,

Далі від суші, а сам повернися та йди собі прямо».

Мовивши це, віддала богиня йому ту намітку;

Чайкою в море широке, що так хвилювалось навколо,

Знову поринула, й чорна умить її хвиля покрила.

Світлий замисливсь тоді Одіссей, у нещастях незламний;

355] Повен тривоги, озвавсь до свого він одважного серця:

«Горе мені! Чи не знову пряде якийсь підступ на мене

Хтось із безсмертних, лукаво мій радячи пліт залишити?

Та не послухаюсь я, бо, як бачу на власні я очі,

Ще та далеко земля, де, казала вона, мій рятунок.

360] От як зроблю я, й, здається мені, це буде найкраще:

Поки оці деревини ще купи триматися будуть,

Доти сидітиму тут і терпітиму всякі напасті;

Тільки тоді, як пліт мені хвиля дощенту розтрощить,

Кинуся вплав, - нічого вже кращого тут не придумать».

365] Поки отак він серцем своїм і думками вагався,

Хвилю велику підняв Посейдон, землі потрясатель,

Страшно високу, важку, крутоверху, і кинув на нього.

Так от, як скирту соломи сухої той вихор бурхливий

Раптом підхопить і всю її в різні розкидає боки, -

370] Порозкидало так хвилею пліт. На одній деревині

Верхи вчепивсь Одіссей, немов на коні скаковому,

Одяг увесь поскидав, що дала йому світла Каліпсо,

Потім собі під грудьми розгорнувши намітку нетлінну,

Кинувсь у хвилю він сторч головою й, розкинувши руки,

375] Мав уже плинути. Знов це побачив землі потрясатель,

Грізно мотнув головою і так сам до себе промовив:

«Лиха на суші зазнавши, тепер ще поплавай по морю,

Поки дістанешся ти до людей, годованців Зевса.

Лаять, надіюсь, не будеш, що мало завдав тобі лиха».

380] Мовивши це, батогом він по конях шмагнув буйногривих

І аж у Еги помчав, де була його славна оселя.

Інше замислила тут ясноока Зевсова донька:

Всім піднебесним вітрам вона вільні шляхи зав'язала,

Стихнуть звеліла усім і спокійно лягти спочивати,

385] Бистрого тільки Борея лишила і згладила хвилі,

Щоб до самої землі веслолюбних феаків дістатись

Міг Одіссей богорідний і Кер там і смерті уникнуть.

Так він два дні і дві ночі по хвилі бурхливій носився,

Серце йому віщувало не раз недалеку загибель.

390] Тільки як третю осяяла днину Еос пишнокоса,

Вщухнув поривчастий вітер, і море безмежне окрила

Тиша безвітряна. Вгору піднісшись на хвилі високій,

Глянув він пильно, і от - недалеко вже землю побачив.

Так наче діти радіють, коли вже одужує хворий

395] Батько, що довго лежав, виснажливі терплячи болі,

Й чахнув дедалі все більш, божеством замучений лютим,

Врешті ж боги їм на радість його увільнили з недуги, -

Так же зрадів Одіссей, як дерева і землю побачив.

Кинувсь пливти він, щоб швидше на сушу ногами ступити.

400] А на таку вже наблизившись віддаль, щоб поклики чути,

Гомін прибою почув він, що в скелях шумів прибережних, -

З ревом оглушливим хвиля страшенна об берег високий

Билася там і солоною піною все заливала.

Пристані там не було, ні затоки, де б суднам ховатись;

405] Всюди лиш кручі, та скелі суворі, та рифи стирчали.

Серце й коліна тоді Одіссеєві враз затремтіли -

Повен тривоги, озвавсь до свого він одважного духа:

«Горенько! Нащо оцю несподівано землю побачить

Дав мені Зевс і стільки зорав я пучини морської,

410] Як за поріг я моря пінистого вийти не можу!

Скрізь лише гостре каміння, і хвиля бушує навколо

З ревом невпинним, і всюди лиш скелі здіймаються голі.

Море при березі дуже глибоке, і ніяк ногами

Дна досягнути у ньому й уникнуть загибелі злої.

415] Тільки-но вилізти схочу, а хвиля мене о стрімчасті

Скелі із силою вдарить, і спроба та марною буде.

А попливу я уздовж узбережжя, можливо, знайду там

Берег пологий де-небудь чи тиху, спокійну затоку, -

Страшно, якщо понесе мене вітер бурхливий в багате

420] Рибою море і знову стогнатиму важко я в ньому;

Чи не нашле якийсь бог злоумисний на мене велику

З моря потвору, що їх Амфітріта годує преславна;

Знаю-бо - лютий на мене преславний землі потрясатель».

Поки отак він серцем своїм і думками вагався,

425] Хвиля страшенна його понесла вже на берег скелястий.

Шкіру зірвало б із нього і кості б йому потрощило,

Та положила на серце йому ясноока Афіна -

Скочить на скелю й двома ухопитись за неї руками;

Стогнучи, виснув на ній, аж поки відхлинула хвиля.

430] Так він уникнув її, та друга, набігши неждано,

Геть його збила зі скелі й відкинула в море далеко.

Як у поліпа морського, коли із нори його вирвать,

В щупальцях вогких дрібні камінці ще тримаються густо,

Так і на скелі стрімчастій з долонь його смілих лишилась

Клаптями шкіра, а сам він під хвилею зник гомінкою.

Всупереч долі загинув би так Одіссей бідолашний,

Та напоумити встигла його ясноока Афіна:

Вирнувши з хвилі, що з ревом на кручі стрімкі набігала,

Вздовж узбережжя поплив, поглядаючи, може, ще знайде

440] Берег пологий де-небудь чи тиху, спокійну затоку.

Так пливучи, аж у гирлі ріки яснохвильної раптом

Він опинився, - те місце здалося йому найзручнішим:

Вільне від скель, воно й захист од вітру давало надійний.

Гирло потоку впізнавши, почав він у серці молитись:

445] «Зглянься, хто б ти не був, володарю! До тебе з благанням

Щирим вдаюсь, від погроз Посейдона тікаючи з моря.

Навіть в очах у безсмертних богів заслуговує шани,

Хто у них захисту просить, як я, що, біди натерпівшись,

Нині твою течію і коліна твої обнімаю!

450] Змилуйсь, володарю! Бути твоїм прохачем я волію!»

Так він благав, і затримав той бог течію невгамовну,

Хвилю вповільнив і, тишу створивши навкруг, Одіссея

В гирлі ріки врятував. Уже-бо й коліна у нього,

Й руки міцні задубіли, і серце у морі охляло;

455] Тіло набрякло усе, струмками вода виливалась

З рота і з ніздрів, а сам він без слова лежав, без дихання,

Ледве живий, - бідолаху знесилила втома страшенна.

А як уже опритомнів і дух в його серці зібрався,

Зняв він із себе оту нетлінну намітку богині

460] Й кинув далеко у річку, що плинула в море безкрає.

Швидко її понесла течія, і Іно підхопила

В милі долоні тканину. Він вийшов із річки нарешті,

Ліг в очереті і землю родючу почав цілувати.

Повен тривоги, озвавсь до свого він одважного духа:

465] «Ох, як я витерплю це? І що тепер буде зі мною?

Тільки-но я біля річки цю ніч проведу небезпечну,

То на холодній росі та під інеєм лютим я змерзну,

Зморений, кволий, тут можу і зовсім я дух свій віддати -

Вітром-бо дуже різким повіває з ріки на світанку.

470] А як на пагорок вийду я цей до тінистого гаю,

Ляжу в гущавині спати, й покинуть мене в ту хвилину

Втома й озноб, і сон мені очі заплющить солодкий, -

Все ж я боюся, щоб звірам за здобич не стати й поживу».

Поміркувавши отак, він вирішив зрештою краще

475] В гай затишний прямувать, що на пагорку ріс недалеко

Тої ріки. До подвійних кущів він пробрався оливних,

Що позростались докупи, з родючими, плідними - дикі.

їх не проймала ні вогка вітрів буревійних потужність,

Ані сягало їх сонця яскравого світле проміння,

480] Не проникали й дощі поміж них, - гущиною такою

Переплелося їх віття. До них Одіссей і подався

Поповзом, вимостив милими там він своїми руками

Ложе широке, бо всюди лежали опалого листя

Купи такі, що під ними і двоє, і троє укритись

485] Взимку могли, яка б не була тоді стужа навколо.

Глянувши, світлий зрадів Одіссей, у нещастях незламний,

Ліг посередині, й зверху ще купу нагріб він на себе.

Як головешку пастух у попелі чорнім ховає

Серед далекого поля, де й близько немає нікого,

490] Сім'я б вогню зберегти й не ходити по нього до інших, -

Так Одіссей заховався у листя. Солодкий Афіна

Сон йому в очі влила і милі зімкнула повіки,

Щоб від тяжкої утоми звільнити його якнайшвидше.

ПІСНЯ ШОСТА

ЗМІСТ ШОСТОЇ ПІСНІ. ТРИДЦЯТЬ ДРУГИЙ ДЕНЬ

Афіна уві сні спонукає Навсікаю, дочку феакійського владаря Алкіноя, йти разом з подругами й служницями прати білизну у струмку. Вони ладнаються з пранням біля того місця, де Одіссей лежить у глибокому сні. Прокинувшись від їх голосів, він наближається до Навсікаї і просить її дати йому одяг та пристанище; владарівна запрошує його йти слідом за нею до міста і дає потрібні поради. Він супроводить Навсікаю до Палладиного гаю, що був недалеко від міста.

ПРИБУТТЯ ОДІССЕЯ ДО ФЕАКІВ

Так незламний в біді спочивав Одіссей богосвітлий,

Сном оповитий глибоким. От саме в ту пору Афіна

В землю племен феакійських прийшла, у їх місто славетне.

Здавна жили вони десь в Гіпереї широкопросторій,

5] Близько країни диких і буйних кіклопів, що часто

З ними до бою ставали, потужнішу маючи силу.

Тим-то відтіль Навсітой боговидий і переселив їх,

В Схерії їх обсадив, від людей промислових далеко,

Муром навколо все місто обвів і оселі поставив,

10] Храми богам збудував і поля поділив на ділянки.

Керою здоланий, вже відійшов він в оселю Аїда, -

Тож керував Алкіной, тямовитістю богу подібний.

В дім Алкіноя ввійшла ясноока богиня Афіна,

Про поворот Одіссея відважного дбаючи в мислях.

15] В спальню проникла, майстерно обладнану, де спочивала

Дівчина, вродою й станом струнким до богині подібна, -

Мужнього то Алкіноя прекрасна дочка Навсікая.

Дві біля неї служниці, красою з харитами рівні,

Спали обаполи світлих дверей, зачинених міцно.

20] Подувом вітру вона до дівочої лине постелі,

В головах стала над нею й розмову свою починає,

Вигляд прибравши дочки мореплавця Діманта, з якою,

Бувши однолітком, змалку та дівчина подругувала.

В вигляді цьому відтак ясноока їй мовить Афіна:

25] «Чи породила тебе, Навсікає, недбалою мати?

Світлі одіння лежать без жодної в тебе уваги.

Близько твій шлюб, то належить самій одягнутися гарно

Й тих наділити усім, хто тебе на весілля вестиме.

Тим-то й сама між людьми набудеш ти доброї слави

30] Й радістю батька свого і матір поважну потішиш.

Отже, удосвіта прати білизну ми підемо разом.

Я із тобою піду помічницею, щоб якнайшвидше

Впоратись з платтям. Адже недовго тобі дівувати -

Кращі-бо з-поміж феаків тебе уже сватають люди,

15] Ти-бо й сама, і рід твій - найкращі у нашім народі.

Тож на світанку збуди славетного батька, хай в повіз

Мулів велить запрягти, щоб могли одвезти ви на ньому

Всяке вбрання, й пояси, й покривала усі білоткані.

Краще й для тебе самої не пішки до пралень ходити,

40] Надто далеко-бо їх влаштували за стінами міста».

Так оповівши їй все, пішла ясноока Афіна

Знов на Олімп, де - кажуть - свою непохитну богове

Мають оселю; ні вітер не зрушить її, не зволожить

Повіддю злива, ні сніг не окриє, лиш чисте повітря

45] Ллється безхмарне і світле навколо прозориться сяйво.

Так цілі дні там боги в утіхах проводять щасливі.

Дівчині давши пораду, туди відійшла ясноока.

Встала Еос ясношатна й збудила від сну Навсікаю,

Гарно убрану. Своїм здивована сном незвичайним,

30] Швидко в покої батьків побігла вона сповістити

Любого батька і матір. Обох вона дома застала:

Мати з служницями вже над вогнищем хатнім сиділа

Й пряжу сукала пурпурну, а батька перед дверима

Стріла вона, - на нараду керманичів люду славетних

55] Він уже йшов, видатними феаками кликаний рано.

Близько до любого батька вона підійшла і сказала:

«Таточку любий, звели запряіти для мене високий

Міцноколісний віз, щоб могла одвезти я на річку

Прати добротне вбрання, що у мене лежить забрудніле.

60] Треба й тобі, що в раді буваєш між радників перших,

Завжди чистому тілом, в одежі охайній ходити.

П'ятеро любих синів зростив у своїй ти оселі:

Двоє - одружені, три - юнаки у квітучому віці,

В вимитій чисто одежі бажають вони в хороводи

65] Наші ходити. Про все це сама я подбати повинна».

Мовила так, про жадане ж весілля ще сором було їй

Батькові мовити. Сам здогадався і так відповів він:

«Доню, ні мулів тобі, ні іншого я не відмовлю,

Йди собі, - зараз тобі запряжуть мої слуги високий

70] Міцноколісний віз, приладнають і короба зверху».

Мовивши це, служників він покликав. Слухняно зійшлися

Й воза для мулів на добрих колесах вони спорядили,

Мулів сюди ж привели і зразу впрягли у той повіз.

Дівчина світлі вбрання принесла, із комори забравши,

75] Й склала у коробі зверху, на добре гембльованім возі;

Мати ж у кошику їй поживну поставила їжу,

Ласощів всяких поклала й вина налила їй до того

В козячий міх. От зрештою дівчина сіла на повіз.

Масла пахучого мати їй тут подала в золотому

80] Слоїку - після купання себе і служниць намастити.

Віжки блискучі й батіг у руки взяла Навсікая,

Лунко хльоснула ним, і з тупотом мули побігли.

Дівчину з платтям тоді повезли вони кроком невтомним,

Ще й не саму - гуртом поспішали за нею служниці.

85] Так досягли вони всі течії повноводої річки;

Пралень було там багато, і стільки води протікало

В струменях світлих, що можна вбрання найбрудніше попрати.

Ставши на місці, вони із повозу випрягли мулів,

Вздовж вирового потоку їх далі погнали й пустили

90] Пастися в луках медяних. Із повозу потім обіруч

Плаття вони поздіймали і в темну їх кинули воду,

В ямах топтали, старанно змагаючись поміж собою.

Бруд весь одмивши, білизну вони почали полоскати

І на піску розстелили уздовж узбережжя морського

95] Там, де хвиля на сушу дрібні камінці викидає.

Потім скупались самі і, до блиску намазавшись маслом,

Тут же, на березі річки, обід споживать посідали,

Вогку ж білизну лишили на ясному сохнуть відсонні.

Вволю поївши сама, і служебниці разом із нею,

100] В м'яч почали вони грати, пов'язки з голів поскидавши;

Перед у ігрищах білораменна вела Навсікая.

Так стрілоносна, на ловах блукавши між гір, Артеміда

Високоверхий Тайгет і стрімкий Ерімант оббігає, -

Тішиться, диких полюючи вепрів і оленів бистрих;

105] З нею там німфи гуртом польові забавляються, доньки

Зевса-егідодержавця, і серцем Лето звеселилась.

Вища за всіх головою й чолом Артеміда; між ними

Легко богиню впізнати, хоч всі вони рівно прекрасні, -

Так поміж юних служниць вирізнялась незаймана діва.

110] Врешті коли уже час настав їм додому вертатись,

Мулів вони запрягли й поскладали одежу помиту, -

Спосіб надумала знов ясноока богиня Афіна,

Як Одіссея збудить, щоб побачив він діву прекрасну

І провела б його в місто вона до людей феакійських.

115] Кинула м'яч у служницю вождева дочка Навсікая,

Тільки не влучила - він у вируючу хвилю потрапив.

Голосно скрикнули всі - й Одіссей богосвітлий прокинувсь.

Сівши, так у душі і думках він почав міркувати:

«Горе мені! До кого, в яку я країну потрапив?

120] Чи непривітні і дикі тут люди, що правди не знають,

Чи доброзичливі серцем, гостинні і богобоязні?

Лагідний гомін дівочий, здається, до мене долинув.

Хто це - німфи, що в горах живуть, на бескетах стрімчастих,

Чи при джерелах річок та встелених травами луках?

125] Може, нарешті я - близько оселі людей ясномовних?

Треба самому мені побачити це й дослідити».

Мовивши так, виповзає з кущів Одіссей богосвітлий,

В хащах густих відломивши рукою м'язистою гілку

З листям зеленим, щоб тіла прикрить наготу соромітну.

130] Вийшов він, мовби той лев, що виріс у горах і, сили

Певен своєї, крізь бурю і дощ із блиском огнистим

В хтивих очах на биків і овець поривається в полі

Й оленів диких полює, - утроба його спонукає

Навіть в обори міцні по дрібну пробиватись худобу.

135] Зважився так Одіссей до дівчат підійти пишнокосих,

Бувши нагим, - до цього його приневолила скрута.

Був він жахливий на вигляд, обліплений тванню морською;

В трепеті врозтіч усі по берегу порозбігались,

Лиш Алкіноєва донька одна зосталася - Афіна

140] Мужність їй вклала у серце і страх із суглобів прогнала.

Сміло стояла вона перед ним, Одіссей же вагався -

Краще коліна обняти прекрасної діви чи краще,

Стоячи одаль, у неї зворушливим словом благати

Одіж йому принести і шлях показати до міста.

145] Так він, міркуючи, визнав нарешті, що буде найкраще,

Стоячи одаль, її зворушливим словом благати,

Але колін не торкатись і дівчину тим не гнівити.

Отже, розсудливо він і зворушливо мовив до неї:

«Хто ти - богиня чи смертна, - тебе на колінах благаю!

150] В разі одна ти з богинь, що простором небес володіють,

То з Артемідою тільки, великого Зевса дочкою,

Виглядом, постаттю, величчю можу тебе порівняти!

В разі ж одна ти із смертних, що нашу заселюють землю,

Тричі щасливі тоді твій батько і мати поважна,

155] Тричі щасливі й брати твої, - щирою радістю завжди

їм зогрівається серце тоді, як тебе вони бачать,

Парость квітучу свою, в танку хороводного кола.

Але за всіх буде той щасливіший у серці своєму,

Хто, перевищивши інших дарами, введе тебе в дім свій.

1611 Досі ніде-бо між смертних мої ще не бачили очі

Мужа чи жінки такої; дивлюсь я на тебе й дивуюсь.

В Делосі тільки колись, поблизу вівтаря Аполлона,

Бачив таку ж прекрасну я пальми квітучої парость.

Я там бував і багато супутників вірних зі мною,

165] їдучи в путь, що на ній зазнали ми стільки нещастя.

Глянувши тільки, тоді, зачудований серцем, стояв я

Довго, - таких-бо дерев ще ніколи земля не ростила.

Так і на тебе дивлюся я з подивом, жінко, колін же

Страшно твоїх доторкнутись. Тяжке мене лихо спіткало.

170] Вчора, на день лиш двадцятий, умкнув я з багрового моря,

Де під поривами бур від Огігії-острова хвиля

Гнала так довго мене. Сюди ж якийсь бог мене кинув

Нині, щоб нових напастей зазнав я. Бо ще, я гадаю,

їм не кінець, ще багато боги їх мені призначили.

175] Зглянься ж, владарко; тебе, перетерпівши стільки нещастя,

Першу зустрів я, з інших людей я нікого не знаю,

Хто в цьому місті живе й володіє цією землею,

Шлях до міста мені покажи й обгорнутись дай клаптем

З ряден, що ними ти одіж, сюди везучи, накривала.

і»0] Вічні боги віддадуть тобі всім, чого прагнеш душею, -

Мужа, й домівку тобі подарують, і згоду в родині

Повну; нічого немає певнішого й кращого в світі,

Тільки б у злагоді повній жили і домівку тримали

Муж із жоною, одним ворогам лиш - на заздрощі злісні,

185] Приязним людям - на радість, найбільше ж - собі на утіху.

В відповідь білораменна сказала йому Навсікая:

«Ти ні на дурня, чужинне, ані на лукавця не схожий,

Щастям-бо всіх наділяє однаково Зевс олімпійський -

Гідних людей і поганих, вже як кого сам побажає.

190] Те, що тобі подає він, тобі й перетерпіти треба.

Нині до нашого міста і в нашу країну прибув ти, -

Отже, ні в одіжі ти і ні в чому нужди не зазнаєш,

Що потерпілому треба, коли допомоги він просить;

Місто тобі покажу і назву тобі ймення народу:

195] Городом цим і землею феаки давно володіють,

Я ж - дочка Алкіноя, відважного їх можновладця,

Має-бо він у феаків і силу, і владу велику».

Мовивши так, до служниць пишнокосих вона проказала:

«Стійте, служниці! Куди-бо тікаєте, мужа уздрівши,

200] Наче вважаєте ви, що він - чоловік злоумисний?

Ще не було між живущих, ще смертний такий не родився,

Хто б до країни цієї прийшов, несучи до феаків

Злу ворожнечу, - велика-бо ласка до нас у безсмертних.

Одаль від інших людей, на краю многошумного моря

Ми живемо, і чужі поміж нас не мішаються люди.

Нині ж до нас заблукав блуденник оцей бідолашний, -

Треба про нього подбати; під захистом Зевса самого

Всі подорожні і вбогі; й найменший дарунок їм любий.

Дайте ж но швидше, служниці, чужинцеві їсти і пити

210] Та покупайте у річці його, де од вітру затишно».

Так вона мовила, й всі одна одну вони поскликали.

В затишку там Одіссея вони садовлять, де сказала

їм Навсікая, дочка Алкіноя, відважного серцем,

Плащ і хітон вони й інше кладуть біля нього одіння,

215] Масла рідкого йому у дзбаночку дають золотому,

Митись проводять його у хвилі потоку ясного.

Відповідає служницям на це Одіссей богосвітлий:

«Станьте-но одаль, дівчата, щоб сам міг обмити я з себе

Твані солоний намул і маслом собі намастити

220] Тіло, - давно-бо його запашна не торкалась олія.

Але відкрито при вас я купатись не буду, бо голим

Сором мені між дівчат пишнокосих тут показатись».

Мовив він так, і пішли вони й це Навсікаї сказали.

З тіла тоді у потоці почав Одіссей богосвітлий

225] Твань обмивати, що спину і плечі укрила широкі,

Піну обтер з голови, нанесену морем невтомним;

Начисто потім обмивсь і, до блиску намазавшись маслом,

Одіж нову надягнув, що дала йому дівчина юна.

Зевсова донька Афіна тоді Одіссея відразу

230] Вищим зробила на зріст і повнішим і кучері пишні,

Мовби вінок з гіацинтів, йому над чолом спорядила.

Наче тямущий митець, що золотом срібло вкриває,

Різних умінь від Гефеста й Паллади Афіни навчений,

Радує око тонкими утворами свого мистецтва,

235] Так вона вродою плечі й чоло йому гоже окрила.

Берегом моря пройшов він і сів віддаля, чарівною

Сяючи вроди своєї красою. Здивована діва

З словом таким до своїх служниць пишнокосих звернулась

«Слухайте, білораменні дівчата, що я скажу вам:

240] Цей чоловік не без волі богів, що живуть на Олімпі,

В землю феаків прибув богорівних. Раніше-бо справді

Він і мені таким неподобним здавався, а зараз

Схожий він став на богів, що простором небес володіють.

О, якби зволив такий чоловіком моїм називатись,

245] уу,. оселитись схотів би й назавжди у нас залишився!

Дайте ж, служебниці, швидше чужинцеві їсти і пити».

Так говорила вона; це почувши, вони їй скорились

І Одіссеєві зразу позносили їсти і пити.

Жадібно світлий почав Одіссей, у нещастях незламний,

250] їсти і пити, давно-бо не знав він ніякої їжі.

Білораменна ізнову намислила щось Навсікая:

Випрану одіж зібравши, на повіз її поскладала,

Мулів міцнокопитних впрягла і, зійшовши на повіз,

Так Одіссея просила і словом таким умовляла:

255] «Встань-бо, чужинче, ми їдем до міста, - тебе проведу я

В дім премудрого батька мого. Кажу тобі, там ми

Всіх найкращих людей феакійських побачимо разом.

Тільки-но он як зроби, - ти, здається мені, не безтямний:

Поки ітиме нам путь крізь поля і оброблені ниви,

260] Ззаду за мулами й повозом ти із служницями разом

Швидко прямуй, а я по шляху перед вами поїду.

Згодом прибудем до міста - із муром високим навколо,

Гавань чудова обабіч його обмиває вигідно,

Вхід же до неї вузький; ставні кораблі крутобокі

265] Вхід стережуть той, і кожен із них стоїть під наметом.

Там же і площа з прекрасним на ній Посейдоновим храмом.

Ледве донесене, в землю там врито каміння навколо.

Снасті для чорних там суден ладнають і пристрої всякі,

Линви з лози, ще й вітрила готують, і весла стругають.

70] Не сагайдак-бо й не лук з тятивою в феаків на мислі,

А корабельне кермо, і весло, й кораблі рівнобокі,

В них-бо красуючись, море вони переходили сиве.

Тільки пересудів тих я уникнути хочу, щоб з мене

Хтось не сміявся, багато-бо є у народі зухвальців, -

!75] Щоб не посмів нам услід негідник якийсь говорити:

«Що за чужинець вродливий, ставний проводжав Навсікаю?

Де вона стріла його? Чи не буде він їй чоловіком?

Може, в розбитім човні сюди занесла його буря

З дальніх країн, бо близьких в нас немає сусідів ніяких?

280] Може, на щирі її молитви із високого неба

Бог то зійшов і назавжди тепер він залишиться з нею?

Краще, як ходячи десь, для себе знайде чоловіка,

Бо між людей феакійських нікого вона не вважає

Гідним себе, хоч до неї вже сватались люди найкращі».

ж Можуть-бо так говорити, для мене ж це вийде огуда.

Кожну й сама я знеславлю, яка б отаке учинила -

Супроти волі своїх улюблених матері й батька

Вільно б з мужчинами зналась раніше відкритого шлюбу.

Отже, поради моєї послухай, чужинче, і швидше

Поміч дістанеш від батька мого і додому вернешся.

Близько дороги ти гай там Афіни побачиш чудовий

З чорних тополь; струмочок біжить там у луках зелених.

Там же і батька мого ділянка із садом квітучим

Так недалеко від міста, що голос долинути може.

295] Там ти часинку посидь, почекай, поки ми аж до міста

Встигнем доїхать і в дім до батька мого увійдемо.

Скоро ж упевнишся ти, що ми вже дістались додому,

Йди тоді в місто феаків і всіх по дорозі розпитуй,

Де Алкіной проживає, мій батечко великодушний.

300] Дім його легко впізнати, - до нього й дитя нерозумне

Вкаже дорогу, ніхто-бо з феаків іще не поставив

Дому такого собі, як дім Алкіноя, героя

Нашого. Отже, в подвір'я і в дім увійшовши до нього,

Швидко пройди по покоях, щоб зразу ввійти до моєї

зо5] Матінки. Там при яскраво палаючім вогнищі, злегка

Стан на колоду оперши, сидить вона й пряжу сукає

Пурпурну - любо й дивитись, - за нею сидять і служниці.

Там же до вогнища того присунуто й батькове крісло.

Сидячи в ньому, вином він втішається, наче безсмертний.

310] Крісло його обійшовши, матусі моєї коліна

Ти обійми і проси, щоб радісний день повороту

В край свій побачити швидше, хоч ти ще від нього й далеко.

Щойно до тебе вона з прихильним поставиться серцем,

Буде надія тобі побачити рідних, вернувшись

315] В дім, побудований гарно, на милу свою батьківщину».

Отже, промовивши так, блискучим бичем Навсікая

Хльоснула мулів, і зразу, ріки покидаючи берег,

Швидко побігли вони із тупотом ніг дріботливим.

Гнала їх звільна вона, щоб услід Одіссей і служниці

320] Пішки встигали за нею, й батіг уживала обачно.

Сонце зайшло вже, коли до священного гаю Афіни

Разом дістались вони. Одіссей там лишивсь богосвітлий,

І розпочав він дочку великого Зевса благати:

«Вислухай, Зевса-егідодержавця дитя нездоланне!

325] Зглянься хоч нині на мене, якого раніш не почула

В час, коли в морі я гинув, землі потрясателем гнаний,

Дай мені приязнь і ласку знайти у людей феакійських».

Так він молився. Його почула Паллада Афіна,

Але сама не з'явилась - боялась вона свого дядька

330] Славного, що у кипучому гніві гонив Одіссея

Богоподібного, доки в свою не вернувсь він отчизну.

ПІСНЯ СЬОМА

ЗМІСТ СЬОМОЇ ПІСНІ. ВЕЧІР ТРИДЦЯТЬ ДРУГОГО ДНЯ

Одіссей входить до міста; біля воріт з ним зустрічається Афіна у вигляді феакійської діви; вона огортає його млою, і він, ніким не помічений, наближається до Алкіноєвого дому. Опис владаревого дому й саду. Увійшовши до господи, де в той час володар бенкетував з гостями, Одіссей підходить до владаревої дружини Арети, і мла, що його оточувала, зникає. Він благає Арету дарувати йому засіб повернутися на батьківщину. Алкіной запрошує його до столу. Після бенкету гості розходяться. Одіссей, залишившись один з Алкіноєм і Аретою, розповідає їм, як він відплив з острове Огігії, як буря викинула його на береги Схерії і як він одержав одяг Від владарівни Навсікаї. Алкіной дає обіцянку вирядити його на фсакійському кораблі до Ітаки.

ОДІССЕЇВ ПРИХІД ДО АЛКІНОЯ

Так богосвітлий моливсь Одіссей, у нещастях незламний,

Дівчину ж мули міцні тим часом доставили в місто.

Дому славетного батька свого Алкіноя дійшовши,

В брамі вона залишилась. Навколо її оточили

5] Богоподібні брати і, з повозу випрягши мулів,

Випрану чисто білизну усю занесли до покоїв.

В спальню свою Навсікая пройшла, де вогонь розвела їй

Еврімедуса стара, покоївка її з Апіреї.

На кораблі її звідти колись привезли крутобокім,

10] Для Алкіноя дарунок обравши із здобичі, був-бо

Він у феаків вождем, і як бога його шанували.

В домі цім білораменну зростила вона Навсікаю

Й зараз для неї вогонь розвела і вечерю внесла їй.

Встав Одіссей тим часом і в місто подався. Афіна ж,

15] Дбаючи про Одіссея, в густій його хмарі сховала,

Щоб із феаків зухвалець якийсь, його перестрівши,

Словом глумливим не скривдив і щоб не запитував, хто він.

Тільки-но до чарівного вже мав уступити він міста,

Як перестріла його сама ясноока Афіна

20] В вигляді юної діви, що з глеком ішла поуз нього.

Стала вона перед ним, і спитав Одіссей богосвітлий:

«Чи не могла б ти, доню, дорогу мені показати

До Алкіноя, що в краї оцім над людьми владарює?

Я-бо чужинець, що горя багато зазнав, і сюди я

25] З дальнього краю прибув, і нікого з людей я не знаю

Тих, що в вашому місті й країні оцій проживають».

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

«Зараз той дім, якого ти, батьку-чужинче, питаєш,

Я покажу, - поблизу там мій батько живе бездоганний.

Йди собі мовчки, а я тобі стежку показувать буду,

Не оглядайсь на людей і нічого у них не розпитуй, -

Люди тутешні не дуже-то люблять чужинців захожих,

Гостем не приймуть того, хто з іншого краю прибуде.

На кораблі свої бистрі цілком покладаючись, завжди

35] Плавають в морі вони, - їм дав це землі потрясатель.

Бистрі у них кораблі, мов крила, мов думка в людини».

Мовивши це, уперед виступає Паллада Афіна

Кроком швидким, а за нею і він по слідах божественних.

І не помітив ніхто із феаків, у плаванні славних,

40] Як він по місту ішов поуз них, - пишнокоса Афіна,

Діва-богиня могутня, піклуючись в серці своєму

Про Одіссея, сховала його у хмарині чудесній.

З гавані там Одіссей дивувався - з однакових суден,

З площ, де звичайно збирались мужі, із високих та довгих

45] Стін, частоколом обведених, - любо було й подивитись.

Як підійшли вони до владаревого славного дому,

Так говорить почала ясноока богиня Афіна:

«Ось він, батьку-чужинче, той дім, що його тобі мала

Я показать: владарів ти там знайдеш, годованців Зевса;

зо уЧТу справляють вони. Заходь до середини й серцем

Ти не тривожся, - відважній людині щастить якнайкраще

В справі усякій, хоча й із чужої прибуде країни.

Спершу знайди господиню, коли до покоїв ти зайдеш.

Зветься Арета вона на ім'я; від батьків тих же самих

55] Родом вона, що від них і владар Алкіной народився.

Сина колись народив Навсітоя землі потрясатель

Від Перібої, найкращої виглядом поміж жінками

І наймолодшої з дочок відважного Еврімедонта,

Що володарив колись над плем'ям гігантів зухвалих,

60] Та погубив і себе він, і плем'я оте нечестиве.

З нею з'єднавсь Посейдон і сина родив Навсітоя,

Мужнього духом, що став вождем над народом феаків.

У Навсітоя ж сини Рексенор з Алкіноєм вродились.

Першого молодожоном убив Аполлон срібнолукий,

65] 1 залишив після себе єдину він доньку Арету

В домі своїм. її Алкіной собі взяв за дружину

І шанував, як ніхто в цілім світі жінок не шанує,

Що господарство провадять в домах у своїх чоловіків.

Мала і зараз таку ж вона має пошану сердечну

70] І від дітей своїх любих, і від Алкіноя самого,

І від людей, що на неї всі дивляться, наче на бога,

Й щиро вітають її, коли вона вийде на місто.

Не бракувало-бо їй ясного ума й благородства,

Вміла й порадить вона, й суперечки мужів розв'язати.

75] Як і до тебе вона сердечну проявить прихильність,

Буде надія тобі побачити рідних, вернувшись

В дім, побудований гарно, на милу свою батьківщину».

Мовивши це, відійшла ясноока Афіна від нього

Моря пустинним шляхом і, покинувши Схерію гожу,

80] У Марафон прибула й на широкі дороги афінські,

В дім Ерехтея міцний увійшла; Одіссей же тим часом

До Алкіноя пішов у славетні покої і серцем

Затрепетав, перед мідним порогом його зупинившись.

Все-бо, як сонце яскраве, як місячне сяйво, блищало

В високоверхім стрункім Алкіноя відважного домі.

Стіни, міддю оббиті, тягнулися вправо і вліво,

Вглиб від порога, з карнизом вгорі з темно-синьої сталі.

З золота двері зсередини в домі міцнім зачинялись,

Срібні одвірки над мідним порогом підносились струнко,

90] Срібний одвірок - вгорі й золотеє на дверях окільце.

З золота й срібла обабіч при вході собаки стояли,

Виробив їх надзвичайно майстерно Гефест кривоногий,

Щоб Алкіноєві, серцем відважному, дім пильнували, -

Пси ті безсмертні були і ніколи й не старіли навіть.

95] А від порога в глиб дому при стінах і справа, і зліва

Крісла рядами стрункими стояли; на них тонкоткані

Скрізь покривала м'які позастелено - витвір жіночий.

Знатні феаків вожді у тих кріслах звичайно сиділи,

їли й пили - удосталь всього цілий рік тут бувало.

100] Ще й золоті юнаки там стояли на гарних підставках,

Факелів пломінь яскравий в руках вони дужих тримали,

Щоб для гостей у покоях освітлювать темряву ночі.

Аж п'ятдесят служебних жінок було в домі у нього;

Зерно на жорнах ручних мололи одні золотаве,

105] Інші ткали на кроснах ретельно чи прядиво пряли,

Сидячи тісно гуртом, мов листя тополі стрункої;

Ткались так густо полотна, що з них і олива збігала.

Як перевищують всіх мужі феакійські умінням

Бистрі на морі водить кораблі, так само й жінки їх -

110] Ткацькою вмілістю, хист дарувала їм щедра Афіна

До рукоділля прекрасного й розум ясний та розважний.

А за подвір'ям - од брами вхідної - був сад плодоносний,

В оранку денну завбільшки, обведений тином навколо.

Віттям розкішним великі дерева там скрізь зеленіли -

115] Груші дорідні, гранати і яблунь ряди рясноплідні,

В фігах солодких смоковниці й пишно-зелені оливи.

Та без плодів ніколи гілля тих дерев не лишалось -

Влітку то будь чи взимі - цілорічно. Віє там завжди

Теплий Зефір, і одні лиш зав'яжуться - другі вже спіють.

і» Яблуко стигне за яблуком там, за грушею - груша,

Гроно там зріє за фоном, за смоквою - смоква солодка.

Далі - в розкішних плодах виноградник розкинувся рясно, -

Тут ось, під вільним осонням, на зрівняній гладко площадці

Грона сушились на сонці, а там виноград ще збирали;

125] Тут же й давили його; цвітіння скінчивши, отут він

Щойно лише наливався, а там починав червоніти.

За виноградника рядом останнім оброблені грядки,

Повні городини всякої, очі весь рік веселили.

Два джерела там було - одне ручаєм кучерявим

130] Сад орошало, а з другого струмінь двором до порога

Дому високого біг, - городяни там воду черпали.

Щедро був так од богів обдарований дім Алкіноя.

З подиву світлий спинивсь Одіссей, у нещастях незламний.

Надивувавшись доволі на все в глибині свого серця,

135] Швидко ступив на поріг і ввійшов він всередину дому.

Радників зібраних там і вождів він застав феакійських,

Що осяйному дозорцеві там узливання творили, -

Тож наостанку, про ложе згадавши, вони узливали.

Світлий пройшов через дім Одіссей, у нещастях незламний,

140] Хмаркою вкритий, що в неї Афіна його заховала,

І навпростець до Арети й державця дійшов Алкіноя.

Зразу ж руками обняв Одіссей коліна Арети -

І божественна розвіялась мла, що його окривала.

Всі оніміли, мужа побачивши перед собою,

Тільки зорили із подивом, як він благає уклінно:

«Гідна пошани жоно Алкіноя, відважного серцем!

Горя зазнавши й біди, до колін я твоїх припадаю,

До чоловіка й гостей. Хай щасливе життя їм дарують

Вічні боги, хай кожен у спадщину дітям залишить

150] В домі майно і пошану, даровану їм від народу.

Допоможіть мені виїхать звідси й до рідного краю

Швидше вернутись, - черпнув-бо я лиха далеко від рідних».

Мовивши це, край вогнища хатнього сів він на попіл,

Близько вогню. Всі навкруг зберігали глибоке мовчання.

155] Та обізвався нарешті старий Ехеней благородний, -

Серед мужів феакійських він був найстаріший літами

Й гарним порадником був, багато-бо здавна він бачив;

З наміром добрим до них він почав говорити й промовив:

«Ні, Алкіною, недобре й негоже, щоб гість перед нами

160] Впрост на землі тут сідав біля вогнища в попіл гарячий.

Тож зволікають вони, лиш твого дожидаючи слова.

Ну-бо, підводь свого гостя і в срібноцвяховане крісло

Поруч себе посади, а окличники хай приготують

Воду з вином - узливання обряд учинить громовержцю

165] Зевсові, що сподорожує тим, хто щиро благає.

Ключниця хай із запасів чужинцеві дасть повечерять».

Мову почувши оцю, Алкіноєва сила священна

Руку бере Одіссея розумного й хитрого дуже.

З попелу гостя підводить і в крісло садовить блискуче,

170] Синові встати звелівши, хороброму Лаодаманту,

Що біля нього сидів, улюбленець батьків коханий.

Воду служниця внесла в золотому чудовому глеку -

Руки вмивати - й поволі над срібним цеберком зливала,

Потім поставила стіл перед ними, обструганий рівно.

і" Хліба і страв розмаїтих їм ключниця вносить поважна,

Радо і щедро черпнувши з домашніх запасів численних.

їв тут і пив Одіссей богосвітлий, в нещастях незламний.

Тож до окличника мовить тоді Алкіноєва сила:

«Влий у кратеру води до вина, Понтоною, й навколо

11ІО Всім піднеси - узливання обряд учинить громовержцю

Зевсові, що сподорожує тим, хто щиро благає».

Мовив він так, і вино розмішав Понтоной медоплинне,

Порозливав і роздав його всім, що сиділи на учті.

По узливанні й самі вони випили, скільки схотіли.

185] З словом звернувся до них Алкіной, і так він промовив:

«Слухайте, люду вожді і правителі всі феакійські!

Висловлю те я, до чого у грудях мій дух спонукає.

Учту скінчивши, спокійно тепер по домах розійдіться.

Завтра ж уранці, ще більше старійшин сюди наскликавши,

190] Гостя в покоях отут пригостімо й богам принесемо

Жертви прекрасні, а потім пора й про виправу подумать,

Щоб без турбот цей чужинець, без зайвого клопоту й горя

З нашою поміччю міг до рідного краю дістатись

Радісно й швидко, хоч як не було б ще до нього далеко,

195] Лиха й недолі щоб він не зазнав уже більше в дорозі,

Поки не стане на землю він рідну. Хай там уже терпить

Все він, що доля і прялі суворі для нього напряли

З ниттю життя відтоді, як мати його породила.

А як з безсмертних це хтось із неба високого злинув,

То, очевидно, могутні боги щось замислили інше.

Завжди-бо людям вони відкрито свій вигляд являють

В час той, коли ми преславні приносимо їм гекатомби,

Тут же до учти сідають і з нами частуються разом.

Навіть як стрінеться нам хтось із них, як мандрівець самотній,

205] То не ховається він перед нами, бо ми для них кревні,

Так як кіклопи або як те дике плем'я гігантів».

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Геть ці думки, Алкіною! Ні постаттю, ані красою

Все ж на безсмертних богів, що простором небес володіють,

210] Я анітрохи не схожий, - звичайна я смертна людина.

Серед людей ви нікого не знали, хто б витерпів горя

Стільки, як я, і з ким би недолею мав я рівнятись.

Міг би багато я більше про лихо своє розказати,

Скільки всього, призволенням богів, перетерпів я досі.

215] Та хоч в якій я журбі, а дозвольте мені повечерять, -

Гіршого, мабуть, нічого нема за ненавидний шлунок,

Що нас гризе, як той пес, і про себе велить пам'ятати,

Хоч би й не знати як мучився хто і болів своїм серцем.

Як же я серцем болію! А він все одно спонукає

220] їсти і пити і те, що я витерпів досі, забути

Силує, лиш одного - наповнить його вимагає.

Ви ж бо, як тільки світанок настане, мене, нещасливця,

Вирядить все ж постарайтесь у рідну мою батьківщину,

Хай ще й багато зазнаю і навіть загину, аби лиш

225] Дім свій високий побачить, і челядь свою, і маєтки».

Так говорив він, вони ж ту мову схвалили й поклали

Вирядить гостя додому, сказав-бо таки до ладу він.

По узливанні й самі вони випили, скільки схотіли,

І по домівках своїх спочивати усі розійшлися.

23(1 Сам у господі тим часом зоставсь Одіссей богосвітлий,

З ним і Арета, іще й Алкіной боговидий сиділи

Поряд, тим часом служниці вже посуд по учті прибрали.

Словом до нього озвалася білораменна Арета, -

Зразу-бо глянувши, плащ упізнала, й хітон, і прегарні

23' Шати, що виткала їх із своїми служницями разом, -

Отже, озвалась до нього і мовила слово крилате:

«Передусім я, чужинче, тебе запитати хотіла б:

Хто ти і звідки є родом? І хто тобі дав це одіння?

Чи не казав-бо ти сам, що, блукаючи морем, приїхав?»

240] Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Важко тобі, володарко, докладно про всі розказати

Лиха, що стільки богове небесні мені їх послали;

Та розкажу тобі те, що спитала і хочеш ти знати.

В морі, далеко відсіль, лежить десь Огігія-острів.

245] Там проживає Каліпсо, Атлантова донька підступна,

Пишноволоса, дивна богиня, - із нею в єднання

Ані з богів, ані з смертних людей ніхто не вступає.

Тільки мене із богів хтось на вогнище це, бідолаху,

Вивів тоді, як, на мій корабель блискавицю сліпучу

250] Кинувши, Зевс розтрощив його геть в винно-темному морі.

Товариші мої славні усі там загинули марно,

Я ж, за кіль корабля крутобокого міцно вхопившись,

Дев'ять днів так тримався, у пітьмі нічній на десятий

Кинутий був на Огігію-острів богами. Каліпсо

*" Там пишнокоса живе, ця дивна богиня. Прийнявши,

Гойно мене годувала, й кохала вона, і безсмертним

Пообіцяла зробить, щоб не старів уже я ніколи.

Духа ж у грудях моїх не здолала вона прихилити.

Сім безперервних я років у неї лишався, сльозами

Кроплячи одіж нетлінну, даровану тою ж Каліпсо.

А як, наблизившись, рік надійшов уже й восьмий до мене,

Раптом додому пливти вона пильно мені наказала -

Зевса велінням чи, може, й сама свою думку змінила.

Швидко на збитому міцно плоту відпустила, багато

265] Хліба й солодкого давши вина, ще й одіж нетлінну.

Німфа теплий услід мені вітер попутний послала;

Плив уже днів я сімнадцять, широким прямуючи морем.

На вісімнадцятий день показалися гори тінисті

Вашого краю, і в грудях у мене, нещасного, любе

270] Серце раділо. Та лиха усякого мав ще багато

Стерпіти я, що наслав Посейдон, землі потрясатель.

Буйні вітри розбудивши, мені заступив він дорогу,

Море безкрає розбурхав; і голосно, тяжко стогнав я,

Та на плотові триматися хвиля мені не давала.

275] Зрештою вщент його буря розбила, і вплав я, пустившись,

Моря глибінь перерізав, аж поки до вашого краю

Вітер і хвилі, з собою мене несучи, не пригнали.

Мав я вже вийти на берег, та хвиля б мене подолала,

Кинувши мною об скелі страшні на безрадіснім місці.

280] Знову одплинув я вбік, аж поки у гирлі річному

Я опинився, - те місце здалося мені найзручнішим:

Вільне від скель, воно й захист од вітру давало надійний.

Сили зібравши останні, я там і упав. Насувалась

Ніч божественна. Убік од ріки, що з неба спадає,

285] Я відійшов і заліг у кущах, загорнувшись в опале

Листя, а бог тоді сон навіяв мені безтурботний.

Так серед листя того з журбою у милому серці

Спав я цілісіньку ніч до світанку і аж до полудня.

Сонце до заходу йшло, й від солодкого сну я прокинувсь.

290] На узбережжі в забавах побачив служниць я твоєї

Доньки й між ними й саму її - наче богиню. До неї

Я із благанням звернувсь. Благородний не звів її розум, -

Так мене стріла, що я й сподіватись не міг від такої

Юної дівчини, бо найчастіш нерозсудлива молодь.

2'5] їжі дала мені щедро й вина променистого вдосталь,

В річці помила мене і одіж оцю дарувала.

Хоч і засмучений тяжко, всю правду тобі розповів я».

Знову тоді Алкіной до нього у відповідь мовив:

«Не до ладу учинила з тобою дочка моя, гостю,

300] Що із служницями разом тебе до нашого дому

Не запросила, - до неї до першої ти-бо звернувся».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Дівчину ти безневинну не лай через мене, герою.

Пропонувала мені вона йти із служницями разом,

305] Та не схотів уже сам я, бо сором було і боявсь я,

Щоб не розгнівав ти серця свого, нас побачивши вкупі.

Надто-бо всі запальні на землі ми цій, плем'я людськеє».

Знову тоді Алкіной до нього у відповідь мовив:

«В грудях, чужинче, моїх не таке уже серце, щоб мало

310] Гніватись марно, - краще в усьому дотримувать міри.

Свідки - батько наш Зевс, Аполлон і Паллада Афіна,

Що отакий, як ти є, та ще й думки зі мною одної,

Мав би дочку мою, тут залишившись, і звався б жаданим

Зятем моїм! Якби хтів ти лишитись, то дав би тобі я

315] Дім і маєтки свої. Проти волі ж ніхто із феаків

Тут не затримає, - Зевсові-батьку було б це нелюбо.

Твій же від'їзд відціля, щоб знав ти це добре, на завтра

Я призначаю. Лежатимеш ти, оповитий глибоким

Сном, а інші гребтимуть у тиші спокійного моря,

320] Поки в вітчизну і в дім свій, чи де тобі любо, прибудеш,

Навіть коли б це й далі було ще за острів Евбею;

Він же край світу лежить, як розказують це очевидці

З наших людей, що возили русявого раз Радаманта

В краї тім Тітія, Геї могутнього сина, провідать.

325] Наші тоді без труда дістались туди мореплавці,

Й дня того ж самого легко вони повернулись додому.

Скоро побачиш ти сам, що мої кораблі найбистріші, -

Веслами наші гребці уміють по хвилі вдаряти».

Так він сказав, і незламний зрадів Одіссей богосвітлий,

330] І молитовно звернувся, й назвав на імення, й промовив:

«Зевсе, наш батьку, якби ж то слова Алкіноя збулися

Справді! Мав би навік він тоді на землі хлібодатній

Славу невгасну. А я б до вітчизни своєї вернувся!»

Так між собою удвох про все це вони розмовляли.

335] Білораменна Арета служницям звеліла тим часом

Ліжко йому в передсінок внести й подушками заслати,

З пурпуру гарного зверху покрити його килимами

Й ковдру покласти пухку, щоб було йому чим укриватись.

Зараз же вийшли з світцем у руках із покоїв служниці.

340] А як м'яке вони ложе старанно йому постелили,

До Одіссея тоді підійшли і його запросили:

«Йди спочивати, чужинче, - постеля тобі вже готова».

Так говорили вони, і з радістю ліг він заснути.

Так незламний в біді спочивав Одіссей богосвітлий,

345] В ліжко різьблене поринувши зразу в лункім передсінку.

Ліг Алкіной у середніх покоях високого дому,

Де господиня дружина з ним ложе й постелю ділила.

ПІСНЯ ВОСЬМА

ЗМІСТ ВОСЬМОЇ ПІСНІ. ДЕНЬ ТРИДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Алкіной, запропонувавши усім громадянам, що зібрались на площі, допомогти вирядити Одіссея на його батьківщину, запрошує вельмож і корабельників до себе на обід. Спів Демодока під час обіду. Потім розваги: біг, кидання диска, боротьба, бій навкулачки. Одіссей, ображений Евріалом, кидає камінь і всіх вражає своєю силою. Танок, під час якого Демодок співає про Арея й Афродіту. Всі повертаються до господи. Одіссея щедро обдаровано. За вечерею Демодок співає про дерев'яного коня і подвиги вождів ахейських. Його пісня викликає в очах Одіссея сльози; Алкіной розпитує про причини його скорботи і просить розповісти про свої пригоди.

ОДІССЕЄВЕ ПЕРЕБУВАННЯ У ФЕАКІВ

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

З ложа свого підвелась Алкіноєва сила священна,

Встав уже й городоборець тоді, Одіссей богорідний.

Гостя тоді повела Алкіноєва сила священна

5] Прямо на площу феаків, од їх кораблів недалеко.

Разом дійшовши, вони на камінні обтесанім сіли

Поруч. Паллада ж Афіна, окличника вигляд прибравши,

Що у розумного був Алкіноя, пішла через місто,

Щоб Одіссеєві мужньому швидше від'їзд влаштувати,

10] І, перед кожним мужем спиняючись, так говорила:

«Ну-бо, всі люду вожді і правителі всі феакійські, :

Швидше на площу збирайтесь чужинця послухати, котрий

До Алкіноя розумного в дім прибув ось недавно,

В морі зазнавши біди, - на безсмертних він виглядом схожий».

15] Мовлячи так, вона в кожнім бажання й цікавість будила:

Швидко усі позбиралися люди й заповнили площу

Й лави на ній. Розумного з подивом всі розглядали

Сина Лаерта, - в той час-бо Афіна йому ясноока

Дивну на голову й плечі красу пролила божественну,

20] Вищим зробила на зріст і на вигляд багато ставнішим,

Щоб феакійським мужам і любий він став, і приємний,

Подив у них викликав і пошану, здобув би звитягу

В іграх, якщо Одіссея схотять перевірить феаки.

А як посходились всі і велика зібралась громада,

25] З словом звернувся до них Алкіной, і так він промовив:

«Слухайте, люду вожді і правителі всі феакійські!

Висловлю те я, до чого у грудях мій дух спонукає:

Цей от чужинець, а хто він - не знаю, в блуканнях у дім мій

З заходу сонця прибув чи, може, зі сходу недавно,

30] Просить відправить додому й запевнення в тому благає.

Ми, як звичайно, від'їзд той готові йому влаштувати,

Бо ані він, ані інший, хто в дім завітає до мене,

Тут не благатиме довго свого повороту додому.

Отже, чорний спустім корабель, що на море священне

35] Плине уперше. Два й п'ятдесят юнаків йому в поміч

Виберіть ви щонайкращих, які у нас є у народі.

До кочетів хай прив'яжуть вони свої весла й на берег

Вийдуть; у дім наш прийшовши по тому, нехай приготують

Швидше обід, - всього я удосталь до нього постачу.

40] Це я наказую хлопцям. А ви, берлоносні державці,

Разом усі до мого приходьте прегарного дому

Гостя в покоях моїх у щирості дружній приймати.

Не відмовляйтесь ніхто. Запросіть і співця Демодока

Богонатхненного - має-бо дар од богів він піснями

45] Радувать нас, якої б не кликало серце співати».

Мовивши це, він пішов уперед, а за ним поспішили

Всі берловладці; пішов і окличник - співця запросити.

А п'ятдесят два гребці молоді, що звелів їх обрати,

Вийшли, як він наказав, на берег невтомного моря,

50] До корабля підійшли уздовж узбережжя морського,

Зсунули чорний вони корабель на воду глибоку,

Потім і щоглу, й вітрила на ньому як слід приладнали,

Стропками весла усі в кочетах закріпили рядами,

Все як належить, і білі вітрила вгорі розпустили;

55] Свій корабель на котві закріпивши, на берег всі вийшли

Й до Алкіноя розумного в дім подалися високий.

Повно людей тоді в двір, передсінок і в самий будинок

Понабивалось; було молодих і старих там багато.

Разом дванадцять овець Алкіной для учти зарізав,

Вісім свиней білоіклих і пару волів круторогих,

Шкуру із них поздирали й обід спорядили жаданий.

Любого всім співомовця привів тим часом окличник, -

Муза любила його, але злом і добром наділила:

Світло очей погасила, та спів дарувала солодкий.

65] Крісло окличник йому Понтоной срібнокуте поставив,

Спиною серед гостей до колони його притуливши;

Потім формінгу дзвінку на кілку дерев'янім повісив

Над головою його й показав, як дістати рукою

Струни; кошика з хлібом на гарнім столі він поставив,

70] Тут же і келих з вином, щоб пив, коли серце запрагне.

Руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Муза співця надихнула мужів оспівати славетних

Співом, що слава його до широкого неба сягала,

75] Про Одіссеєву сварку з Ахіллом, Пелеєвим сином,

Як на розкішній учті богів вони злими словами

Лаялись несамовито й мужів володар Агамемнон

Нишком радів, що знатні ахеї отак посварились.

Бо як ознаку добра провістив йому в храмі Піфійськім

80] Феб-Аполлон, коли в бога спитати поради ступив він

Через поріг кам'яний, - то з волі великого Зевса

Був лиш початок нещасть, що найшли на троян і данаїв.

Отже, про це і співав славетний співець. Одіссей же,

Довгу керею пурпурну міцними піднявши руками,

^ Голову нею закрив і обличчя прекрасне сховав в ній, -

Сором-бо перед феаками сльози було проливати.

А як кінчав свою пісню співець божественний, то, сльози

Витерши, стягував знов Одіссей з голови ту керею,

Й, келих дводонний узявши, богам узливання творив він.

90] А як ізнову співати аед починав на прохання

Знатних феаків, що мали від співу його насолоду,

Знову тоді Одіссей, з головою укрившися, плакав.

Так удавалось од інших йому свої сльози ховати,

Тільки один Алкіной догадався й таки їх помітив,

9- Бо біля нього сидів і чув його тяжкі зітхання.

До веслолюбних феаків одразу ж тоді він озвався:

«Слухайте, люду вожді і правителі всі феакійські!

Вдосталь ми наші серця вдовольнили як ситним обідом,

Так і формінги звучанням, що з учтою завжди супутня.

100] Вийдімо звідси тепер, щоб участь узяти в змаганнях

Різних, - нехай, до своєї рідні повернувшись, розкаже

Гість наш удома, наскільки отут переважимо інших

Ми у бою навкулачки, в стрибанні, борні й перегонах».

Так він сказав і пішов уперед, а за ним і всі інші.

105] Зразу й окличник формінгу дзвінку на кілок дерев'яний

Зверху повісив, узяв Демодока за руку й з покоїв

Вивів на стежку ту саму, якою усі подалися

Знатні феаки, що ігри й змагання хотіли дивитись.

Вийшли на площу вони, а за ними слідом величезний

''" Сунувся натовп. Спинилися там юнаки благородні.

Першими вийшли тоді Акроней, Окіал з Елатреєм,

Потім Навтей і Прімней, а тоді Еретмей з Анхіалом,

Далі Понтей і Прорей і Анабесіней із Фтооном

Та Амфіал, Полінея шановного син Тектоніда;

''¦ Вийшов іще Евріал, Навболід, на Арея подібний,

Людоубивцю, - на зріст і на вроду був самий найкращий

Він із усіх юнаків феакійських по Лаодаманті.

Вийшли нарешті і троє синів Алкіноя самого -

Лаодамант, і Галій, і з ним Клітоней богорівний.

Дух мені в грудях укоханих ти схвилював надзвичайно,

Мовлячи так непристойно. Не неук-бо я і в змаганнях,

180] Як говорив ти, а завжди, здається мені, серед перших

Був я на них, поки юність в руках моїх дужих буяла.

Нині ж я в горі й нещасті, - багато-бо я перетерпів

Від ворогів на війні і від лютої хвилі на морі.

Все ж я і так, стільки лиха зазнавши, вступаю в змагання.

185] В'їдливе слово твоє, роз'ятрив мене ним ти до краю!»

Так він промовив і прямо в одежі за диск, набагато

Більший, вхопився, товстіший і тяжчий, ніж той, що феаки

Ним між собою звичайно змагалися в дискометанні,

І, розмахнувшись, його він дужою кинув рукою, -

190] Камінь той аж задзвенів. До землі мимоволі присіли,

Лет його вчувши дзвонистий, славетні мужі мореплавці,

Довговеслі феаки. Могутньою пущений п'ястю,

Перелетів він усі їх познаки. У вигляді мужа

Місце падіння Афіна сама позначила й сказала:

195] «Навіть сліпий одрізнив би напомацки знак твій, чужинче,

Не замішався, не впав з усіма-бо він іншими вкупі,

А від усіх попереду. Пишайся, ти виграв змагання!

Далі чи врівень з тобою ніхто із феаків не кине».

Мовила так, і незламний зрадів Одіссей богосвітлий,

200] Рад, що на зборах знайшовся товариш, до нього прихильний,

З легшим він серцем тоді до феаків озвався й промовив:

«Киньте до знаку мого, юнаки! І зразу ж за вами

Кину я знов - чи так само, чи навіть, надіюся, й далі.

Спробуйте, вийдіть і в інших ви іграх зі мною змагатись,

205] В чому хто серцем бажає, бо надто ж мене роздражнили.

В гонах, в борні чи в бою навкулачки - ні з ким із феаків

Я не відмовлюсь боротися, крім лише Лаодаманта.

Гість-бо я в нього, а хто ж із господарем б'ється гостинним?

Дурень хіба чи нікчема якийсь викликав би змагатись

210] Саме того, хто виявив щиру до нього гостинність

Поміж чужими людьми, - собі лише цим він пошкодить.

Інших же я не відкину й змагатися не відмовляюсь, -

Виступить я проти кожного згоден і сили помірять.

Тож на змаганнях, відомих мужам, я не зле почуваюсь, -

215] Вмію поводитись я і з добре обточеним луком,

Перший улучу стрілою у постать намічену навіть

Серед загону ворожого, хоч би і ближче до нього

Товариші націлялись численні і влучно стріляли.

Перемагав мене лиш Філоктет, коли біля Трої

220] Всі ми, ахейські мужі, у стрілянні із лука змагались.

Що ж до всіх інших, то, певен я, кращих від мене немає

Нині між смертних, що тут, на землі оцій, хліб споживають.

Проти колишніх мужів не посмів би, проте, я змагатись, -

Проти Геракла чи проти Евріта, вождя Ехалії;

225] Навіть з богами на луках вони свої міряли сили.

Тим-то й загинув великий Евріт, не діждавши своєї

Старості вдома, - убив Аполлон його в гніві страшному.

Він-бо його викликав у стрілянні із лука змагатись.

Далі я списа метну, ніж інший із лука устрелить,

210] Тільки боюся, щоб часом у гонах мене не здолав би

Хтось із феаків, - занадто свої я виснажив сили

В хвилях морських, не всю-бо дорогу сюди я проїхав

На кораблі, і любі ослабли у мене коліна».

Так говорив він, і всі у глибокім сиділи мовчанні.

Тільки один Алкіной у відповідь мовив до нього:

«Гостю, нічого для нас неприємного ти не говориш,

Ти захотів лише доблесть, властиву тобі, показати

В гніві на мужа цього, що образив тебе у зібранні,

Як не посмів би ніхто із людей зневажать твою доблесть,

240] В кого є розум, хто здатний доречне промовити слово.

Тільки й моєї мови послухай, щоб іншим героям

Міг ти усе розказати в той час, як у власному домі

Учту справлятимеш разом з своєю дружиною й дітьми,

Щоб спогадав тоді й доблесті наші, в яких відзначитись

245] Зевс дарував нам не раз ще із батьківських днів стародавніх.

В нас ні борців нема видатних, ні бійців навкулачки,

В гонах ми спритні зате й мореплавці найкращі у світі.

Любимо завжди ми учти з кіфарою, співи і танці,

Теплі купелі, і ложе м'яке, й свіжозмінені шати.

250] Та підійдіть-но, уміння своє покажіть нам, найкращі

Танцівники феакійські, щоб гість наш, додому вернувшись,

Друзям своїм розповів, наскільки за інших ми вищі

І в мореплавстві, і в гонах швидких, і в співах, і в танці.

Та побіжіть-но хто-будь принесіть дзвінкострунну формінгу

255] Для Демодока, - вона десь у нашому домі лишилась».

Так Алкіной боговидий промовив, і зараз окличник

Встав, щоб формінгу дзвінку принести сюди з дому державця.

Дев'ять тоді розпорядників, обраних з-поміж народу,

Теж підвелися, щоб все влаштувать, до змагання належне.

260] Ґрунт урівняли вони і розширили площу навколо.

Швидко окличник вернувся й приніс дзвінкострунну формінгу

Для Демодока. І той на середину вийшов, довкола ж

Юні зібралися хлопці, досвідчені в танцях добірних,

І почали тупотіти на рівній площадці; мелькання

265] Ніг споглядаючи їхніх, в душі Одіссей дивувався.

От під формінгу почав Демодок пречудової пісні

Про Афродіту заквітчану, що із Ареєм кохалась,

Як вони в домі Гефеста уперше з'єднались таємно

В любощах, як їй дарунки приносив Арей, як збезчестив

270] Ложе Гефеста-державця. Цю звістку приніс йому зразу

Гелій: побачив він їх у обіймах палкого кохання.

Щойно Гефестових вух доторкнулась ця звістка болюча,

В кузню свою він пішов, злу думку плекаючи в серці.

І на колоді ковадло поставивши, викував пута

275] Він нерозривні й незламні, щоб кожного міцно тримали.

Хитро зробивши цю вигадку й дуже лихий на Арея,

В спальню свою він пішов, де любе їх ложе стояло,

Путами ніжки його він навколо обвинув старанно.

Потім зі стелі ще сіті тонкі він із сволока звісив,

280] Мов павутиння легке, ніхто їх побачить не міг би,

Навіть безсмертні боги, - так майстерно усе те скував він.

А заснувавши підступно круг ложа усі свої сіті,

Вдав, ніби в Лемнос іде, у прегарно збудоване місто,

Що із усіх йому міст на землі цій було найлюбіше.

285] Був не сліпий, того ждавши, й Арей з золотавим повіддям, -

Щойно із дому Гефест одлучився, митець славнозвісний,

Зразу ж пішов до Гефеста славетного він у домівку,

Спраглий жагою в коханні обнять Кітерею квітчану.

Та ж, вщ Кроніона, батька могутнього, щойно вернувшись,

290] Дома сиділа сама. А він, увійшовши в господу,

Взяв Афродіту за руку, назвав на ім'я і промовив:

«Ляжмо спочить, моя люба, зажиймо розкошів кохання!

Дома ж Гефеста нема, десь, видно, давно він в дорозі,

До сінтіян дикомовних, на Лемнос, напевно, подався».

295] Так він сказав, і радо лягла вона з ним спочивати.

Скоро й заснули на ложі вони. І раптом над ними

Сіті підступні Гефеста премудрого зверху спустились,

Так що ні встати ніяк не могли вони, ні повернутись,

І зрозуміли тоді, що нема уже як їм тікати.

300] Зовсім до них тоді близько кульгавець надходить славетний, -

Перше ніж в Лемнос прибути, назад він з дороги вернувся.

Гелій-бо сам чатував і звістку подав йому вчасно,

То й поспішив він, зажурений серцем, до милого дому.

Вбігши, спинивсь на порозі він, лютим охоплений гнівом,

305] І заволав на весь голос, богів закликаючи в свідки:

«Зевсе, наш батьку, і всі ви, одвічні боги всеблаженні!

Ну-бо, гляньте на вчинок оцей - і смішний, і нестерпний.

Як тут мене, кривоногого, тяжко ганьбить Афродіта,

Зевсова донька, Арея безстидного люблячи потай.

310] Ноги-бо в нього міцні, і на вроду він гарний, тоді як

Я народився калікою. Та не моя то провина,

Тільки батьків моїх, - краще бодай би мене й не родили!

Ви подивіться, як оці двоє в обіймах кохання

Сплять на постелі моїй, а я лиш дивлюся й катуюсь.

315] Та сподіваюся, більше не схочеться так їм лежати,

Хоч би й кохалися дуже, - не скоро їм прийде бажання

Разом поспати. І доти триматимуть хитрі їх сіті,

Доки усіх її батько дарунків мені не поверне,

Тих, що за дівку оцю безсоромну йому надавав я.

320] Гарна у нього дочка, та занадто уже легковажна».

Так говорив він, боги ж позбиралися в дім міднокутий:

Сам Посейдон-земледержець прийшов, і Гермес, що розносить

Блага для нас, і владар Аполлон, що сягає далеко.

Через стидливість жіночу богині удома лишились.

325] Благоподавці боги зупинились юрбою при вході:

Сміхом лунким почали всеблаженні боги реготатись,

Глянувши, що змайструвать умудрився Гефест хитромудрий.

Перезираючись, так говорили вони між собою:

«Злом не дійти до пуття - швидкого повільний обгонить.

330] Так от кульгавий Гефест Арея впіймав, що на швидкість

Всіх подолає богів, які на Олімпі домують, -

Вмілістю взяв і його він, хай платить пеню за блудливість».

Так один одному вічні боги у гурті говорили.

Зевсів же син, Аполлон-володар, до Гермеса озвався:

335] «Сину й провіснику Зевсів, Гермесе благоподавче!

Чи не хотів би і ти, міцною обплутаний сіттю,

Із золотою лягти Афродітою в постіль принадну?»

В відповідь мовив до нього провісник, гонець світлосяйний:

«Тільки б мені це вдалось, володарю мій далекосяжний,

Хай би оплутаний був я і втроє міцнішою сіттю

Й ви всі, боги і богині, отак би дивились на мене,

Із золотою лягти Афродітою був би я радий!»

Так він сказав, і безсмертні від реготу знов аж лягали.

Сміх той лише Посейдона не брав. Благав він Гефеста,

Майстра славетного, з пут нерозривних звільнити Арея, -

Він обізвався до нього і слово промовив крилате:

«О, відпусти його! Я поручусь тобі, чим побажаєш. -

Сплатить усю він пеню, - безсмертні хай свідками будуть».

Відповідаючи, так славетний промовив кульгавець:

350] «Ні, Посейдоне, про це й не проси ти мене, земледержцю.

Лихо, коли за лихого поруку дає поручитель.

Як же тебе та до чогось я перед богами примушу,

В разі умкнув би Арей і боргу, і сіті моєї?»

Знову на це відповів Посейдон, землі потрясатель:

355] «В разі Арей, умкнувши і боргу, і сіті твоєї,

Зникне від тебе, сам тобі все заплачу я, Гефесте».

Відповідаючи, мовив до нього славетний кульгавець:

«Не випадає і ніяк це слово твоє відкидати».

Мовивши так, зняла із них сіті Гефестова сила.

збо з пут нерозривних звільнившись, обоє схопилися з ложа

І повтікали - Арей у Фракію подався негайно,

А Афродіта, на усміхи щедра, на Кіпр полетіла,

В Пафос, де гай вона має й вівтар із курінням пахучим.

Там покупали харити її і всю намастили

365] Маслом нетлінним, яким натираються тільки безсмертні,

І одягли її в шати розкішні, очей дивування.

Так їм виспівував славний співець. Одіссей його слухав і

З радістю в серці, так само як інші навколо феаки

Слухали, довговесельні мужі, мореплавці славетні.

370] Лаодаманту звелів Алкіной і Галію в танець

Вийти окремо, ніхто-бо змагатися з ними не міг би.

Зараз же в руки прегарний взяли вони м'яч пурпуровий -

Той, що колись так майстерно зробив їм Поліб тямовитий, -

Кидав один його високо, майже до темної хмари,

375] Перегинаючись весь, а другий, плигаючи вгору,

Спритно ловив його, ще й до землі не торкнувшись ногами.

Потім, коли у м'яча, стрибаючи вгору, награлись,

Стали обидва вони на землі танцювать многоплідній,

Часто міняючи крок, а всі юнаки їм навколо

380] в такт у долоні плескали, і гомін зчинявся чималий.

До Алкіноя озвався тоді Одіссей богосвітлий:

«О Алкіною, владарю, у всіх племенах найславніший!

Слушно хваливсь ти мені, що у вас танцюристи найкращі.

Справді це так, і з великим я подивом сам усе бачу».

385] Мовив - і втіхи додав Алкіноєвій силі священній.

Зараз же той до феаків озвавсь веслолюбних і мовив:

«Слухайте, люду вожді і правителі всі феакійські!

Дуже розумним мені оцей видається чужинець.

Треба за звичаєм нашим гостинці йому дарувати.

390] В нашій країні керують народом дванадцять преславних

Володарів і державців, - тринадцятий я поміж ними.

Гостеві кожен хітона, і випрану чисто керею,

Й золота хай принесе по таланту в дарунок почесний.

Зараз же разом усе те знесімо, щоб, в руки узявши,

і радістю в серці наш псть до нас завітав на вечерю.

А Евріал, що словом таким прохопивсь недоречним,

Хай уже сам і словами, й дарунком усе відшкодує».

Так він сказав, і усі підтримали те і схвалили.

Кожен гінця вмить додому послав принести подарунки.

А Евріал, озвавшись, тоді Алкіноєві мовив:

«О Алкіною, владарю, в усіх племенах найславніший!

Відшкодувати готов я чужинцеві все, як сказав ти.

Меч цільномідний я подарую йому з рукояттю

Срібною, в піхвах з слонової кості, різьбленої гарно,

405] свіжого розпилу, - це подарунок для нього достойний».

Мовивши так, він меч йому в руки подав срібнокутий

І, промовляючи, з словом до нього звернувся крилатим:

«Щастен будь, батьку-чужинче! Якщо прохопивсь я зухвалим

Словом образи, - хай вітер його понесе і розвіє!

410] Хай тобі стріти дружину богове дадуть і в вітчизну

Швидко вернутись, давно-бо страждаєш від рідних далеко».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Щастен і ти будь, мій друже, боги хай пошлють тобі благо!

Хай же ніколи і жалю у тебе не буде на меч цей,

415] Що дарував ти мені з зичливим замирення словом».

Мовивши так, через плечі він меч підв'язав срібнокутий.

Сонце зайшло, і славетні йому принесли подарунки.

Гідні окличники все позносили в дім Алкіноїв.

Там прийняли їх сини Алкіноя, достойного шани,

420] Й матері вельмиповажній чудовий дали подарунок.

Всіх за собою вела Алкіноєва сила священна.

В дім увійшовши, на кріслах високих вони посідали,

І до Арети озвалась тоді Алкіноєва сила:

«Ну-бо, дружино, найкращу неси сюди скриню добірну

425] В неї хітон поклади і випрану чисто керею;

Потім вогонь під котлом розпаліть і воду нагрійте,

Щоб, покупавшися, гість, і розглянувши добре дарунки

Ті, шо феаки йому понаносили, шани достойні,

Учтою втішитись міг і аеда славетного співом.

430] Я ж золотий йому келих чудовий дарую від себе,

Щоб, повернувшись додому, мене він спогадував завжди,

Творячи Зевсові й іншим богам узливання священні».

Мовив він так, і Арета служницям своїм наказала

Мідний великий триніг на вогонь поставити швидше.

435] Ті встановили триногий котел над палаючим жаром,

Вливши до нього води й розпаливши принесені дрова.

Пломінь утробу котла охопив, і вода нагрівалась.

Скриню прегарну тим часом Арета з комори своєї

Винесла гостю і в неї усі повкладала дарунки -

440] Шати і золото - все, що феаки йому дарували.

Гарну керею й хітон від себе, крім того, поклала,

Потім озвалась до гостя і мовила слово крилате:

«Сам тепер віко оглянь і швидше до скрині прив'язуй,

Щоб не украли чого у дорозі, як знову солодким

445] Сном спочиватимеш ти, пливучи кораблем чорнобоким».

Щойно почув це незламний в біді Одіссей богосвітлий,

Віко він вмить приладнав, прив'язав його швидко до скрині

Хитрим вузлом, як колись його вчила Кіркея-владарка.

Ключниця тут же його запросила піти до купелі

450] Та й іскупатись у ній, і з радістю в серці побачив

Воду він теплу, не часто-бо так турбувались про нього

З дня, коли він залишив пишнокосої німфи оселю, -

Так, наче богом, вона піклувалася ним безустанно.

А як помили його і маслом натерли служниці,

455] Гарний накинули плащ і хітон надягнули на нього,

Вийшов з купелі й подавсь до мужів, що уже частувались

Винами. Біля одвірка, що міцно підтримував стелю,

Там, оповита красою богів, Навсікая стояла.

З подивом прямо дивилась вона Одіссеєві в очі

І, обізвавшись, із словом до нього звернулась крилатим:

«Щастен будь, гостю, і згадуй мене, коли в рідну країну

Вернешся, - першій мені зобов'язаний ти порятунком».

Відповідаючи їй, Одіссей велемудрий промовив:

«О Навсікає, дитя Алкіноя, відважного серцем!

чльки дозволив би Зевс мені, Гери муж громоносний,

День повороту узріти й щасливо додому вернутись,

Як до богині, до тебе я там би щоденно довіку

Щиро б молився, життя-бо мені зберегла ти, дівчино».

Мовив і сів він у крісло уряд з Алкіноєм державним.

470] М'ясо на пайки тоді поділили й вино розмішали.

Любого всім окличник тим часом привів співомовця,

Гідного шани людей Демодока. Його посадив він

Серед бесідників, де той обперсь об колону високу.

От до окличника тут звернувсь Одіссей велемудрий,

475] Зрізавши м'яса шматок з хребта білоіклого вепра,

Вкритого жиром, та більшу частину собі залишивши:

«На ось печеню, окличнику, і віднеси Демодоку,

Хай покуштує, - й зажурений рад я його вшанувати.

Шану й повагу людей, що живуть на землі цій, усюди

480] Мають аеди, сама-бо їх муза безсмертна навчила

Дивних співати пісень, співуче їх люблячи плем'я».

Так він сказав, і той до героя-співця Демодока

В руки те м'ясо відніс, - і взяв цей, радіючи духом.

Зразу ж до страв приготованих руки усі простягнули.

485] А після того, як голод і спрагу вони вдовольнили,

До Демодока звернувшись, сказав Одіссей велемудрий:

«Вище над смертних усіх я тебе, Демодоку, шаную, -

Чи Аполлон тебе вчив, чи Муза то, Зевсова донька,

Надто-бо все до ладу ти про долю ахеїв співаєш,

49" Що учинили, й зазнали чого, й як було їм сутужно,

Наче ти сам з ними був чи із уст очевидця почув це.

Отже, про те заспівай, як Еней із Афіною разом

Під Іліоном коня дерев'яного постать зробили,

Як його хитро в акрополь увів Одіссей богосвітлий,

495] Воїв сховавши в коневі, що Трою після зруйнували.

Врешті коли і про це ти докладно мені проспіваєш,

Зараз же перед всіма я людьми розповім, що напевно

Доброзичливий дає тобі бог це натхнення співоче».

Так він сказав, а співець заспівав уже, богом натхнений,

5оо з того почавши, як враз на свої добропалубні судна

Сіли ахеї і геть попливли, свої шатра спаливши,

Як з Одіссеєм славетним у Трої вже, посеред міста,

Інші тим часом сиділи, заховані в кінській утробі, -

Потім троянці самі в акрополь коня затягнули.

505] Так і стояв він, вони ж без кінця гомоніли безладно,

Сидячи там навкруги, і натроє думки їх ділились:

Міддю безжальною цю черевину проткнути порожню,

Чи, затягнувши на верх, з високої скинути скелі,

Чи залишити це диво як жертву богам милостивну.

310] Саме останнє оце і було те, що статися мало,

Місту-бо доля судила загинуть тому, яке прийме

Постать велику коня дерев'яного, де заховались

Кращі з аргів'ян, готуючи смерть і загибель троянцям.

Далі співав, як ахеїв сини Іліон руйнували,

515] Зі схованки ринувши враз і порожнім коня залишивши.

Як - хто куди - плюндрувати розбіглися місто високе,

Як Одіссей, наче грізний Арей, в Деїфоба домівку

Кинувся вдвох з Менелаєм, до мстивого бога подібним.

Там він, - співав той, - наважився стати до бою страшного

520] І переміг при сприянні великої духом Афіни.

Так той виспівував славний співець, Одіссей же від жалю

Танув слізьми, шо з повік струмками спливали на лиця,

Наче ридає дружина, припавши до любого мужа,

Що за людей і вітчизну свою наложив головою,

525] Щоб від дітей і від міста загибелі день одвернути;

Бачачи, як він конає і в смертних здригається муках,

Тужно голосить над ним і ридає, а ззаду жорстокі

Ратиш удари на спину вже падають їй і на плечі,

Гонять в полон на роботу тяжку, на поталу й наругу;

530] В'януть їй лиця від горя, що жалем до неї проймає, -

Жалісно так в Одіссея з-під брів його сльози лилися.

Все ж удавалось від інших йому свої сльози ховати,

Тільки один Алкіной догадався й таки їх помітив,

Бо біля нього сидів і чув його тяжкі зітхання.

535] До веслолюбних феаків одразу ж тоді він озвався:

«Слухайте, люду вожді і правителі всі феакійські!

Хай Демодок на формінзі дзвінкій вигравать перестане,

Співами й грою не всім-бо він радість дає і утіху.

З того часу, як на учті співець заспівав нам божистий,

340] Не припиняє невтішно гіркими слізьми умлівати

Гість наш, - великий-бо смуток всю душу йому обіймає.

Хай перестане співець, щоб однакову мали ми втіху -

Гість і господар, - усі, набагато-бо краще так буде.

Все із повагою ми для шановного робимо гостя:

545] В путь виряджаєм його і дарунки даємо з любов'ю.

Гість і чужинець, що просить притулку, за рідного брата

Кожному стане, у кого хоч трохи є чулості в серці.

Тим-то від нас не ховай своїм розумом ти обережним

Те, що питатиму я, розказати усе - то найкраще.

з50] Ймення скажи, яким батько і мати тебе називали

Й інші, хто в вашому місті живе і наоколо нього.

Бо взагалі без імення ніхто між людей не буває,

Хто б не родився на світ - родовита людина чи проста,

Кожного з них, породивши, іменням батьки наділяють.

535] Землю свою ти назви, і місто, й народ, щоб свідомо

Шлях спрямувати могли кораблі, які плинуть з тобою.

На феакійських-бо суднах у нас не буває стерничих,

Навіть немає стерна, як на інших то суднах буває, -

Наміри й мислі людей вони-бо й самі розуміють,

360] Знають усякого люду міста і поля плодоносні,

Швидше від інших усіх безодню морську пропливають,

Млою й туманом густим оповиті. І не бояться

Шкоди якої зазнати чи й зовсім загинути в морі.

Тільки чував я колись од батька мого Навсітоя

365] Ось що: розгніваний дуже, мовляв, Посейдон-земледержець,

Що перевозимо всіх морською ми хланню безпечно.

А як збудований добре, мовляв, корабель феакіян

Буде з виправи вертатись, його у туманному морі

Вщент він розіб'є й горою високою місто закриє.

Так говорив мені батько старий. Чи то справджено буде,

Чи не справдиться, - від волі могутнього бога залежить.

Отже, всю правду мені розкажи і повідай одверто:

Як і куди заблукав ти, в яких опинявся країнах,

Серед яких був людей та в місцях чи бував велелюдних,

575] Чи непривітні і дикі там люди, що правди не знають,

Чи доброзичливі серцем, гостинні і богобоязні?

Та розкажи нам, чого ти душею сумуєш і плачеш,

Спів про недолю аргеїв почувши, про Трою й данаїв.

Все це боги учинили і виткали людям загибель,

580] Щоб гомоніли піснями вони між нащадків майбутніх.

Може, когось із твоєї рідні родовитої вбито

Під Іліоном - зятя чи тестя? Вони найдорожчі

Нам після рідних по крові і роду нерідко бувають.

Може, загинув там друг родовитий, хоробрий товариш

585] Твій найлюбіший? Не менше від рідного брата буває

Нам дорогий товариш розумний і відданий щиро.

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТА

ЗМІСТ ДЕВ'ЯТОЇ ПІСНІ. ВЕЧІР ТРИДЦЯТЬ ТРЕТЬОГО ДНЯ

Одіссей розповідає про свої пригоди. Відплиття від берегів троянських. Зруйнування Ісмара, міста кіконів, та загибель багатьох супутників Одіссея. Буря. Відвідання лотофагів. Прибуття до країни кіклопів. Одіссей, залишивши біля Козиного острова свої кораблі, з одним власним кораблем пристає до берега кіклопів, що був недалеко. Вибравши дванадцять товаришів, він входить з ними в печеру Поліфема. Загибель шести супутників Одіссеєвих, яких пожер кіклоп. Оп'янивши його, Одіссей проколює йому око і потім хитрощами рятує себе й товаришів від його люті. Вони викрадають кіклопову тару і повертаються на Козиний острів. Поліфем благає батька Посейдона помститись за нього Одіссеєві.

РОЗПОВІДЬ АЛКІНОЄВІ. ПРИГОДА В КІКЛОПА

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«О Алкіною, владарю, в усіх племенах найславніший!

Любо мені і приємно чудової слухати пісні

Мужа такого, як цей, що співом дорівнює богу!

5] В світі, скажу тобі я, розкошів нема приємніших,

Як оті радощі прості, що ними втішається люд весь -

Як посідають усі до учти в господі рядами

Й слухають співів чудових, і повні столи перед ними

Хліба і м'яса, й, ковшем із кратери вина зачерпнувши,

10] Чашник присутнім розносить і в келихи всім наливає.

Кращого в світі, здається мені, вже немає нічого.

Серце, проте, побажало твоє про сумну мою долю

Розповідь чути, щоб більше мав плакати я й сумувати.

З чого ж почати, що мовити далі й на чому скінчити?

15] Горя аж надто мені богове послали небесні!

Спершу ім'я вам назву я своє, щоб і ви його добре

Знали, а я після того, як день обмине мене згубний,

Вас би гостинно прийняв, хоч звідси й далеко домую.

Я - Одіссей, син Лаерта, великою хитрістю славний

20] Серед людей багатьох, - до небес моя слава сягає.

Я на Ітаці, іздалека видній, живу. Височить там

Трепетнолистая Неріт-гора величава. Й багато

Інших там є островів, один за одним недалеко, -

Сама, й Дуліхій, і Закінт, лісами густими укритий.

25] Нижче від них, до заходу, скраю лежить там над морем

Острів Ітака, інші ж поодаль лежать до схід сонця.

Весь він скелястий, та дужих викохує хлопців. Не бачив

Кращої в світі ніде я країни, як мила Ітака.

Хтіла затримать Каліисо мене, у богинях пресвітла,

30] В гроті глибокім, бажаючи мати мене чоловіком;

Так же Кіркея, лукава ееянка, не випускала

З дому свого, теж прагнучи мати мене чоловіком,

Духа у грудях моїх до цього, проте, не схилила.

Кращого-бо за вітчизну нічого нема і за рідних

35] Наших, хоч би довелось і в заможному домі нам жити,

Та у чужій стороні, од вітчизни далеко й від рідних.

Що ж, розповім я тобі про свій поворот многослізний,

Посланий Зевсом мені, коли я з-під Трої вертався.

Вітром мене з Іліону у землю кіконів пригнало,

40] В Ісмар. Це місто тоді зруйнував я, а жителів знищив.

Бранок багато і скарбів у місті отім захопивши,

Нарівно ми поділили, - без пайки ніхто не лишився.

Радив супутникам я чимдуж відтіля утікати

Далі, але нерозумні мене не послухали люди.

45] Випито вдосталь було там вина, і забито над морем

Без ліку тучних овець та повільних волів круторогих.

Ті ж із кіконів, хто втік, закликали інших кіконів,

Що по сусідству жили, - вони-бо численніші й дужчі,

Вглиб суходіл заселяли й на конях могли воювати,

50] А як потрібно, то й піші уміли противника бити.

Стільки їх виросло тут на світанку, скільки весною

Листя і квітів зростає, - на нас-бо, нещасних, тяжіла

Зевсова воля лиха, щоб зазнали ми лиха багато.

Лавами біля швидких кораблів ми в бою з ними бились,

55] Густо із станів обох летіли списи міднокуті.

З самого ранку, допоки священний день величався,

Ми, хоч їх більше було, боронились і міцно стояли.

А дохилилося сонце пори, як волів розпрягати,

Перемогли нас кікони й тікати примусили з поля.

60] З кожного-бо корабля полягло там по шестеро збройних

Товаришів, а решта смертельної долі умкнули.

Звідти ми далі тоді попливли із засмученим серцем,

Бо хоч самі врятувались, та любих утратили друзів.

Не відпливали, проте, кораблі крутобокі раніше,

65] Ніж викликали по тричі ми кожного з наших нещасних

Товаришів, що на полі борні полягли від кіконів.

Бурю жахливу тим часом наслав нам із вітром північним

Зевс, що хмари збирає, й густою окутав імлою

Море і землю, і ніч із неба спустилась раптово.

70] Мчали вперед кораблі, зариваючись носом у хвилю,

Вітер рвучкий натроє, начетверо рвав нам вітрила.

Злої жахнувшись загибелі, ми в кораблі їх згорнули

Й веслами судна свої до суші гуртом спрямували.

На узбережжі ми тім лежали два дні і дві ночі.

75] Душу нам гризла утома тяжка і печаль сумовита.

Тільки як третю нам днину Еос принесла пишнокоса,

Щогли поставили ми і, білі нап'явши вітрила,

Сіли на судна, що бігли, стерничому й вітру покірні.

Був би до рідного краю я цілий доставсь і здоровий,

80] Та, коли мав небезпечну Малею уже обігнути,

Хвиля, і вир, і Борей відігнали мене від Кіфери.

Дев'ять вже днів нас по хвилях багатого рибою моря

Буряні вітри носили; лише на десятий пристали

Ми до землі лотофагів, що живляться квітами тільки.

Вийшовши на суходіл і водою запасшись питною,

Товариші на обід близ швидких кораблів посідали.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Товаришів відрядив я у глиб того краю - дізнатись,

Що то за плем'я людське на землі отій хліб споживає.

90] Двох відібравши мужів, окличника третім додав я.

В путь подалися вони й з лотофагами стрілись небавом.

Жодного підступу ті в думках проти наших не мали

Товаришів, та дали вони лотоса їм скоштувати.

Тільки як хто споживе цих плодів, як мед той, солодких,

95] Той ні вернутись не хоче, ні звістки про себе подати, -

Так і вони залишитись поміж лотофагів бажали

Й лотоси там споживать, а вертати не думали зовсім.

До кораблів силоміць привів я назад їх, плачущих,

Міцно зв'язав їх і кинув під лави на суднах доладних.

100] Іншим супутникам вірним звелів я негайно сідати

На кораблі наші бистрі, щоб, лотоса ласо споживши,

З них не забув би хто-небудь вертатися з нами додому.

До кочетів вони, швидко зійшовши, усі посідали

Й веслами, сидячи вряд, по сивих ударили хвилях.

105] Звідти ми далі тоді попливли із засмученим серцем.

Згодом у край гордовитих кіклопів, що правди не знають,

Ми прибули. В усьому цілком здаючись на безсмертних,

Ні ораниці не орють вони, ні рослини не садять,

В них і без оранки-бо і не сіяне все виростає:

110] І ячмені, і пшениця, і лози вино виноградне

В гронах розкішних дають, що примножує Зевс їм дощами.

В них ні законів нема, ні нарад, ані зборів народних, -

На верховині високій у горах вони проживають,

В диких печерах глибоких, і кожен дружиною й дітьми

115] Владно правує, й до інших нікому з них діла немає.

В бік од затоки морської там є острівець невеликий,

Що не далеко й не близько лежить від країни кіклопів,

Лісом укритий, на ньому там без ліку диких пасеться

Кіз, та ніколи ще їх не полохали кроки людини,

120] Жодного там не бувало мисливця, що крізь непролазні

Хащі з великим трудом на гірські верховини виходять,

Ні пастухів там нема, ні дбайливих нема хліборобів,

Нива не орана ще і не сіяна там удовіє,

Праці не знавши людської, й годує лиш кіз мекотливих.

125] Ні кораблів із червоними грудьми кіклопи не знають,

Ані майстрів ще не мають вони, будувати спроможних

їм міцнопалубні судна, щоб всюди на них роз'їжджати,

В різних бувати містах, серед різних людей, як звичайно

Роблять мужі, що морем спілкуються поміж собою.

130] Забудувати й цей острів їм теслі зуміли б майстерні.

Зовсім-бо він не поганий і родить усе своєчасно.

Стелються там килимами над берегом сивого моря

Луки вологі й м'які; і пагорки є виноградні.

Є й для ріллі рівнина, де з засіву можна багатий

135] Вчасно зібрати врожай, бо в ґрунті там досить є туку.

Пристань є зручна, де й линв не потрібно ніяких, не треба

Ні якорів кам'яних закидать, ні прив'язувать судна.

Можна причалити їх і лишити, аж поки не схочуть

Далі пливти мореплавці, як вітер повіє попутний.

З краю від пристані струмінь водою прозорою плине -

Б'ють там джерела з печер, а навколо ростуть осокори.

Ми запливли в ту затоку, якийсь туди бог запровадив

Нас серед пітьми нічної. Не видно було в ній нічого,

Млистий-бо судна туман окривав, і з високого неба

Не прозирав до нас місяць, у хмари густі оповитий.

Острова вгледіть того нічиє не потрапило око,

Так як не бачили й хвиль ми великих, що шумно об берег

Бились, аж поки не врізались в сушу міцні наші судна.

З суден припалених зразу ж вітрила тоді ми згорнули,

150] Вийшли самі після того на берег шумливого моря,

Там і поснули ми всі, ждучи на Еос богосвітлу.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Вставши, із подивом острів навколо ми той обходили.

Німфи прекрасні, Зевса егідодержавного доньки,

135] Кіз нам гірських позганяли, щоб мали ми чим пообідать.

Луки гнучкі з кораблів ми негайно взяли й довгогострі

Списи й, на три розділившись загони, їх стали метати

В кіз тих, і бог дарував нам жадані улови багаті.

Разом усього дванадцять було кораблів, і на кожен

160] Дев'ять припало тих кіз, а собі відібрав я аж десять.

Цілий просиділи день ми тоді, аж до заходу сонця,

М'ясом смачним і солодким вином утішаючись вдосталь.

На кораблях-бо у нас запаси вина ще не висхли

Темно-червоного, - в амфорах досить його понаносив

165] Кожен тоді, як брали священну кіконів столицю.

Зовсім ми вже недалеко були від країни кіклопів,

Бачили дим, голоси їх, і кіз, і овець уже чули.

Сонце тим часом зайшло, і темрява все огорнула.

Спати лягли ми тоді на березі шумного моря.

170] Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Скликав супутців своїх я на збори і так до них мовив:

«Товариші мої вірні, лишайтеся тут, а тим часом

Я на своїм кораблі з гребцями своїми поїду

Певно дізнатися, що за мужі в тій країні домують, -

175] Чи непривітні і дикі там люди, що правди не знають,

Чи доброзичливі серцем, гостинні і богобоязні».

Мовивши так, зійшов я на свій корабель і супутцям

Вийти на нього звелів і причали усі відв'язати.

До кочетів вони, швидко зійшовши, усі посідали

180] Й веслами, сидячи вряд, по сивих ударили хвилях.

Швидко дістались ми так недалекої тої країни,

Обік побачили там, край скелі над морем, високу,

Лавром порослу печеру. До неї збиралося на ніч

Кіз і овечок багато; навкруг простягався високий

185] Двір, обгороджений муром з укопаних в землю великих

Каменів, зверху ж і сосни росли, і дуби височенні.

Велетень жив там потворний, що кіз і овечок отари

Сам випасав собі, інших оподаль. Ні з ким він не знався

У самотині своїй і ніяких не відав законів.

190] Був він потвора страшна, на людину, що хлібом живиться,

Зовсім не схожий, скоріше скидавсь на гірську верховину,

Лісом порослу, яка серед скель височіє самотньо.

Товаришам своїм вірним на місці звелів я лишатись,

При кораблі, й стерегти корабля свого якнайпильніше;

195] Сам же, дванадцять обравши між ними супутців найкращих,

Вирушив. Мав із собою я козячий міх із солодким

Темно-червоним вином, що Марон мені дав, син Еванта,

Жрець Аполлона, який опікується Ісмаром-містом.

З шани до бога й жерця ми й дружину його пощадили,

Й сина; а сам проживав він в тінистім гаю Аполлона.

Отже, за те мені він дорогих надавав подарунків:

Гарного вибору золота сім тоді дав він талантів,

Подарував і кратеру, із срібла усю, і до того ж

Чистим, солодким вином, цим питвом божественним, дванадцять

205] Амфор наповнив для мене. Ніхто про міцнеє вино те

В цілому домі з служниць і челядників досі не відав,

Тільки він сам, і люба дружина, і ключниця вірна.

Маючи пити солодке, як мед, вино те червоне,

Досить було лише келих один його влити на двадцять

210] Мірок води - і запах навколо такий від напою

Йшов божественно солодкий, що втриматись годі від нього.

Міх я великий вином тим наповнив та інших припасів

В бесаги взяв шкіряні із собою. Відчув-бо я духом

Мужнім, що стріну людину, одягнену в силу могутню,

215] Дикого велетня, що ні законів, ні правди не знає.

Швидко добралися ми до печери, але не застали

Велетня в ній, - десь пас він отару свою густорунну.

От увійшли ми в печеру і стали усе оглядати:

Сиру там кошики повні стояли, ягнята й козлята

220] В стійлах тіснились вузьких, за віком поставлені різним:

Старші - окремо, окремо від них середульші, й окремо -

Новонароджені; в цебрах стояло сироватки повно,

Глеки й дійниці були приготовані там для удою.

Товариші почали всіляко мене умовляти, -

225] Сир той забравши, негайно тікать відтіля і найшвидше

Позаганяти на наш корабель бистрохідний з кошари

Тих козенят і ягнят та й умкнути по водах солоних.

Та не послухав я їх, хоч було б набагато це краще, -

Хтілось побачить його, чи не дасть мені сам він гостинця?

230] Товаришам же моїм не здавався, проте, він привітним.

От ми розклали вогонь, і жертву принесли, й самі вже,

Сиру набравши, поїли, і ждати в кутку посідали,

Поки той прийде із стадом. Приніс тяжкий оберемок

Дров він сухих, щоб мати на чому вечерю варити.

«5] З грюкотом скинув ті дрова серед кам'яної печери.

Ми ж із перестраху всі аж в найдальший зашилися закут.

Позаганяв до печери опасистих кіз і овечок

Тих, що доїти їх мав, а самців - баранів із козлами -

Він за дверима лишив, на своєму подвір'ї широкім.

240] Потім камінь підняв величезний і вхід до печери

Ним завалив, - не могли б того каменя зрушити з місця

Й ковані міцно аж двадцять два вози чотириколісні, -

Ціла то скеля була, що нею заклав свої двері.

Сидячи, сам подоїв уже й кіз, і овець мекотливих,

245] Всіх за чергою, і кожній тоді підпустив сосунятко.

Білого він молока на кисле узяв половину.

Сир віддавивши, поклав у плетені кошики зразу;

Другу ж у глечиках він залишив половину, щоб мати

Й свіжого ще молока - напитися після вечері.

250] Швидко із справами цими упорався, потім ще й ватру

Сам розпалив, і нарешті побачив він нас і промовив:

«Хто ви, чужинці? Шляхом відкіля ви пливете вологим,

В справі якій чи так, навмання, ви блукаєте морем,

Наче розбійники ті, що гасають у водних просторах,

Важачи власним життям і біду несучи чужоземцям?»

Так говорив він, і любими ми зажурились серцями:

Сповнив нас жахом страшний його голос і вигляд потворний.

В відповідь все ж я до нього з такими звернувся словами:

«Родом усі ми ахеї, додому вертаємо з Трої,

і а, супротивними гнані вітрами над хланню морською,

Збились з путі, і на інших шляхах та на іншій дорозі

Ми опинились, - Зевсова, видно, на те була воля.

Горді ми бути людьми Агамемнона, сина Атрея,

Слава якого тепер до високого неба сягає, -

265] Місто велике-бо він зруйнував і люду багато

Винищив. Ми ж прибули аж сюди, і от припадаєм

Всі до колін твоїх, - виявиш ти нам гостинність чи, може,

Ще й подарунок даси, що гостям їх звичайно дарують.

Отже, могутній, богів пошануй, благаєм тебе ми,

270] Зевс-бо є сам покровитель гостей і усіх, що благають.

Він і гостинний, і гостям супутник, достойним пошани».

Так говорив я, а він відповів мені словом безжальним:

«Ну ж і дурний ти, чужинче, та й здалеку, мабуть, прибув ти,

Що шанувати й боятись богів мене так умовляєш!

275] Нам, кіклопам, байдуже й до Зевса-егідо державця,

І до блаженних богів, самі-бо від них ми сильніші.

Страх перед Зевсом мене не примусить тебе пощадити

З товаришами, якщо того власний мій дух не накаже.

Краще скажи мені, де корабель твій оснащений нині

280] До суходолу пристав - далеко чи близько, щоб знав я».

Так він випитувать став, але це не укрилось від мене,

Мав-бо я досвід і хитрими мовив до нього словами:

«Мій корабель розтрощив Посейдон, землі потрясатель,

Кинувши ним о скелі стрімкі при самім узбережжі

285] Вашого краю, - вітром сюди його з моря загнало.

Наглої смерті, проте, із супутцями я врятувався».

Так я сказав. Не відмовив безжалісний серцем нічого,

Скочив раптово і, руки свої на супутців наклавши,

Двох, як щенят, ухопив і з силою ними об землю

290] Вдарив, аж мозок їх бризнув і скрізь по землі розіллявся.

Пошматувавши їх геть, спорядив собі з них він вечерю.

Все він пожер, наче лев, що годується в горах, нічого

Не залишив - ні утроби, ні м'яса, ні кості із мозком.

Руки з риданням гірким до Зевса ми всі простягали,

295] Бачачи злочин такий, у серці своїм безпорадні.

А як наповнив кіклоп свого черева глиб ненажерний і

М'ясом людським, молоком нерозбавленим їжу запив він

І між овець у печері своїй спочивати розлігся,

Духом відважним тоді таку я подав собі раду:

300] Ближче підкрастись і, меч свій нагострений з піхов добувши,

Вдарити в груди йому, рукою намацавши місце,

Де печінки під осердям, - та інша затримала думка:

Всі ми в печері отут загинули б марною смертю,

Бо від високих дверей не змогли б одвалити руками

305] Камінь той величезний, що велетень ним завалив їх.

Так ми в журбі та зітханнях на світлу Еос дожидали. 5

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Вже він вогонь розпалив, подоїв своїх славних овечок,

Всіх за чергою, і кожній тоді підпустив сосунятко.

310] Швидко із справами цими упорався, потім ізнову

Двох з-поміж нас ухопив і собі спорядив з них сніданок.

Далі, поснідавши, вигнав з печери свою він отару,

Легко відсунувши камінь важкий од дверей, і на місце

Знову поставив, немов сагайдак ковпачком покривав він.

315] З гуком і свистом кіклоп погнав свою жирну отару

В гори. А я, у печері лишившись, почав міркувати,

Як би помститись, якщо подасть мені ласку Афіна.

Серцю моєму така найкращою видалась рада:

Біля кошари лежала кіклопова палиця довга -

320] Стовбур сирої маслини, - зрубав її він, щоб ходити

З нею, як висхне вона. Виглядала ж та палиця, наче

Щогла на двадцятивеслім просторім судні чорнобокім,

Що вантажі торговельні крізь далеч морську перевозить, -

Так виглядала завдовжки й завгрубшки ота деревина.

325] Кия із сажень завдовж од неї тоді відрубав я

Й товаришам передав, обстругати його наказавши.

Гарно вони обтесали оцупок, а я, загостривши

Дрюк той, у полум'ї вістрям тримав, щоб вогнем засмалити.

Потім старанно його заховав я під гноєм, якого

330] Дуже багато було понакидано скрізь по печері.

Товаришам після того звелів жеребки я тягнути,

Хто з них відважиться, разом зі мною кілок той піднявши,

В око встромити кіклопу, як в сон він солодкий порине.

Випали тим чотирьом жеребки, кого й сам би хотів я

335] Вибрати в поміч, а я уже п'ятий виходив між ними.

Ввечері й він надійшов і отару пригнав пишнорунну.

Зразу ж отару ситу загнав у широку печеру,

Сповна усю, не лишив на подвір'ї широкім нікого,

Передчуваючи щось, чи бог його так напоумив.

340] Потім камінь підняв величезний і вхід завалив ним,

Сидячи, він подоїв і кіз, і овець мекотливих,

Всіх за чергою, і кожній тоді підпустив сосунятко.

Швидко упорався з цими він справами, потім ізнову

Двох з-поміж нас ухопив і собі спорядив з них вечерю.

Тут підійшов до кіклопа я близько й звернувся до нього,

З темно-червоним вином дерев'яний підносячи дзбанок:

«Випий, кіклопе, вина, наївшися м'яса людського, -

Сам тоді знатимеш, що за питво в кораблі хоронилось

Нашому. Віз тобі цю я пожертву, щоб зглянувсь на мене

350] И вирядив швидше додому, а ти все нещадно лютуєш.

Хто ж тепер, нелюде, схоче до тебе сюди завітати

З інших людей, коли не по правді ти з нами повівся!»

Так говорив я. Узяв він і випив; і страшно вподобав

Те він солодке питво і ще зажадав його вдруге.

335] «Дай-но, будь ласка, іще, та своє мені тут же імення

Зразу назви, щоб міг і тебе я гостинцем потішить,

Бо і кіклопам їх ниви родючі вино виноградне

В гронах розкішних дають, що примножує Зевс їм дощами.

Це незрівнянне вино, це нектар, це амбросія справжня!»

460] Так він сказав, і іскристого знов йому дав я напою.

Тричі підносив я, й тричі в глупоті своїй випивав він.

А як вино уже зовсім йому затуманило розум,

Я із солодкими знову до нього звернувся словами:

«Ти про ім'я моє славне питаєш, кіклопе? Назву я

365] Зараз себе, та гостинця віддай, що мені обіцяв ти.

Звусь я Ніхто на ім'я, і Ніким мене батько і мати,

Й товариші мої, й інші, звичайно, усі називають».

Так говорив я, а він відповів мені словом безжальним:

«Отже, Нікого я з'їм наостанку, раніше ж поїм я

370] Товаришів його всіх, - оце тобі й буде гостинець».

Так він сказав, похитнувся і навзнак упав, і, зігнувши

Набік грубезну шию, лежав, і відразу всевладний

Сон подолав його. З горла у нього з вином випливали

М'яса людського шматки, - сп'янівши, почав він блювати.

375] Кия тоді я у попіл гарячий засунув, щоб знову

Він розігрівся, як жар, а тим часом відваги словами

Товаришам додавав, щоб ніхто не утік з переляку.

Отже, оливний кілок, хоча й був він сирий, розпаливши

Так, що вогнем він узявся й яскраво почав пломеніти,

зве Вийняв з вогню я і ближче підніс до кіклопа, навколо ж

Товариші поставали - бог дав їм одвагу велику.

Взявшись за дрюк той оливний з кінцем загостреним, дружно

В око встромили йому ми. А я, натиснувши зверху,

Став ним крутити, як бантину тесля свердлить корабельну

385] Свердлом, а інші з-під низу ремінням його обертають,

Взявшись обабіч, і жваво він крутиться сам безустанно.

Так от і ми, узявши розпечений дрюк, ним свердлили

Велетню око, і пасока тепла струмила навколо.

Жаром горящих зіниць обсмалило і брови, і вії,

390] Лопнуло яблуко очне, й коріння його аж сичало.

Як в коваля, коли він топірець чи велику сокиру

Суне гарячими в воду холодну й сичить те залізо,

Гартом узяте, - стає-бо воно ще міцнішим від того, -

Так від оливного кия і око його засичало.

395] Страшно кіклоп закричав, аж луна розляглась по печері,

З ляку ми кинулись врозтіч усі, і зразу він вирвав

З ока оту деревину, гарячою кров'ю облиту,

З люттю від себе її жбурнув обома він руками

Й гучно кіклопів волати почав, що з ним у сусідстві

400] Теж у печерах жили на овіяних вітром узгір'ях.

Крик той страшенний почувши, вони звідусіль позбігались,

Вхід обступили в печеру і стали розпитувать, що з ним:

«Що, Поліфеме, з тобою, що голосно так ти волаєш

В ніч божественну й солодкого сну позбавляєш усіх нас?

405] Може, хто з смертних отару твою силоміць виганяє?

Може, самого тебе хтось насильством і підступом губить?»

В відповідь так із печери волав Поліфем премогутній:

«Друзі, Ніхто, й не насильством мене він, а підступом губить!»

Відповідаючи, мовлять вони йому слово крилате:

410] «Що ж, коли сам ти, й ніхто насильства тобі не вчиняє,

То чи не Зевс тобі хворість наслав, і поміч тут марна, -

Краще ти батька свого, владику благай Посейдона!»

Мовили це й відійшли; любе серце моє розсміялось,

Як обманув я ім'ям його й задумом цим бездоганним.

415] Стогнучи тяжко і в корчах увесь аж звиваючись з болю,

Камінь руками намацав кіклоп і відсунув від входу,

Сів посередині в дверях і широко руки розставив,

Щоб упіймати того, хто з отарою хтів би умкнути.

От якого він дурня знайти у мені сподівався!

420] Я ж міркувати почав, як найкраще зарадити справі,

Щоб і супутників всіх, і себе від жорстокої смерті

Урятувати. Всілякі тут засоби й хитрощі ткав я -

Йшлось тут про душу, велике-бо лихо уже насувалось.

Зрештою визнав у серці я раду таку за найкращу:

425] Гарних, ставних там чимало було баранів густорунних,

Добре вгодованих, з темною, аж фіалковою шерстю.

Всіх я їх нишком позв'язував сплетеним віттям вербовим

З ложа жорсткого, що велетень спав нечестивий на ньому.

Я їх по троє зв'язав, - ніс когось під собою середній,

430] Інші ж обидва з боків тим часом його прикривали.

Кожні так троє несли одного чоловіка. А сам я...

Був поміж ними баран, над усіх в тій отарі найкращий,

Міцно вхопившись за карк, під черевом в нього кудлатим

Я заховався і, вп'явшись руками у шерсть божественну,

435] Так і тримавсь терпеливо, відважного сповнений духу.

Так ми в журбі та зітханнях на світлу Еос дожидали.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Стали на пашу тоді барани і козли пориватись,

А неподоєні матки замекали голосно в стійлах -

440] Понабухали в них вим'я. А їхній господар, жорстоким

Мучений болем, усім баранам, що йшли поуз нього,

Спини обмацував. Не помічав він, проте, нерозумний,

Що під грудьми в баранів густорунних підв'язане крилось.

Йшов аж останнім баран мій до виходу, шерстю своєю

445] Й мною обтяжений, я ж - передумав тоді вже багато.

Спину обмацавши в нього, сказав Поліфем премогутній:

«Любий баранку! Чому це сьогодні виходиш останній

Ти із печери? Раніш не ходив-бо від інших позаду.

Перший на луки ти жвавими кроками біг в ніжнолистих

450] Пастися травах, перший збігав і до хвилі річної,

Першим також поспішав до кошари своєї вернутись

Ти вечорами. А нині виходиш останній. Шкодуєш,

Мабуть, ти ока господаря, - злий чоловік його випік

З товаришами лихими, вином мій стуманивши розум.

455] Клятий Ніхто! Не втече він, кажу, від загибелі злої!

Мав би ти розум такий, як у мене, і вмів би хоч слово

Вимовить, ти б розказав, де від гніву мого він сховався.

Так би ударив я ним, щоб мозок з розбитого лоба

Всю цю печеру оббризкав, - тоді б я своє заспокоїв

460] Серце від болю, що той нікчемний Ніхто заподіяв».

Так промовляючи, він барана випускає за двері.

Щойно ми вийшли з печери й оподаль кошари спинились,

Перший я виліз із-під барана й повідв'язував інших.

Швидко погнали отару ми жирних овець тонконогих,

їх оточивши навколо, щоб разом все стадо загнати

На корабель свій. Нас радо супутники любі вітали -

Тих, що уникнули смерті, - й загиблих оплакали гірко.

Плакати все ж їм, бровами до кожного стиха моргнувши,

Я не дозволив, - загнати звелів пишнорунну отару

470] На корабель і чимдуж на хлань відпливати солону.

До кочетів вони, швидко зійшовши, усі посідали

Й веслами, сидячи вряд, по сивих ударили хвилях.

А на таку вже відплинувши віддаль, що поклик ще чути,

До Поліфема почав я, глузуючи з нього, кричати:

475] «Гей ти, кіклопе! Не зовсім беззахисний муж той, в якого

Товаришів у глибокій печері пожер ти жорстоко!

Так і належить помститись тобі за лихі твої вчинки,

Нелюде лютий, що в домі своєму гостей поз'їдати

Не посоромивсь! От Зевс і боги тебе всі й покарали!»

480] Так я промовив. Його ж іще більша злоба охопила.

Верх од гори відломив він великої й так його кинув,

Що поблизу корабля темноносого впав той уламок,

Ледве в стерно кермове кам'яна не ударила брила.

Завирувало все море від скелі, що впала у воду, -

485] З шумом до берега нас понесло тоді водоворотом,

Моря приливом нас знову до самої суші пригнало.

Довгу жердину руками вхопивши, від берега нею

Я відштовхнув корабель, а супутцям кивнув головою,

Додаючи їм відваги, й на весла звелів налягти їм,

490] Щоб із біди врятуватись. Аж гнулись вони - веслували.

Тільки як далі від берега вдвоє уже одпливли ми,

Знов я кіклопа гукати хотів; та навкруг навперейми

Товариші мене лагідно так почали умовляти:

«Знову, безумний, ти хочеш цю дику людину дражнити?

495] Щойно він, кинувши скелю у море, погнав корабель наш

Прямо на берег, і ми уже зовсім загинути мали!

Тільки-но крики чиїсь чи мову яку він почує,

Голови нам і всі корабельні він балки розтрощить,

Мармуру кинувши брилу, - а сили йому не бракує».

500] Так говорили вони, та не слухало серце відважне,

Й знову до нього покликнув я, гнівом в душі спалахнувши!

«Гей ти, кіклопе, якщо тебе з смертних хто-небудь спитає,

Хто осліпив так ганебно тебе, ти можеш сказати -

Це Одіссей тебе ока позбавив, той городоборець,

505] Син Лаерта, що має свою на Ітаці домівку».

Так я покликнув, а він заричав ось такими словами:

«Горенько! Як воно давнє збулося богів віщування!

Жив тут один ворожбит, міцний чоловік і правдивий,

Телем, Еврімія син, віщуванням прославлений вдалим, -

510] Так і постарівся він, віщуючи тут між кіклопів.

Він провістив мені те, що статися має зі мною,

Як я від рук Одіссеєвих зору позбавлений буду.

Завжди чекав я, що прийде великий на вигляд, прекрасний

Муж в нашу землю колись, великої сповнений сили.

515] Зовсім нікчемний натомість, безсилий, малий чоловічок

Ока позбавив мене, вином затуманивши розум.

Тож зачекай, Одіссею, щоб я тобі дав подарунки

Та ублагав земледержця - щасливо додому вернути,

Син-бо йому я, й він гордий моїм називатися батьком.

520] Сам лиш один, як захоче, він може мене ізцілити

Й більше ніхто - ні з блаженних богів, ні із смертного люду».

Так говорив він, а я у відповідь мовив до нього:

«Мав би я силу, то враз і душі б тебе, й віку позбавив

І відіслав би в оселю Аіща так певно, як певно

52' Те, що вже ока не зцілить тобі й сам землі потрясатель».

Так відповів я, а він тоді став Посейдона-владику,

Руки у зоряне небо здіймаючи, ревно благати:

«Згляньсь, Посейдоне, землі потрясателю темногривастий!

Якщо я син твій і гордий моїм ти зватися батьком,

530] Хай Одіссей додому не вернеться, городоборець,

Син Лаерта, що має свою на Ітаці домівку.

А як судилось у власну йому повернутись оселю,

Добре збудовану, й близьких і землю побачити рідну,

Товаришів розгубивши, хай з лихом повернеться врешті, -

535] Лиш на чужім кораблі, - і дома лиш горе застане».

Так він молив і благав, і почув його темногривастий.

Камінь ще більший тоді ізнов Поліфем піднімає

Й, ним розмахнувшись, з такою він силою кидає знову,

Що аж позад корабля темноносого впав той уламок,

540] Ледь у стерно кермове кам'яна не ударила брила.

Завирувало все море від скелі, що впала у воду,

Хвилею нас понесло і вперед аж до суші погнало.

Скоро на острів ми той прибули, де лишилися наші

Добре оснащені судна і журно сиділи навколо

545] Наші супутники всі, що так довго на нас дожидали.

Витягли ми тоді свій корабель на пісок прибережний,

Далі посходили всі на берег шумливого моря.

Стадо ж кіклопове ми, з корабля ізігнавши місткого,

Нарівно всім поділили - без пайки ніхто не лишився.

550] Все поділивши, дали мені ще барана додатково

Товариші в наголінниках мідних. На узбережжі

Я чорнохмарному Зевсу Кроніду, що всім володіє,

В жертву спалив його стегна. Та жертви, проте, не прийняв він,

Всі-бо мої кораблі добропалубні вже він замислив

555] Занапастити з моїми супутцями вірними разом.

Так цілий день ми тоді аж до заходу сонця сиділи,

М'ясом частуючись вдосталь, вином запивали солодким.

Сонце тим часом зайшло, і темрява все огорнула.

Спати лягли ми тоді на березі шумного моря.

560] Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Товаришів я своїх розбудив і звелів їм негайно

Стати на свій корабель і причали усі відв'язати.

До кочетів вони, швидко зійшовши, усі посідали

Й веслами, сидячи вряд, по сивих ударили хвилях.

565] Далі відтіль попливли ми із тяжко засмученим серцем,

Бо хоч самі врятувались, та любих утратили друзів...

ПІСНЯ ДЕСЯТА

ЗМІСТ ДЕСЯТОЇ ПІСНІ. ВЕЧІР ТРИДЦЯТЬ ТРЕТЬОГО ДНЯ

Одіссей продовжує розповідати про свої пригоди. Прибуття на острів Еолію. Еол, володар вітрів, дає Одіссеєві провідником Зефіра і доручає йому міцно зав'язати міх, в якому містяться інші вітри. Підійшовши на віддаль, з якої видно Ітаку, Одіссей засинає. Його супутні розв'язують міх; здіймається велика буря, яка приносить їх знову до Еолового острова. Але розлючений Еол наказує Одіссеєві забиратися геть. Лестригони знищують одинадцять кораблів Одіссеєвих; з останнім пристає він до острова Кіркеї. Вона перетворює його супутців у свиней; але Гермес дає йому засіб подолати її чари. Перемігши Кіркею, Одіссей умовляє її відновити людський вигляд його супутцям. Провівши рік на острові, він вимагає нарешті, щоб вона повернула його на батьківщину; але Кіркея наказує йому спершу відвідати Океан біля входу в оселю Аїда розпитати пророка Тіресія про свою долю. Смерть Ельпенора.

ПРИГОДИ В ЕОЛА, У ЛЕСТРИГОНІВ ТА В КІРКЕЇ

Згодом приїхали ми на острів Еолію; жив там

Син Гіппотів Еол, небожителям любий безсмертним.

Був же той острів плавучий; обведений був він навколо

Мідяним муром незламним, і скеля стрімка височіла.

5] Разом із ним у господі дванадцять дітей проживало:

Шестеро дочок і шість синів у квітучому віці.

Замужем дочки його були за своїми братами.

Завжди вони при батьку ласкавім і матері дбалій

Всім користуються - безліч припасів було в їх коморах.

10] Запахом їжі і гомоном вдень уся їх домівка

Сповнена завжди; вночі - із дружиною скромною кожен -

Спали вони, килимами укрившись, на ложах різьблених.

От добулись ми до їхнього міста й до гарного дому.

Цілий нас місяць Еол пригощав і розпитував пильно,

15] Як в Іліон аргів'яни пливли, як вертались ахеї.

Отже, про все, як належить, йому розповів я докладно.

Потім, як став я просити й благати, щоб нас у дорогу

Вирядив він, не відмовив і проводи сам влаштував нам.

Дав мені міх, із шкури вола-дев'ятилітка зшитий,

20] З буйними в ньому вітрами, їм вільні путі заказавши,

Сам-бо Кроніон його кермовим над вітрами поставив:

Вмів заспокоїти їх чи розбурхати - як побажає.

Міх в глибині корабля просторого срібним, блискучим

Мотузом він прив'язав, щоб нітрохи не видуло з нього.

25] Тільки Зефіра послав - попутно мені повівати

І з кораблями нести нас. Але не судилося цьому

Збутися, - з власного всі-бо загинули ми безрозсудства.

Днями й ночами добу вже дев'яту по морю пливли ми,

Аж на десяту здаля показався нам берег вітчизни:

30] Вже відрізняли ми й тих, що вогонь поблизу розкладали.

Але мене із утоми тут сном огорнуло солодким, -

Сам-бо весь час керував я, щоб швидше додому вернутись,

З товаришів же нікому я линв до вітрил не довірив.

Тут почали між собою супутники нишком розмову,

35] Ніби везу я додому і золота, й срібла багато,

Ніби мені дарував їх Еол, син Гіппота відважний.

Інший ще й так, на сусіда свого поглядаючи, мовив:

«Леле! Як люблять усюди його і шанують всі люди

В кожному місті, у кожній країні, куди б не прийшов він!

40] З Трої багато скарбів він коштовних, у здобичу взятих,

Вивіз собі, а ми, з ним однакову путь перейшовши,

Все ж повернутись додому з порожніми мусим руками.

От і тепер йому щедрі Еол, задля їхньої дружби,

Дав подарунки. Швидше ж погляньмо, що в міхові цьому, -

45] Скільки там золота є і срібла зав'язано скільки».

Так він промовив, і інші лихої послухали ради,

Міх розв'язали, й вітри усі вирвались миттю на волю!

Буря страшенна знялась, і від рідного берега вітром

Всіх їх, ридаючих, в море відкрите погнало. Тим часом

50] Я пробудився й почав міркувати в душі безневинній,

Кинутись краще мені з корабля і загинуть в морському

Вирі чи стерпіти мовчки і ще між живих залишитись.

Стерпів, проте, й залишився, й на дні корабельному, вкрившись,

Тихо лежав. Принесло нас поривами буйного вітру

Знову на острів Еолів, і плакали гірко супутці.

Вийшли на сушу ми там і водою з джерел запаслися.

Наспіх поснідали всі біля суден своїх бистрохідних.

їжею з ними й питтям вдовольнившись, узяв із собою

Я одного з-поміж них за окличника і за супутня

60] І до славетного дому Еола подався. Застали

Ми за обідом його із дружиною разом та дітьми.

В дім увійшовши, ми на порозі удвох посідали

Біля одвірків. Усі здивувались і стали питати:

«Звідки ти тут, Одіссею? Чи бог тебе злий не попутав?

65] Ми ж так дбайливо тебе виряджали, щоб ти до вітчизни

їхав своєї, додому, чи де вже тобі приємніше».

Так вони мовили. З серцем засмученим я відповів їм:

«Злії супутники й сон злополучний мені спричинили

Горе. Але ж поможіть мені, друзі, - для вас це можливо».

70] Так говорив я, звернувшись до них із зворушливим словом.

Стали безмовні усі, лиш батько у відповідь крикнув:

«Швидше із острова геть, найнегідніший з-поміж живущих!

Дбати про тебе не личить мені й виряджати в дорогу

Мужа, що так уже явно блаженним богам ненависний.

75] Геть! Бо прибув ти сюди для безсмертних усіх осоружний».

Мовивши це, він прогнав мене з дому, і гірко ридав я.

Далі відтіль попливли ми із тяжко засмученим серцем.

Душі, тяжким веслуванням утомлені, гризла свідомість

Дурості власної, - вже нівідкіль не було нам підмоги.

80] Шість уже днів, ніч і день, ми по морю пливли безнастанно,

Тільки на сьомий усі в Телепіл прибули лестригонський,

Ламове місто високе, туди, де, пригонячи стадо,

Кличе пастух пастуха і той озивається навстріч.

Там працівник несонливий подвійну б одержував плату,

85] Стадо корів пасучи і отару овець білорунних,

Близько-бо сходяться там дня і ночі розбіжні дороги.

Отже, у гавань ввійшли ми славетну, що вкриті тернами

Кручі стрімчасті півколом обабіч її оточили;

Скелі, навислі одна проти одної, там височіють

90] В гирлі самому, що входом вузеньким веде до затоки.

Там і тримали усі ми свої кораблі крутобокі.

В гавань простору завівши, один біля одного близько

їх прив'язали. Хвиля ніколи не б'є ні велика

Там, ні мала, - гладінь осяйна там виблискує завжди.

95] Все ж таки свій корабель чорнобокий я ззовні поставив,

Линвою з самого краю до скелі його прив'язавши;

Сам же, на кручу зійшовши, стояв і навкруг озирався,

Але ніде ні волів, ні праці людської не бачив,

Тільки помітив димок, що десь над землею здіймався.

100] Вислав тоді наперед я супутників - пильно розвідать,

Що то за люди живуть в тій країні і живляться хлібом?

Вибрав для цього я двох, окличника третім додавши.

Рівним пішли вони шляхом, що ним громохкими возами

Дерево із верхогір'їв високих підвозили в місто.

105] Дівчину стріли вони, що вийшла по воду за місто,

Дужу дочку Антіфата, що з племені був лестригонів.

До артакійських джерел ішла вона світлострумистих,

Воду-бо всі відтіля до міста носили звичайно.

З нею, спинившись, вони розмовлять почали і питати,

110] Хто їх племені вождь і хто владарює над ними.

Зразу ж вона показала їм батьків будинок високий.

В дім той славетний вони увійшли й господиню зустріли -

З гору велику на зріст, аж усі мимоволі жахнулись.

З площі гукнула вона славетного скрізь Антіфата,

мужа свого, що усім їм замислив загибель нещадну.

Вмить він схопив одного і почав на обід готувати.

Кинулись двоє тікати і швидко до суден прибігли.

Крик гомінкий на все місто підняв він, і, галас почувши,

Враз лестригони могутні тоді звідусіль позбігались;

120] Тисячі велетнів цих, на людей не подібних, набігли.

Брили вони величезні від скель кам'яних відривали

Й кидали ними; і гуркіт стояв над всіма кораблями,

Крики лунали людей, що гинули в суднах розбитих.

їх, наче риб нанизавши, несли на сніданок жахливий.

125] Поки вони їх нещадно в глибокій затоці губили,

З піхов при стегнах раптово свій меч я вихопив гострий -

Линви усі відрубав на моїм кораблі темноносім.

Миттю супутників цим підбадьоривши, їм наказав я

Веслами вдарить сильніше, щоб лиха страшного уникнуть.

130] Злого жахнувшись загину, хлань моря вони зборознили.

Радісно далі від скель навислих полинув по морю

Мій корабель, а інші усі там загинули разом.

Далі відтіль попливли ми із тяжко засмученим серцем,

Бо хоч самі врятувались, та любих утратили друзів.

135] Так ми на острів Еею приїхали згодом. Кіркея

Там пишнокоса, дивна богиня живе ясномовна,

Рідна сестра тяжкого в думках злоумисних Еета.

Гелій-бо їх породив, що світлом людей осяває,

Матір'ю - Перса обом їм була, Океанова донька.

140] Там же й до берега ми з кораблем потаємно пристали

В затишній бухті, якимось до неї приведені богом.

Там ми, на берег зійшовши, лежали два дні і дві ночі,

Зморені тяжко й гіркою пригноблені серця печаллю.

Тільки як третій розвиднила день нам Еос пишнокоса,

145] Списа у руки узявши й мечем озброївшись гострим,

З місця причалу я швидко на кручу поглянути вийшов, -

Може, де смертних побачу діла чи хоч голос почую.

Ставши на версі скали кам'яної, навкруг озирнувся

Й дим, що здаля над широким простором землі піднімався,

і50] Я за густим дубняком над будинком Кіркеї побачив.

В мислях своїх і в душі я почав міркувати: чи далі

Йти дізнаватись туди, де димок я помітив багровий?

Так міркував я в душі і визнав, що буде найкраще

Знов до швидкого піти корабля, на морське узбережжя,

155] Людям обідати дать і тоді їх у розвідку слати.

Але як я до свого корабля крутобокого сходив,

Хтось із безсмертних на мене, самотнього, зглянувсь ласкаво

Високорогого він величезного оленя вислав

Навстріч мені: до ріки з пасовища лісного спускався

160] Олень той, спраглий на сонці, жадобу втолить водопоєм.

Прямо в хребет, серед спини, я звіра, що вибіг із лісу,

Вдарив, і спис мідяний враз навиліт крізь тіло проскочив.

З стогоном впав він у пил, і душа відлетіла від нього.

Ставши на вбитого звіра, вмить вихопив я мідяного

165] Списа із рани, і тут же на землю його я відкинув.

Потім я хмизу нарвав та лози і, туго їх сплівши,

Линву із сажень завдовжки скрутив та нею докупи

Міцно позв'язував я здоровенному звірові ноги;

Взявши на плечі його і на спис опираючись важко,

Рушив до чорного я корабля. Нелегко на плечах

Ту було ношу нести мені, звір-бо то був величезний.

Скинув його я під наш корабель і словом ласкавим

Друзів усіх бадьорив, перед кожним спинившись окремо:

«Друзі, раніше ніж день, призначений нам, не настане,

175] Ми не зійдемо у смутку гіркому в оселю Аїда.

Досить на бистрім у нас кораблі є наїдку й напитку, -

Час і про їжу згадати, вже годі терпіти нам голод!»

Так говорив я, і зразу, моїм переконані словом,

Одіж усі поскидали на берег безлюдного моря,

180] З оленя всі дивувалися, - звір-бо то був величезний.

Потім, як очі свої спогляданням усі вдовольнили,

Руки помивши, обід готувать поспішили багатий.

Так цілий день ми тоді аж до заходу сонця сиділи,

М'ясом живилися вволю й солодким питвом утішались.

185] Згодом, як сонце зайшло і темрява все огорнула,

Всі ми на березі моря під гомін прибою поснули.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Всіх я супутників скликав на раду і так до них мовив:

«Слухайте слів моїх ви, що злигоднів стільки зазнали!

190] Навіть того ми не знаємо, друзі, де схід, а де захід,

Де світлодайний під землю ховається Гелій і де він

Сходить ізнов. Давайте обдумаймо швидко, чи є нам

Спосіб який порятунку. Ніякого сам я не бачу.

Сходив на скелю я цю кам'яну і звідти побачив

195] Острів лиш цей невисокий, оточений морем безкраїм,

Мовби вінком. І дим серед острова бачив очима

Власними я понад лісом густим і над гаєм дубовим».

Так говорив я, і лагідне серце у них зворушилось:

Вчинки згадали вони Антіфата, вождя лестригонів,

2оо люте насильство й затятість лиху людожера кіклопа,

Голосно всі заридали, рясні проливаючи сльози,

Але ніякої з того плачу не було їм користі.

Товаришів своїх у наголінниках мідних надвоє

Я розділив і старшин на обидва загони поставив:

205] в першому сам я, а в другому став Еврілох боговидий.

От жеребки в міднокутім шоломі ми швидко труснули;

Випав тоді жеребок Еврілохові, мужньому серцем.

В путь він зібрався і з ним ридаючих двадцять і двоє

Наших супутників; ми ж іззаду в сльозах залишились.

2іо в виярку скоро на видному місці вони відшукали

Складений з тесаних брил кам'яних будинок Кіркеї.

Леви з вовками гірськими лежали навколо будинку,

Злим заворожені зіллям, якого вона їм давала.

Все ж на людей не напали вони, а навкруг обступили,

215] Довгими всі перед ними виляючи звільна хвостами.

Як до хазяїна свого, що йде від обіду, собаки

Лащаться, - він-бо ласий шматочок їм завжди приносить, -

Так от і леви до них, і вовки оті міцнокогтисті

Лащились. Ті ж полякались, жахливі страхіття узрівши,

220] рї товпились перед дверима богині з волоссям розкішним.

Спів милозвучний вони із покоїв Кіркеїних чули;

Ткала вона за верстатом великим, - таке тонкорунне,

Ніжне, прекрасне ткання від богинь лиш виходить безсмертних.

Отже, Політ, мужів ватажок, до супутників наших

225] Став говорить, - він із них найдостойніший був, найвірніший:

«Чуєте, друзі, як в домі отут, за верстатом великим

Ходячи, жінка якась чи богиня співає чудово -

Так, аж лунає навколо? Тож голос їй швидко подаймо!»

Мовив він так, і, її викликаючи, всі загукали.

Вийшла небавом вона й, відчинивши осяйливі двері,

їх запросила ввійти, і всі увійшли необачно,

Лиш Еврілох, відчувши лукавство, іззаду лишився.

Ввівши, усіх на ослони і крісла вона розсадила;

Ячної з сиром муки та з медом жовтявим змішавши,

235] З світлим прамнейським вином подала їм, підсипавши в келих

Зілля лихого, щоб зовсім про землю вітчизни забули.

Щойно дала їм ту суміш і випили всі, як ударом

Кия вона їх загнала в свинарню і там зачинила.

Голови й постаті їхні щетиною вкрились, і рохкать

240] Всі по-свинячому стали, лиш розум, що й був, залишився.

Плачучих їх зачинила Кіркея й сипнула їм в закут

Жолудів, терну, каштанів, коріння крушини, щоб їли

Те, що всі свині їдять, у багнюці валяючись завжди.

Миттю побіг Еврілох на швидкий корабель чорнобокий

245] Звістку подати сумну про долю супутників любих.

Довго не міг він, хоч як силкувався, і слова сказати,

Смутком великим у серці охоплений; очі сльозами

Сповнились рясно; всю душу йому розривали ридання.

Тільки тоді, як його ми розпитувать з подивом стали,

250] Він розповів нам про долю нещасну супутників наших:

«Ліс перейшовши, як ти наказав, Одіссею пресвітлий,

В виярку ми незабаром знайшли, на видному місці,

Складений з тесаних брил кам'яних будинок чудовий.

В домі тім жінка чи, може, богиня яка за верстатом

255] Дзвінко співала, - її викликаючи, ми загукали.

Вийшла небавом вона; відчинивши осяйливі двері,

Нас запросила ввійти, і всі увійшли необачно,

Я лиш один, відчувши лукавство, іззаду лишився.

Зникли усі вони зразу, - ніхто уже з них не вернувся.

260] Довго я їх виглядав, та нікого, проте, не діждався».

Так оповів він, і зразу на плечі закинув я мідний,

Срібноцвяхований меч свій великий і лук з тятивою

І провести мене тим же звелів Еврілохові шляхом.

Він же, коліна мої обома обійнявши руками,

265] З ревним риданням слово до мене промовив крилате:

«Ні, не веди проти волі туди мене, паростку Зевсів, -

Краще лишімось, бо знаю - не вернешся сам ти й не вернеш

Наших супутників. Швидше тікаймо із рештками друзів,

Може, уникнемо якось ми смертної днини лихої».

270] Так говорив він, а я у відповідь мовив до нього:

«Що ж, Еврілоху, лишайся, як так уже хочеш, на місці,

їж тут і пий у тіні під нашим судном чорнобоким,

Сам же іду я - мене нездоланна веде неминучість».

Мовивши так, від свого корабля і від моря пішов я.

275] Вже по священному виярку йшов я і ось уже вийти

Мав до великого дому Кіркеї, що зналась на зіллі.

Раптом Гермес із жезлом золотим мене близько від дому

Стрів на дорозі, на юного мужа із вигляду схожий

З першим пушком на щоках, у розквіті років найкращих.

280] Взявши за руку мене, він назвав на ім'я і промовив:

«Стій, бідолашний, куди ти прямуєш по цих верховинах,

Краю не знаючи цього? Супутців твоїх вже Кіркея

Всіх обернула в свиней і в хліву своїм міцно тримає.

їх визволяти ідеш ти? І сам, кажу тобі, цілий

85] Звідти не вернешся й там же, де інші усі, зостанешся.

Але послухай: тебе я врятую і визволю з лиха.

Зілля узявши оце чарівне, ти в оселю Кіркеї

Сміливо йди, - з ним-бо днину лиху ти від себе відвернеш.

Я розкажу тобі все про підступне Кіркеї лукавство:

<~уміш вона приготує і зілля підсипле у неї,

Тільки тебе не здолає той чар, - того не допустить

Зілля, що дам я тобі, чарівне. Розкажу по порядку.

Щойно Кіркея довжезним жезлом замахнеться на тебе,

Зразу із піхов своїх ти вихопи меч гостролезий -

295] Кидайся з ним на Кіркею, немовби хотів її вбити.

З ляку вона тебе зразу ж на ложе до себе запросить,

Ти ж і не думай ложа богині зрікатись, звільнила б

Тільки супутників вам і тебе щоб гостинно приймала.

Лиш зажадай, щоб велику дала тобі клятву блаженних,

300] Що відтепер вона іншого лиха тобі не замислить,

Сил не позбавить тебе, як роздягнений будеш лежати».

Слово це мовивши, зілля подав мені світлий дозорець,

Вирвавши просто з землі і властивість його пояснивши.

Корінь був чорний, а цвіт - немов молоко білопінне.

305] «Молі» назвали його небожителі, - смертній людині

Рвать небезпечно його, лиш богове це можуть всевладні.

Потім Гермес відійшов на високу Олімпу вершину,

Острів лісистий лишивши, а я до будівель Кіркеї

Далі подався, лиш серце бурхливо мені колотилось.

310] Перед дверима богині розкішноволосої ставши,

Лунко гукнув я, і зразу почула мій голос богиня,

Вийшла до мене негайно й, розкривши осяйливі двері,

В дім запросила ввійти. Увійшов я з зажуреним серцем.

Садить вона мене там у чудове, тонкої роботи,

315] Срібноцвяховане крісло, під ним і для ніг був ослінчик.

Суміш у келиху злотнім, щоб пив я, сама зготувала

Й зілля укинула в нього, в душі замишляючи злеє.

Щойно без жодної шкоди я те, що дала вона, випив,

Києм мене вперезала й, окликнувши, мовила владно:

320] «Йди до свинарні тепер і з іншими там поваляйся!»

Тільки сказала це, з піхов я вихопив меч гостролезий,

Кинувся з ним на Кіркею, немовби хотів її вбити.

Скрикнула вголос вона, і підбігла, й, коліна обнявши,

З ревним риданням до мене промовила слово крилате:

325] «Хто ти і звідки? Яких ти батьків і з міста якого?

Дивно мені, що те зілля ти випив без жодної шкоди,

Досі-бо ще з-між людей цих чарів ніхто не уникнув -

Той, хто їх пив, в кого зілля пройшло крізь зубів огорожу,

В тебе ж є розум у грудях, що годі його зчарувати.

330] Мабуть, і є Одіссей ти бувалий, - про те, що він прийде,

Кілька разів злотожезлий казав мені світлий дозорець.

їдучи з Трої, на чорнім швидкім кораблі він прибуде.

Отже, свій меч гостролезий у піхви вклади і на ложе

Разом зі мною ходім, щоб, любов'ю з'єднавшись на ложі,

335] Серце довірливо ми одне перед одним відкрили».

Так говорила вона, а я їй у відповідь мовив: =

«Як же від мене, Кіркеє, ти ніжності ждеш, як сама ти

В цих же покоях супутців моїх у свиней обернула?

Мабуть, і зараз мене злоумисливо ти закликаєш

340] Ложе з тобою в твоїй розділить спочивальні, щоб раптом

Сили позбавить мене, як роздягнений буду лежати.

Ложа любовного доти з тобою ділити не хочу,

Доки мені не даси ти великої клятви, богине,

Що відтепер уже іншого лиха мені не замислиш».

345] Так я промовив, і зразу ж вона поклялась, як жадав я.

Тільки тоді, як вона поклялася і клятву скінчила,

Ліг я на ложе Кіркеї прекрасне в її спочивальні.

В домі тим часом чотири служниці її клопотались -

Ті, що в покоях її за всім доглядали дбайливо.

350] Всі народились вони від гаїв і джерел струменистих,

Рік і потоків священних, що в море глибоке спливають.

Перша по кріслах усіх килими постелила чудові,

Зверху - пурпурні, льняними їх ще підстеливши зісподу.

Друга, столи срібляні до крісел підсунувши близько,

355] Повні наїдків кошики злотні на них розставляла.

Третя медове змішала солодке вино із водою

В срібній кратері і злотний поставила кожному келих,

Воду четверта внесла і, вогонь під триніжком великим

Вмить розпаливши, ту воду уже почала нагрівати.

360] Щойно вода закипіла в блискучім котлі мідяному,

В купіль мене посадивши й з котла поливаючи, стала

Літепло лити на голову й плечі мені, щоб омити

З тіла утому тяжку, що й душу нудьгою гнітила.

Чисто помивши мене і жирним намазавши маслом,

365] Плащ на мене чудовий вона і хітон одягає,

Вводить в покої й садовить у гарне, тонкої роботи

Срібноцвяховане крісло, - під ним і для ніг був ослінчик.

Потім одна із служниць мені глек золотий, щоб умити

Руки над срібним цеберком, зливаючи воду, держала.

370] Гладко обтесаний столик підсунувши ближче, поважна

Ключниця хліба внесла й поклала на столику тому;

Різних наставивши страв, добутих охоче з запасів,

Стала припрошувать, але душа не лежала до того.

В інші думки я поринув, лихе прочуваючи серцем.

Бачить Кіркея, що я нерухомо сиджу і до їжі

Рук не простягую навіть, великим охоплений смутком,

Близько тоді підійшла і промовила слово крилате:

«Що ж ти, неначе німий, тут сидиш за столом, Одіссею,

Й душу гризеш, ні пиття не торкаючись зовсім, ні їжі?

380] Може, нового боїшся ти підступу? Годі боятись, -

Я ж поклялася тобі великою клятвою нині».

Так говорила вона, а я їй у відповідь мовив:

«Хто з-між людей, о Кіркеє, який чоловік справедливий

їжею міг би й питтям вдовольнятися, поки на власні

385] Очі супутників він не побачив своїх на свободі?

Щиро просила ти їсти і пити, - то дай, щоб на власні

Очі я вільними бачив також і супутників милих».

Так я промовив, і зразу ж із києм в руках із покоїв

Вийшла Кіркея і, двері в свинарню свою відчинивши,

390] Вигнала звідти свиней, наче дев'ятирічних на вигляд.

Стали вони перед нею, вона ж, їх усіх обійшовши,

Кожну із них по черзі вигойною маззю мастила.

Стала з їх тіл опадати щетина, що вкрила відтоді

їх, як заклятого зілля дала їм Кіркея-владарка.

395] Знов вони стали людьми, красивішими навіть, ніж доти,

Вищими трохи на зріст і молодшими стали на вигляд.

Зразу впізнали мене, і рук моїх кожен торкнувся.

Потім усі заридали тужливо, - їх лемент страшенний

Всюди по дому лунав і розжалобив навіть Кіркею.

400] Близько тоді підійшла і сказала в богинях пресвітла:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею,

Йди до швидкого свого корабля на морське узбережжя.

Витягніть передусім корабель на положистий берег,

Снасть корабельну і всяке майно занесіть до печери,

405] Потім вертайтесь сюди - і сам ти, й супутники милі».

Мовила так, і, послухавши серцем відважним, подався

Я до швидкого свого корабля на морське узбережжя;

Там на швидкім кораблі знайшов я супутників милих, -

Плакали гірко вони, рясні проливаючи сльози.

410] Мовби телята навколо корів, що з полів чередою

В хлів повертаються, трав соковитих напасшися вволю,

Скачуть всі разом назустріч, - не вдержати їх у кошарі,

Радісно мукають всі, своїх матерів обступивши, -

Так і до мене з слізьми на очах всі супутники наші

415] Кинулись разом з великою радістю в серці, неначе

В рідну ми землю вернулись, на нашу Ітаку скелясту,

В місто, де виросли ми і де ми усі народились.

Плачучи, мовлять до мене супутники слово крилате:

«Радісно нам, о паростку Зевсів, що ти повернувся,

420] Наче самі до вітчизни вернулись ми в рідну Ітаку,

Але скажи нам, що інших супутників наших спіткало?»

Так говорили вони, і лагідно я відповів їм: '

«Витягнім передусім корабель на положистий берег,

Снасть корабельну і всяке майно занесім до печери,

425] Потім збирайтеся всі і разом зі мною ходімо -

Наших супутників ви у священному домі Кіркеї

Всіх за столами з багатим питтям та їдою знайдете».

Так говорив я, й мого вони зразу послухали слова,

Тільки один Еврілох затримати всіх намагався.

430] Голос піднісши, до них він із словом звернувся крилатим!

«Стійте, нещасні, куди ви? Невже ви шукаєте лиха,

В дім ідучи до Кіркеї? Адже вона всіх вас напевно

Зразу ж у диких свиней, у вовків чи у левів оберне

Й дім стерегти їй великий присилує; трапиться з вами

435] Те, що в кіклоповій сталось кошарі, куди необачно

Наші супутники разом з відважним зайшли Одіссеєм, -

Він безрозсудством своїм до загибелі їх спричинився».

Так говорив він, і я уже намірявся у думці

З піхов при стегнах огрядних свій вихопить меч гостролезий,

440] Голову з пліч відрубати йому і кинуть об землю,

Хоч він і родичем був мені близьким. Та лагідним словом

Інші супутники гнів мій один за одним гамували:

«Паростку Зевсів, облишмо його; якщо ти дозволиш,

Хай залишається він з кораблем - стерегти його пильно;

445] Ти ж поведи нас тепер до священного дому Кіркеї».

Мовивши так, від свого корабля і від моря пішли ми;

Вже й Еврілох не схотів стерегти корабель крутобокий, -

З нами пішов він, страшної злякавшись погрози моєї.

Решту супутців тим часом у домі своєму Кіркея

430] Чисто помила усіх і жирним намазала маслом,

Потім кереї м'які і хітони дала одягнути.

Всіх за обідом їх там ми застали у неї в покоях.

Стрівшись один із одним, розповівши про все, що було їм,

Гірко ридали усі, і скрізь аж лунало в покоях.

455] Близько тоді підійшла і сказала в богинях пресвітла:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею,

Годі вам сльози рясні проливати! Бо знаю й сама я,

Скільки ви горя в багатому рибою морі зазнали,

Скільки на суші вам шкод заподіяли люди ворожі.

Ну-бо, тепер споживайте ці страви, вином запивайте,

Поки ізнов до грудей ви духу того наберете,

З котрим скелясту свою колись залишили Ітаку,

Вашу вітчизну. Нині ж безсилі усі й слабодухі,

Лиш про блукання тяжкі пам'ятаєте й серцем ні разу

465] Ще не раділи відтоді, як лиха ви стільки зазнали».

Так говорила вона, й ми послухали серцем відважним.

Так от цілісінький рік день у день ми у неї сиділи,

М'ясом живилися вволю й солодким питвом утішались.

Та як минув уже рік, і Ори пройшли своє коло,

470] І місяці проминули, і дні вже вернулися довгі,

Товариші мої вірні звернулись до мене й сказали:

«Час хоч тепер вже, безумне, про нашу вітчизну згадати,

Якщо судилось-таки врятуватись тобі і вернутись

В високоверхий твій дім і в рідну твою батьківщину».

475] Так говорили вони, і послухав я серцем відважним.

Так цілий день ми тоді аж до заходу сонця сиділи,

М'ясом живилися вволю й солодким вином утішались.

Згодом, як сонце зайшло і темрява все огорнула,

Спати усі полягали у тінями вкритих покоях.

480] Я ж, до Кіркеї зійшовши на ложе чудове, з благанням

їй до колін припадав, і вчула мій голос богиня.

Так промовляв я, із словом до неї звернувшись крилатим:

«О, дотримай, Кіркеє, того, що мені обіцяла,

1 відпусти нас додому. І я туди прагну душею,

485] р[ товариші мої всі, що серце мені розривають

Тужним благанням своїм, лише-но від нас ти відходиш».

Так говорив я, й сказала на те в богинях пресвітла:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею,

Не залишайтеся більше у домі моїм проти волі,

490] Тільки у іншу вам треба раніше податись дорогу -

Аж до оселі А'іда й страшної пройти Персефони,

Щоб розпитати про все там фіванця Тіресія душу -

Віщого старця сліпого, що розум зберіг непорушним;

Всю-бо й по смерті йому залишила, проте, Персефона

495] Давню розсудливість, інші ж усі там, як тіні, никають».

Так вона мовила, й любе в мені мов розбилося серце.

Плакав, на ложі я сидячи, й серце на білому світі

Жити вже більш не хотіло й на сонячне світло дивитись.

А як, на ложі качаючись, я вже наплакався вволю,

500] Так я промовив, із словом до неї звернувшись крилатим:

«Хто ж, о Кіркеє, мені вожаєм у дорозі тій буде,

Не допливав-бо ніхто ще на чорнім судні до Аїда».

Так говорив я, й сказала на те в богинях пресвітла:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею,

505] Тим не журися ти, хто вожаєм корабля твого буде,

Ти тільки щоглу постав, розпусти свої білі вітрила

Й сядь при стерні, і саме понесе вас дихання Борея.

А як ріку Океан кораблем ти своїм переплинеш,

То низовинний побачиш ти берег і гай Персефони,

510] Осокорини високі і верби, що гублять насіння.

Над Океаном глибиннобурхливим постав корабель свій,

Сам же в задушну Аїда оселю тоді попрямуєш.

До Ахерону впадає там Піріфлегетон вогненний

Разом з Кокітом, що й сам рукавом є підземного Стікса,

515] Там біля скелі обидва збігаються шумні потоки.

Ближче, герою, туди підійшовши, зроби, що кажу я:

Викопай яму в лікоть один і завдовжки, й завширшки,

Потім над нею учиниш померлим усім узливання -

Медом раніш з молоком, солодким вином після того,

520] Потім водою і ячною врешті посиплеш мукою.

Вмерлих безсилі благаючи голови, дай обіцянку,

Що, повернувшись в Ітаку, ти ялівку з стада найкращу

В жертву їм спалиш, дарунків добірних в огонь наскладавши.

Старцю ж Тіресію в жертву вівцю принесеш ти окремо

525] Чорну усю, щонайкращу отари твоєї оздобу.

А як молитвою славну вшануєш громаду померлих,

Ще барана їм заріж з темнорунною разом вівцею,

В бік до Еребу обох повернувши, а сам одвернися

До течії Океану-ріки. І юрбою навколо

530] Зійдуться душі померлих усіх, що життя позбулися.

Товаришів ти своїх поскликаєш тоді і накажеш

Вівці, що міддю нещадною вбиті лежатимуть долі,

Геть облупити, й спалити, і щиро богам помолитись -

Грізному в силі могутній Аїду й страшній Персефоні.

535] Сам же ти, швидко із піхов свій вийнявши меч гостролезий,

Сядь і нікому з безсилих мерців наближатись до крові

Не дозволяй, поки все у Тіресія ти розпитаєш.

Вийде тоді він одразу, цей віщий велитель народів,

І розповість тобі шлях він увесь і чи довго ще будеш

540] Путь поворотну верстати в багатому рибою морі».

Так вона мовила, й скоро Еос надійшла злотошатна.

Плащ із хітоном тоді одягнути дала мені німфа,

Вбралась сама після того в чудове сріблясте одіння,

Довге й тонке, золотою окрайкою гарною стан свій

545] Підперезала, чоло вповила дорогим покривалом.

Дім я увесь обійшов і, над кожним спиняючись ложем,

Товаришів побудив, до них мовлячи слово ласкаве:

«Годі вам спати! Мерщій із солодкого сну прокидайтесь!

Час нам у путь! Все владарка мені розказала Кіркея».

550] Так говорив я, й вони послухали серцем відважним.

Та й відтіля не усіх я супутників вивів без шкоди.

Був Ельпенор наймолодший між нами, не дуже хоробрий

Воїн на ратному полі і розумом був недалекий.

Випивши добре, в той час від друзів окремо він спати

555] Для прохолоди вмостивсь на священному домі Кіркеї.

Гомін почувши і поклики друзів, що в путь готуючись,

Раптом схопивсь він зі сну і, забувши, що сходити треба

Вниз обережно по східцях великих за домом іззаду,

Прямо подався і з даху упав; ударившись карком,

560] Весь він хребет поламав, і душа відійшла до Аща.

А як виходили в путь, я з таким до них словом звернувся:

«Певно, гадаєте ви, що додому, до рідного краю

їдемо ми? Назначила нам іншу дорогу Кіркея -

Аж до оселі Аїда й страшної пройти Персефони,

565] Щоб розпитати про все там фіванця Тіресія душу».

Так я промовив, і любе в них наче розбилося серце.

Сіли на землю вони і, ридаючи, рвали волосся.

Тільки ніякої з сліз і плачу не було їм користі.

Як підійшли до судна ми швидкого й до берега моря

570] З сумом на серці тяжким і гіркі проливаючи сльози,

Раптом Кіркея, повз наш корабель проходячи чорний,

І барана біля нього, й овечку прив'язує чорну,

Нас непомітно минувши, - бо хто б міг очима побачить

Бога, якщо він не схоче, куди б не ішов перед нами?

ПІСНЯ ОДИНАДЦЯТА

ЗМІСТ ОДИНАДЦЯТОЇ ПІСНІ. ВЕЧІР ТРИДЦЯТЬ ТРЕТЬОГО ДНЯ

Одіссей продовжує розповідати про свої пригоди. Північний вітер приносить його корабель до берегів кімерійців, де течія Океану вливається в море; принісши жертву тіням, Одіссей викликає їх. З'являється Ельпенор; він вимагає похорону. Тінь Одіссеєвої матері. Поява Тіресія і його пророкування. Розмова Одіссея з тінню матері. Тіні стародавніх жінок виходять з Еребу і розповідають Одіссеєві про свою долю. Він хоче урвати розповідь, але Алкіной вимагає, щоб він її закінчив, і Одіссей продовжує говорити. Поява Агамемнона, Ахілла з Патроклом, Антілохом та Бантом. Видіння судді Міноса, звіролова Оріона, катувань Тітія, Тантала і Сізіфа, грізного Гераклового образу. Раптовий острах спонукає Одіссея повернутися на корабель, і Одіссей пливе назад за течією вод Океану.

ЖЕРТВИ ДЛЯ ВИКЛИКУ ПОМЕРЛИХ

До корабля підійшовши свого і до берега моря,

Спершу ми свій корабель спустили на море священне,

Щоглу високу й вітрила на тім кораблі закріпили,

Потім загнали овець і самі позаходили врешті

5] З смутком на серці тяжким, гіркі проливаючи сльози.

А пишнокоса Кіркея, страшна ясномовна богиня,

Чорному вслід кораблеві товариша доброго людям -

Вітер попутний - послала, що груди вітрил надував нам.

Снасті тим часом усі спорядивши, на свій корабель ми

10] Сіли, - вітер лише та стерничий його спрямували.

Повні були цілий день ним вітрила в плавбі мореходній.

Сонце тим часом зайшло, і тінями вкрились дороги.

Врешті дістались ми течій глибоких ріки Океану.

Там розташовані місто й країна людей кімерійських,

15] Хмарами й млою вповиті. Ніколи промінням ласкавим

Не осяває їх сонце в блакиті ясній світлодайне,

Чи від землі воно йде у зоряні неба глибини,

Чи повертається знов до землі з неосяжного неба, -

Ніч лиховісна там вічно нещасних людей окриває.

20] Там корабель свій, прибувши, причалили ми, позганяли

Вівці й уздовж течії Океану-ріки посувались,

Поки до місця дійшли, про яке говорила Кіркея.

Вдвох Перімед з Еврілохом тримали призначені в жертву

Вівці, а я, із піхов свій вийнявши меч гостролезий,

25] Викопав яму в лікоть один і завдовжки, й завширшки,

Потім над нею вчинив я померлим усім узливання

Медом раніш з молоком, солодким вином після того,

Потім водою і ячною врешті посипав мукою.

Вмерлих безсилі благаючи голови, дав обіцянку,

30] Що, повернувшись в Ітаку, їм ялівку з стада найкращу

В жертву спалю я, дарунків добірних в огонь наскладавши,

В жертву ж Тіресію-старцеві дам я окремо овечку

Чорну усю, щонайкращу отари моєї оздобу.

Склавши обітницю і молитвами громаду померлих

м Ушанувавши, шкури з жертовних овець поздирав я,

Чорна в яму їх кров полилася, і з пітьми Еребу

Душі померлих зібрались - усі, що життя позбулися, -

І юнаки, і жінки, і старі, що багато зазнали,

Ніжні дівчата із болем у серці, вперше відчутим,

40] Безліч полеглих у битвах мужів, поранених тяжко

Зброєю мідною, воїв у панцерах, кров'ю залитих, -

Безліч померлих на кров звідусіль ізліталось до ями

З криком жахливим, - блідий усього охопив мене острах.

Товаришів своїх скликав усіх я тоді й наказав їм

45] Вівці, що, міддю убиті нещадною, долі лежали,

Геть облупити, й спалити, і щиро богам помолитись - .

Грізному в силі могутній Аїду й страшній Персефоні.

Сам же я, швидко із піхов свій вийнявши меч гостролезий,

Сів і нікому з безсилих мерців наближатись до крові

50] Не дозволяв, поки все у Тіресія встиг розпитати.

Перша до нас підійшла товариша тінь, Ельпенора,

Бо поховання не мав ще в землі він широкодорожній.

Без похорону-бо ми й неоплаканим в домі Кіркеї

Тіло його залишили, - була у нас інша турбота.

55] Глянув на нього і, жалем охоплений, плакав я гірко

Й, так промовляючи, з словом до нього звернувся крилатим:

«Як, Ельпеноре, зійшов ти у темряву цю безпросвітну?

Пішки раніш ти прибув, ніж на чорному я кораблеві».

Так говорив я йому, і з риданням мені відповів він:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Надмір вина мене й воля богівська лиха загубили.

Спавши на домі Кіркеї, забув я, що сходити треба

Вниз обережно по східцях великих за домом іззаду,

Прямо подався і з даху упав; ударившись карком,

65] Весь я хребет поламав, і душа відійшла до Аїда.

Нині ж благаю ім'ям твоїх близьких, що тут їх немає, -

Батька, що виховав змалку тебе, і дружини твоєї,

Й сина твого Телемаха, що дома один залишився, -

Знаю-бо я, що, звідси від'їхавши, з дому Аїда,

70] Ти корабель свій міцний на острів Еею спрямуєш.

Там, володарю, благаю тебе, спогадай і про мене,

Не залишай мене там неоплаканим, без поховання.

Як від'їжджатимеш звідти, щоб гніву богів не накликать,

Тіло моє ви спаліть, а разом із ним мою зброю,

75. Пагорб могильний насипте на березі сивого моря,

Щоб про бездольного мужа майбутнім віщав поколінням.

Виконай все це й весло на моїй устроми домовині,

Що за життя із своїми супутцями я веслував ним».

Так говорив він, а я у відповідь мовив до нього:

80] «Все це, нещасний, тобі я зроблю, і усе це вчиню я!»

Перемовляючись так між собою словами сумними,

Ми біля ями сиділи: з мечем я по цей бік над кров'ю,

Привид - по той бік, і довго ще так ми із ним розмовляли.

Потім до мене підходить померлої матері привид,

85] Дух Антіклеї, дочки Автоліка, відважного серцем, -

їхавши в Трою священну, її залишив я живою.

Глянув на неї я й, жалем охоплений, гірко заплакав.

Та хоч із смутком тяжким, наблизитись першій до крові

їй не дозволив, аж поки в Тіресія все розпитав я.

90] От і душа фіванця Тіресія врешті з'явилась

З берлом в руках золотим, упізнала мене і сказала:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Нащо, бездольний, покинув ти сонячне світло й приходиш,

Щоб на безрадісний край і на мертвих отут подивитись?

95] Та відступися від ями і меч одверни гостролезий,

Дай мені крові напитись, і слово скажу я нехибне».

Так він сказав, і в піхви я вклав, відступаючи, меч свій

Срібноцвяхований. Він же, напившися чорної крові,

З словом таким звернувся до мене, віщун неомильний:

100] «Прагнеш, ясний Одіссею, солодкого ти повороту.

Вчинить нелегким тобі його бог. Не забув-бо, як видно,

Гнівний землі потрясатель, що ти осліпив йому сина

Любого й досі у серці злобою до тебе палає.

Все ж, хоч багато ще лиха зазнавши, додому вернетесь.

105] Тільки б своє ти й супутників серце здолав гамувати,

Як на доладнім судні, з темно-синьої хлані умкнувши,

Передусім ви на острів Трінакію всі припливете,

Знайдете ви там на паші корів і тучних овечок

Гелія, бога ясного, який усе бачить, все чує.

110] Як не торкнетеся їх, на думці повернення мавши,

То, хоч зазнаєте лиха й багато, в Ітаку вернетесь.

А як торкнетесь, загибель віщую я вам - кораблеві

Й товаришам твоїм. Сам же ти, правда, врятуєшся смерті,

Хоч на чужім кораблі, хоч нескоро, повернешся з лихом,

115] Товаришів загубивши. А дома нещастя застанеш:

Буйних мужів, що усі пожитки твої проїдають,

Сватають вірну дружину твою, їй дарунки підносять.

Ти ж, повернувшись додому, помстишся на них за насильств

А як в оселі своїй женихів повбиваєш зухвалих

'м Підступом ти чи в змаганні відкритому - гострою міддю,

Знову, доладне узявши весло, йди по світу блукати,

Поки людей не зустрінеш таких, що ні моря не знають,

Ні, споживаючи їжу, приправити й сіллю не вміють,

Ні кораблів ще ніколи не бачили пурпурощоких,

125] Ані тих весел доладних, що крила судну заміняють.

Певну тобі я ознаку вкажу, що тебе не обманить:

Як подорожній, тебе на путі перестрінувши, скаже,

Що на ясному рамені ти віяльну носиш лопату,

Можеш у землю тоді доладне весло устромити

130] Й жертви священної дар принести Посейдону-владиці -

Вепра, що свині пліднить, барана, а до того й бика ще,

Та й повертайся додому й священні склади гекатомби

В жертву безсмертним богам, що простором небес володіють, -

Всім по черзі. Й не у хвилі морській тебе смерть після того

135] Легка спіткає, - спокійно її ти появу зустрінеш

В старості світлій своїй, навколо оточений мирним

Щастям народу твого. Що сказав я - все правда нехибна».

Так говорив він, а я у відповідь мовив до нього:

«Долю, Тіресію, цю мені вічні богове зіткали.

140] Ти ж і про інше мені розкажи і повідай одверто:

Бачу я перед собою померлої матері душу.

Мовчки вона біля крові сидить і не сміє на сина

Глянути навіть або ще й розмову із ним розпочати.

Як це, владарю, зробити, щоб сина вона упізнала?»

145] Так говорив я, а він у відповідь мовив до мене:

«Легко на це відповім, ти ж у серце вклади моє слово.

Той із мерців, що з життям розпрощались, кого ти допустиш

Близько до крові, усю розповість тобі правду нехибну,

А заборониш кому - той повернеться в пітьму безмовно».

150] Так промовляла душа владики Тіресія й знову

В дім до Аїда вернулась, божисте віщання скінчивши.

Я ж залишився на місці і ждав, поки мати підійде

Й чорної крові нап'ється. Тоді лиш мене упізнавши,

Гірко вона заридала і мовила слово крилате:

155] «Сину мій, як у підземній цій темряві ти опинився,

Бувши живий? Нелегко побачити все це живому.

Ріки-бо нас розділяють великі й потоки жахливі,

Передусім Океан, - переправи ніде через нього

Піший не знайде, якщо не пливе на міцнім кораблі він.

ібо ци не з-під Трої йдучи, аж сюди з кораблем ти дістався

З товаришами по довгих блуканнях? Чи, може, ти й досі

Ще не доплив до Ітаки і вдома дружини не бачив?»

Так говорила вона, я ж у відповідь мовив до неї:

«Матінко люба! Нужда завела мене аж до Аїда -

165] -тур розпитати я мусив фіванця Тіресія душу.

Не наближався я ще до Ахеї, на землю вітчизни

Ще не ступав, весь час у тяжких нещастях блукаю

З тої пори, як разом поплив з Агамемноном світлим

До Іліона, що славиться кіньми, з троянцями битись.

170] Ти ж мені інше тепер розкажи і повідай одверто:

Кери якої велінням взяла тебе смерть смутковійна?

Довга хвороба чи то стрілоносна тебе Артеміда

Ніжними стрілами, враз надійшовши, сама умертвила?

Та розкажи ще про батька й про сина мого, що лишив я, -

175] Владу почесну мою ще тримають вони чи хтось інший

Має її, бо ніколи я, кажуть, уже не вернуся?

Ще про дружину мою розкажи, її наміри й мислі:

Чи біля сина вона ще і вірно усього пильнує,

Чи вже хто-небудь із знатних ахеїв узяв її заміж?»

і80] Так говорив я, і в відповідь мовила мати шановна:

«Вірна лишилася серцем дружина твоя й проживає

Досі у домі твоїм. У вічному смутку й печалі

Дні вона й ночі безсонні лиш сльози гіркі проливає.

Славної влади твоєї ніхто не одняв ще. Спокійно

185] Спадком твоїм Телемах володіє; в однаковій долі

Учти дає він, як мужеві личить, що суд учиняє.

Всі його кличуть до себе. Так само в селі твій домує

Батько й до міста вже більше не ходить. Ні ліжка м'якого,

Ні подушок, ані ковдри порядної в нього немає,

190] Разом із слугами спить він у домі своєму зимою

В попелі, близько вогню, одежиною вбогою вкрившись.

А як наблизиться літо чи осінь дорідна настане,

У винограднику десь на горбку назгрібає він купу

Листя опалого й ложе затишне собі улаштує.

195] Там він у смутку лежить і з зростаючим болем у серці

На поворот твій чекає, - тяжка йому випала старість.

Так от загинула й я, настигнута долею злою.

Не стрілоносна богиня-мисливиця в домі моєму

Ніжними стрілами, враз надійшовши, мене умертвила,

Ані хвороба ніяка мене не настигла, що часто

Болем виснажливим дух із тіла людей виганяє,

Тільки журба та нудьга за тобою, ясний Одіссею,

Та вболівання за тебе солодкий мій дух відібрали».

Так говорила вона, і боровся в думках я з бажанням

Щиро обняти моєї небіжчиці матінки душу.

Тричі я все поривався, так прагнуло серце обняти.

Тричі вона моїх рук уникала, мов тінь перебіжна

Чи сновидіння. А в грудях печаль ще гостріше зростала.

Врешті озвавшись, до неї я з словом звернувся крилатим:

210] «Матінко, нащо тікаєш, коли простягну я обійми,

Щоб і в оселі Аада ми, ніжно обнявшись руками,

Спільного жалю і сліз відчули гірку насолоду?

Може, то тільки твій привид послала мені Персефона

Славна, щоб горя й печалі мені іще більше завдати?»

215] Так говорив я, й сказала у відповідь мати поважна:

«Леле, дитино моя, мій з усіх найнещасніший сину!

Не Персефона в облуду нас, Зевсова донька, заводить, -

Кожному смертному доля судилась така, хто б не вмер з них:

Тіло-бо їх ні костей не тримається вже, ані м'язів;

220] Полум'ям хижим усе пожирає вогню нездоланна

Сила, як тільки дихання ті білії кості покине

І, відлетівши, душа десь полине, немов сновидіння.

Швидше ж тепер повертайся на світ і усе, що я мовлю,

Запам'ятай, щоб пізніше дружині своїй розказати».

225] Так ми розмову вели між собою. Тим часом навколо

Вже позбирались жінки, - Персефона їх славна прислала

Всіх, що були там, - дружини і дочки героїв померлих.

Збились юрбою вони над розлитою чорною кров'ю.

Я ж міркувати почав, як би кожну із них розпитати.

230] Зрештою визнав у серці я раду таку за найкращу:

З піхов при боці огряднім свій вийнявши меч гостролезий

Не дозволяв я ні одній напитися чорної крові.

Отже, по черзі до мене підходити всі вони стали,

И кожна свій рід називала, - отак їх усіх розпитав я.

235] Першою високородну Тіро я між ними побачив, -

Паростю звала себе від ясного вона Салмонея

І за дружину сину Еола Кретеєві стала,

Та закохалась сама в Еніпея, у струмінь божистий,

Що від усіх на землі був потоків і рік красивіший,

240] Тим-то до течій вона Еніпеєвих часто ходила.

Постать його земледержець, землі потрясатель, прибравши,

Ліг біля неї у гирлі тієї ріки вирової;

Хвиля пурпурна, мов гори, висока, склепінням зігнувшись,

їх обступила і бога із смертною жінкою вкрила.

245] Сон їй навіявши, пояс дівочий на ній розв'язав він.

А вдовольнивши із нею своє пожадання любовне,

Руку простяг їй, назвав на ім'я і так їй промовив:

«Радуйся, жінко, з кохання цього! Не мине-бо ще й року,

Як ти прекрасних породиш дітей, - не буває безплідним

250] Ложе безсмертних. Ти ж доглядай тих діток і виховуй.

Отже, вертайся додому, мене ж ти не смій називати.

Тільки про себе ти знай - Посейдон я, землі потрясатель».

Мовивши так, він у море, що хвилями грало, поринув.

Пелія, бувши вагітна, й Нелея вона породила, -

255] Слугами, повними сили, великому Зевсу обидва

Стали вони; багатий отарами Пелій став жити

В Йолку, просторім краю, Нелей же взяв Пілос піщаний.

Ще породила й Кретею синів ця жінок володарка -

Славних Есона, Ферета і вершника Амітаона.

Ще Антіопу я потім побачив, Асопову доньку;

Ця похвалилась мені, що у Зевсових спала обіймах

І породила йому двох синів, Амфіона і Зета, -

Перші у Фівах вони семибрамних оселю заклали

И муром її обвели; хоч могутні були, а без мурів

265] Жити, проте, не могли на Фіванській рівнині просторій,

Потім Алкмену побачив я, Амфітріона дружину,

Що породила Геракла відважного, лев'яче серце,

З Зевсом великим його у солодких обіймах зачавши;

Бачив я ще там Мегару, Креонта безстрашного доньку,

270] Амфітріона незборений син її мав за дружину.

Матір Едіпову там, Епікасту, я бачив прекрасну.

Діло страшне несвідомо вчинила вона - за дружину

Рідному синові стала; отця свого вбивши, із нею

Він одружився. Відразу ж богове це людям відкрили.

275] Лиха багато зазнавши, прибув він в улюблені Фіви

З згубної волі богів і владарив над людом кадмейським.

Мати ж сама до міцної спустилася брами Аїда -

Воротаря, в петлі на високій повісившись крокві

З горя тяжкого; йому ж залишила нещастя численні,

280] Скільки за матерню кривду Еріннії їх приділяють.

Бачив я там і Хлоріду прекрасну, - за вроду чудову

З нею Нелей одруживсь, незліченні дари заплативши, -

Це наймолодша дочка Амфіона, сина Іаса,

Що володарив колись в Орхомені, столиці мініян.

2І<5] В Пілосі стала вона за владарку й дітей породила -

Нестора, Хромія, ще й велеславного Періклімена.

Ще породила славетну Перо, оте диво між смертних.

Всі її сватали близькі сусіди; Нелей лиш за того

Мав її видати, хто йому аж із Філаки пригонить

29(1 Череду широколобих корів круторогих, Іфікла

Сильного гордість. Хоч важко здобуть їх, один за цей подвій

Взявся віщун бездоганний. Та волею бога лихого

В пута досадні сільськими захоплений був пастухами.

Як місяці проминули і дні перебігли чергою,

2« Рік закінчив своє коло й ті самі вернулися Ори,

Тільки тоді віщуна відпустила Іфіклова сила,

Що провістив йому все, і Зевсова воля здійснилась.

Потім ще Леду побачив я там, Тіндарея дружину,

В неї від нього відважні сини народилися - Кастор,

300] Коней приборкувач, та Полідевк, незборимий кулачник.

їх ще живими обох укрила земля життєдайна,

Та й під землею вони не обділені шаною Зевса -

В чергу живуть через день і так само по черзі обидва

Знов умирають, - їм шана однака з богами припала.

305] Іфімедею ще бачив я там, Алоея дружину, -

Розповідала вона, що з самим Посейдоном зійшлася

Й двох породила синів, та були вони недовговічні, -

От богорівний та з ним Ефіальт, що далеку мав славу.

Найкрасивіші були і найвищі з усіх, що зростила

310] Щедра земля від часів Оріона славетного й досі.

Дев'ятилітні були вже обоє, завширшки на дев'ять

Локтів вони, а на зріст дев'яти вони сажнів сягали.

Навіть безсмертним богам на Олімпі самому грозили

Заколот буйний вчинить і війну проти них розпочати.

315] Оссу збирались були на Олімп навалить, а на Оссу

Пеліон лісошумливий, щоб так аж до неба дістатись.

Так би й зробили вони, якби встигли обоє змужніти.

Та погубив їх син Зевса і пишноволосої Лети

Разом обох, коли й перший пушок попід скронями в них ще

Не розцвітав і волоссям ще їх підборіддя не квітли.

Федру я бачив, Прокріду і ще й Аріадну прекрасну,

Злобного Міноса доньку, що вивіз колись її з Криту

Славний Тесей на священний акрополь афінський, та втіхи

З нею він мати не встиг; Діонісове свідчення вчувши,

325] Вбила її Артеміда на морем омиваній Дії.

Меру я бачив, Клімену і ще й Еріфілу жахливу,

Що, золотії прийнявши дари, свого зрадила мужа.

Ні розказати про всіх я не можу, ні навіть назвати,

Скільки побачив їх там, і дружин я, і дочок героїв, -

330] Ніч божественна раніше б минула. Та й час би мені вже

Спати лягти - чи до друзів на свій корабель повернувшись,

Чи десь отут. А від'їзд мій богам я і вам доручаю».

Так говорив він, і мовчки всі гості навколо сиділи

В тінями вкритій світлиці, захоплення щирого повні.

335] Перша до них озвалася білораменна Арета:

«Як вам, феаки, оцей чоловік, чи припав до вподоби

Вродою й постаттю він, особливо ж розумом світлим?

В мене гостює він зараз, та честь ця усім припадає.

Не поспішайте ж його виряджать відціля й не скупіться

340] На подарунки, що їх потребує він, - досить-бо скарбу

Надбано в ваших домівках із ласки богів милосердних».

Вслід їй звернувсь до них сивий герой Ехеней, найстаріший

Серед феаків літами, й таке до них слово промовив:

«Друзі, не всупереч нашим бажанням і намірам нашим

345] Мовила мудра владарка, - її нам послухати треба.

Та Алкіноєві й діло належить, і слово останнє».

В відповідь так Алкіной, після того озвавшись, промовив:

«Все, що тут сказано, буде й на ділі так само, як правда

Те, що живу я й феаками тут веслолюбними правлю.

350] Гість хай потерпить, хоч як до вітчизни він прагне вернутись,

Треба до ранку заждати йому, поки всі я дарунки

Встигну зібрать. Про від'їзд же його нам належить подбати

Всім, а найбільше мені, бо владар я над людом тутешнім».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

355] «О Алкіною, владарю, з феаків усіх найславніший!

Хоч би й на рік мене ще ви примусили тут залишитись,

Щоб влаштувать мій від'їзд і дарів дорогих надавати,

Був би я згоден на те, набагато-бо краще з руками

Повними в любу мою повернутись мені батьківщину.

360] З більшою, може, мене і любов'ю, й пошаною стріли б

Люди усі, коли я на Ітаку свою повернуся».

В відповідь так Алкіной після того, озвавшись, промовив:

«О Одіссею, ніхто, подивившись на тебе, не може

За ошуканця вважати тебе чи дурисвіта, котрих

365] Чорна земля ще багато ростить між людського насіння, -

Брехні сплітають вони і про те вам, чого й не видали.

Ти ж до ладу говорив, і думки благородні у тебе.

Повість сумну про нещастя аргеїв і власні знегоди

Ти розповів нам з умінням, аеда натхненного гідним.

10] Отже, всю правду мені розкажи і повідай одверто:

Стрів там кого з богорівних супутників ти, що ходили

Під Іліон із тобою й лиха їх там доля спіткала?

Дуже довга ця ніч безконечна, й не час нам у домі

Спати, то й далі про дивні свої нам пригоди розказуй.

Я б тут лишавсь до самої зорі богосвітлої, тільки

Розповідати схотів би мені про свою ти недолю».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«О Алкіною, владарю, з феаків усіх найславніший!

Час є для довгих розмов, та маємо час і для сну ми.

Все ж коли так уже прагнеш послухать мене, то не буду

Я відмовлятись і ще розкажу й про сумніші знегоди

Товаришів моїх вірних, що смутно загинули потім.

Цілими вийшли вони із скорботи троянського бою,

А, повертавшись додому, від злої загинули жінки.

385] Потім, коли уже душі безсилі жінок недолугих

В різні розвіяла боки сама Персефона пречиста,

Раптом з'явилась душа Агамемнона, сина Атрея,

В смутку скорботнім. Навкруг його тіні усі позбирались

Тих, що в Егістовім домі з ним смертну недолю спіткали.

390] Зразу мене упізнав він, лиш чорної крові напився,

Голосно плакати став, рясні проливаючи сльози.

Руки до мене простяг, пориваючись щиро обняти.

Та не було уже в ньому міцної потужності й сили

Тої, що мав він колись, за життя, у гнучких своїх м'язах.

395] Глянув на нього й, заплакавши з жалю великого в серці,

Так я промовив, із словом до нього звернувшись крилатим:

«Сину Атрея славетний, владарю мужів Агамемнон!

Довгопечальною як тебе Кера приборкала смертю?

Чи Посейдон у швидких кораблях тебе владно приборкав,

400] Буйного вітру наславши на тебе дихання поривне?

Чи зловорожі мужі у той час тебе вбили на суші,

Як викрадав ти корів і прекрасні овечок отари

Чи як міста воював і жінок захопить намагався?»

Так говорив я, а він у відповідь мовив до мене:

405] «О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Не Посейдон у швидких кораблях мене владно приборкав,

Буйного вітру наславши суворе дихання поривне,

Й на суходолі мене мужі не убили ворожі, -

Смерть і загибель мені заподіяв Егіст із моєю

410] Клятою жінкою разом, - у дім свій мене запросивши,

Почастував він і вбив, як вола біля ясел вбивають.

Так і загинув я смертю смутною. І покотом інших

Товаришів повбивали моїх, мов свиней білоіклих,

Так, як лише у багатих домах собі це дозволяють

415] Для товариської бесіди, учти або для весілля.

Мабуть, не раз уже свідком бував ти, як гинули люди -

І наодинці, і в розпалі січі загальної вбиті,

Та найболючіш твоє стрепенулось би серце, узрівши,

Як серед чаш і столів, наїдку всілякого повних,

420] Всі ми валялися в домі на кров'ю залитій підлозі.

1 найстрашніше з усього, що чув я, був голос Кассандри,

Доньки Пріама, - сама Клітемнестра її біля мене

Вбила підступно. Вмираючи, хтів ще з землі підвестись я,

Меч ухопить, та руки безсило упали. Позбувшись

425] Сорому, сука та геть подалась і очей не посміла

Й рота закрити мені, що в оселю Аїда відходив.

Гіршого й псішого в світі немає нічого над жінку,

Що на таке в глибині свого серця наважилась діло!

Надто-бо вже неподобне діяння вона учинила,

Шлюбному мужеві смерть заподіявши. Я ж сподівався,

Що на утіху я дітонькам любим і слугам на радість

В дім свій вернуся! Вона ж, у злочинстві своїм незрівнянна,

Вічною вкрила ганьбою й себе, й покоління наступні

Вдачею м'якших жінок, хоч будуть вони й доброчесні».

435] Так говорив він, а я у відповідь мовив до нього:

«Горенько! Справді-бо через злочинну зрадливість жіночу

З люттю страшенною здавна ненавидить Зевс громозвучний

Рід весь Атреїв. Багато пропало нас через Єлену,

От і тобі Клітемнестра здаля учинила загибель».

440] Так говорив я, а він у відповідь мовив до мене:

«Тим-то своїй ти дружині не дуже-то сам довіряйся.

Не розкривай перед нею всього, що на думці ти маєш, -

Дещо скажи їй, а дещо й про себе умій зберігати.

Та не тобі, Одіссею, загибелі ждать від дружини, -

445] Надто розумна вона і розсудлива, дуже дбайлива,

Мудра Ікарія донька, славетна умом Пенелопа.

Жінкою ми молодою, в похід на війну виступавши,

Дома її залишили із сином, малим немовлятком

Біля грудей, а тепер він, напевно, сидить вже, щасливий,

450] Серед дорослих. З ним любий побачиться батько, вернувшись

І обніматиме батька за звичаєм син його рідний.

Тільки мені не дала надивитись на нашого сина

Власна дружина, - він ще й не підріс, як вона мене вбила.

Я тобі й інше скажу, і ти серцем прийми цю пораду:

455] Потай до любого рідного краю впровадь непомітно

Свій корабель, бо тепер довіряти жінкам небезпечно.

Ти ж мені правду усю розкажи і повідай одверто:

Може, чували про сина мойого ви, чи не живе він

Десь в Орхомені, чи, може, у Пілосі, вкритім пісками,

460] Чи біля дядька його Менелая, у Спарті просторій,

Ще-бо не вмер, ще живе на землі мій Орест богосвітлий!»

Так говорив він, а я у відповідь мовив до нього:

«Сину Атрея, навіщо про це ти питаєш? Не знаю -

Ще він живий чи помер. А на вітер гадать не годиться».

465] Перемовляючись так між собою словами сумними,

В горі тяжкім ми стояли, рясні проливаючи сльози.

Потім прийшла туди тінь Ахілла, нащадка Пелея,

Далі й Патрокла іще, й бездоганного тінь Антілоха,

З ними й Еанта душа, що був і на зріст, і на вроду

470] Кращий з данаїв після бездоганного сина Пелея.

Зразу впізнала мене бистроногого тінь Еакіда,

Скорбно до Мене вона із словом звернулась крилатим:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Що б іще більше, зухвалий, ти в серці своєму замислив?

475] Як ти насміливсь в оселю Аїда зайти, де лиш мертвих

Тіні безживні блукають, примари людей непритомні?»

Так Ахілл говорив, я ж у відповідь мовив до нього:

«Сину Пелея, Ахілле, з ахеїв усіх найсильніший!

По віщування прийшов до Тіресія я, щоб пораду

480] Певну він дав мені, як на скелясту вернутись Ітаку.

Ще й не наблизився я до Ахеї, на землю вітчизни

Ще не ступив - все нещастя мене облягають. Від тебе ж

І не було щасливішого мужа, Ахілле, й не буде!

Ще за життя твого всі ми, аргеї, тебе шанували

48' Врівні з богами, тепер же і тут, серед мертвих, так само

Ти владарюєш, - отож не сумуй, що умер ти, Ахілле!»

Так говорив я, а він у відповідь мовив до мене:

«Не утішай мене в смерті моїй, Одіссею пресвітлий!

Краще уже батраком я на ниві чужій працював би

У бідняка, що й самому скупого прожитку не досить,

Ніж володарив над мертвими тут, що життя позбулися.

Ти мені сам розкажи про мого благородного сина,

Все ще у перших рядах він до бою виходить чи ні вже?

Та й про Пелея скажи бездоганного те, що чував ти:

Має ще й досі він шану колишню в містах мірмідонських

Чи без поваги в Елладі і Фтії тепер залишився,

Старість-бо путами руки і ноги йому вже скувала.

Міг би на поміч йому я під сонячним сяйвом яскравим

Стати таким, як колись на троянській рівнині широкій

500] Клав я найкращих бійців, боронячи мужньо аргеїв, -

Міг би таким я хоч би ненадовго в дім батьків прибути,

Жах навівали б навкруг моя сила і руки невтомні

Тим, хто насильство там чинить і шани його позбавляє».

Так говорив він, а я у відповідь мовив до нього:

505] «Ні, не прийшлось про Пелея мені бездоганного чути,

Ну, а про сина твойого коханого, Неоптолема,

Зараз всю правду тобі розкажу я, як ти того просиш.

Сам до ахеїв отих в наголінниках мідних колись я

На кораблі просторім із Скіри його перевозив.

510] Завжди, коли ми наради під Троєю-містом збирали,

Перший він слово візьме, й не бувало воно недоречним, -

Нестор лише богорівний та я його міг переважить.

А як виходили битись за місто троянське ахеї,

В натовпі він не лишався від воїнів інших позаду -

515] Не поступившись завзяттям нікому, вперед поривався.

Так багатьох він мужів повбивав у тій битві жахливій.

Ні розказати про всіх я не можу, ні навіть назвати,

Скільки народу побив він, боронячи мужньо аргеїв.

Так і героя убив Евріпіла він, сина Телефа,

520] Мідним мечем, полягло біля нього кетеїв багато -

Товаришів, що загинули через дарунки жіночі.

Вродою кращий за всіх після світлого був він Мемнона.

А як зайшли у коня дерев'яного, витвір Епея,

Кращі з аргеїв, - мені ж у нашій криївці затишній

525] Двері вхідні відчинять доручили та їх зачиняти, -

Навіть найвищі данаїв вожді і старшина військова

Сльози втирали, в самих же до того й коліна тремтіли,

В сина ж твойого ні разу мої не побачили очі,

Ні щоби зблід на лицях прекрасних, ані щоби сльози

530] З них витирав. Навпаки, весь час він благав мене дуже

Дати з коня йому вийти, хапавсь за меча рукоятку,

За міднокований спис, замишляючи лихо троянцям.

А як уже зруйнували Пріамове місто високе,

Долю свою й нагороду він цілий повіз і здоровий

535] На кораблі, не поранений гострою міддю ні разу,

Ні врукопаш не побитий, як то у походах воєнних

Завжди буває, коли в них Арей без розбору лютує».

Щойно промовив я це - бистроногого тінь Еакіда

Вже подалася лугами, що рясно цвіли асфоделом,

540] Рада з того, що достойним хвали її сина назвав я.

Душі всіх інших мерців, що життя позбулися, стояли

В смутку, і кожна у мене про власні питала турботи.

Тільки Еанта душа, що був Теламоновим сином,

Мовчки стояла сама, на мою іще гнівна звитягу,

545] Що на змаганні біля кораблів я від нього звитяжив

Зброю Ахілла, - мені віддала все сама його мати,

А присудили троянців сини і Паллада Афіна.

Не вигравати у тому змаганні було б мені краще!

Бо задля нього землею покрито вже голову мужа

З іменем славним Еант, що був і на зріст, і на вроду

Кращим з данаїв після бездоганного сина Пелея.

Отже, до нього звернувшись, я лагідне слово промовив:

«О Теламона дитя бездоганне, Еанте! Чи й мертвий

Гніву на мене свого не зупиниш за ту осоружну

555] Зброю, - іі-бо на горе аргеїв боги дарували.

Ти ж, наша краща опора, загинув! І от за тобою,

Як і за сином Пелея Ахіллом, усі ми, ахеї,

Тяжко сумуєм весь час. Ніхто в твоїй смерті не винен,

Крім тільки Зевса, що страшно зненавидів списооружне

560] Військо данаїв і смертну й для тебе призначив годину.

Отже, наблизься, владарю, щоб наші слова і розмову

Вислухать. Стримай же гнів свій і серце своє невгамовне».

Так говорив я; та він не відмовив нічого й подався

Разом із душами інших померлих у пітьму Ереба.

565] Хоч і розгніваний, він розмовляв би зі мною чи я з ним,

Та забажало моє уже серце у грудях коханих

Душі побачити й інших мерців, що життя позбулися.

Був там прекрасний Мінос, що Зевсові сином доводивсь,

З берлом в руці золотим над мертвими суд учиняв він

570] Сидьма; вони ж, владаря оточивши, суда його ждали,

Сидячи й стоячи в широкобрамній оселі Аїда.

Далі ще там велетенську я тінь Оріона побачив,.

Звірів гонив він по луках, що рясно цвіли асфоделом, -

В горах пустинних колись за життя повбивав отих звірів

575] Мідною він булавою, яка не ламалась ніколи.

Бачив я там іще Тітія, сина преславної Геї, -

Він на землі там лежав, аж дев'ять зайнявши пелетрів;

Двоє шулік шматували з обох йому боків печінку,

Нутрощі рвали йому, і не міг він руками відбитись.

580] Зевса дружину він славну збезчестив Лето, що у Дельфи

Йшла крізь луги панопейські - чудові місця хороводів.

Бачив і Тантал а я, що мук зазнає там страшенних:

Він серед ставу стояв; досягала вода підборіддя;

Спрагою мучений тяжко, води все ж не міг він дістати.

585] Скільки старий нахилявся, щоб спрагу свою утолити,

Стільки вода відпливала, стікаючи вся, й під ногами

Чорна земля залишалась, осушена божим велінням.

Зверху, з високих дерев густолистих, звисали до нього

Груші, й гранати розкішні, і яблунь плоди соковиті,

590] Смокви солодкі й маслини, що пишно рясніють навколо.

Тільки-но руку простягне старий до плодів, шоб зірвать їх,

Раптом їх вітер рвучкий аж до темної хмари підносить.

Бачив я там і Сізіфа, що в муках тяжких знемагає.

Камінь вгору важкий, вхопившись обіруч, котив він, -

595] Всю напруживши міць, руками й ногами упершись,

Камінь вгору котив він; коли вже його через гребінь

Перекотить залишалось, назад весь тягар обертався,

Й знов аж в долину навально той камінь летів безсоромний;

Знов він вгору його в напрузі котив, і спливало

61)0] Потом тіло усе, й голова вся пилом куріла.

Ще після того я там побачив Гераклову силу,

Привид його; а сам він з богами безсмертними разом

В щасті живе, струнконогу він Гебу дружиною має,

Зевса великого доньку і золотовзутої Гери.

605] Шелест від тіней навколо весь час там лунав, наче клекіт

Птахів сполоханих; він же, до темної ночі подібний,

Голого лука з стрілою тримав, тятиву натягнувши, -

Грізно навкруг озирався, спустить її зразу ж готовий.

В нього на грудях виблискував страшно перев'яззю взятий

Ремінь, весь в золоті, й тонко різьбились по нім візерунки:

Дикі ведмеді, і вепри, ще й леви до них вогнеокі,

Битви жорстокі, і січі, й побоїща, й людоубивства.

Хто так майстерно це вирізьбив, більше нехай не майструє -

Той, що з такою майстерністю вмів цей оздобити ремінь!

615] Зразу мене упізнавши, як тільки-но глянув очима,

Скорбно тоді він до мене із словом звернувся крилатим:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Випало долі лихої зазнати й тобі, бідоласі,

Ти, як і я, перетерпів під сонячним сяйвом багато.

620] Хоч я і Зевса Кроніда був сином, зазнав я недолі

Й лиха без краю й кінця; набагато я гіршому мужу

Мусив служити, і працю завдав він мені щонайтяжчу.

Врешті послав він сюди мене - пса привести, - вже нічого

Важчого, думав він, більше не можна мені загадати.

625] Виконав все ж таки й це я, і пса із Аїда я вивів, -

Допомогли-бо Гермес і Афіна мені ясноока».

Мовивши так, в оселю Аїда назад відійшов він,

Я ж залишився на місці й чекав, чи не прийде ще інший

Хтось із героїв-мужів, що колись їх спіткала загибель.

630] Міг би, яких мені хтілось, мужів я побачити давніх:

І Пірітоя, й Тесея - преславних нащадків богівських.

Та позлітались раніше громади мерців незліченні

З криком жахливим, - блідий всього охопив мене острах.

Щоб не послала на мене потворну страшної Горгони

635] Голову з пітьми Аїда сама Персефона славетна.

Зразу ж по тому вернувсь я на свій корабель, і супутцям

Вийти на нього звелів, і причали усі відв'язати.

До кочетів вони, швидко зійшовши, усі посідали.

Хвиля нас легко несла течією ріки Океану -

640] Від веслування спочатку, а потім за вітром попутним.

ПІСНЯ ДВАНАДЦЯТА

ЗМІСТ ДВАНАДЦЯТОЇ ПІСНІ

ВЕЧІР ТРИДЦЯТЬ ТРЕТЬОГО ДНЯ

Одіссей закінчує свою розповідь. Повернення на острів Еею. Поховання Ельпенора. Кіркея описує Одіссею небезпеки, які мають трапитись йому в Дорозі. Він залишає її острів. Сирени. Блукаючі скелі. Плавання між скель Харібди і Скілли, яка одразу знищує шістьох із Одіссеєвих супутців. Всупереч волі Одіссея, корабель його зупиняється біля берегів Трінакії. Супуші його, затримані на острові супротивними вітрами, вичерпавши всі свої припаси, терплять голод і, нарешті, порушивши дану ними клятву, вбивають биків Геліоса. Роздратований бог вимагає, щоб Зевс покарав святотатство, і Одіссеїв корабель, що вийшов знову в море, розбито Зевсовими громами. Всі гинуть у хвилях, крім Одіссея, який, ще раз уникнувши Харібди і Скілли, опиняється на березі острова, де живе Каліпсо.

СИРЕНИ, СКІЛЛА І ХАРІБДА, БИКИ ГЕЛІОСА

Легко проплив корабель течією ріки Океану,

Потім по хвилях широкопросторого моря на дальній

Острів Еею прибув, де Еос, що в імлі народилась,

Має оселю й веде хороводи, де Геліос сходить.

5] Там корабель на пісок прибережний ми витягли зразу,

Вийшли самі на високий, бурунами пінений берег,

Там і поснули усі, на Еос божественну чекавши.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Вислав супутників я наперед до Кіркеї в домівку -

10] Звідти до нас принести Ельпенора померлого тіло.

Хворосту вмить нарубавши, де берег стрімкий височіє,

Ми юнака поховали, омивши гіркими сльозами.

Потім, коли і померлий згорів, і уся його зброя,

Пагорб насипали ми і поставили стовп вікопомний,

15] В землю доладне весло увіткнувши на версі могили.

Все відбули ми як слід. Не вкрилось, проте, від Кіркеї

Те, що з Аїду назад ми вернулись, і, гарно убрана,

Вийшла до нас вона, й слідом внесли покоївки багато

Хліба, і м'яса, і посуд з іскристим вином пурпуровим.

20] Ставши всередині, мовила так у богинях пресвітла:

«Люди відважні, живими в оселю Аїда зійшли ви,

Двічі вмирущі, тоді як усі тільки раз умирають.

Нині ж вином утішайтесь і страви оці споживайте

Тут цілий день; а завтра, як тільки-но блисне світанок,

25] Далі собі попливете; сама вам і путь покажу я,

Дам і поради напутні, щоб жодна напасть лиходійна

Вас ні на суші, ні в морі нещастям гірким не спіткала».

Так говорила вона, й ми послухали серцем відважним.

Так цілий день ми тоді аж до заходу сонця сиділи,

30] М'ясом живилися вволю й солодким питвом утішались.

Згодом, як сонце зайшло і темрява все огорнула.

Спать полягали всі там, де стояв корабель на причалі.

Взявши за руку, мене посадила від інших окремо,

Поруч лягла на піску і розпитувать стала богиня.

35] Оповідати про все їй тоді розпочав я докладно.

Мовила так наостанку до мене Кіркея-владарка:

«Так і повинно було воно статись. Та все ж ти послухай,

Що я скажу і про що тобі потім сам бог нагадає.

Спершу сирен ти зустрінеш, що чаром своїм нездоланним

40] Кожну людину чарують, яка лиш до них підпливає.

Хто до сирен несвідомо наблизиться й тільки почує

Голос їх, той вже додому не вернеться, діти й дружина

Не побіжать уже взустріч йому, не радітимуть шумно,

Дзвінкоголосим-бо співом сирени його зачарують,

45] Сидячи там на лужку; наче гори, навкруг височіють

Кості загиблих людей, тільки шкіра на них дотліває.

Ти ж поуз них пропливи, заліпивши супутникам вуха

Воском медяним розм'яклим, шоб часом вони не почули

Співу того. А схочеш ти сам їх послухати пісні,

50] Хай тебе міцно вірьовками стійма прив'яжуть за руки

Й ноги до щогли швидкого твого корабля, щоб безпечно

Міг ти від співу сирен усю насолоду відчути.

А як благатимеш ти розв'язати й наказувать будеш,

Линвами хай до щогли тебе ще міцніше прив'яжуть.

55] А як зуміють вони провести повз сирен корабель твій.

То не скажу тобі зараз докладно, яку тобі далі

Вибрать дорогу, - сам ти тоді вже порадитись мусиш

З розумом власним, - але про обидві тобі розповім я.

Скелі стрімкі на одній ти побачиш дорозі, під ними

Хвиля реве гомінка синьоокої там Амфітріти.

Скелі блуденні - так їх щасливі боги називають.

Птахи і ті пролітати не сміють повз них ані навіть

Тихі голубки, що носять амбросію батькові Зевсу, -

Кожного разу одну із них рівна вихоплює скеля,

65] Й мусить новою щоразу число їх поповнювать батько.

Жоден тих скель не минув корабель, що до них наближався,

Тільки самі їх уламки й тіла мореплавців одважних

Хвиля та вихри вогнисті по морю бурхливому носять.

Тільки один ті скелі минув корабель мореплавний,

70] Всюди уславлений Арго, коли від Еета вертався.

Був би і цей корабель об скелі високі розбився,

Та провела його Гера, що дуже Ясона любила.

В іншому напрямі теж є дві скелі - широкого неба

Бескидом гострим сягає одна, оповита у темну

75] Хмару, - чистим повітря над ним не буває ніколи,

Влітку чи то восени та хмара над ним не зникає.

Смертному ані зійти на ту скелю, ні з неї спуститись,

Навіть хоч би й з двадцятьма руками він був і ногами,

Надто-бо рівна та скеля, немовби обтесана гладко.

80] Є там печера хмурна посередині скелі тієї.

Прямо на захід вона до Еребу лежить, - мимо неї

Ти із доладним прямуй кораблем, Одіссею пресвітлий.

Ще ні один чоловік боєздатний, стріляючи з лука,

З моря не міг досягнути глибокої тої печери.

85] Скілла живе там жахлива, що гавкає несамовито.

Голос її скавучить, немов у щеняти малого,

З вигляду ж - люте страхіття вона, і нікому не мило

З нею стрічатися, навіть коли б якийсь бог її здибав.

Ніг аж дванадцять у неї, і кожна - огидно потворна,

90] Шість в неї ший довжелезних, на кожній страхіття жахливу

Голову має, а в ній - рядами потрійними зуби,

Часто і міцно поставлені, чорної сповнені смерті.

До половини сховавшись у темній печері глибокій,

Голови всі виставляє вона із провалля страшного,

95] Й пильно чигає зі скелі, і ловить дельфіни, й тюлені,

Й більші потвори морські, які тільки може вхопити,

Безліч-бо їх випасає в морях гомінка Амфітріта.

Ще не хвалився ніхто з моряків, що безкарно проїхав

Він з кораблем повз неї, бо кожного пащею Скілла

100] Зразу ж хапає з мужів, що пливуть кораблем темноносим.

Другу скалу, невисоку, побачиш ти там, Одіссею,

Близько від першої, так як із лука стрілою сягнути.

Дика смоковниця, листям рясніючи, там височіє.

Чорну там воду внизу божиста ковтає Харібда,

105] Тричі ковтає на день і тричі на день викидає

З себе. Отож не наблизься, коли вона має ковтнути,

Бо не врятує тоді тебе навіть землі потрясатель.

Ближче до Скілли тримайся й пою неї жени якнайшвидше

Ти корабель свій, бо краще супутників шість загубити,

110] Аніж усіх заодно з кораблем їх утратити разом».

Так говорила вона, я ж у відповідь мовив до неї:

«Отже, тепер всю одверто скажи мені правду, богине:

В разі Харібди я згубної якось уникну, чи зможу

Скіллу відбить, як супутців почне вона раптом хапати?»

115] Так запитав я, й мені відказала в богинях пресвітла:

«Знову, зухвальче, на думці у тебе лиш битви та ратні

Подвиги? Навіть безсмертним богам поступитись не хочеш?

Скілла не смертна істота, то ж лихо вона не смертельне,

Дика і люта потвора, ненатла, страшна, нездоланна.

120] Сила - ніщо перед нею, найкраще від неї тікати.

Тільки ж зупинишся ти біля скелі, щоб взятись до зброї,

Дуже боюсь я, що встигне накинутись Скілла й схопити

Стільки мужів з корабля твого, скільки голів є у неї.

Ти ж якнайшвидше пливи, Кратеїду на поміч призвавши,

125] Скіллину матір, що людям на горе її породила, -

їй лиш утримать дочку, щоб знову на вас не напала.

Потім прибудеш на острів Трінакію. Мирно пасуться

Гелія там корови численні й опасисті вівці -

Сім худоби черід і овечих отар стільки ж само,

130] В кожній півсотні голів. Ні приплоду у них не буває,

Ні вимирають вони. їх богині пасуть, пишнокосі

Німфи-пастушки, одна Фаетуса й Лампетія - друга, -

Гелію Гіперіону їх світла зродила Неера.

Та, породивши й зростивши, поважна їх мати далеко

135] Жити послала на острів Трінакію, щоб стерегли там

Батькові вівці вони і пасли корів круторогих.

Як не торкнетеся їх, на думці повернення мавши,

То, хоч зазнаєте лиха багато, в Ітаку вернетесь,

А як торкнетесь, загибель віщую я вам - кораблеві

но й товаришам твоїм. Сам же ти, правда, врятуєшся смерті

Й, хоч загубивши супутців, нескоро повернешся з лихом».

Так вона мовила, й скоро Еос надійшла злотошатна -

Знову на острів вернулася свій у богинях пресвітла.

Товаришів я тоді розбудив і звелів їм негайно

145] Стати на свій корабель і причали усі розв'язати.

До кочетів вони, швидко зійшовши, усі посідали

Й веслами, сидячи вряд, по сивих ударили хвилях.

А пишнокоса Кіркея, страшна ясномовна богиня,

Чорному вслід кораблеві товариша доброго людям -

150] Вітер попутний - послала, що груди вітрил надимав нам.

Снасті тим часом усі спорядивши, на свій корабель ми

Сіли, - вітер лише та стерничий його спрямували.

З смутком на серці тоді до супутників знов я звернувся:

«Друзі, не я лиш один і не двоє те знати повинні,

155] Що провістила Кіркея мені, в богинях пресвітла.

Отже, я все розкажу вам, щоб знали, чи смерті нам ждати,

Чи від загибелі вдасться втекти і від Керн умкнути.

Передусім уникати вона нам наказує співу

Богоподібних сирен та їх лук, рясноцвітно квітучих.

160] Тільки мені їх послухати вільно. Але перед тим ви

Міцно до щогли мене прив'яжіть, щоб стояв біля неї

Я нерухомо, путами зв'язаний якнайтугіше.

А як благатиму я розв'язати й наказувать буду,

Линвами хай прив'яжуть до щогли мене ще міцніше».

165] Мовлячи так, докладно супутникам все розповів я.

А корабель наш доладний тим часом за вітром попутним

Швидко до острова, де ті сирени жили, наближався.

Згодом і вітер ущух, і раптом настала навколо

Тиша безвітряна, - бог тоді хвилю морську заспокоїв.

170] З місць повставали супутники всі і, згорнувши вітрила,

Склали на дно корабля їх, самі ж посідали рядами

До кочетів і веслами пінити хвилю взялися.

Взяв тоді воску я круг, подробив його гострою міддю

На невеликі шматочки й міцними став м'яти руками.

175] Швидко розм'як він, бо й сила на нього давила велика,

Й Гелія сяйво жарке, державця Гіперіоніда.

Товаришам я по черзі тоді позаліплював вуха,

Потім вони вже за руки і ноги мене прив'язали

Стійма до щогли міцної, ще й линвами туго скрутивши,

180] Веслами, сидячи вряд, по сивих ударили хвилях.

А на таку вже наблизившись віддаль, що й поклики чути,

Наш корабель бистрохідний не міг від сирен заховатись,

Що почали йому навстріч виводити пісні дзвінкої.

«Гей, Одіссею преславний, ти гордість ахеїв велика!

185] Ну-бо, спини корабель, щоб послухати нашого співу.

Не пропливав тут ніхто на своїх кораблях чорнобоких,

Поки солодкої пісні із уст він не вислухав наших, -

Нею утішений, далі пливе він, дізнавшись багато.

Знаємо все-бо ми, що довелося у Трої просторій

190] З волі богів і аргеям, також як троянцям, зазнати.

Знаємо й те ми, що діється скрізь на землі многоплідній».

Так вони мовили співом чудовим. І прагнув всім серцем

Співу їх слухати я, і звелів я себе розв'язати,

Товаришам поморгавши, вони ж, все гнучись, веслували.

195] Встали лише Перімед з Еврілохом і, пут іще більше

Взявши та линв, ще міцніше до щогли мене прив'язали.

Тільки як вже проминули той острів і більше не чули

Ні голосів ми сирен, ані їх чарівливого співу,

Товариші мої вірні той віск повиймали, що вуха

200] Ним заліпив я їм, отже, й мене тоді з пут увільнили.

Щойно покинули острів ми той, як здаля над водою

Пару і хвилю побачив велику і гомін почув я.

Повипускали і весла із рук всі гребці з переляку,

Аж зашуміли вони з течією, і враз зупинився

205] Наш корабель, - вже не гнали його гладкотесані весла.

Я ж корабель обійшов, перед кожним спиняючись мужем,

Товаришів підбадьорив, їм мовивши слово ласкаве:

«Не новина для нас, друзі, в лиху потрапляти пригоду!

Лихо нам нині не більше, ніж те, коли силою всіх нас

210] Злобний кіклоп зачинив у печері своїй глибоченній.

А й відтіля ж утекти нам мій розум, порада і вміння

Допомогли, - так само й про це ви згадаєте лихо.

Отже, послухайте й нині мене і робіть, що скажу я.

Сидячи при кочетах своїх, моря глибокого хвилю

215] Веслами дружно гребіть, - можливо, нам Зевс допоможе

Лиха позбутись цього і страшної умкнуть небезпеки.

Отже, й тобі, стерновий, я наказую, - ти ж бережи це

В думці своїй, кораблем доладним керуючи нашим:

Осторонь пари і далі від хвилі цієї спрямовуй

220] Наш корабель та до скелі он тої веди й стережися,

Щоб не втягнуло сюди його й нас до біди не довів ти».

Так говорив я, й вони послухали слів моїх зразу.

Я не згадав їм про Скіллу, про лихо оте неминуче,

Щоб з переляку і весел своїх не покидали наші

225] Товариші і на дні корабля не сховалися раптом.

Тільки, на жаль, тоді зовсім забув я смутливу Кіркеї

Пересторогу - жодної зброї з собою не брати.

Я ж і славетну броню надягнув і, два списи довженні

В руки узявши, на ніс корабля, на передню подався

230] Палубу, - звідти-бо, я сподівався, з'явитися мала

Скілла печерна, що згубу несла для супутників наших.

Та не побачив нічого я, тільки втомилися очі

Скелю, повиту імлою, з туману весь час виглядати.

З стогоном так і плачем ми вузьку пропливали протоку, -

235] Скілла-бо там по один бік, по другий - божиста Харібда

Грізно ковтала із моря глибокого воду солону.

А як назад викидала, шумливо навкруг клекотіло,

Мов у котлі на великім вогні. І бризками піна

Високо вгору злітала, обидві зрошаючи скелі.

240] А як ізнову ковтала морську вона воду солону,

Вся відкривалась вируюча хлань, і скелі навколо

Грізно лунали, й на дні вже земля відкривалась глибоко

З чорним піском. І блідий охопив всіх супутників острах.

З жахом, загибелі ждучи, дивилися ми на Харібду.

245] Скілла ж в той час з корабля мого бистрого шість ухопила

Товаришів, найсильніших гребців із міцними руками.

Тут на швидкий корабель і супутників я оглянувся

Й тільки побачити встиг, як високо в повітрі мелькнули

Руки та ноги їх. З криком жахливим вони увостаннє

250] Звали мене, на ім'я окликаючи, в тузі сердечній.

Так, як із виступу скелі рибалка на вудці довженній

Разом з поживою рибам м&чим на приманку лукаву

Кидає в море грузилом ще й ріг із вола польового,

Й кинута з моря на берег тріпоче сполохана риба, -

255] Так над скалою й вони у повітрі усі тріпотіли.

Біля печери вона їх пожерла, вони ж все кричали

Й руки у смертнім одчаї усе простягали до мене.

Більшого жаху ніколи мої ще не бачили очі,

Хоч і багато зазнав я, шляхами блукавши морськими.

260] А як нарешті уникли ми скель та страшної Харібди

Й Скілли, на острів чудовий пресвітлого бога небавом

Ми прибули. Багато там паслося широкочолих

Гелія Гіперіона чудових корів і овечок.

Здалеку в морі іще на своїм кораблі чорнобокім

265] Чуд я рЄВіння корів, що лунало з обори, й овечок

Мекання тихе. І зразу ж тоді мені спала на серце

Віщого мужа, сліпого фіванця Тіресія, мова

Й слово Кіркеї-ееянки, що наказала суворо

Острова Гелія нам, утіхи людей, уникати.

270] Отже, звернувсь до супутників так я в тузі сердечній:

«Слухайте слів моїх, друзі, що стільки вже лиха зазнали!

Розповісти я повинен Тіресія вам віщування

Й слово Кіркеї-ееянки, що наказала суворо

Острова Гелія нам, подавця утіх, уникати.

275] Там найстрашніше нас лихо спіткає, вони говорили.

Далі ж від острова свій корабель ви спрямовуйте чорний».

Так говорив я, і любими всі зажурились серцями.

Та відповів Еврілох мені зразу ж докірливим словом:

«Надто твердий уже ти, Одіссею! Ні дух, ані тіло

280] В тебе не слабнуть. Неначе усе воно в тебе з заліза!

Товаришам, що в труді і без сну знемагають, на берег

Забороняєш ти вийти, коли на омитому морем

Острові врешті могли б ми вечерю смачну зготувати.

Ти ж проти ночі, що вже ось надходить, примушуєш раптом,

285] Острів цей обминувши, у млистому морі блукати.

З пітьми ночей і вітри навісні, кораблям на загибель,

Враз виникають. Хто ж бо жахливої згуби уникне,

Як налетить несподівано вихром шаленої бурі

Нот чи Зефір противійний, які найчастіш розбивають

290] Нам кораблі, навіть всупереч волі богів можновладних?

Краще вже зараз ми темній скорімося ночі й на берег

Вийдім вечерю край корабля готувати швидкого,

Вставши ж удосвіта, знов поплинемо в море широке».

Так говорив Еврілох, і всі його думку схвалили.

295] -тут я збагнув, що хтось із богів нам біду замишляє,

Й так я промовив, із словом до нього звернувшись крилатим:

«Сам я один, Еврілох, проти вашої сили не встою.

Тільки усі мені зараз же клятву дайте велику:

В разі корів ми череду там чи овечок отару

300] Стрінем численну, ніхто хай в зухвальстві злочиннім не сміє

Хоч би єдину вівцю чи корову забити, - спокійно

Страв споживайте, що їх безсмертна дала нам Кіркея».

Так я сказав, і зразу ж усі поклялись, як велів я.

Потім, коли вже вони присягайся і клятву скінчили,

305] В затишну бухту поставили свій корабель ми доладний,

Біля солодкої близько води, і посходили з нього

Товариші, і смачну почали готувати вечерю.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Згадувать всіх і оплакувать стали супутників любих,

310] Що з корабля похапала й поїла зажерлива Скілла.

Плакали так, поки й сон надійшов до них солодковійний.

А як лишалася ночі третина й заходили зорі,

Бурю жахливу неждано наслав із поривчастим вітром

Зевс, що хмари збирає, й густою окутав імлою

315] Море і землю, і ніч із неба спустилася знову.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Витягай ми корабель і в печеру поставили тиху,

Затишне місце для німф та для їх хороводів чудових.

Там на нараду зібрав я усіх і так до них мовив:

320] «Досить в нас їжі й пиття у швидкім кораблі, мої друзі,

Отже, не слід нам чіпати корів, щоб не трапилось лиха.

Гелію всі ці корови належать і тучні овечки,

Богу страшному, який усе бачить на світі, все чує».

Так говорив я, й вони послухали серцем відважним.

325] Та не вгавав цілий місяць і Нот полуденний, і вітер

Інший не віяв тоді, крім Нота і східного Евра.

Поки їм хліба й вина червоного всім вистачало,

Не зачіпали корів, хоч і як поживитись кортіло.

А почало під запасами дно корабля виглядати,

330] Товариші мимоволі на лови тоді подалися,

Рибу ловити і птицю - усе, що до рук попадало, -

Вудками, петлями тощо, бо голод їм шлунки тривожив.

Вийшов я якось на острів углиб, щоб богам помолитись,

Може, з них котрий нам шлях повернутись додому покаже.

335] Отже, коли відійшов від супутників я далеченько,

Руки умив і в затишнім місці, од вітру укритім,

Із молитвами до всіх звернувся богів олімпійських.

Сон найсолодший злили вони потім мені на повіки.

Раду тим часом лиху подав Еврілох товариству:

340] «Слухайте слів моїх, друзі, що стільки вже лиха зазнали!

Кожною смертю немило вмирати людині бездольній,

Вмерти ж із голоду, в ньому загибель знайти - найстрашніше.

Отже, давайте Гелія кращих корів одберімо

Й жертву богам принесім, що простором небес володіють.

345] А як повернемось ми до Ітаки, вітчизни своєї,

Храм величний негайно збудуємо Гіперіону

Гелію ми й багато коштовних дарів принесемо.

А як у гніві на нас за корів круторогих він схоче

Наш корабель, за згодою інших богів, погубити, -

350] Краще волію, в воді захлинувшись, загинути зразу,

Аніж поволі вмирать на пустинному острові цьому».

Так говорив Еврілох, і всі його думку схвалили.

Зразу ж тоді вони Гелія кращих корів одібрали

З стад його, - від темноносого-бо корабля недалеко

355] Паслися широкочолі корови його круторогі.

їх оточили вони і молитися стали безсмертним,

Свіже зриваючи листя із високоверхого дуба,

Білого-бо на швидкім кораблі не було вже ячменю.

А помолившись, корів повбивали і шкуру обдерли,

360] Потім, відрізавши стегна, їх жиром обабіч обклали,

Згорнутим вдвоє, а зверху сирим іще м'ясом накрили.

Та не було в них вина поливати палаючі жертви,

То покропили водою і нутрощі смажити стали.

Стеша телиці спаливши й утроби її скуштувавши,

365] Решту усю на шматки порубали й рожнами проткнули.

Саме тоді від повік моїх сон відлетів найсолодший.

До корабля я швидкого пішов на морське узбережжя.

Вже недалеко свого корабля крутобокого бувши,

Раптом відчув я, як смаженим звідкись приємно запахло.

370] З зойком болючим тоді заволав до богів я безсмертних:

«Зевсе, наш батьку, і всі ви, одвічні боги всеблаженні!

Горя ж мені завдали ви, тим сном лиховійним приспавши!

Товариші тут страшного накоїли лиха без мене».

З вістю до Гелія Гіперіона прийшла довгошатна

375] Діва Лампетія - що ми корів його кращих убили.

Серцем розгнівався він і так до безсмертних промовив:

«Зевсе, наш батьку, і всі ви, одвічні боги всеблаженні!

Тяжко скарайте людей Одіссея, сина Лаерта!

Надто зухвало вони тих корів повбивали, якими

Тішивсь я кожного разу, на зоряне сходячи небо

Чи повертаючись знову з небесного шляху на землю.

А як не буде за вбитих корів їм належної кари,

То до Аїда зійду я й світитиму там для померлих».

В відповідь так йому Зевс, що хмари збирає, промовив:

385] «Гглію, краще й надалі світи для безсмертних у небі,

А заодно і для смертних людей на землі плодородній.

Я ж незабаром швидкий корабель їх, сліпучу метнувши

Блискавку, вщент розіб'ю посеред винно-темного моря».

Все це давно від Каліпсо прекрасноволосої чув я,

390] їй же, казала вона, все Гермес розповів, оповісник.

Отже, пішов я тоді до свого корабля і до моря

Й вилаяв всіх, перед кожним спиняючись; та не могли ми

Ради вже дати ніяк, бо корови були уже вбиті.

Потім боги ще й'такі показали супутцям ознаки:

395] Зняті заповзали шкури, сире на рожнах і печене

М'ясо замукало, наче корови живі обізвались.

Шість уже днів безустанно мої так супутники любі,

Учти справляючи, Гелія кращих корів поїдали.

Тільки як день надійшов від Зевса Кроніона сьомий,

400] Вітер нарешті затих і страшна заспокоїлась буря.

Вийшли на свій корабель ми й поплинули в море широке,

Щоглу поставивши й білі на ній розпустивши вітрила.

А як далеко ми острів лишили й ніяка навколо

Не маячила земля, саме лише небо та море,

405] Хмару всю чорну раптово наслав громоносний Кроніон

На корабель наш доладний, і море під нею стемніло.

Отже, недовго він плинув спокійно - Зефір шумовійний

З заходу враз налетів, і страшна розлютилася буря.

Вихру поривом рвучким зірвало із щогли обидві

410] Линви, і щоглу звалило, й на дно, вже водою залите,

Снасті попадали. Щогла з корми корабельної, впавши,

По голові стерника зачепила і череп відразу

Геть роздробила йому; наче той водолаз, він з помосту

Швидко пірнув, і покинула кості душа благородна.

415] Зевс загримів у ту мить і метнув в корабель наш перуном,

Аж затрусився увесь він, уражений Зевса перуном,

Сіркою разом запахло, й попадали в море супутці.

Мов вороння, вони круг корабля чорноносого в бурній

Хвилі кружляли, - відмовив їм бог повороту додому.

420] По кораблю я метавсь, поки хвилі ударом від кіля

Геть відірвало обшивку, й оголену снасть бурунами

Змило, і щогла за кілем услід попливла, а за нею

Линва ремінна із шкури волової в хвилях тяглася.

Міцно із кілем я щоглу зв'язав тоді линвою тою

425] Й, сівши на нього, віддався на волю вітрам буревійним.

Став затихати Зефір, і страшна заспокоїлась буря,

Та несподівано Нот тривогою в серце повіяв,

Щоб не погнав мене знов він згубній назустріч Харібді.

Так цілу ніч мене вітром носило; як сходило сонце,

430] Знову між скелями Скілли я був і страшної Харібди.

Саме в ту пору ковтала морську вона воду солону.

Скочивши раптом, за дику смоковницю я ухопився

Й, наче кажан, у повітрі повис, і не міг ні ногами

Я обіпертись на землю, ні вище на дерево влізти,

435] Надто-бо низько коріння було, а віття - високо, -

Довге й крислате, тінню воно укривало Харібду.

Міцно тримався я там, дожидаючи, щоб відригнула

Кіль вона й щоглу назад, і хоч пізно, а все ж я діждався

їх, - аж тоді, як суддя, розібравши на зборах багато

440] Позовів юні завзятої, йде вже нарешті вечерять,

Тільки тоді з уст Харібди з'явилися ті деревини.

Враз від смоковниці я відірвав свої руки і ноги

Й прямо в розбурхану хвилю упав, деревин недалеко,

Виліз на них і руками щосили почав веслувати.

445] Скіллі усе ж таки батько людей і богів не дозволив

Вгледіть мене, - не уник би інакше я наглої смерті.

Дев'ять днів так тримавсь я. У пітьмі нічній на десятий

Кинутий був на Огігію-острів богами. Каліпсо

Там пишнокоса живе, страшна ясномовна богиня,

450] Що годувала й кохала мене. І навіщо б я знов це

Мав говорити? Ще вчора все в домі тобі розповів я

Й славній дружині твоїй. Та й зовсім мені нецікаво

Знов говорити все те, що докладно тобі розповів я».

ПІСНЯ ТРИНАДЦЯТА

ЗМІСТ ТРИНАДЦЯТОЇ ПІСНІ

ТРИДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ ДЕНЬ І РАНОК ТРИДЦЯТЬ П'ЯТОГО

Одіссей, нагороджений щедро царем Алкіноєм, царицею Аретою і феаками, залишає з наближенням ночі їх острів. Він засинає. Тим часом корабель феакійський, швидко закінчивши своє плавання, досягає Ітаки. Наблизившись до Ферганської пристані, мореплавці виносять сонного Одіссея на берег і там залишають його з усіма скарбами, які він одержав від феаків. А самі віддаляються. Роздратований Посейдон перетворює їхній корабель у скелю. Одіссей прокидається, але не впізнає своєї землі, яку Афіна вкрила густим туманом. Богиня зустрічається з ним у вигляді юнака. Він розповідає вигадану пригоду; тоді Афіна відкривається йому, прибравши вигляд діви. Сховавши Одіссеєві скарби у гроті наяд, богиня дає йому настанову, як помститися на женихах, перетворює його у злиденного старця і, наказавши йому йти у глиб острова до свинопаса Евмея, сама відлітає в Лакедемон до Телемаха.

ВІДПЛИТТЯ ОДІССЕЯ З КРАЇНИ ФЕАКІВ

І ПРИБУТТЯ ДО ІТАКИ

Так говорив Одіссей, і тиша навколо настала.

Мов зачаровані, всі в звечорілих сиділи покоях.

Зрештою так Алкіной, озвавшись до нього, промовив:

«Як уступив, Одіссею, на мідний поріг ти у дім мій

5] Високоверхий, то певен я, що й до свого незабаром

Вернешся ти без блукань, хоч багато зазнав їх раніше.

Вам же, старшино шановна, що в домі моєму іскристе

П'єте пошани вино й наслухаєте співу аедів,

Ось що, до кожного й всіх вас звертаючись, маю сказати:

10] В гладко обтесаній скрині вже складено й шати для гостя,

Й вироби з золота тонко відлиті, й всі інші дарунки,

Що поприносили ви йому, радники славних феаків.

Даймо, крім того, йому по триногу великому кожен

І по котлові, а потім, з народу зібравши, свої ми

15] Втрати повернем; важкий для одного це був би дарунок».

Так говорив Алкіной, і подобалось всім його слово.

Потім вони спочивать по своїх розійшлися домівках.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

До корабля вони з мідним усі поспішили начинням.

20] Ходячи по кораблю, Алкіноєва сила священна

Порозкладала старанно під лавами всі ті дарунки,

Щоб не були на заваді гребцям, як за весла засядуть.

До Алкіноя посходились учту вони готувати.

їм заколола бика Алкіноєва сила священна

25] В честь темнохмарного Зевса Кроніда, що всім володіє.

Стегна спаливши, самі вони в учті розкішній велику

Мали утіху. Співав перед ними співець божественний,

Славний між людом усім Демодок. Одіссей же до сонця

Ясного голову все повертав з нетерпіння - коли вже

Зайде воно, так прагнув він швидше від'їхати звідти.

Так, як вечері жадає ратай, що майстерного плуга

На новині цілий день йому тягнуть воли винно-темні,

Й серцем радіє, коли вже на захід схиляється сонце

Й близько вечеря, і вже він іде, ледве тягнучи ноги,

35] Так же радів Одіссей, як на захід схилилося сонце.

До веслолюбних феаків тоді він почав говорити,

До Алкіноя свою найбільше звертаючи мову:

«О Алкіною, владарю, в усіх племенах найславніший!

Вирядіть в путь ви мене, узливання створивши, самі ж тут

40] Будьте здорові! Здійснилось-бо те, чого прагнув я серцем -

І поворот, і коштовні дари, - хай богове небесні

Благословлять їх, нехай безпорочною вірну дружину

Й друзів своїх у здоров'ї знайду я, додому вернувшись.

Ви ж залишайтесь на радість дружинам, від юності любим

45] Подругам вашим, і дітям своїм. Хай богове пошлють вам

Всякого щастя, й хай люд ваш ніякого лиха не знає!»

Так говорив він, і всі це схвалили й погодились гостя

Вирядить гідно в дорогу, усе-бо він мовив доладно.

От до окличника мовить тоді Алкіноєва сила:

50] «Воду з вином розведи, Понтоною, в кратері й навколо

Всім піднеси, щоб могли, помолившися батькові Зевсу,

Гідно ми нашого вирядить гостя до рідного краю».

Мовив він так, і вино розмішав Понтоной медоплинне

Й кожному в кубок налив, і усі, в своїх сидячи кріслах,

55] Вічним, блаженним богам, що простором небес володіють,

Стали творить узливання. Підвівсь Одіссей богосвітлий

І, до Арети наблизившись, келих подав їй дводонний,

Потім промовив, із словом до неї звернувшись крилатим:

«Будь, володарко, здорова на довгі літа, поки прийдуть

60] Старість і смерть, - вони-бо нікого з людей не минають.

Я від'їжджаю, а ти будь щаслива у домі своєму

З любими дітьми, й людьми усіма, й владарем Алкіноєм».

Мовивши це, ступив на поріг Одіссей богосвітлий.

Разом послала й окличника з ним Алкіноєва сила,

65] Щоб на швидкий корабель до моря його супроводив.

Слідом служебниць-жінок Арета за ними послала,

З випраним чисто плащем прямувала одна і з хітоном,

Друга добротну несла прегарного виробу скриню,

Ще одна з хлібом і темно-червоним вином поспішала.

70] До корабля підійшли вони всі і до берега моря,

Славні супутники, з рук їх принесені речі прийнявши,

Склали на дно корабля - і вино, й розмаїті наїдки.

Для Одіссея ж вони на кормі корабля їх швидкого

Килим послали й ряднину, щоб міг на них він спокійно

75] Виспатись. Зразу ж тоді підійшов він до ложа і мовчки

Ліг спочивати. За весла вони посідали рядами

Й линви од каменів, з дір, в них пробитих, усі відв'язали.

І нахилились гребці й ударили веслами море.

Впав Одіссеєві сон найсолодший тоді на повіки,

80] Непробудимо солодкий, найближче до смерті подібний.

Мов у полях жеребці, четвернею запряжені в повіз,

Мчать як шалені під ляск батога по широкій дорозі,

Аж підіймаються високо вгору вони над землею,

Так піднімався і ніс корабля, а позаду багряна

Хвиля шумливого моря аж пінилась, так бушувала.

Плив корабель неухильно вперед, і ні яструб, ні сокіл,

Птах найбистріший, не міг би у летові з ним порівнятись.

Швидко летів корабель, морську розсікаючи хвилю

Й мужа везучи, що розумом був до богів лиш подібний,

90] Надто багато-бо горя зазнав він душею раніше

В січах тяжких з ворогами, у хвилях бурхливого моря.

Спав він спокійно тепер, про лихо колишнє забувши.

Ледве на небо зоря світлосяйна зійшла провістити

Близьке настання Еос, що з досвітньої мли виникає,

95] А корабель мореплавний до острова вже наближався.

Є на Ітаці затока, що назву від Форкіна має,

Старця морського; при вході до неї два миси обабіч,

З моря скелясті й пологі всередині тої затоки.

Миси від буйної хвилі її захищають, що зовні

100] Вітер здіймає, - всередину бухти тієї зайшовши,

Без якорів кораблі добропалубні можуть стояти.

Край узбережжя затоки стоїть довголиста олива,

А біля неї чудова тіниста печера, священний

Захисток німф чарівних, що наядами їх називають.

105] Є у печері тій амфор камінних багато й великих

Келихів; бджоли роями гніздяться у ній медоносні.

Є ще великі там кросна камінні, - на них собі німфи

Тчуть пурпурово-барвисті вбрання, що аж глянути любо;

Є й дзюркотливі джерела. Два входи до тої печери:

110] Входом північним і людям до неї проходити можна,

Вхід же із півдня - лише для богів, і не вільно нікому

З смертних проходити ним, богам лише вхід той відкрито.

От увійшли вони в бухту знайому. І до половини

На узбережжя положисте їх корабель із розгону

115] Вибіг, - веслами руки гребців його так підганяли.

З добре обладнаних лав корабля вони вийшли на берег,

Насамперед із корми Одіссея гуртом перенісши,

Разом з рядниною й килимом ясним, що в них спочивав він,

На прибережний пісок оповитого сном положили.

120] Потім дарунки позносили, що на дорогу додому

Славні феаки дали, завдяки допомозі Афіни.

Склали докупи усе під оливу вони довголисту

Одаль дороги, щоб шкоди хто-небудь з людей перехожих

Не наробив, поки сам Одіссей ще від сну не прокинувсь,

125] Зразу ж додому назад попливли. Та землі потрясатель

Грозьб не забув, що раніш богорівному він Одіссею

Ними грозив, і у Зевса тоді попросив він поради:

«Зевсе, наш батьку! Пошани ніякої поміж богами

Більше не матиму я, якщо смертні мене не шанують,

130] Навіть феаки, що рід свій славетний від мене виводять.

Я сподівався, що, лиш перетерпівши лиха багато,

Вернеться все ж Одіссей; повороту додому від нього

Не відбирав я, бо ти ж обіцяв, головою кивнувши.

Сплячим його відвезли на швидкім кораблі через море,

135] І на Ітаці зсадили, й численних дарів надавали:

Золота, й міді багато, і тканого безліч одіння -

Стільки із Трої собі Одіссей не привіз би напевно,

Навіть із долею здобичі цілим додому вернувшись».

В відповідь так йому Зевс, що хмари збирає, промовив:

«Що це ти кажеш, землі потрясателю вельмимогутніи!

Не зневажали тебе ще боги. Та воно й неможливо

Не шанувать одного з найстаріших богів і найкращих,

А як з людей хто, могутністю й силою слабших, посміє

Не поважать тебе, завжди ти зможеш його покарати.

145] Отже, роби, як бажаєш, як серцю твоєму завгодно».

В відповідь мовив йому Посейдон, землі потрясатель:

«Так би зробив я усе, як мовиш мені, темнохмарний,

Тільки тебе я боюся і гніву твого уникаю.

Нині ж я хочу феаків отой корабель пречудовий,

150] Що із виправи додому вертається, в морі туманнім

Геть розтрощить, щоб назавжди одвикли вони подорожніх

Переправляти, ще й місто горою від них заслоню я».

В відповідь так йому Зевс, що хмари збирає, промовив:

«Друже мій, ось як моєму то серцю найкращим здається:

155] Тільки-но люди із міста побачать здаля корабель той,

Що підпливатиме, в камінь його оберни біля суші,

Виглядом схожий на той корабель, щоб усі дивувались

Люди, що довгою їхнє заслонено місто горою».

Щойно почув ці слова Посейдон, землі потрясатель,

ібо рушив він прямо до Схерії, де проживають феаки,

Й там дожидав він. Близько вже був корабель мореплавний,

Швидко йдучи. Наблизивсь до нього землі потрясатель,

Перетворив його в скелю; долонею вдаривши зверху,

Міцно його закріпив і сам відійшов після того.

165] Перемовлятись словами крилатими поміж собою

Славні тоді почали моряки, довговеслі феаки.

Переглядаючись, так поміж себе вони говорили:

«Лишенько! Хто ж то швидкий корабель, що вертався

додому,

Раптом у морі спинив, коли близько він там показався?»

170] Так то один з них, то другий казав, а що сталось - не знали.

Отже, озвався тоді Алкіной і так до них мовив:

«Горенько! Ось воно давнє збулося-таки віщування

Батька мого, що сказав: на нас Посейдон прогнівиться

Тим, що ми через моря перевозці для всіх безодмовні.

175] Прийде година, казав, коли наш корабель пречудовий,

Що повертатися буде з виправи, в туманному морі

Бог нам розтрощить і довгою місто заслонить горою.

Так повістив мені батько, і все це збувається нині.

Отже, послухайте всі і зробіть те, що зараз скажу вам:

180] Не перевозьте нікого з людей, хто б до нашого міста

Не нагодивсь. Посейдонові ж зараз дванадцять добірних

В жертву биків принесім, може, зглянеться він і ласкаво

Міста не буде високою нам заслоняти горою».

Так він сказав, і биків вони в страсі взялись готувати.

185] Потім щиро благать почали владаря Посейдона

Славні вожді та правителі всі феакійського люду,

Стоячи круг вівтаря. Одіссей пробудився тим часом,

Лежачи на вітчизняній землі, та її не впізнав він,

Бо не бував тут давно. Крім того, Паллада Афіна,

190] Зевсова донька, туманом її огорнула, щоб часом

Хтось і його не впізнав, щоб самій йому все розказати,

Щоб ні дружина, ні друзі й сусіди його не впізнали,

Поки на всіх женихах за зухвальство їх він не помстився.

Ось чому нині здавалося іншим усе владареві -

195] Бухти вигідної плесо, й виткі узбережні стежини,

И скелі стрімчасті, й дерева, що порозростались навколо.

Раптом підвівся і став, у рідну вглядаючись землю,

Й голосно він заридав, по стегнах долонями вдарив

І в невимовному жалі до себе самого промовив:

200] «Горе мені! До кого, в яку я країну потрапив?

Чи непривітні та дикі тут люди, що правди не знають,

Чи доброзичливі серцем, гостинні і богобоязні?

Де ці скарби я великі подіну? І де ж це нарешті

Я опинився? Було б таки краще мені у феаків

205] Там залишатися! Вдався б до когось я з владців могутніх,

Хто полюбив би мене і до рідного вирядив краю.

Де ж це сховати тепер, я не знаю. А тут залишати

Я б не хотів, щоб усе воно здобиччю інших не стало.

Горенько! Несправедливі були і не дуже розумні

210] Славні вожді та правителі всі феакійського люду, -

В край мене інший вони завезли, обіцявши на острів,

Видний здаля, на Ітаку везти, й не дотримали слова.

Зевс їм відплатить, благаючих всіх оборонець, що й інших

Сам назирає людей і всім віддає по заслузі.

215] Гляну ж тим часом, скарби полічу я свої та побачу,

Чи не забрали феаки чого, кораблем від'їжджавши».

Мовивши так, заходивсь казани, і триноги лічити,

Й вироби всі золоті, і чудові одіння взористі, -

Не бракувало нічого. У тузі по рідному краю

220] Над узбережжям шумливого моря почав він блукати,

Тяжко сумуючи. Близько до нього підходить Афіна

В вигляді хлопця, овечих отар пастуха молодого,

Ніжного вродою, наче якогось державця дитина,

З гарним плащем добротканим, на плечах ізгорнутим вдвоє,

225] З списом в руках, а ноги світлисті в сандалії взуто.

Глянув на неї й зрадів Одіссей, і, підходячи навстріч,

Так він промовив, із словом до неї звернувшись крилатим:

«Друже мій, першим тебе я у цій зустрічаю країні.

Будь же здоров і не стався до мене з чуттям зловорожим,

230] А порятуй мої речі й мене порятуй. Наче бога,

Щиро благаю тебе й до колін я твоїх припадаю.

Ти ж мені правду усю розкажи, щоб знав я напевно,

Що за земля, що за край тут. Який його люд населяє?

Острів то, що звідусіль його здалеку видно, чи берег

235] То суходолу родючого, що виступає у море?»

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

«Чи не дурний ти, чужинче, та й здалеку, мабуть, прибув ти,

Що запитав про цю землю у мене! Отож не така-то

Вже й невідома вона, - багато хто знає про неї

240] І поміж тими людьми, що далеко живуть на схід сонця,

І серед тих, що за нами на заході млистім домують.

Надто скеляста вона, так що кіньми по ній не проїхать,

Та не така-то вже й бідна, хоч, правда, не дуже простора.

Хліба родить вона і вина виноградного завжди

245] Вдосталь, бо часто й дощі тут ідуть, і роса випадає;

І пасовиська для кіз і свиней тут чудові, й багато

Всякого лісу навколо, й джерел із водою питною.

Тим-то, чужинче, Ітаки ім'я досягло і до Трої,

Що десь далеко, як кажуть, лежить від ахейського краю».

250] Мовила так, і незламний зрадів Одіссей богосвітлий,

Втішений тим, що він в ріднім краю, як йому сповістила

Зевса егідодержавного донька, Паллада Афіна.

Отже, озвавсь він і з словом до неї звернувся крилатим,

Та не повів усієї він правди, притримавши слово,

В серці, як завжди, багато ховаючи мислей лукавих.

«Чув про Ітаку давно я, ще бувши на Криті розлогім,

В морі далекому. Нині ж і сам я доплинув до неї

З скарбом своїм. Лишивши і дітям іще стільки само,

Втік я відтіль, бистроногого там Ортілоха убивши,

260] Що народився від Ідоменея й на Криті розлогім

В гонах швидких подолав навіть тих, що й годуються з цього,

Хтів-бо від мене він з Трої привезену всю відібрати

Здобич, що стільки вже горя за неї зазнав я душею

В січах важких з ворогами, у хвилях бурхливого моря,

265] Бо не коривсь його батькові я, біля Трої служивши

В нього в загоні, а сам тоді власну очолив ватагу.

Мідним я списом ударив його, коли він повертався

З поля, а я із товаришем ждали його край дороги.

Ніч тоді темна все небо вкривала, і жодна людина

270] Нас не побачила, - в тайні і душу від нього забрав я.

Тільки коли уже вбив Ортілоха я гострою міддю,

На корабель я побіг фінікіян славетних благати,

В дар пропонуючи їм із здобичі долю чималу.

Взяти благав я з собою мене й одвезти аж у Пілос

275] Чи до Еліди священної, де владарюють епеї.

Силою вітру, проте, відтіля аж сюди їх пригнало

Проти їх волі, - обманювать, видно, вони не збирались.

Отже, блукаючи так, аж сюди уночі ми добились.

В бухту, насилу веслуючи, в'їхали ми, і ніхто з нас

280] 1 не гадав про вечерю, хоч дуже були ми голодні,

Й тільки зійшли з корабля, як тут же і спать полягали.

Зморений тяжко, зразу ж у сон я солодкий поринув.

Скарб фінікіяни мій з корабля позносили швидко

Й там, де лежав я, поклали усе на піску прибережнім.

285] Потім своїм кораблем у Сідонію, край велелюдний,

Знов попливли. Я ж один із зажуреним серцем лишився».

Так говорив він. Всміхнулась тоді ясноока Афіна,

Ніжно рукою його приголубила, вигляд прибравши

Жінки ставної, вродливої, славної ще й в рукоділлі,

290] Й так йому мовила, з словом до нього звернувшись крилатим:

«Хитрому ж треба й лукавому бути, щоб в підступах різних

Все ж подолати тебе, хоч би й бог із тобою змагався!

Надто вигадливий ти й хитромудрий, ба навіть не хочеш,

В ріднім краю опинившись, оманливих слів і лукавства,

295] Любих тобі ще із віку дитячого, врешті зректися!

Та перестаньмо про це говорити, - умієм обоє

Ми хитрувати, і смертних ти всіх перевищував завжди

В слові й пораді, а я між богами безсмертними славлюсь

Розумом гострим і хитрістю вдачі. Як же це й досі

300] Зевса дочки не впізнав ти, Паллади Афіни? Я ж завжди

В скруті якійсь біля тебе й від лиха тебе захищаю.

Я ж учинила і те, що феакам ти був до вподоби.

Й зараз прийшла я, щоб разом подумати, як тобі бути,

І заховати той скарб, що тобі на дорогу додому

305] Славні феаки дали за порадою й мислю моєю,

І розказати, який тобі клопіт у власному домі

Доля готує. Ти все оце витерпіть конче повинен,

Та не розказуй нікому з жінок чи мужчин, що вернувся

Ти із далеких блукань, а мовчки усе й терпеливо

310] Знось: і зневаги, і кривди, людському скорившись насильству».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Важко, богине, зустрівши тебе, упізнати людині

Хоч би й досвідченій, - в постатях різних себе та являєш.

Знаю те добре я й сам, що була ти до мене прихильна

315] В дні, як під Троєю ми, ахеїв сини, воювали.

А як уже зруйнували Пріамове місто високе

Й на кораблях одплили і бог всіх ахеїв розсіяв,

Більше я, Зевсова доню, не бачив тебе й не помітив,

Щоб на моїм кораблі ти мене від біди захистила.

320] Довгий-бо час по світах із розкраяним серцем у грудях

Я проблукав, поки з лиха богове мене врятували.

Тільки як я опинився в родючій країні феаків,

Словом мене підбадьорила ти й завела до їх міста.

Нині ж ім'ям твого батька благаю уклінно - не вірю,

325] Що на Ітаку я, здалеку видну, прибув, - мабуть, в іншій

Я опинився країні, а ти, лиш глузуючи з мене,

Розповідала те все, щоб серце мені одурити.

Отже, скажи, чи справді я в милу приїхав отчизну?»

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

330] «Завжди однакові в грудях у тебе усі міркування.

Тим-то й не можу тебе, бідолашного, я залишити,

Ти-бо й привітна людина, і розумом бистра, й розважна.

Кожен із радістю інший, з далеких блукань повернувшись,

Біг би до власного дому - дружину побачити й діток.

335] Ти ж не інакше, як все розпитати і вивідать хочеш,

Поки не впевнишся сам у дружині, що, сидячи дома,

Все дожидає тебе, і в смутку й сльозах безустанних

Ночі безсонні і дні їй безрадісно довгі минають.

Навіть і сумніву все ж я не мала, я глибоко в серці

340] Знала, що вернешся ти, хоч супутців своїх і утратиш.

Та не хотілось, однак, з Посейдоном мені сперечатись,

Брат-бо він батька мого, на тебе ж палає у серці

Гнівом за те, що коханого ти осліпив йому сина.

Нумо, ходім покажу я Ітаку, щоб сам ти упевнивсь.

345] Ось і затока, в честь Форкіна названа, старця морського;

Край узбережжя, он бачиш, стоїть довголиста олива,

А біля неї чудова печера тіниста, священний

Захисток німф чарівних, що наядами їх називають.

Це ж бо та сама печера простора, з склепінням високим,

350] Де гекатомби добірні ти німфам у жертву приносив.

Далі там - Неріт-гора, густими укрита лісами».

З цими словами богиня тумани розвіяла, й острів

Весь показався, й незламний зрадів Одіссей богосвітлий,

Край свій побачивши, й землю родючу він став цілувати.

355] Потім до німф розпочав він, здіймаючи руки, молитись:

«Німфи наяди, Зевсові доньки, вже й бачити вас я

Не сподівався! Прийміть же моїх молитов привітання

Щире! Як і раніш, подаруємо ми вам дарунки,

Якщо зласкавиться Зевсова донька, що здобич дарує,

360] Й жити мені ще дозволить і любому сину зростати».

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

«Та не турбуйся! Не цим тобі треба тепер клопотатись.

Швидше сховаймо у глиб божественної цеї печери

Скарб твій увесь, щоб там залишатися міг він безпечно,

365] І поміркуймо самі, як краще надалі нам бути».

З цими словами богиня пройшла під похмуре склепіння,

Помацки в пітьмі шукаючи закутків. Слідом за нею

Золото ніс Одіссей, і з міді міцної начиння,

Й шати розкішні - усе, що феаки йому дарували;

Все поскладала дбайливо і скелею вхід завалила

Донька егідодержавного Зевса, Паллада Афіна.

Сидячи разом під тінню оливи священної, стали

Вдвох міркувать вони, як женихів знахабнілих позбутись,

Першою річ почала ясноока богиня Афіна:

375] «О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Ти поміркуй, як прибрати до рук женихів безсоромних -

Три уже роки зухвало вони хазяйнують у тебе,

Сватають жінку твою богорівну й дари їй приносять.

Та дожидає всечасно тебе вона серцем печальним,

380] Кожному з них обіцяючи, всім подає їм надії,

Вісті усім розсилає, та іншого думкою прагне».

Відповідаючи, так говорив Одіссей велемудрий:

«Леле! То доля лиха Агамемнона, сина Атрея,

Так же раптово й мене спіткала б сьогодні в моєму

385] Домі, якби наперед ти, богине, про це не сказала.

Дай же пораду, як краще на них я помститися маю.

Стань біля мене сама, вдихни мені сили й відваги,

Як і тоді, коли з Трої ми світлу намітку зривали.

Як допоможеш так щиро й тепер ти мені, ясноока,

390] То подолав би мужів я й зо триста удвох із тобою,

Тільки б ласкаву, богине-владарко, дала допомогу».

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

«Буду весь час я з тобою, самого тебе не покину,

Щойно до справи візьмемося ми. Тоді, я гадаю,

395] Вже не один з женихів, що твої проїдають набутки,

Кров'ю і мозком своїм оббризкає землю навколо.

Тільки зміню тебе так, щоб люди ніяк не впізнали.

Зморщу прекрасну я шкіру на тілі твоєму гнучкому,

І над чолом твоїм русе понищу волосся, й лахміттям

400] Постать прикрию, щоб кожен, хто гляне на тебе, жахнувся;

Мутними очі зроблю, раніше такі ще прекрасні,

Щоб і усім женихам ти на вигляд огидним з'явився

Й навіть дружині і синові, що їх удома лишив ти.

Сам же ти спершу знайди старого свого свинопаса,

405] Що стереже твої свині й тобі увесь відданий щиро, -

Любить він сина твого й Пенелопу розважну шанує.

Біля свиней його знайдеш, - там гурт їх чималий пасеться

Близько Воронячих скель, недалеко джерел Аретуси.

Жолуді ситні їдять вони там і п'ють темно-чорну

410] Воду, - отож-бо і салом жирнющим вони обростають.

Там зупинись і, підсівши, про все розпитаєш у нього,

Поки я в Спарту подамся, жінками вродливими славну,

Щоб Телемаха покликати, сина твого дорогого,

Що в Лакедемон просторий навідався до Менелая.

415] Може, дізнається там, чи є ти де-небудь на світі».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Чом же ти, знаючи правду, раніше йому не сказала?

Чи не на те, щоб і він, в неспокійному морі блукавши,

Лиха натерпівся й інші прожиток його прощали б?»

420] В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

«Клопіт про нього нехай твого серця тепер не турбує,

Я-бо сама виряджала його, щоб у цій він виправі

Доброї слави набув. З ним жодного лиха не сталось,

В домі Атріда спокійно сидить він у повнім достатку.

425] Правда, із чорним своїм кораблем тут чигають на нього

Молодики, щоб раніше убить, ніж в отчизну приїде.

Тільки не буде цього. Земля-бо раніше покриє

Не одного з женихів, що набутки твої проїдають».

Мовивши це, Одіссея жезлом доторкнулась Афіна.

430] Зморшками вкрилась на тілі гнучкім його шкіра прекрасна,

І над чолом його русе облізло волосся, і постать

Згорбилась раптом уся, так неначе в одряхлого старця,

Вмить помутніли і очі, раніше такі ще прекрасні.

Дране лахміття брудне і хітон вона зовсім дірявий,

435] Димом пропахлий гірким, подала наготу його вкрити.

Зверху ж на плечі йому облізлу накинула шкуру

Оленя бистрого. Палку дала йому в руки й за спину

Латані, вбогі сакви на вірьовці замісто ременю.

Змовившись так, розійшлися вони, й подалася Афіна

440] У Лакедемон прекрасний, щоб сина вернуть Одіссею.

ПІСНЯ ЧОТИРНАДЦЯТА

ЗМІСТ ЧОТИРНАДЦЯТОЇ ПІСНІ

ДЕНЬ ТРИДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

Одіссей приходить до Евмея; поснідавши з ним, він намагається запевнити старого свинопаса, що володар його незабаром повернеться, і підтверджує це клятвою, але Евмей йому не вірить. Одіссей розповідає вигадану пригоду про себе. Увечері й інші пастухи повертаються з пасовища. Евмей вбиває на вечерю вгодовану свиню. Холодна ніч; Одіссей вигаданою про себе історією спонукає Евмея дати йому теплу керею на ніч. Всі засинають у домі, лише один Евмей іде доглядати залишену в полі череду.

ОДІССЕЄВЕ ПЕРЕБУВАННЯ У ЕВМЕЯ

Стежкою йшов кам'янистою сам Одіссей від затоки

На верховини лісисті, бо там, як мовляла Афіна,

Жив свинопас богосвітлий, що дбав про майно свого пана

Так, як ніхто із челядників-слуг в Одіссеєвім домі.

5] Там він застав свинопаса, що в сінях сидів, а навколо

Двір обгороджений був на високому, видному місці,

Гарний, великий, просторий. Тож сам свинопас ту кошару

Побудував для свиней, поки був у від'їзді господар;

Ні господині про це не питав, ні старого Лаерта;

10] Обгородив камінням той двір і кущами терними,

Ще й частоколу міцного навколо подвір'я поставив,

Стругані стовбури дуба великого вряд повбивавши.

А на подвір'ї дванадцять хлівів збудував він великих,

Близько один біля одного, свиням для лігва. У кожнім

15] По п'ятдесят замикалось на засуви маток поросних,

Що у гною там лежать. Кабани ж ночували окремо.

Значно їх менше було, бо невпинно вони убували

Для женихівських бенкетів, тож мусив щодня до господи

Кращого з вепрів годованих їм свинопас посилати.

20] Триста всього й шістдесят кабанів на той день залишалось.

Четверо лютих, як звірі, собак біля них ночувало

Завжди, - їх виховав сам свинопас, розпорядник пастуший.

Він же в той час до ніг своїх саме сандалії міряв,

Скроївши їх із барвистої шкури волової. Троє

25] Інших на пашу із свиньми усі порозходились в різні

Боки; четвертого в місто послати йому довелося

Ще одного кабана одвести женихам презухвалим,

Щоб, заколовши його, вони м'ясом наситили серце.

Враз Одіссея угледіли пси, безугавно гавкущі,

30] Й кинулись люто до нього; але Одіссей обережний

Раптом присів перед ними, аж випала з рук його палка.

Тут, у своїй він кошарі, й зазнав би ганебного болю,

Та свинопас, на проворних ногах поспішивши на поміч,

Вибіг умить із сіней, аж випала з рук його шкура.

35] Лаючись та камінцями шпурляючи, врешті у різні

Боки він псів розігнав і так до господаря мовив:

«Старче, одна ще хвилина - й собаки б тебе розтерзали

Враз, і великою б це залишив ти для мене ганьбою!

Горя й зітхань вже й без того боги мені досить послали:

40] В смутку й журбі за своїм же господарем я богорівним

Тут ось сиджу, а свиней з кабанами годую в поживу

Іншим, тоді як він, може, і зовсім без їжі, голодний,

Поневіряється десь по країнах чужих і народах,

Якщо живий ще і досі десь бачить він сонячне світло.

45] Ну-бо, зайдім до моєї оселі, дідусю, щоб міг ти

Хлібом у мене й вином зголодніле наситити серце,

Потім сказати, відкіль ти й яке тебе лихо спіткало».

Мовлячи це, свинопас богосвітлий повів його в хату

Й посадовив, завівши і віття насипавши густо,

50] Зверху козину він шкуру послав волохату й велику,

Що за постелю була йому, Дуже гостинністю цею

Втішений був Одіссей, і так він до нього промовив:

«Хай тобі, друже, сам Зевс і всі інші богове безсмертні

Все, чого прагнеш, дадуть за щиру гостинність до мене».

55] В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Гостю, не в звичай мені, хоч прийшов би хто гірший за тебе,

Гостя зневажити. Всі до нас волею Зевса приходять:

Гості й убогі старці. І хоч невелике, та щире

Наше даяння. Та нам, челядинцям, доводиться, правда,

60] В страхові жити, коли нерозумним припало коритись

Володарям. Не дали-бо тому повернутись богове,

Хто був ласкавий до мене й майно наділив для прожитку -

Все, чим господар хороший свою обдаровує челядь, -

Хату з наділом землі, ще й дружину, що всяк би посватав.

65] Хто працював йому чесно, труди того бог приумножив.

Так же от множиться праця й моя, що про неї я дбаю.

Нагородив би він щиро мене, якби сам тут постарів.

Тільки ж загинув він!.. Краще б Єлени загинуло плем'я

Все до ноги, - стільком-бо мужам підтяла вона ноги!

70] Тож-бо за честь Агамемнона й він із троянцями битись

До Іліона, славетного кіньми, відважно подався».

Мовивши це і паском хітон собі підперезавши,

Рушив у хлів свинопас, де гурти поросят зачиняв він.

Двох відібравши із них, він приніс, і обох заколов їх,

75] І обсмалив, розрубав, і тоді на рожни настромив їх.

А як спеклося, приніс і подав Одіссею гаряче

М'ясо упрост на рожнах, посипавши борошном ячним.

Потім у дзбан дерев'яний налив він вина медяного,

Сам проти нього присів і так, припрошаючи, мовив:

80] Перекуси-но, чим міг тебе, гостю, слуга частувати,

їж порося, а свиней, кабанів женихи пожирають,

Сорому в серці не мавши, ні гадки про кару небесну.

Вчинків зухвалих усе ж не люблять боги всеблаженні,

А справедливість шанують і гідні учинки людини.

85] Навіть лихим, зловорожим людцям, що здобичі ходять

По чужоземних країнах шукати і Зевс дозволяє

На кораблях навантажених їм до вітчизни вертатись, -

Навіть і їм в глиб душі страх покари тяжкий западає.

Ці ж наче знають напевно, немовби від бога почули

90] Вість про печальну загибель його і не хтять ні достойно

Свататись, ні повертатись до себе й весь час безсоромно,

З крайнім зухвальством майно його нищать без всякого жалю.

Скільки у Зевса ночей і днів за цей час проминуло,

Жертву вони не одну і не дві пожирають щоденно,

«з Що ж до вина, то без міри вони його п'ють і без краю.

Безліч худоби він мав, - із героїв-мужів ні у кого

Стільки її не було ні на чорній землі суходолу,

Ні на Ітаці самій. Та, мабуть, і двадцять їх разом

Все ж її стільки не мали. Та ось розповім я докладно.

100] На суходолі корів є дванадцять черід, і овечих

Стільки ж отар, і свинячих гуртів; та стада ще й козині

Там навкруги і його, і чужі пастухи випасають.

Тут же, на острові, аж до кінця його, ще одинадцять

Козячих стад пасеться під доглядом служок сумлінних.

105] Кожного дня хтось по черзі у місто козла приганяє.

З тих, що вгодовані добре, який виглядає найкраще.

Я ж свиней стережу, доглядаю тут ціле їх стадо

І женихам, найжирнішу з них вибравши, теж посилаю».

Так говорив він, а гість їв з охотою м'ясо і мовчки

110] Пив у жадобі вино, женихам замишляючи лихо.

А як наситився він та їжею дух підкріпив свій,

В келих, з якого пив сам, влив вина свинопас аж по вінця

Й дав Одіссеєві. Той прийняв його з радістю в серці

І обізвавсь до Евмея, промовивши слово крилате:

115] <Друже мій, хто ж це такий, що придбав у свою тебе власність,

Дуже багатий, могутній, як сам розповів ти про нього?

Кажеш, загинув він десь, Агамемнона честь захищавши?

Хто він, скажи, - можливо, і я його бачив де-небудь?

Відає Зевс в небесах та всі інші богове безсмертні,

120] Може б, і я розповів що, адже мандрував я багато».

В відповідь мовив йому свинопас, розпорядник пастуший:

«Старче, нікому із тих, що з вістями од нього приходять,

Вірити ані дружина, ні син його любий не мусять.

Скільки усяких приблуд в безустанних шуканнях поживи

125] Брешуть весь час, а правди ніхто їм сказати не може.

Кожен приблуда такий, заблукавши до нас на Ітаку,

До господині приходить моєї й плете небилиці.

Добре прийнявши, про все вона довго розпитує в нього,

Й, тяжко сумуючи, ронить рясні із повік вона сльози,

130] Як і годиться дружині, що десь чоловік її згинув.

Байку і ти, стариганю, якусь уже скласти готовий,

Тільки б хтось дав тобі плащ із хітоном та інше одіння.

Мабуть, давно уже пси із хижими птахами в нього

Шкіру обдерли з костей, що душа вже від них відлетіла.

135] Може, десь риби морські його з'їли, а кості на суші

Досі й піском занесло на далекім морськім узбережжі,

Так і загинув він там, а друзів журитись покинув

Всіх, особливо ж мене. Ніде не знайду вже такого

Доброго серцем господаря в світі, куди б не пішов я,

140] Навіть коли б я до батька і матері знову дістався

В дім, у якому вони й народили мене, і зростили.

Отже, за ними не так я журюся, хоч дуже хотів би,

В рідну країну вернувшись, на власні їх бачити очі, -

За Одіссеєм, що безвісти зник, мене жаль огортає.

145] Ні, хоч нема його тут, називать на ім'я його просто

Я не наважусь, - любив він мене, вболіваючи серцем.

Я дорогим його зву, хоч немає його і понині».

В відповідь мовив незламний йому Одіссей богосвітлий:

«Друже мій, все заперечуєш ти й говорити не хочеш

150] Про поворот його, серце зневір'ям наповнене в тебе.

Я вже не просто кажу тобі, клятву я дати готовий,

Що Одіссей таки має вернутись. За звістку приємну

Зразу ж, як тільки сюди він повернеться й прийде додому,

Ти одягнеш мене в плащ із хітоном - прекрасне одіння.

155] Хоч і в великій нужді, раніш не візьму я нічого, -

Так же, як брама Аідова, той ненависний для мене,

Хто, на свої посилаючись злидні, плете небилиці.

Свідком хай Зевс мені буде найперше, і стіл цей гостинний,

І Одіссеєве вогнище це, що до нього прийшов я, -

160] Збудеться справді усе воно так, як тобі оце мовлю.

Отже, повернеться знов Одіссей ще цього ж таки року.

Місяць один тільки зникне у небі, а другий настане,

Вернеться він додому й на кожному з тих він помститься,

Хто зневажає дружину його і пресвітлого сина».

165] В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Старче мій, ні нагороди тобі за ці вісті не дам я,

Ні Одіссей вже додому не вернеться. Отже, спокійно

Пий, і почнімо про інше розмову, про це ж мені більше

Вже не нагадуй, бо серце у грудях моїх від печалі

170] Ниє, коли про господаря доброго хтось нагадає.

Годі нам клятви давать, Одіссей же нехай би додому

Швидше вертався, як всі ми бажаємо - я, Пенелопа,

Старець Лаерт та юний іще Телемах боговидий.

За Одіссеєвим сином журюся я зараз невтішно,

175] За Телемахом. Цей паросток ніжний богове зростили,

Думав я, буде між інших мужів анітрохи не гірший

Він від коханого батька і вродою, й постаттю гожий.

Та замутив йому мислі, такі рівноважні раніше,

Хтось із богів чи людей - він вісті про батька збирати

180] В Пілос священний подавсь. Женихи ж йому знатні тим часом

Засідку десь по дорозі додому готують, щоб знищить

Рід на Ітаці з ім'ям Аркесія, рівного богу.

Тільки облишмо про це - чи попався він в засідку, може,

Чи ухитрився втекти, і Кроніон простяг над ним руку.

185] Краще тепер розкажи про свої мені, старче, пригоди.

Щиро й одверто усю розкажи мені правду, щоб знав я,

Хто ти і звідки. З якого ти міста і роду якого?

Як ти прибув, на якім кораблі? Яку до Ітаки

Путь із тобою пройшли мореплавці? І що то за люди?

190] Ти ж бо не пішки, гадаю, до нашого краю дістався».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Зараз одверто і щиро всю правду тобі розповім я.

Навіть коли б на весь час ми з тобою наїдків придбали

Й досить напоїв солодких і, сидячи тут у хатині,

195] Учти справляли безжурно, на інших роботу лишивши,

Все ж нелегко й тоді мені протягом цілого року

Розповідать до кінця про усі мої муки душевні,

Що довелося зазнати безсмертних богів повелінням.

Гордий я тим, що родом з просторого Криту походжу,

200] Син я багатого мужа. Синів іще й інших багато

В нашому домі зросло й народилось у нього від жінки

Шлюбної. Мати ж моя була лиш наложниця, батьком

Куплена, та шанував мене врівні з законними дітьми

Кастор, що сином Гілаковим був, і гордий вести я

205] Рід свій від нього. На Криті його шанували, як бога,

І за багатство, й за щастя, й за славних синів благородних.

Кери смертельні й по нього прийшли і в оселю Аїда

Перенесли його. Діти його гордовиті відразу ж

Поміж собою усе поділили майно жеребками,

210] Тільки мені дуже мало дали та будинок лишили.

Взяв я дружину, проте, із чужого заможного роду -

За доброчинність мою: не був ні на розум я вбогим,

Ні боягузом у битвах. Тепер уже все це минуло.

Та й на стерню ти, гадаю, поглянувши, можеш пізнати

115] Колос. Зазнав-бо донині я надто багато нещастя.

Силу богове Арей і Афіна мені дарували

Й мужню відвагу. Скільки разів я з загоном добірних

Боїв у засідках був, ворогам готувавши загибель!

Думка про смерть мені серця відважного все ж не смутила.

220] Першим я кидався в бій і кожного між ворогами,

Хто мені швидкістю ніг поступавсь, досягав своїм списом.

Був я такий у боях. Ні домашньої, ні польової

Не полюбляв я роботи, що множить добробут родини.

Любими завжди для мене були кораблі многовеслі,

225] Стріли разючі, списи мідногострі й бої з ворогами -

Речі страшні, що для інших жахливими завжди здавались;

Я ж полюбляв їх, поклав-бо любов до них бог мені в серце.

Інша людина й утіхи у іншому ділі шукає.

Ще перед тим, як ахеїв сини виступали на Трою,

330] Дев'ять разів на швидких кораблях із мужами ходив я

В землі чужинних мужів, привозив і здобич велику -

Сам, що подобалось, брав, та й з розподілу за жеребками

Теж припадало багато. Так множилась дому заможність.

Скоро на Криті й боятись мене почали, й шанувати.

А після того як Зевс громозвучний страшну нам намислив

Путь, що стільком унедовзі мужам підтяла вона ноги,

З Ідоменеєм славетним мені кораблі довелося

До Іліона вести. Але й відмовлятись від цього

Ніяк було - поголоска пішла б у народі й неслава.

240] Дев'ять під Троєю літ ми, ахеїв сини, воювали,

А на десятий, узявши Пріамове місто високе,

На кораблях одпливли, і бог скрізь ахеїв розсипав.

Та від порадника Зевса найбільше мені, бідоласі,

Випало лиха. Із місяць пробув я з дружиною дома,

245] Дітьми й достатком своїм утішаючись. Та після того

Серце штовхнуло мене, швидкі кораблі спорядивши

І богорівних супутців узявши, в Єгипет податись.

Дев'ять я взяв кораблів, негайно зібралися й люди.

Товариші мої любі ще цілих шість днів після того

250] учти справляли. А я поставляв безустанно худобу,

Щоб і для жертви богам, і для учт їм самим вистачало.

Сьомого ж дня ми знялися з причалів широкого Криту

Й легко, з потужним Борея, прекрасного вітру, диханням,

Мов течією ріки, попливли. Кораблі не зазнали

255] Жодних пошкоджень. Всю путь без турботи і цілі й здорові

В них ми сиділи. Лиш вітер спрямовував їх та стерничі.

Днів через п'ять на чудові Єгипту ми випливли води,

Став на Єгипті-ріці з крутобокими я кораблями.

Потім на берег звелів супутникам витягти вірним

260] Наші усі кораблі і самим біля них залишатись,

А спостерігачам вийти звелів на чатівні дозорні,

Та у зухвалій відвазі, на власні довірившись сили,

Кинулись раптом вони єгипетські ниви чудові

Скрізь грабувати, жінок з немовлятами всіх полонили

265] І повбивали мужів. Сягали до міста їх крики.

Гомін почувши, на поміч єгиптяни їм на світанку

Вибігли. Відблиском міді і брязкотом кінних і піших

Сповнилось поле. Зевс громовладний в лихе боягузтво

Ввергнув супутників наших, - ніхто проти вражої сили

270] З них не устояв. Страшне звідусюди грозило їм лихо.

Дуже багато тоді полягло нас від гострої міді,

Інших до праці гіркої примусили, взявши живими.

В серці ж моєму сам Зевс такій утворитися зволив

Думці, - було 6 мені краще умерти в Єгипті й знайти там

275] Долю свою! Нове вже мені готувалося горе!

Вмить з голови я шолом свій, чудового виробу, скинув,

Разом і щит із плечей, і спис я жбурнув свій далеко.

Кинувсь до коней державця тоді і коліна з риданням

Став цілувати йому. Змилосердився він і, піднявши,

280] В повіз мене посадив і повіз до своєї домівки.

З натовпу ще ясеновими кидали в мене списами,

Вбити бажаючи, надто усі-бо вони розлютились.

Він же мене прикривав, боячися усе ж прогнівити

Зевса гостинного, котрий карав за вчинки негідні.

285] Там я сім років пробув, і чималий зібрав я достаток

Серед єгиптян, вони-бо з охотою все дарували.

А як, наблизившись, рік надійшов уже зрештою й восьмий,

Вмілий в обманах з'явився до мене якийсь фінікієць,

Хитрий шахрай, що біди не одній вже накоїв людині.

290] Словом облесним умовив мене він поїхати разом

До Фінікії, де в нього й будинки були, і маєтки.

Протягом цілого року тоді проживав я у нього.

Як місяці проминули і дні перебігли чергою,

Рік закінчив своє коло й ті самі вернулися Ори,

В Лівію взяв мене він з кораблем мореплавним, облудно

Радячи з ним і мені свій вантаж переправити разом,

Сам же за ціну велику продати мене намірявся.

Хоч я й домислював щось, та поплив з кораблем мимоволі.

Біг він з потужним Борея, прекрасного вітру, диханням

300] І обминав уже Крит. Та Зевс їм загибель замислив.

А як далеко ми Крит залишили й ніяка навколо

Не маячила земля - саме лише небо та море,

Хмару всю чорну раптово наслав громоносний Кроніон

На корабель наш доладний, і море під нею стемніло.

305] Зевс загримів у ту мить і метнув в корабель наш перуном.

Аж затрусився1 він весь, уражений Зевса перуном,

Сіркою раптом запахло, й попадали в море супутці.

Мов вороння, вони круг корабля темноносого в бурній

Хвилі кружляли, - відмовив їм бог повороту додому.

310] Сам мені Зевс - душею-бо зовсім я впав з переляку -

Враз величезну й міцну корабля темноносого щоглу

В руки подав, щоб міг я іще раз уникнуть нещастя,

Й, щоглу обнявши, віддавсь я на волю вітрам буревійним.

Дев'ять носився я днів, на десятий же, темної ночі,

315] Хвиля у землю феспротів пригнала мене величезна.

Там вже герой їх Федон, феспротського люду володар,

Щиро поміг мені. Син його милий мене, від утоми

Й холоду зовсім охлялого, на узбережжі знайшовши,

Зразу ж руками підняв і повів аж до батька в оселю.

320] Передусім мені плащ г хітон він подав одягнутись.

Про Одіссея почув я там. Сам-бо Федон мені мовив,

Як гостював той у нього, коли до вітчизни вертався,

Отже, й скарби показав він мені, Одіссеєм здобуті, -

Золото, й мідь, і ретельно оброблене, куте залізо.

125] В іншого десять могло б поколінь з того легко прожити,

Стільки усякого скарбу поклав він у домі державця.

Сам Одіссей, говорив він, в Додону поїхав, щоб з листя

Дуба священного там віщування від Зевса почути,

Як йому краще на землю Ітаки родючу вернутись

330] Після відсутності довгої - явно чи, може, таємно?

Клявся мені він також, узливання у домі вчинивши,

Що й корабель уже спущено, й люди усі вже готові,

Щоб відвезти Одіссея до любого рідного краю.

Та відіслав він раніше мене. Корабель-бо феспротський

335] Трапивсь тоді у Дуліхій, що був на пшеницю багатий.

Отже, доставити конче мене до Акаста-державця

Він наказав, та гребцям непутящим лиха до вподоби

Думка припала - ще гіршій біді мене в здобич оддати.

Щойно від берега зовсім відплив корабль морехідний,

340] День мені рабства тяжкого поклали вони учинити.

Плащ і хітон мій - всю одіж із мене вони поздирали

Й дране лахмітгя брудне і хітон мені зовсім дірявий

Кинули, - зараз і сам ти очима їх власними бачиш.

Ввечері ми прибули на іздалека видну Ітаку.

345] Тут вони линвами туго зв'язали мене, й, залишивши

У кораблі добропалубнім, швидко самі позбігали

З нього, й вечеряти сіли на самому березі моря.

Легко всі пута й вірьовки, проте, на мені розв'язали

Вічні боги, і, голову цим я лахміттям прикривши,

Швидко спустивсь по стерну, обтесанім гладко, у море

Кинувсь грудьми, й, обома гребучи безустанно руками,

Сміло поплив, і далеко від них уже був незабаром.

Вийшов з води я, де гаєм квітучим кущі розрослися,

Й нишком, ховаючись, ліг. Вони ж пробігали повз мене

355] З криком і гомоном. Та не здавалось, проте, їм доцільним

Далі шукати, й вернулись небавом вони на доладний

Свій корабель. А мене від лиха нового богове

Легко сховали і стежку знайти помогли до оселі

Мужа статечного. Суджено, видно, мені ще прожити».

360] В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Гостю ти мій нещасливий! Ти всю схвилював мені душу,

Розповідаючи, скільки в блуканнях своїх перетерпів.

Про Одіссея ж розказував не до ладу і не зможеш

Переконать мене. Нащо такому, як ти, чоловіку

365] Марно брехати? Добре-бо й сам я уже розумію,

Що не вернутись моєму господарю. Дуже не люблять

Вічні боги його, бо не дали й полягти між троянців,

Ні на руках своїх друзів, з війни повернувшись, умерти.

Пагорб могильний над ним насипали б там всеахеї.

370] Синові славу велику він сам залишив би навіки.

Гарпії ж нині його від нас одібрали безславно.

Біля свиней я живу в самотині. І навіть у місті

Рідко буваю, хіба що розумна мені Пенелопа

Скаже прийти, як нова відкілясь до нас чутка прилине.

375] Сівши навколо прибулих, розпитувать їх починають,

Хто за господарем журиться, надто вже довго відсутнім,

Хто й без жалю, бо безкарно здобутки його проїдає.

Тільки ж немило мені ні розпитувать їх, ні питати

З того часу, як в облуду один мене ввів етолієць.

3510] Вбив він людину й, по різних блукавши країнах, в обору

Врешті до мене прийшов, і прийняв я тоді його щиро.

Бачив на Криті, мовляв, як лагодив з Ідоменеєм

Там Одіссей кораблі свої, бурями в морі побиті.

Літом або восени він, мовляв, повернутися має,

з»5] Й скарб великий везе, і супутники з ним богорівні.

Хоч і прислало тебе божество мені, старче скорботний,

Не баламуть'мого серця й брехнею покинь утішати.

Не задля цього вшаную тебе і прийму я привітно, -

З остраху лиш перед Зевсом гостинним та з жалю до тебе».

390] Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Ох, і занадто ж у грудях твоїх недовірливе серце!

Навіть поклявшись, тебе упевнити все ж я не можу.

Отже, складім між собою угоду. І хай за обох нас

Свідками будуть з Олімпу високого вічні богове:

395] Тільки повернеться справді до дому свого твій господар,

В плащ із хітоном мене ти одягнеш та ще й допоможеш

І на Дуліхій поїхать, куди я так прагну всім серцем,

А не поверне додому господар, як я запевняю,

Слугам накажеш мене із високої скинути скелі,

400] Щоб ні єдиний жебрак не посмів тебе більш обманути».

Відповідаючи, мовив йому свинопас богосвітлий:

«Гостю, ні доброї слави тоді між людьми, ні пошани

Ані тепер, і надалі мені не діждати, якби я,

В домі прийнявши своєму й дарунки гостинності давши,

405] Потім убив би тебе і життя дорогого позбавив.

Мав би про що я тоді Кроніона Зевса благати!

Час вже вечеряти. Швидше б мої поверталися з поля

Товариші. Приготуєм смачну ми в цій хаті вечерю».

Так між собою вони провадили тихо розмову.

410] Аж незабаром прийшли свинопаси з гуртами своїми.

Як почали у хліви вони на ніч свиней заганяти,

Довго ще крик їх і вереск лунав навкруги невимовний.

Товаришів своїх врешті гукнув свинопас богосвітлий.

«Кращого вепра женіть сюди, щоб заколоти для гостя

415] З дальнього краю. А з ним і самі почастуємось добре.

Досить трудів зазнаємо для цих ми свиней білоіклих,

Тільки всі наслідки інші безплатно весь час пожирають».

Мовивши це, поколов невблаганною міддю він дрова,

Ті ж кабана п'ятирічного, жирного дуже, пригнали

420] І біля вогнища близько поставили. Та й про безсмертних

Теж не забув свинопас, - тримавсь-бо він доброї думки.

Зрізав щетини він жмут з голови білоіклого вепра,

Кинув в огонь і почав безсмертних богів він благати,

Щоб Одіссей велемудрий до дому свого повернувся.

425] Вдарив тоді кабана він дубовим поліном по лобі,

Й дух з нього вилетів. Зразу ж добили його, обсмалили

І на шматки розрубали. Тож м'яса тоді відділивши

З кожної вепра частини, обклав свинопас його салом,

Борошном ячним посипав і все це на вогнище кинув.

430] Решту ж усю на шматки порубали, й, рожнами проткнувши,

Стали старанно пекти, і, знявши з рожнів після того,

Разом поклали усе на столи. Свинопас же, уставши,

М'ясо ділити почав, - бо добре на звичаях знався.

Сім відділивши однакових часток, він тут же розклав їх,

435] Першу частину - німфам і синові Зевса Гермесу

Сам помолившись, поклав і присутнім роздав тоді решту.

А Одіссея довженним хребтом білоіклого вепра

Ушанувавши, тим серце свого він господаря втішив.

Отже, озвавшись до нього, сказав Одіссей велемудрий:

440] «О, коли б батькові Зевсу такий ти був любий, Евмею,

Як і мені, що такою мене ти пошаною втішив!»

В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«їж собі, гостю мій дивний, втішайся з того, що лежить тут

Перед тобою. Бог нам дає і від нас відбирає,

445] Як він у серці захоче, усе-бо для нього можливе».

Мовивши це, жертовні богам попалив він початки

І, узливання вчинивши іскристим вином, Одіссею,

Городоборцеві, келих подав, і за звичаєм сів той.

Хліб поділив поміж ними Месавлій, якого у поміч

450] Сам свинопас у відсутність господаря мусив придбати,

Ні господині, ні старця Лаерта про це не питавши, -

На заощадження власні купив він його у тафіян.

Руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

435] Хліба окрухи Месавлій прибрав, а вони всі, удосталь

Хліба і м'яса наївшись, устали й пішли на спочинок.

Ніч непривітна настала, безмісячна, дощ цілонічний

Зевс проливав, і віяв вологий Зефір безустанно.

Щоб перевірити краще, спитав Одіссей свинопаса,

460] З себе він дасть йому плащ чи від інших його зажадає

Товаришів, бо про гостя піклується так він уважно.

«Слухайте, що я просити вас хочу, Евмею та інші

Товариші! Вино не одну позбавляло людину

Розуму. Часом примусить воно й велемудрих співати,

І реготати шалено, й пускатися в танці веселі,

І говорити таке, що слід би помовчати краще.

Та як уже розбалакавсь, то критися більше не буду.

О, якби й досі я був молодий і мав силу ту саму,

Що й за часу, як під Трою ми в засідку разом ходили.

470] Вів наш загін Одіссей з Менелаєм, Атреєвим сином,

Третім вождем з ними я був, - самі вони так ухвалили.

Як підійшли ми тоді до високого муру міського,

То залягли в густолистих кущах, від стіни недалеко,

Між очерету в болоті своїми щитами прикрившись,

475] Нишком лежали. Настала вже ніч непривітна, й студений

Віяв Борей. Із хмари посипало снігом холодним;

Пообмерзали щити і льодом взялись кришталевим.

Маючи інші усі і плащі із собою, й хітони,

Спали спокійно, щитами свої прикриваючи плечі.

480] Я ж, у ту засідку йшовши, свій плащ залишив, необачний,

Товаришам, - не подумав, що мерзнути так доведеться, -

Взяв із собою один тільки щит я та пояс блискучий.

Ночі була вже остання третина, й схилилися зорі.

Ліктем штовхнувши, я мовив тоді Одіссеєві тихо,

485] Що недалеко від мене лежав, і зразу ж почув він:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Більш не ходити мені між живих, остаточно здолає

Холод мене, плаща я з собою не взяв, - напоумив

Злий мене бог лиш в хітоні піти, пропаду я, та й годі».

490] Так говорив я, і зразу ж таке він у мислях придумав, -

Завжди таким-бо й в пораді бував, і в бою з ворогами, -

Близько до мене схилившись, він так мені пошепки мовив:

«Тихше, мовчи, щоб хтось із ахеїв тебе не підслухав».

Голову ліктем підперши, промовив він ще після того:

495] «Слухайте, друзі, який мені сон божественний приснився!

Від кораблів ми занадто далеко. Пішов би хто-небудь

До Агамемнона, сина Атрея й керманича люду,

Щоб надіслав з кораблів нам більше людей на підмогу».

Так він промовив, і зразу ж Фоант, те почувши, схопився,

50° Син Андремона, відкинув свій плащ пурпуровий, і швидко

До кораблів він побіг. Я ж плащем його теплим укрився

Й солодко спав, поки з пітьми Еос надійшла злотошатна.

О, якби і досі я був молодий і мав силу колишню!

Кожен би з вас тоді дав мені плащ у цій хаті пастушій

505] Як задля приязні, так і з поваги до доброго мужа, -

Нині ж мене зневажають у цій одежині поганій».

В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Старче, прекрасна була твоя розповідь тут перед нами,

Жодного в ній не було недоречного, зайвого слова.

510] Не бракуватиме нині вкриття тобі й іншого всього,

Що бідоласі дають, як, зустрівши він нас, допомоги

Просить. А вранці ти знов у те саме вдягнешся лахміття.

Зайвих у нас не буває плащів і хітонів на зміну,

Лиш по одній одежині на кожного, щоб одягнутись.

515] А як додому улюблений вернеться син Одіссеїв,

Сам тоді плащ і хітон тобі дасть він та інше одіння

Й вирядить в той бік, куди тебе серце і розум твій кличе».

Мовивши так, підвівся, і ложе до вогнища ближче

Сам постелив, і овечих та козячих шкурок накидав.

Ліг Одіссей в ту постелю, а той ще накрив його зверху

Грубим, широким плащем, що тримав у запасі для себе,

Щоб одягнути, коли холоднеча настане страшенна.

Так і заснув Одіссей. Полягали уряд біля нього

Всі пастухи молоді. Свинопасові тільки старому

Не до вподоби було віддаля од свиней ночувати.

Спать він надворі збиравсь. Одіссеєві стало приємно.

Що про майно його так за його він одсутності дбає.

Спершу свій гострий він меч повісив на плечі могутні,

Потім на захист од вітру, свій плащ одягнувши грубезний,

530] Зверху велику накинув козла волохатого шкуру,

Гострого списа узяв, щоб од псів і людей боронитись,

І ночувати пішов там, де свині його білоіклі

Спали гурто?уі, від Борея під скелю навислу укрившись.

ПІСНЯ П'ЯТНАДЦЯТА

ЗМІСТ П'ЯТНАДЦЯТОЇ ПІСНІ

ТРИДЦЯТЬ П'ЯТИЙ І ТРИДЦЯТЬ ШОСТИЙ ДЕНЬ; РАНОК ТРИДЦЯТЬ СЬОМОГО

Афіна, з'явившись уві сні Телемахові, спонукає його повернутися на батьківщину. Щедро винагороджений Менелаєм і Єленою, він разом з Пісістратом залишає Лакедемон. Нічліг у Діокла. На другий день, минувши Пілос, Телемах сідає на корабель, бере з собою Теоклімена і вирушає в море. Тим часом Одіссей розповідає Евмеєві про свій намір іти до міста жебрачити і стати на слугування до женихів. Евмей затримує Одіссея в себе і радить йому дочекатися повернення Телемаха. За проханням Одіссея він розповідає йому про його батька й матір і про те, що з ним самим траплялось Ужитті. Телемах, прибувши рано-вранці до берегів Ітаки, посилає свій корабель до міста, а сам іде до Евмея.

ПРИБУТТЯ ТЕЛЕМАХА ДО ЕВМЕЯ

У Лакедемон просторий тим часом Паллада Афіна

Рушила, щоб Одіссея відважного світлому сину

Про поворот нагадати й схилить його швидше відплисти.

У передпокій ввійшла в Менелая славетного домі,

5] Де Телемах і осяяний Нестора син спочивали.

Тільки один Несторід тоді ніжним був сном оповитий,

А Телемахових вій насолодний ще сон не торкався -

Батькові злидні будили його цілу ніч божественну.

Ставши край ложа його, ясноока сказала Афіна:

10] «Годі тобі, Телемаху, далеко від дому блукати,

Все в своїм домі добро на поталу покинувши людям

Надто зухвалим. Коли б не рознесли вони й не поїли

Всього добра твого, - вся тоді путь твоя марною буде.

Швидше додому тебе відпустити проси Менелая

15] Голосномовного, щоб бездоганну там матір застати.

Наполягають батько й брати, щоб ішла вона заміж

За Еврімаха. Дарами-бо шлюбними всіх переважив

Він женихів, готовий ще й збільшити викуп за неї.

Не повиносила б часом без тебе майна твого з дому!

20] Знаєш-бо й сам ти, яке у жінки є серце у грудях:

Дбати волітиме дому того вона, з ким одружилась,

А про померлого юності друга й дітей своїх перших

Не пам'ятає й нікого про них не розпитує навіть.

Отже, вертайся додому й за всім доручи доглядати

25] Тій із служебниць, яку ти визнаєш сам за найкращу.

Поки дружину тобі не вкажуть богове достойну.

Інше скажу тобі слово, а ти заховай його в серці:

В засідці із женихів хоробріші на тебе чигають

Потай в протоці вузькій між Ітаки й скелястої Сами,

30] Щоби раніше убити тебе, ніж в отчизну приїдеш.

Тільки не буде цього. Земля-бо раніше покриє

Не одного з женихів, що набутки твої проїдають.

Далі з доладним своїм кораблем островів тих тримайся

І обминай уночі їх. Пошле тобі вітер попутний

35] Той із безсмертних, хто завжди рятує тебе й захищає.

А як дістанешся ти до першого мису Ітаки,

Товаришів з кораблем твоїм виряди разом до міста,

Сам же раніше за все до старого прямуй свинопаса,

Що стереже твої свині, - зичливий до тебе він щиро.

40] Переночуєш у нього, а потім пошли його в місто,

Любій матусі твоїй, розумній звістіть Пенелопі,

Що в цілковитім здоров'ї із Пілоса ти повернувся».

Мовивши це, на високий Олімп відлетіла богиня.

Тож із солодкого сну розбудив він тоді Несторіда,

45] Злегка п'ятою штовхнувши, й таке йому слово промовив:

«Встань, Пісістрате, Несторів сину, та бистрокопитних

Коней у віз запрягай, щоб могли ми в дорогу рушати».

Та Несторід Пісістрат йому так в заперечення мовив:

«Хоч би й як, Телемаху, спішили ми, все ж вирушати

50] В путь серед темної ночі не слід. Адже скоро світанок.

Краще зажди, поки гарні тобі принесе подарунки

Славний списами Атрід Менелай, покладе в колісницю

І у дорогу вирядить з лагідним словом напутнім.

Згадувать гість мандрівний із подякою буде щоденно

Мужа гостинного, котрий так щиро приймав його в себе».

Так говорив він, і скоро Еос надійшла злотошатна.

Близько тоді підійшов Менелай до них голосномовний,

З ложа уставши, що з ним пишнокоса ділила Єлена.

Щойно побачив його улюблений син Одіссеїв,

і оі ж хвилини блискучий хітон одягнув на своє він

Тіло, на плечі могутні накинув просторий та довгий

Плащ, і в двері назустріч до нього виходячи, мовив:

«Паростку Зевсів, владарю людей, Менелаю Атріде!

Та відпусти вже мене до любого рідного краю,

65] То ж поривається дух мій вернутися швидше додому!»

Відповідає тоді Менелай йому голосномовний:

«Мій Телемах дорогий, Одіссея божистого сину!

Тут я тебе, Телемаху, вже більш не триматиму довго,

Скоро додому ти прагнеш. Звичайно, обурююсь сам я

70] Мужем гостинним, чи то вже занадто привітності в нього,

Чи нелюб'язності, - краще в усьому дотримувать міри.

Зле-бо однаково - в путь випроваджувать гостя, що хтів би

Ще залишитись, чи втримувать тих, що від'їхати прагнуть.

Гостя прийми, що прийшов, а схоче піти - не затримуй.

75] Краще зажди, принесу я тобі в колісницю дарунки

Гарні, поглянь на них оком своїм, а жінкам накажу я

Приготувати обід вам з запасів, що є в моїм домі.

Тож і для мене це гордість і слава, і вам це вигода -

Ситно поснідавши, в путь вирушати в безкраї простори.

80] А як проїхати схочеш по Аргосу ти й по Елладі,

Сам я поїду з тобою, лише запряжу свої коні -

Й люд, і міста покажу тобі різні. Ніхто без дарунків

Нас не відпустить, а дасть тобі винести кожен що-небудь -

Як не казан, то триніжок, з чудової зроблений міді,

85] Пару до запрягу мулів чи з золота чистого келих».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Паростку Зевсів, владарю морів, Менелаю Атріде!

Хтів би вернутись до себе я. Бо, від'їжджаючи з дому,

Жодної там не лишив над майном я своїм охорони.

90] Як би, шукавши божистого батька, я й сам не загинув,

Чи у господі моїй ще й скарб мій коштовний загине».

Слухав уважно весь час Менелай його голосномовний

І наказав негайно дружині своїй та служницям

Приготувати обід із запасів, що мав він у домі.

95] І управитель тоді надійшов, Етеон, син Боетів,

Вставши з своєї постелі, - він жив недалеко від нього.

Каже розкласти вогонь Менелай йому голосномовний

Та готувати печеню; і все той виконував радо.

А Менелай до комори своєї пішов запашної,

100] Ще й не один, - із ним разом Єлена пішла з Мегапентом.

Щойно в комору спустились вони, де скарби зберігались,

В руки узяв сам Атрід Менелай тоді келих дводонний,

Синові ж свому звелів Мегапентові внести кратеру

Срібну. Єлена тим часом сама біля скринь зупинилась,

105] Де різнобарвні лежали вбрання, що сама вона ткала.

Вибравши врешті одне з них, Єлена, в жінках богосвітла,

Винесла найкрасивіше узором, найдовше одіння,

Наче зоря, яснобарвне, - воно аж на споді лежало.

Так через весь вони дім перейшли з подарунками разом

110] До Телемаха. І мовив йому Менелай русокудрий:

«Хай, Телемах, поворот твій додому, якого так прагнеш,

Гери божистої муж здійснить тобі, Зевс громозвучний.

Що ж до дарів, то з коштовних скарбів, які є в моїм домі,

Дам тобі річ я найкращу - з усього, що є, найдорожчу,

Дам я кратеру тобі чудового виробу. З срібла

Вилита вся, по краях вона золотом чистим покрита,

Витвір Гефестових рук. Мені дав її Федім, Сідону

Славний державець, коли, до вітчизни вертавшись, притулку

Я в його домі шукав. Ту кратеру тобі я дарую».

120] Так промовляючи, келих дводонний віддав йому в руки

Славний Атрід. Тоді й Мегапент, його син премогутній,

Винісши, тут же на землю поставив блискучу кратеру

Срібну. Й Єлена уже біля них яснолиця спинилась

З платтям в руках і сказала, ім'ям Телемаха назвавши:

125] «Люба дитино, візьми ж і від мене оцей подарунок,

Пам'ять Єлениних рук, - в жадану годину весільну

Дай нареченій своїй. До того ж хай в домі полежить

В милої неньки твоєї. А ти повертайся щасливо

В добре збудований дім свій, в улюблену рідну вітчизну».

130] Мовивши це, віддала йому в руки, і радо прийняв він.

Взявши усі подарунки, герой Пісістрат їх у кузов

Повозу склав, з великим у грудях своїх дивуванням.

В дім свій тоді запросив їх владар Менелай русокудрий.

Поряд тоді на стільцях посідали вони і на кріслах.

135] Воду служниця внесла в золотому чудовому глеку -

Руки вмивати - й поволі над срібним цеберком зливала;

Потім поставила стіл перед ними, обструганий рівно.

Хліба і страв розмаїтих їм ключниця вносить поважна,

Радо і щедро черпнувши з домашніх запасів численних.

140] М'ясо їм краяв ножем Етеон і ділив на частини,

За виночерпія був славетного син Менелая.

Руки до страв приготованих зразу ж усі простягнули.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Разом тоді Телемах і Несторів син благородний

145] Коней умить запрягли і, на повіз оздоблений ставши,

Швидко помчали на нім од дверей передсінку лункого.

Вслід за ними виходить Атрід Менелай русокудрий,

В правій руці золотий із вином, наче мед той, солодким

Келих тримаючи, щоб узливання вчинить на дорогу.

і?» Став перед повозом він і, вітаючи, так до них мовив:

«Хай вам щастить, юнаки! І Нестору, військ вожаєві,

Теж привітання. Він ставивсь до мене, як батько ласкавий,

В дні, як під Троєю ми, ахеїв сини, воювали».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

155] «Паростку Зевсів, ми щойно приїдемо - те, що сказав ти,

Розповімо йому все. О, якби, повернувшись в Ітаку,

Батька свого Одіссея щасливо застав я удома,

Я б і йому розказав, з якою мене ти любов'ю

Стрів і приймав і скільки везу я коштовних дарунків!»

160] Щойно він мовив це, раптом праворуч орел сизокрилий

Злинув, великого в кігті свої на подвір'ї схопивши

Білого гуся домашнього. З криком услід йому бігли

Чоловіки і жінки. А орел зовсім близько, праворуч

Впрост перед кіньми угору злетів. Всі дуже раділи,

165] Бачачи це, звеселилось-бо серце у кожного в грудях.

Несторів син Пісістрат тоді перший між ними озвався:

«Паростку Зевсів, владарю людей, Менелаю, скажи нам,

Знак цей для кого, богами явлений, для нас чи для тебе?»

Так він спитав, Менелай же, Ареїв любимець, замисливсь,

170] В думці вагаючись, як це усе до ладу пояснити.

Та довгошатна Єлена раніше від нього озвалась:

«Слухайте, я вам повім віщування, що вічні богове

Вклали у серце мені, і як, я гадаю, все й буде.

Як між годованих в домі орел оцей вихопив гуся,

175] З гір прилетівши, де сам народився и дітей повиводив,

Так Одіссей, проблукавши багато й багато зазнавши,

В дім свій повернеться й помсту здійснить. Можливо, вже й зараз

Дома лиху він усім женихам затіває погибель».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

180] «Дав би це муж мені Гери божистої, Зевс громозвучний,

Щиро тоді, як богині, я там би тобі помолився!»

Мовивши це, він стьобнув батогом, і із тупотом коні

Швидко помчали навскач через місто до рівного поля.

Ярмами так цілий день своїми вони потрясали.

185] Сонце тим часом зайшло і тінями вкрились дороги,

Поки у Фери вони прибули, у дім до Діокла, -

Сином він був Ортілоха, що сам народивсь од Алфея;

Там вони ніч пробули, і гостинно прийняв той прибулих.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

190] Коней вони запрягли і, на повіз оздоблений ставши,

Швидко помчали на нім од дверей передсінку лункого.

Дзвінко похльостував бич, і коні охоче летіли.

В Пілос, місто високе, вони прибули незабаром.

Отже, почав Телемах тоді з Нестора сином розмову:

195] «Чи обіцяєш мені, Несторіде, одне лиш прохання

Виконать? Ми ж пов'язані узами дружніми здавна,

З приязні наших батьків, та й однолітки ми із тобою.

Спільна ж ця подорож нині ще збільшує дружбу між нами.

Прямо на мій корабель ізсади мене, паростку Зевсів,

200] Щоб не затримав мене твій батько старенький у домі,

Щоб не почав частувать, - якнайшвидше я їхати мушу».

Так він сказав, Несторід же в своєму став радитись серш»

Як би то виконать краще йому товариське прохання.

Поміркував і ось що він визнав тоді за найкраще:

205] До корабля повернув свої коні, до берега моря,

Вніс на корму корабля він чудові усі подарунки -

Золото й плаття, усе, що дав Менелай юнакові,

1, поквапляючи друга, він слово промовив крилате:

«Швидше ж на бистрий іди корабель і скликай всіх супутців,

210] Поки додому я встигну дійти й розказати старому.

Добре-бо знаю я те і серцем своїм, і душею, -

Дуже завзятий, палкий в нього дух, він тебе не відпустить.

Сам він запрошувать прийде сюди, і, я певен, без тебе

Він не повернеться. В кожному разі розсердиться дуже».

215] Мовивши це, своїх коней погнав Пісістрат гашшогривих

В місто пілосян, і швидко до дому свого він доїхав.

А Телемах уже наглив супутців і так до них мовив:

«Снасті на чорнім своїм кораблі закріпляйте, супугці,

Й швидше на нього сідаймо, щоб їхати нам у дорогу».

220] Так він промовив, і всі наказу послухали радо,

До кочетів вони швидко зійшли й на місця посідали.

Поки він там клопотавсь на кормі корабля, і молився,

Й жертву Афіні приносив, якийсь чужоземець до нього

Раптом підходить. Утік він із Аргоса, вбивши людину,

225] Став ворожбитом. Родом походив він од Мелампода,

Що, проживаючи в Пілосі - матері кіз та овечок,

Домом і скарбом своїм визначався між інших пілосян.

Потім до інших країв він поїхав, з вітчизни утікши,

Від найсильнішого в людях Нелея, відважного духом,

Котрий, маєтки його відібравши, тримав їх насильно

Протягом року. В той час Мелампод у Філаковім домі

В'язнем у путах тяжкої зазнав невимовної муки

Через Нелеєву доньку й облуду гірку, що підступно

Вклала Еріннія в серце йому, ця богиня жахлива.

Кери, проте, він уник і ревучих корів із Філаки

В Пілос пригнав, і за вчинок негідний помстивсь на Нелеї

Він богорівному і молоду свому братові жінку

В дім упровадив, а сам - до іншого краю подався,

В Аргос, на коні багатий, - це там йому доля судила

240] Жити й численного люду аргеїв володарем стати.

Там одруживсь він і дім збудував собі високоверхий;

Двох могутніх синів - Антіфата і Мантія - мав він,

А Антіфат породив Оїкла, відважного духом;

Амфіарай називавсь син Оїкла, підбурювач воєн,

245] Люблений був він і Зевсом егідодержавним, і любий

Був Аполлонові. Старості все ж не дійшов він порога.

В Фівах жіноча згубила його до дарунків прихильність.

Двоє синів - Алкмеон з Амфілохом - родилися в нього,

В Мантія теж було двоє синів - Поліфід був із Клітом.

250] Викрала Кліта на небо Еос, злотошатна богиня,

Задля краси його, щоб увійшов він до кола безсмертних.

А Поліфіда відважного зразу ж по батьковій смерті

Сам Аполлон ворожбитом зробив поміж ними найкращим.

До Гіпересії він, посварившись із батьком, від'їхав.

255] Там живучи, тоді смертним почав він усім ворожити.

Син Поліфіда, відомий із іменем Теоклімена,

До Телемаха в той час підійшов, як молився він саме

Та узливання чинив на швидкім кораблі чорнобокім,

Став біля нього він близько і слово промовив крилате:

260] «Друже мій, що застаю я тебе за принесенням жертви,

Богом тебе заклинаю і жертвою цею, до того

Ще й головою твоєю й супутників тих, що з тобою, -

Відповідь щиру й правдиву ти дай на мої запитання:

Хто ти і звідки? З якого ти міста і роду якого?»

265] Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Щиро й одверто, чужинче, все зараз тобі розповім я.

Родом я сам із Ітаки, звуть батька мого Одіссеєм;

Звали, вірніш, - бо тепер десь лихою він смертю загинув.

Тим-то супутників взявши, в своїм кораблі чорнобокім

270] Я й приїхав вістей про загиблого батька питати».

В відповідь Теоклімен промовив йому боговидий:

«Поза вітчизною й сам я тепер, чоловіка убивши

Одноплемінного; в нього ж у Аргосі, кіньми багатім,

Досить братів і рідні, що їм влада в ахеїв належить.

275] їх уникаючи, разом від смерті і чорної Кери

Втік я. Тепер моя доля - між люду чужого блукати.

Щиро благаю, візьми на швидкий корабель свій вигнанця,

Щоб не убили мене, бо, знаю, женуться за мною».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

280] «Не прожену я тебе з корабля, якщо так того прагнеш.

Йди вже до нас, - що маємо, тим і тебе почастуєм».

Мовивши це, узяв від чужинця він мідного списа

Й поруч поклав на поміст корабля, що хитався на хвилях.

Вийшов потому і сам він на свій корабель мореплавний,

285] Сів на кормі його й поряд тоді посадив біля себе

Теоклімена. Причали негайно гребці відв'язали.

А Телемах уже наглив супутців, звелівши їм швидше

Снасті кріпити, й вони наказу послухали радо.

Щоглу соснову піднявши, в гніздо посередині, в кінсель,

290] Вставили міцно й до переду линвами враз прив'язали

Та натягнули ремінням заплетеним біле вітрило.

Вітер попутний для них ясноока послала Афіна.

Буйно він віяв у чистому небі, щоб швидше до цілі

Міг допливти корабель по водах солоного моря.

295] Ось уже й Круни вони пропливли, й ясноводу Халкіду.

Сонце тим часом зайшло, і тінями вкрились дороги.

Подихом Зевсовим гнаний, минав корабель уже й Фею,

І богосвітлу Еліду, де плем'я епеян владарить.

До островів скелястих повів Телемах корабель свій:

30(1 Думав одно лиш - уникне він смерті чи зовсім загине.

Саме в той час Одіссей з свинопасом божистим в хатині

Сіли вечеряти, й інші мужі там вечеряли з ними.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

їх запитав Одіссей, перевірити хтівши Евмея,

305] Чи залишитись запросить в оселі своїй і гостинно

Буде й надалі приймати його, чи до міста спровадить.

«Слухайте, що я просити вас хочу, Евмею та інші

Товариші! Із світанком у город я маю податись

Жебрати, щоб тягарем не бути тобі й товариству.

310] Ти ж поясни мені все й провожатого дай, щоб надійно

Він допровадив мене. По місту ж і сам я вже буду

Якось блукати, щоб дав мені хліба й напитись хто-небудь.

Так би дійшов я й до дому, де жив Одіссей богорівний,

Звістку про нього приніс би самій Пенелопі розумній;

315] Може, там якось пробрався б і між женихів я зухвалих, -

Маючи стільки наїдків, дали б і мені вони їсти.

Я ж їм прислужувать став би, у чому вони побажали б.

Прямо тобі я скажу, а ти слухай і зваж на це добре:

З ласки Гермеса-посла, що людям у різноманітних

320] Справах і радість, і успіх, і славу дарує велику,

Смертний зі мною ніхто не зрівняється в жодній роботі:

Швидко розкласти вогонь, сухих на те дров нарубати,

Різати й смажити м'ясо, вино розливати по кубках -

Все, що на службі в заможних людина виконує проста».

з" З прикрістю ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Горенько ж ти моє, гостю! І звідки ця думка у тебе

Виникла в серці? Невже ти там зовсім загинути хочеш,

Що заманулось тобі в юрбу женихів замішатись?

Буйство-бо їх і зухвалість залізного неба сягають.

330] їм услуговують слуги нітрохи на тебе не схожі,

А молоді все, одягнені в гарні плащі і хітони,

Голови в них аж блищать від оливи й обличчя красиві, -

Ось хто вслуговує їм. Столи, відгембльовані гладко,

Аж угинаються в них від вина, і хліба, і м'яса.

335] Краще у нас залишайся. Нікого-бо ти не обтяжиш -

Ані мене, ані інших, що тут проживають зі мною.

А як повернеться врешті улюблений син Одіссеїв,

Сам він одягне і плащ, і хітон тобі, й інше одіння

1 спорядить, куди прагнеш ти серцем своїм і душею».

340] В відповідь мовив незламний йому Одіссей богосвітлий:

«О, якби став ти, Евмею, і Зевсові-батькові любим,

Як і мені, ти ж бо край моїм мукам поклав і блуканням!

Гіршого в світі нема за таке от життя мандрівниче.

Задля утроби проклятої безліч доводиться людям

345] Лиха терпіти - й блукання, і злидні, і всяке нещастя.

А що затримуєш ти мене тут, щоб я ждав Телемаха,

То хоч про матір скажи Одіссея, подібного богу,

Й батька його, на порозі-бо старості він їх покинув, -

Чи вони й досі живі ще під сонячним світлим промінням,

Чи повмирали уже і домують в оселі Аїда?»

В відповідь мовив йому свинопас, розпорядник пастуший:

«Щиро й одверто, мій гостю, все зараз тобі розповім я.

Й досі живий ще Лаерт. У своєму він домі всечасно

Зевса благає, щоб швидше узяв його душу із тіла.

355] Тяжко-бо журиться він і за сином своїм, що від'їхав,

І за дружиною мудрою, що йому смертю своєю

Смутку найбільш завдала і вкинула в старість дочасну.

З жалю за сином такою умерла вона жалібною

Смертю, що хай так віднині ніхто не вмирає з живущих,

збо Хто мені любий і щиру до мене любов виявляє.

Скільки жива ще була вона, хоч і журилася тяжко,

Стільки любив розмовляти я з нею й розпитувать часом,

Бо виховання й мені вона разом дала, і Ктімені,

Славній дочці довгошатній, між дітьми її наймолодшій.

365] Разом росли ми, й про мене лиш трошечки менш вона дбала,

А як вступили обоє у юність ми вельмижадану,

Видали в Саму її, і віно взяли незліченне,

Плащ, і хітон мені, й інше одіння дала її мати,

Пару сандалій прегарних, щоб ноги взувать, дарувала

370] І відрядила в село. Й ще сердечніш мене полюбила.

Нині цього я позбавлений. Але боги всеблаженні

Благословляють мене у справі, якою займаюсь.

З неї-бо їм я і п'ю, ще й людей достойних частую.

Від господині ж нічого привітного вже не почути

375] Ні у словах, ні на ділі відтоді, як лихо на дім наш

З тими зухвальцями впало. А слугам буває ж так мило

Порозмовлять з господинею, в неї про все розпитати,

Випити в неї й поїсти, ще й в поле нести із собою

Річ, від якої звичайно радіє у челяді серце».

380] Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Лихо ж яке! То й змалку ти вже, свинопасе Евмею,

Поневірявсь од батьків і вітчизни своєї далеко.

Отже, по правді усе розкажи мені щиро й одверто,

Чи зруйнували напасники широковуличне місто,

385] Де проживав твій батько з шановною матір'ю разом,

Чи залишили самого тебе при коровах і вівцях,

А вороги тебе раптом на свій корабель захопили

І за підхожу ціну продали тебе в дім цього мужа».

В відповідь мовив йому свинопас, розпорядник пастуший:

390] «Гостю, якщо вже питаєш мене і довідатись хочеш,

Мовчки посидь біля мене й солодким вином утішайся

Вдосталь. Ночі тепер нескінченні. Є час і поспати,

Час є й цікаві розмови послухать. Тобі ж ні до чого

Спати лягать завчасу, - ще довгий нам сон надокучить.

395] Інші ж усі, кого їх душа спонукає і серце,

Хай собі спати ідуть. А завтра мені на світанку

Кожен, поснідавши, свині хазяйські на пашу хай гонить.

Ми ж в цій хатині питтям та їдою втішатися будем

І один одному згадувать в дружній розмові печальні

400] Наші пригоди. Бо є й у скорботі минулій утіха

Мужу, що лиха багато зазнав, проблукавши багато.

Я розповім тобі те, про що ти хотів розпитати.

Є такий острів, Сірією звуть його, може, чував ти,

Від Ортігії на північ, де сонце свій шлях повертає.

Хоч і не густо людьми заселений, все ж він вигідний.

На виноград, на пшеницю, на випаси й вівці багатий.

Голоду в тому краю не буває, ні хворостей лютих,

Що завдають стільки горя і клопоту людям нещасним.

А як постаріє в їхній країні людське покоління,

410] То Аполлон срібнолукий до них з Артемідою сходить -

Тихо, без болю, ласкавими стрілами їх умертвляє.

Два у них міста, й надвоє поділено все поміж ними.

Владарював у обох тих містах ще віддавна мій батько

Ктесій, Орменів син, до безсмертного бога подібний.

415] Раз фінікійці до нас прибули, мореходці славетні,

І навезли, шахраї, блискіток в кораблі своїм чорнім.

В домі ж у батька мойого була фінікіянка гарна,

Росла й ставна, в рукоділлях жіночих майстриня уміла.

Та незабаром її прелукаві звели фінікійці:

420] Прала вона близ бокастого їх корабля, і один з них

Ложем із нею й коханням з'єднався. А легко звести цим

Женщину кволу, хоч би вона й дуже була доброчесна.

Став він у неї розпитувать, хто вона й звідки походить,

І показала на батьківський дім вона високоверхий.

425] «Родом з Сідону я, міддю багатого, можу хвалитись.

Я - Арібанта дочка, що в великих купався достатках.

Та захопили мене тафіяни, розбійники хижі,

В час, коли з поля я йшла, і, в цей край запровадивши потім,

Тут за підхожу ціну продали мене в дім цього мужа».

4!0] Мовив тоді чоловік, що таємно із нею з'єднався:

«Чи не хотіла б ти знову додому вернутися з нами,

Щоб свого батька і матір побачити й високоверхий

Дім свій? Живі ще вони й за заможних вважаються й досі».

Відповідаючи, жінка таке тоді мовила слово:

435] «Може це бути, якби, корабельники, ви обіцяли

З клятвою - цілу й здорову мене довезти аж додому».

Мовила так, і всі поклялись, як вона зажадала.

Потім, коли вже вони присяглися і клятву скінчили,

Відповідаючи, жінка таке до них мовила слово:

440] «Отже, мовчіть! Хай і словом до мене ніхто з-поміж ваших

Товаришів не озветься, зі мною на вулиці стрівшись

Чи близ криниці, щоб хтось не подався у дім до старого

З виказом, бо запідозрить господар і зразу ж міцними

Путами зв'яже мене, та й вам приготує загибель.

44<; В мислях тримайте це слово й прискорюйте вашу торгівлю.

А як наповните свій корабель ви усяким припасом,

Звістку до мене тоді якнайшвидше у дім передайте,

Золота я захоплю, що під руку мені попадеться,

Перевізного ж і інше я щось би хотіла вам дати:

450] В домі у знатного мужа дитя я його доглядаю.

Хлопчик кмітливий, і завжди зі мною він бігає всюди.

На корабель я його приведу, і стократну ціну ви

Зможете взять за хлопчину, чужим його людям продавши».

З цими словами вернулась вона у дім мого батька.

455] Протягом цілого року лишались у нас фінікійці, -

Різних товарів багато в місткий корабель закупили.

А завантаживши свій корабель крутобокий, щоб їхать,

Вісника зразу ж послали до жінки - про це їй сказати.

Вельми хитрющий прийшов чолов'яга у дім мого батька,

460] Мав золоте він на продаж намисто в янтарній оправі.

Поки служебниці наші й матуся поважна в покоях

Те розглядали намисто, в руках його важили власних

І за ціну торгувалися, він їй моргнув непомітно.

Переморгнувшися з нею, на свій корабель він вернувся.

465] Жінка ж, узявши за руку, в той час повела мене з дому.

В передпокої знайшла на столах вона кубки, - недавно

Учту справляли там люди, що батьку в ділах помагали;

Зараз на площу міську подались вони всі на нараду.

Швидко схопивши три кубки й за пазуху їх заховавши,

470] Жінка їх винесла, я ж за нею пішов необачно.

Сонце тим часом зайшло і тінями вкрились дороги.

Кроком поспішним славетної пристані ми досягнули,

Де бистрохідний вже нас дожидав корабель фінікіян.

Сіли на нього вони й попливли усі шляхом вологим,

475] Нас посадивши. Зевс їм послав тоді вітер попутний.

Шість уже діб ніч і день ми по морю пливли безнастанно.

А як і сьомий ще день надіслав тоді Зевс нам Кротон,

Вбила стрілою ту жінку сама Артеміда-лучниця, -

Хлюснула, наче та чайка морська, у ропу вона трюмну,

480] Й кинули в море її на поживу тюленям та хижим

Рибам, а я в кораблі з засмученим серцем лишився.

Аж до Ітаки нас вітер попутний і хвилі пригнали, -

Тут-то Лаерт і придбав мене, з власних достатків сплативши.

Так і оцю я країну побачив своїми очима».

485] В відповідь так промовив йому Одіссей богорідний:

«Дуже мій дух схвилював ти, Евмею, мені так докладно

Всі розповівши нещастя, що духом ти їх перетерпів.

Та до лихого тобі і хорошого трохи добавив

Зевс, бо, зазнавши біди, до ласкавого в дім ти потрапив

490] Мужа, який і питтям, і їдою тебе забезпечив

Вдосталь, - живеться у нього тобі непогано. А я от

Тільки по довгих блуканнях сюди на останку потрапив!»

Так між собою вони провадили стиха розмову.

Зрештою й спати лягли, та лише на часину коротку,

і'5] Бо вже Еос надійшла злотошатна. Тим часом до суші

Товариші Телемаха дійшли й відв'язали вітрила,

Щоглу спустили й на веслах до пристані вже підпливали.

Кинули котву камінну, причали міцні закріпили

І повиходили всі на берег шумливого моря,

500] Приготували сніданок, іскристе вино замішали.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Так говорити до них розпочав Телемах тямовитий:

«Ближче до міста ви наш корабель чорнобокий спрямуйте,

Сам же в поля до своїх пастухів я негайно подамся,

505] Ввечері в місто вернусь, як огляну свої володіння.

Завтра ж уранці, в подяку за поміч в дорозі, я добру

Учту з печенею вам і солодким вином улаштую».

В відповідь Теоклімен промовив йому боговидий:

«Любе дитя, а мені ж то куди уже йти? До чийого

510] Дому? До тих, що кермують на цій кременистій Ітаці?

Може, навпрост до дому твого і твоєї матусі?»

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Іншим я разом і сам запросив би тебе завітати

В нашу оселю, - гостинності нам не бракує. А зараз

515] Гірше було б це й для тебе: мене там немає, й матусі

Ти не побачиш, - не часто з світлиці униз вона сходить

До женихів, на кроснах від них вона тче якнайдалі.

Іншого мужа тобі я вкажу, до якого ти зайдеш, -

Це Еврімах, Поліба розумного син благородний, -

520] Дивляться наче на бога тепер ітакійці на нього.

Кращий за інших-бо він женихів і прагне найбільше

Матір узяти мою й Одіссеєве місце зайняти.

Та лиш один у ефірі те відає Зевс-олімпієць,

Чи не настигне його загибелі день замість шлюбу».

525] Так говорив він, і раптом злетів перед ними праворуч

Яструб, провісник швидкий Аполлонів, - тримаючи в кігтях,

Дику голубку терзав він нещадно, і сипалось зверху

Пір'я поміж кораблем і самим Телемахом на землю.

Теоклімен тоді нишком убік юнака відкликає.

530] Взявши за руку його й на ім'я називаючи, мовить:

«Знай, Телемах, не без бога та птиця злетіла праворуч.

Глянувши тільки, збагнув я, що віщий то птах перед нами.

Роду, що владним більше від вашого був би, немає

В цілій Ітаці, од всіх-бо ви завжди були найсильніші».

535] Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«О, якби слово твоє та справдилося, друже мій, гостю!

Скоро відчув би ти приязнь мою, і дарунків багато

Мав би від мене, і кожен тебе називав би щасливим».

І до Пірея, товариша вірного, так він озвався:

540] «Клітія сину, Пірею! Послухав мене ти найбільше

З товаришів, що зі мною поїхали в Пілос піщаний.

Отже, і зараз послухай, в свій дім заведи цього гостя,

Щиро прийми й почастуй його, поки я сам повернуся».

В відповідь ось що Пірей йому, списник уславлений, мовив:

545] «Знай, Телемаху, якби і надовго ти там забарився,

Я піклуватимусь ним, - гостинності нам не бракує».

Мовивши так і зійшовши на свій корабель, наказав вія

Товаришам з ним іти і причали усі відв'язати.

До кочетів вони, швидко зійшовши, усі посідали.

550] Ноги тим часом узув Телемах у сандалії гарні,

Списа міцного узяв із мідним загостреним вістрям

Із-під помосту. Гребці ж відв'язали причали, зштовхнули

З берега свій корабель і до міста притьмом веслували.

Як наказав Телемах, улюблений син Одіссеїв.

555] Кроком швидким у той час вже несли його ноги, аж поки

Він не дійшов до подвір'я, де безліч свиней ночувало

Й вірний його свинопас владаревим майном піклувався.

ПІСНЯ ШІСТНАДЦЯТА

ЗМІСТ ШІСТНАДЦЯТОЇ ПІСНІ

ДЕНЬ ТРИДЦЯТЬ СЬОМИЙ

Телемах приходить до Евмея, і той приймає його з великою радістю. Він посилає Евмея в місто сповістити Пенелопу про повернення сина. Одіссей, підкоряючись Афіні, відкривається Телемахові; вони обмірковують разом, як умертвити женихів. Тим часом ці останні, підбурювані Антіноєм, змовляються вчинити замах на Телемахове життя; але Амфіном радить їм насамперед довідатись про Зевсову волю. Пенелопа, дізнавшись про їх змову, докоряє Антіноєві; Еврімах лицемірно намагається її заспокоїти. Евмей повертається до своєї оселі.

УПІЗНАННЯ ОДІССЕЯ ТЕЛЕМАХОМ

Вдосвіта встав Одіссей, і з божистим удвох свинопасом

Стали сніданок собі готувати, вогонь розпаливши,

А пастухів вони пасти свиней перед тим відрядили.

Враз підійшов Телемах, але чуйні собаки гавкучі

5] Все ж не загавкали. Та спостеріг Одіссей богосвітлий -

Пси завиляли хвостами, і кроки людини почув він,

І до Евмея озвався, промовивши слово крилате:

«Хтось там, Евмею, до тебе прийшов, - якийсь твій товариш

Чи із знайомих хто-небудь, - не гавкають чуйні собаки,

10] Тільки хвостами виляють, та й кроки чиїсь-то я чую».

Ще не скінчив він і мови цієї, як син його любий

Став на поріг. Свинопас здивовано з місця схопився

Й виронив посуд із рук, в якому іскристе вино він

Саме з водою мішав. До господаря кинувсь назустріч,

15] Голову став цілувати, й ясних його ока обидва,

Й руки обидві, а з лиць його сльози ряснії збігали.

Так наче батько, що рідного в щирій любові вітає

Сина, який з чужини по десятому році вернувся,

Одинака, що пізно родився, тривоги завдавши, -

20] Так Телемаха божистого став свинопас богосвітлий

І обнімати, й всього цілувать, наче смерті уник він.

Врешті спромігся крізь сльози промовити слово крилате:

«Світло ясне моє, ти вже вернувсь, Телемаху! Не думав

Я тебе бачити з дня, як відплив з кораблем ти на Пілос!

25] Ну-бо, заходь же, дитя моє любе, дай глянуть на тебе,

Втішитись дай, що ти прямо сюди з чужини повернувся!

Ти-бо не часто у нас, пастухів, тут у полі буваєш,

Більше у місті живеш. І як тобі не остогидне

Бачити там увесь час юрбу женихів знахабнілих!»

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Так воно й буде, татуню. Прибув я сюди задля тебе,

Щоб і побачити навіч тебе, й твоє слово почути,

Чи то удома ще мати моя, чи, може, із нею

Інший вже хтось одруживсь, Одіссеєве ж ложе самотнє

35] Навіть уже й не застелене, лиш павутинням запнуте».

В відповідь мовив йому свинопас, розпорядник пастуший:

«Досі душею незламна вона і весь час непохитна

Дома сама пробуває, і в смутку й сльозах безустанних

Ночі безсонні і дні їй безрадісно довгі минають».

40] Мовивши так, він од нього прийняв мідногострого списа,

Й через камінний поріг увійшов Телемах тоді в хату.

З місця свойого підвівсь перед ним Одіссей, його батько.

Та Телемах його стримав і мовив, озвавшись до нього:

«Гостю, сиди! Для себе ми й інше тут знайдемо місце

45] В нашій хатині. Ось чоловік цей мене десь посадить».

Так говорив він, і сів той на місце своє. Свинопас же

Свіжого віття накидав, овечим накрив його руном.

Сів на цім місці тоді й улюблений син Одіссеїв.

Потім в мисках дерев'яних подав свинопас їм печене

50] М'ясо, яке від вечері вчорашньої в нього лишалось,

В кошики плетені хліба з верхом поклав їм небавом,

В чаші кленовій вино розмішав їм, як мед той, солодке,

Справивши все це, він проти божистого сів Одіссея.

Руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

55] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Богоподібного врешті спитав Телемах свинопаса:

«Звідки, татуню, прибув цей чужинець? І як мореплавці

В нашу Ітаку його привезли? І що то за люди?

Вже ж бо не пішки сюди, я гадаю, до нас він дістався».

60] В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Зараз, дитя моє любе, всю правду тобі розповім я.

Хвалиться він, що родом з просторого Криту походить,

Що в багатьох він містах побував, серед різного люду,

В довгих блуканнях, - таку божество йому випряло долю.

65] Зараз же він, з корабля переїжджих феспротів утікши,

В хату до мене прийшов, - його я тобі доручаю.

Зробиш, як знаєш, а він допомоги благає твоєї».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Словом, Евмею, своїм боляче мені серце ти вразив.

70] Як же у домі своєму чужинця я можу прийняти?

Ще молодий-бо, на руки свої я покластись не можу,

Щоб захиститись од мужа, що кривдити нас починає.

Мати моя своїм серцем і досі ще надвоє важить -

Чи залишатись зі мною і дому свого пильнувати,

ь Ложе шануючи мужове й славу свою у народі,

Чи за котримсь із ахеїв піти, найзначнішим між тими,

Хто її сватає, з тим, хто дарунків приносить найбільше.

Гостя ж чужинця, якщо вже прибув до твойого він дому,

В плащ і хітон одягну та в інше одіння красиве,

80] Меч йому дам двоєсічний і пару сандалій на ноги

І споряджу, куди серцем своїм і душею він прагне.

А якщо хочеш, то сам в цій хатині ти ним попіклуйся,

Я ж йому й одіж сюди надішлю, і все, що потрібно

Для харчування, щоб ти з товариством своїм не втрачався.

До женихів же у місто іти йому в кожному разі

Я б не дозволив, бо надто нахабні вони і зухвалі.

Не поглумились би з нього на прикрість мені і досаду.

А одному, хоч би й дужому, проти громади такої

Важко що-небудь зробить, - все одно вони будуть сильніші».

90] В відповідь мовив незламний йому Одіссей богосвітлий:

«Друже, якщо і мені тут вільно втрутитися в мову, -

Любе моє виривається серце з грудей, коли чую,

Скільки безчинств женихи, як розказуєш ти, натворили

В домі твоїм, проти волі такого, як ти, чоловіка.

95] От що скажи мені: ти добровільно піддавсь їм чи, може,

Всі тебе люди ненавидять, голосом ведені божим?

Чи на братів нарікаєш, бо вправі на них покладатись,

Кожен в борні, хоча б і яка була бійка велика.

Був би такий я, як ти, молодий і з такою ж душею,

іоо ци Одіссея б я був бездоганного син, а чи й сам він, -

Вернеться ще він з блукань, ще дає на те доля надію, -

Хай мені голову вражий зітне чужоземець, якщо я

Згубою сам не нагряну на всіх женихів знахабнілих,

До Одіссея, сина Лаерта, у дім увійшовши.

105] Хоч би юрбою мене одного вони всі й подолали,

Краще убитим у домі своєму волів би я бути

Й трупом лягти, ніж без краю на їхні безчинства дивитись,

Як зневажають гостей моїх, як по світлицях чудових

Наших челядниць, служебних жінок, безсоромно безчестять,

110] Як розливають вино і всі прощають припаси

Так безрозсудно, безтямно, без краю-кінця і без глузду».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Зараз, чужинче, одверто всю правду тобі розповім я:

Ні ворожнечі до мене в народі, ні гніву немає,

115] Не нарікав на братів я, що вправі на них покладатись

Кожен в борні, хоча б і яка була бійка велика.

Одинаками-бо вів нам Кроніон усі покоління:

Мав одного лише сина Лаерта мій прадід Аркесій,

Мав одного й Одіссея Лаерт; Одіссей же мене лиш

120] Мав одного, і того на недолю він дома покинув.

Тим-то й багато так люду ворожого в нашому домі:

Скільки на цих островах державців не є можновладних -

З Сами, Дуліхію й Закінту, густо укритого лісом,

Скільки їх тут не кермує на цій кременистій Ітаці,

125] Всі мою сватають матір і дім мій нещадно грабують.

Шлюбу ж бридкого вона ні відкинуть не сміє, ні краю

їх домаганням покласти не може, вони ж об'їдають

Весь мій маєток і скоро й самого мене пошматують!

Тільки заховано це у лоні богів всемогутніх.

130] Швидше ж, татуню, іди до розумної ти Пенелопи

І розкажи, що я з Пілосу цілий вернувся й здоровий.

Я ж залишуся у тебе, аж поки назад ти прибудеш,

Все їй звістивши самій, щоб інший про це із ахеїв

Хтось не довідавсь. Багато-бо хто мені лихо готує».

135] В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Знаю я все й розумію. Й так само, як кажеш ти, думав.

Ти ж усю правду тепер розкажи мені щиро й одверто.

Чи й до Лаерта нещасного треба мені із цією

Вістю зайти? Хоч і дуже він за Одіссеєм журився,

140] Та доглядав, проте, в полі роботи і з челяддю в домі

їв він і пив, коли серце у грудях до того схиляло.

З того ж часу, як своїм кораблем ти у Пілос подався,

Більше він, кажуть, не їсть і не п'є, як звичайно бувало,

Не доглядає й роботи, а тільки з плачем та зітханням

145] В смутку сидить, і в'яне усе на костях його тіло».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Шкода, та все ж залишімо його, хоч і як це нам гірко!

Тільки б од власного вибору щось нам залежало, смертним,

Спершу обрав би лиш день я повернення батька додому.

і5о Матері все сповістивши, вертайся назад, до Лаерта ж

Сам у полях не блукай; а їй ти скажи, щоб до нього

Ключницю, нашу служебку, вона якнайшвидше послала

Потай од інших, а та хай старого про все повідомить».

Мовивши це, відіслав свинопаса. Сандалії взявши,

155] Той їх до ніг підв'язав і до міста пішов. Від Афіни

Не заховалось, що вийшов Евмей свинопас із кошари.

Ближче вона підійшла, на вигляд мов жінка прекрасна,

Росла й ставна, в рукоділлях жіночих майстриня уміла.

Ставши у дверях, вона Одіссеєві тільки з'явилась,

160] А Телемах не побачив і зовсім її не помітив, -

Не перед кожним відкрито себе виявляють богове, -

Лиш Одіссей її бачив та пси, що, й не гавкнувши навіть,

Із скавучанням від страху з кошари усі повтікали.

Злегка бровами кивнула вона. Одіссей богосвітлий

165] Враз догадався, до муру високого вийшов із хати

І зупинивсь перед нею. До нього звернулась Афіна:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Зараз же синові слово скажи, не таївшись од нього,

Як вам удвох, женихам уготовивши смерть і загибель,

170] В місто славетне податись. Сама ж бо від вас я недовго

Осторонь буду, - готова я поряд із вами до бою».

Тут Одіссея жезлом золотим доторкнулась Афіна.

Випраним чисто плащем і хітоном вона йому спершу

Плечі укрила й осанку ставну й моложавість вернула.

175] Знову смуглявий він став, і повніш заокруглились лиця,

Чорною знов бородою усе обросло підборіддя.

Все це зробивши, вона відійшла, Одіссей же в хатину

Знов повернувся. Дуже здивований син його любий

Вбік свої очі відвів, боячись, чи не бога він бачить.

180] Врешті озвався і слово до нього промовив крилате:

«Зараз ти іншим здаєшся, мій гостю, ніж був ти раніше.

Інше ти маєш одіння, і зовсім не те твоє тіло.

Чи не один ти з богів, що простором небес володіють?

Зглянься на нас і дозволь принести тобі жертву священну

185] І золоті коштовні дарунки. О, змилуйсь над нами!»

В відповідь мовив незламний йому Одіссей богосвітлий:

«Ні, я не бог, і чому до безсмертних мене ти рівняєш?

Батько я твій, за якого в зітханнях ти стільки скорботи

Терпиш весь час і насильств від людей зазнаєш ти зухвалих!»

190] Мовивши це, почав цілувати він сина, й струмили

З лиць його сльози на землю, що стримував їх він до того.

Та Телемах не повірив, що то перед ним його батько,

Й, знову до нього звернувшись, у відповідь так йому мовив:

«Не Одіссей ти, не батько мій, ні, - то якийсь мене зводить

195] Бог, щоб я потім ще більше зітхав після того і плакав.

Смертній людині ніяк-бо таке неможливо зробити

Розумом власним, лиш богу, як з'явиться він перед нами,

Легко зробити себе молодим чи старим - як захоче.

Щойно ти дідом старим тут сидів у брудному лахмітті

200] Й схожий уже на богів, що простором небес володіють».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Ні, Телемаху, не слід ні надто вже так дивуватись,

Ні сумніватися так, коли дома вже батько твій любий.

Інший сюди Одіссей ніякий до вас не прибуде,

205] Це ж бо я сам, що стільки недолі зазнав у блуканнях,

Аж по двадцятому році до рідного краю вернувся.

Те ж, що тут сталось, то справа Афіни, що здобич дарує, -

Отже, й мене, як схотілося їй, - бо усе вона може, -

То на убогого старця подібним зробила, то раптом

210] На молодого, красивого мужа у гарнім одінні.

Легко-бо вічним богам, що простором небес володіють,

Чи звеличати, чи зовсім принизити смертну людину».

Так він промовив і сів. Рясні проливаючи сльози,

Став Телемах обнімати свого благородного батька.

215] Стриматись більше не в силі, обидва вони заридали.

Плакали ревно вони, від хижих птахів голосніше -

Кань пазуристих або надморських орлів, що з гнізда в них

Позабирали селяни малих пташенят, ще безперих.

Так жалібні вони сльози обоє з-під брів проливали.

220] В уболіванні й журбі так зайшло б їм і сонце за обрій,

Та Телемах обізвався нарешті і мовив до батька:

«Як тебе, батьку мій любий, яким кораблем мореплавці

В нашу Ітаку сюди привезли? І що то за люди?

Вже ж бо не пішки сюди, я гадаю, до нас ти дістався».

225] В відповідь мовив незламний в біді Одіссей богосвітлий:

«Зараз, мій сину, одверто всю правду тобі розповім я.

Славні мене привезли мореплавці-феаки, що й інших

Переправляють по морю людей, хто до них прибуває.

Спав на швидкім кораблі я, вони ж провезли мене морем,

230] І на Ітаку зсадили, й дарів надавали коштовних -

Міді, і золота, й безліч усяких тканин і одежі.

Все це лежить у печері заховане з волі безсмертних.

Нині ж сюди я прибув за порадливим словом Афіни -

Обміркувати удвох, як лихих ворогів нам позбутись.

235] Перелічи ж мені зараз усіх женихів, щоб докладно

З певністю знав я - і скільки їх є там, і що то за люди.

Отже, я в серці своїм бездоганнім усе розсудивши,

Зважу тоді, чи здолали б одні ми з тобою, без інших,

Справитись з ними, чи й інших покликати нам доведеться».

240] Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Батечку любий, багато я чув про діла твої славні,

Й рук твоїх міць бойову, і мудрість твою у пораді.

Все ж я дивуюсь, сказав ти занадто, - адже неможливо

Проти такої їх сили змагатися двом чоловікам.

245] Тих женихів не один-бо десяток, не два, а багато

Більше. От зараз чисельність їх знатимеш ти докладніше.

Тільки з Дуліхію тут п'ятдесят їх і двоє добірних

Є юнаків, а з ними ще й шестеро є челядинців.

З Сами їх двадцять чотири сюди прибуло чоловіка,

250] З Закінту двадцять ахеїв до того ж наїхало юних

Та із самої Ітаки дванадцять мужів найзнатніших.

Є з ними разом окличник Медонт, і пісняр божественний,

Є ще й прислужники два, досвідчені різати м'ясо.

Отже, якби ми наважились вийти на всіх, хто є в домі,

255] Не довелось би зазнать нам гіркої, страшної відплати.

Краще зміркуй, чи не можна знайти нам собі оборонців, •'

Зваж, хто душею прихильний до нас в обороні нам став би».

В відповідь мовив незламний в біді Одіссей богосвітлий:

«Тим-то й скажу тобі я, ти ж послухай мене й пам'ятай це;

260] Зваж-но, чи досить того, що й батько наш Зевс, і Афіна

Нам допоможуть, чи треба нам інших шукать оборонців».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Ті, кого ти називаєш, найкращі для нас оборонці.

Хоч вони й високо в хмарах живуть, на людей вони інших

265] І на безсмертних богів свою владу відтіль простягають».

В відповідь мовив незламний в біді Одіссей богосвітлий:

«Лиш небагато часу вони будуть обоє лишатись

Осторонь бійки завзятої, щойно поміж женихами

Й нами зав'яжеться справа Ареєва в домі моєму.

270] Ти ж, як тільки світанок настане, йди швидше додому

І з женихами зухвалими там перебудеш тим часом.

Трохи пізніше й мене свинопас запровадить до міста

В вигляді старця з торбами, жебрущого вбогого діда.

Хоч і почнуть мене в домі твоєму вони зневажати,

275] Серцем своїм і зневаги, й образи ті знось терпеливо.

Хоч би й за ноги по хаті за двері мене волочили

Й навіть ударили чимось, - дивися й на це ти спокійно,

Стиха ласкавими лиш умовляй їх словами безчинства

Ці припинити. Тільки, напевно, вони умовлянь тих

280] Вже не послухають. Близько-бо день, що їх вирішить долю.

Ще тобі й інше скажу я, а ти заховай в своїм серці:

Щойно Афіна до серця вкладе мені це велемудра,

Я головою кивну тобі. Ти ж, це помітивши, зразу

Зброю, для бою придатну, всю, скільки не є її в домі,

285] Скрізь позбирай і склади десь на поверсі в затишнім схові

Разом усю. Женихів же, як це спостерігши, про неї

Стали б питати, солодкими знов заспокоїш словами:

«Я її виніс од диму. На ту вона зброю й не схожа,

Що залишив Одіссей, як походом подався до Трої, -

290] Вся від дихання вогню почорніла вона й пошкарубла.

Ще й важливішу Кротон у серце поклав мені думку:

Як би, упившись вином і сварку якусь розпочавши,

Ви не поранили тут один одного та не зганьбили

Сватання й учти. Бо тягне до себе людину залізо».

295] Тільки для нас ти обох два мечі приготуй, і два списи,

Й два із бичачої шкури щити, щоб у руки узяти,

Як нападать почнемо. Женихам же Паллада Афіна

З Зевсом-порадником розум цілком затуманять тим часом.

Ще тобі й інше скажу я, а ти заховай в своїм серці:

300] Якщо ти справді мій син і походженням з нашої крові,

Хай не почує ніхто, що тут Одіссей, в своїм домі,

Ані Лаерт, ані той свинопас хай нічого не знає,

Ані з домашніх хто-небудь, ні навіть сама Пенелопа.

Тільки удвох - я і ти - будем настрої знати жіночі,

305] Й чоловіків-челядинців ми можемо так перевірить.

Хто з них шанує нас, хто нас боїться у серці своєму

Й хто ні пошани до нас, ні поваги нітрохи не має».

Відповідаючи, син йому ось що промовив пресвітлий:

«Батьку мій, в твердості серця мого ще не раз ти, гадаю.

Впевнишся, - досі у нім легкодухості ще не бувало.

Та невелика, проте ж, і користь для обох нас, гадаю,

Буде із того, - подумати трохи й над цим попрошу я.

Довго тобі по своїх довелось би ходить володіннях,

Поки про кожного все б ти розвідав. А в домі спокійно

315] Нищили б наше тим часом майно ті зухвальці без жалю.

Що ж до жінок, то їх перевірити й зараз прошу я -

Хто з них тебе не шанує й яка поміж ними невинна.

Чоловіків же по їхніх кошарах, проте, я не хтів би

Перевіряти, - встигнемо це ми й пізніше зробити,

320] Якщо ти й справді мав знак від Зевса-егідодержавця».

Так між собою вони провадили стиха розмову.

А до Ітаки міцний корабель вже підплинув тим часом -

Той, що на Пілос возив Телемаха і всіх його друзів.

Зразу ж, як тільки зайшли уже в глибоководну затоку,

325] На суходіл вони витягли свій корабель чорнобокий,

Снасті потому позносили з нього пособці відважні,

А подарунки до Клітія в дім віднесли вони цінні.

Потім окличника в дім послали вони Одіссеїв,

Щоб повідомлення він передав Пенелопі розумній,

330] Що Телемах наказав корабель припровадити в місто,

Сам же лишився у полі, та хай не боїться нічого

Мужня владарка, й слізьми вона ревними хай не вмліває.

Отже, зустрілись окличник тоді й свинопас богосвітлий,

Що з однаковою вістю до жінки тоді поспішали.

335] А до домівки божистого володаря підійшовши,

Перед всіма на подвір'ї жінками окличник промовив:

«Вже твій улюблений син, володарко, додому вернувся».

До Пенелопи тоді й свинопас підійшов і тихенько

Все розповів їй, що син її любий звелів розказати.

з40] А як доручення повністю виконав, зразу ж подався

Він до свиней своїх, дім і подвір'я її залишивши.

А женихи зажурились, уражені звісткою тою,

Натовпом вийшли вони з господи за мур височенний

І кружкома проти брами вхідної усі посідали.

345] Перший тоді Еврімах, син Поліба, між ними озвався:

«Друзі, велику вдалось Телемахові справу здійснити,

Путь цю відбувши зухвалу! А ми ж говорили - не вдасться!

Отже, на воду чорний спустім корабель щонайкращий,

Вірних зберім веслярів і вирядім їх якнайшвидше,

350] Хай сповістять вони тих, щоб негайно додому вертались».

Ще не скінчив він і слів цих, коли Амфіном, обернувшись,

Вгледів, що вже корабель їх - у глибоководній затоці

Й люди спускають вітрила і весла уже прибирають.

Він од душі розсміявся і так до присутніх промовив:

355] «Нічого їх сповіщати, ось тут вони вже, у затоці!

Може, з богів хто сказав їм, а може, й самі вони в морі

Бачили той корабель, а догнати його не здолали».

Так він сказав, а вони повставали й на берег побігли.

На суходіл уже витягли там корабель чорнобокий,

Всі уже й снасті позносили з нього пособці відважні.

Потім юрбою на площу самі подалися, нікому

Ні з молодих, ні з старих не дозволивши з ними сидіти.

Саме тоді Антіной, син Евпейта, до них обізвався:

«Горе! Боги із біди чоловіка цього врятували!

Цілими днями на скелях, овіяних вітром, сиділи

Наші дозорці позмінно. А вже як заходило сонце,

Ми не на суші спокійно проводили ніч, а на морі

В бистрім своїм кораблі дожидали ясного світанку,

На Телемаха чигаючи, щоб захопить його й тут же

370] Вбити. А бог тим часом додому його допровадив.

Отже, подумаймо, як Телемахові тут учинити

Злую загибель, щоб він її вже не уникнув. Я певен,

Поки живий він, не вдасться нам діло своє довершити.

Сам-бо розумний уже і в думках він своїх, і в порадах,

375] Люди ж тугешні до нас прихильності не виявляють.

Діймо ж раніше, ніж сам він ахеїв до площі міської

Всіх позбирає. Бо гаятись довго не буде, я певен,

Гніву свого не гамуючи, перед всіма він розкаже,

Як готували ми смерть йому наглу, але не устигли.

380] Люди ж ті нас не похвалять, про намір лихий наш почувши.

Як би нам лиха вони не вчинили та нас не прогнали

З нашого краю, - тоді в чужину нам іти доведеться.

Упередить його треба й за містом схопити у полі

Чи у дорозі. Скарби всі й запаси його заберемо

385] І між собою по згоді поділимо ми, а домівку

Неньці його віддамо і тому, хто одружиться з нею.

А як моя ця порада вам не до вподоби й ви хтіли б,

Щоб залишивсь він живий і добром володів би отецьким,

То перестаньмо збиратись і серцю приємні достатки

390] Тур проїдати. Нехай її кожен із власного дому

Сватає, віном її добиваючись. Вийде за того

Заміж вона, хто більш принесе і хто їй судився».

Так говорив він, і всі у глибокім сиділи мовчанні.

Врешті тоді Амфіном озвався до них і промовив,

»з Нісів син ясносвітлий, Арета владущого парость.

Він із Дуліхію був, на пшеницю багатого й трави,

Був водієм женихів і найбільше із них Пенелопі

Мовою був до вподоби, та й серце він мав непогане.

Отже, розсудливо він озвався до них і промовив:

400] «Друзі мої! Ніколи не зважився б я Телемаха

Вбити. Страшна-бо то річ - убивати людину із роду

Володарів. Спитаймо раніше в богів ми поради.

Буде на це нам ухвальний від Зевса великого вирок -

Сам тоді вб'ю я його, ще й усіх вас до того закличу,

405] А заперечать боги - до стримання й я закликаю».

Так говорив Амфіном, і вподобалась їм його мова.

З місць повставали усі й подалися у дім Одіссеїв,

Та, увійшовши, у кріслах вони посідали різьблених.

Спало тим часом на думку тоді Пенелопі розумній

410] До женихів, проте, вийти, надмірно уже знахабнілих.

Знала вона, що для сина її тут загибель готують,

Все розповів їй окличник Медонт, що їх змову підслухав.

Входить владарка в кімнату з жінками служебними разом.

До женихів увійшовши із ними, в жінках богосвітла,

415] Стала вона під одвірком, що дах підпирає надійно,

Й, лиця закривши собі світлистим, ясним покривалом,

До Антіноя з докором звернулася й так говорила:

«Гей, Антіною, підступний зухвальцю! Кажуть про тебе

Люди ітакські, що ти між ровесників - найвидатніший

420] Радою й словом розумним. Та зовсім не так воно справді!

Як, божевільний, посмів Телемахові ти готувати

Смерть і загибель? Чи зважив на тих, що моляться, в кого

Свідком є Зевс? Це ж нечестя - для іншого коїти лихо!

Мабуть, забув, як батько до нас утікав твій од страху

425] Перед своїми ж людьми? Страшний він на себе накликав

Гнів їх за те, що, до зграї тафійських піратів приставши,

Лиха накоїв феспротам, що з нами були у союзі.

Хтіли убить його й любе з грудей його вирвати серце.

Ще й всю поїсти у нього завидну худобу численну.

430] Та Одіссей не пустив їх і стримав, хоч як намагались.

Ти ж його дім об'їдаєш безчесно, шлюбну дружину

Сватаєш, сина шукаєш убити й смутиш мене тяжко.

Тож перестань, вимагаю, та й іншим звели схаменутись».

В відповідь так Еврімах, син Поліба, до неї промовив:

435] «Мудра Ікарія донько, славетна умом Пенелопо!

Будь спокійна, нехай твоє тим не тривожиться серце.

В світі такого нема і не буде, такий не родився,

Хто б на сина твого Телемаха смів руку підняти,

Поки живу на землі і поки ще світ я цей бачу!

440] От що скажу я тобі, і справді це так воно й буде:

Кров його чорна відразу ж на списі моїм заструмує!

Городоборець мене Одіссей ще дитям на коліна

Часто до себе садив і шматками печені смачної

З рук годував, ще й червоним давав запивати напоєм.

445] Тим-то мені й Телемах від інших усіх найдорожчий

Приятелів. Запевняю, не варт йому смерті боятись

Від женихів. А від бога, звичайно, її не уникнеш».

Так заспокоював він, а сам готував йому згубу.

Вийшла тоді Пенелопа наверх, у світлисті покої,

4>0] Й за Одіссеєм, за мужем коханим, там плакала, доки

Сон їй солодкий на вії звела ясноока Афіна.

До Одіссея й до сина прийшов свинопас богосвітлий

Ввечері, в час, як вони, заколовши свиню однорічну,

Вже готували вечерю. Тим часом Афіна, близенько

455] До Одіссея, сина Лаерта, тоді підійшовши,

Вдарила злегка жезлом і знов обернула у старця

В рванім лахмітті, на те, щоб не міг свинопас упізнати

І не побіг би у дім до розважної він Пенелопи

З вістю, якої б у серці своїм не здолав затаїти.

460] Перший тоді Телемах озвався до нього й промовив:

«Ти вже прийшов, богосвітлий Евмею? Що чути у місті?

Чи повернулись додому оті женихи гордовиті

З засідки вже, чи й досі чатують, хоч я уже дома?»

В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

465] «Якось не спало на думку питати про це й дізнаватись,

Містом ішовши, - серце мене якмерщій спонукало

Переказати сповіщення й швидше додому вернутись.

Товаришів твоїх бистрий посол на путі мені стрівся,

Вісник, - про все він раніше від мене звістив твою матір.

470] Знаю я й інше також, бо власними бачив очима:

Як повертався й над містом вже був я, де пагорб Гермесів,

Раптом побачив швидкий відтіля корабель я, що входив

В нашу затоку. Багато людей метушилось на ньому, -

Аж угинавсь од щитів він увесь і списів двоєсічних.

475] Мабуть, вони це й були, я гадаю, - напевне ж не знаю».

Мовив він це, й Телемахова сила всміхнулась священна,

Глянув він нишком на батька, щоб лиш свинопас не

помітив.

Всю закінчивши роботу, вечерю вони зготували

Й сіли вечеряти, й кожен в вечері тій рівну мав долю.

480] Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

Всі про постелю згадали і сну спожили подарунки.

ПІСНЯ СІМНАДЦЯТА

ЗМІСТ СІМНАДЦЯТОЇ ПІСНІ

ДЕНЬ ТРИДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Телемах іде до міста, наказавши Евмеєві провести туди і свого гостя. Зустрінутий радісно матір'ю і домашніми, він потім іде на площу й приводить звідти з собою Теоклімена. Пенелопа розпитує його про те, шо з ним було під час подорожі; Теоклімен пророкує їй повернення Одіссея. Тим часом Евмей вирушає з Одіссеєм до міста; по дорозі вони зустрічають Мелантія, який обох їх ображає. Прийшовши до свого дому, Одіссей бачить у подвір'ї свого старого собаку, який, упізнавши його, вмирає. Він входить у бенкетну господу і просить милостині в женихів; Антіной, лаючися з ним, кидає в нього ослоном. Пенелопа кличе його до себе, щоб розпитати про Одіссея; він обіцяє прийти до неї ввечері.

ПОВЕРНЕННЯ ТЕЛЕМАХА НА ІТАКУ

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Встав Телемах, дорогий божественного син Одіссея,

Пару сандалій до ніг своїх швидко тоді підв'язав він,

Списа міцного узяв, що якраз до долоні приходивсь,

5] І, виряджаючись в місто, він так свинопасові мовив:

«Йду я, татуню, до міста побачитись там із моєю

Матір'ю. Тож не раніше, гадаю, вона перестане

Гірко ридати за мною і сльози рясні проливати,

Аніж побачить мене. Тобі ж доручаю я ось що:

10] В місто нещасного гостя цього відведи, - на прожиток

Хай собі жебрає там. Подадуть йому й хліба, хто схоче,

Й келих вина. А мені тут людей всіх самому приймати

Вже не доводиться, й так від клопоту гірко на серці.

А як образиться гість наш на це, то тим гірше самому

15] Буде йому. А я тільки правду люблю говорити».

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Друже мій, тут залишатися й сам я не дуже хотів би.

Краще у місті, аніж у полях, жебракові прожиток

Десь собі жебрати. Кожен подасть мені там, хто захоче.

20] Не у таких-бо літах я, щоб тут, у кошарі, лишатись

І пастухів вожаєві коритись у всьому слухняно.

Йди вже собі, а мене оцей муж проведе, як звелів ти,

Лиш при вогні я погріюсь, бо одіж у мене погана.

Може, й потепліє трохи тим часом, - щоб холод ранковий

25] Не прохопив мене. Місто ж, ви кажете, звідси далеко».

Так він сказав. Телемах же, з подвір'я прямуючи, бистрим

Кроком пішов, женихам лиховісну замисливши згубу.

Став біля дому свого він, вигідного для проживання,

Списа поставив свого, об високу обперши колону,

30] Й, переступивши поріг кам'яний, увійшов до господи.

Перша зустріла його годувальниця там, Евріклея, -

Руна на кріслах різьблених вона розстилала й до нього

Кинулась вся у сльозах, і інші навколо зібрались

Вже Одіссея, в біді витривалого, вірні служниці

35] Й радісно в голову всі і в плечі його цілували.

Вийшла тоді із покою свого й Пенелопа розумна,

Мов Артеміда на вигляд або золота Афродіта,

Вся у сльозах обнімала вона свого любого сина,

Голову ніжно йому і очі ясні цілувала,

40] Врешті до нього крізь сльози промовила слово крилате:

«Світло ясне моє, ти вже вернувсь, Телемаху! Не ждала

Я тебе бачити з дня, як відплив з кораблем ти на Пілос

Потай від мене вістей питати про любого батька.

Тож розкажи-бо докладно, що бачить тобі довелося».

45] Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Матінко люба, не плач і слізьми не хвилюй мені серце

В грудях, коли ось я наглої згуби щасливо уникнув.

Краще омийся і, чисте вбрання одягнувши на тіло,

В верхні покої ввійди із своїми служницями разом,

50] Перед богами всіма в молитвах обіцяй гекатомби

їм принести, може, Зевс допоможе здійснити відомсту.

Я ж тим часом на площу піду, щоб до нас запросити

Гостя, який приєднався до мене в путі поворотній.

З товаришами божистими я наперед його вислав,

55] В дім свій Піреєві гостя привітно прийнять доручивши,

І шанувати, й любити, аж поки додому вернуся».

Так він промовив, у неї ж безкрилим лишилося слово.

Потім омилась і, чисте вбрання одягнувши на тіло,

Перед богами всіма обіцяла вона гекатомби

60] їм принести, може, Зевс допоможе здійснити відомсту.

А Телемах тим часом з своїх уже вийшов покоїв

З списом в руках. Услід йому бігли два пси прудконогі.

Чаром божистим його опромінила з неба Афіна -

Всі зачудовано люди дивились, коли він проходив.

65] А вколо нього уже женихи позбирались зухвалі

Й приязно з ним розмовляли, хоч серцем лихе готували.

Та велелюдного їх товариства він все ж уникає

Й прямо туди, де батькові друзі з часів найдавніших -

Ментор пресвітлий та ще Антіфат з Аліферсом - сиділи,

70] Йде і сідає. Вони ж його стиха розпитувать стали.

Близько до них і Пірей підійшов тоді, списник славетний,

Гостя він вів через місто на площу. До гостя увагу

Не забаривсь Телемах проявити і вийшов назустріч.

Перший до нього Пірей з такими звернувся словами:

75] «Швидше пошли, Телемаху, жінок до моєї оселі,

Щоб передать тобі міг Менелаєві я подарунки».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Ще невідомо, Пірею, як вся тут обернеться справа,

В разі зухвалі мене женихи тут, у власному домі,

80] Потай уб'ють і дідизну мою між собою поділять.

Краще, вважаю, тобі, ніж комусь, ті забрать подарунки.

А як уродять убивство і смерть, що для них засіваю,

Радісно в дім ті дарунки мені принесеш ти на радість».

Мовивши це, повів він чужинця нещасного в дім свій.

85] А увійшовши до дому, вигідного для проживання,

Скинули з себе плащі та, на крісла й стільці поскладавши,

Митись пішли вони в гладко обтесану, чисту купелю.

Добре помивши, служниці оливою їх намастили,

Свіжі хітони на них надягнули й кереї вовняні.

9° Вийшли з купелі обидва й на крісла вони посідали.

Воду служниця внесла в золотому чудовому глеку -

Руки вмивати й поволі над срібним цеберком зливала:

Потім поставила стіл перед ними, обструганий рівно.

Хліба і страв розмаїтих їм ключниця вносить поважна,

1)5] Радо і щедро черпнувши з домашніх запасів багатих.

Мати ж тим часом у крісло своє, об одвірок оперте,

Сіла навпроти й сукати тонку почала собі пряжу.

Руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

Потім, коли уже голод і спрагу вони вдовольнили,

100] Перша озвалася словом до них Пенелопа розумна:

«Мабуть, до верхніх піду, Телемаху, своїх я покоїв,

Ляжу на ложе своє, зітхань моїх сповнене тужних,

Рясно моїми сльозами омиване з дня, як твій батько

До Іліона з Атрідами вирушив. Ти ж бо не хочеш,

105] Перше аніж женихи у дім наш зберуться зухвалі,

Те, що про батькове чув ти повернення, ясно сказати».

Відповідаючи, їй Телемах тямовитий промовив:

«Що ж, коли так, то усю розкажу тобі, матінко, правду.

В Пілос до Нестора ми прибули, до керманича люду.

110] В високоверхому домі прийняв він мене і гостинно

Став частувати, як батько приймає коханого сина,

Що з чужини нещодавно вернувся. Отак і мене він

Став частувати з своїми синами славетними разом.

Про Одіссея ж, в біді витривалого, жодної звістки,

1Ь Каже, не чув ні від кого - живий він чи смертю загинув.

До Менелая, списами славетного сина Атрея,

Вирядив кіньми мене він у повозі, збитому міцно.

Бачив я там і Єлену-аргеянку, що через неї

Стільки зазнали аргеї, із волі богів, і троянці.

120] Зразу ж почав мене сам Менелай гучномовний питати,

Задля якої прибув я мети в Лакедемон прекрасний.

Щиро й відверто йому всю правду тоді розповів я.

Відповідаючи, так Менелай тоді мовив до мене:

«Ну ж і ганьба! На шлюбному ложі лягти у такого

125] Мужа могутнього враз заманулось отим боягузам!

Все це одно, якби лань, у лігво могутнього лева

Новонароджених, ще сосунців, оленяток поклавши,

Вийшла б на травами рясно укриті узгір'я й долини

Пастись, а він би тим часом, до лігва свого повернувшись,

130] Приготував оленятам і лані загибель ганебну, -

Так Одіссей і для них приготує загибель ганебну.

О, якби, Зевсе, наш батьку, й Афіно, і ти, Аполлоне,

Він залишався таким, яким ще колись на Лесбосі,

Ставши на герць, завзято із Філомелідом змагався

135] Й кинув з усеї ним сили об землю на радість ахеям,

Хай би отак Одіссей зустрів женихів безсоромних,

Коротковічні усі б вони стали тоді й гіркошлюбні!

Ну, а про те, що мене ти питаєш і просиш, будь певен,

Не ухиляючись, правду скажу я тобі, не злукавлю, -

140] З того всього, що морський оповів мені старець правдивий,

Не приховаю нічого й слівця не втаю я від тебе.

Мовив мені, що його у сльозах на острові, в домі

Бачив у німфи Каліпсо, яка силоміць його й досі

Держить у себе, й не може він в рідну країну вернутись.

145] Ні кораблів веслохідних не має він там, ні супутців,

Що помогли б йому їхати лоном широкого моря».

Так Менелай, син Атрея, сказав йому, славний списами.

Я ж, свої справи скінчивши, відплив. Дали нам богове

Вітер попутний, і скоро я в любу вітчизну вернувся».

і5° Так він промовив, і серце у грудях її схвилював він.

З словом до неї звернувсь тоді Теоклімен боговидий:

«Гідна пошани жоно Одіссея, сина Лаерта!

Знає він все ж небагато. Мого ще ти слова послухай.

Все я тобі розповім, не втаївши від тебе нічого.

155] Свідком хай Зевс мені буде найперше, і стіл цей гостинний,

І Одіссеєве вогнище це, до якого прийшов я,

Що Одіссей уже тут, у своїй уже рідній країні,

Ходить він десь чи сидить, про лихі дізнається учинки,

Та женихам він усім лиху вже вирощує згубу.

160] Ще в кораблі добропалубнім сидячи, все оце знав я

З льоту пташиного й зразу ж про це Телемахові крикнув».

В відповідь знов розумна сказала тоді Пенелопа:

«О якби слово, чужинче, твоє та на ділі здійснилось!

Знав би мою ти прихильність тоді, і багато дарунків

165] Мав би від мене, і кожен тебе називав би щасливим».

Так між собою вони провадили стиха розмову.

А женихи тим часом всі бавились там, де звичайно -

При Одіссеєвім домі, на втоптаній добре площадці

Диски й списи вони кидали там, як і завжди, зухвалі.

170] Вже наближалась обідня пора, звідусіль повертались

З паші отари, що гнали для них пастухи, як звичайно.

До женихів тут озвався Медонт - він найбільше подобавсь

їм із окличників інших, і в учтах він брав з ними участь:

«Що ж, юнаки, ачей вдовольнили ви іграми серце,

Отже, вертайтесь у дім, та почнім готувать собі учту.

Річ непогана обід, якщо поданий саме упору».

Мовив він це, й всі пішли з ним, цієї послухавши ради.

А увійшовши до дому, вигідного для проживання,

Скинули з себе плащі та, на крісла й стільці поскладавши,

180] Різати жирних овець почали та козлів гладкобоких,

Різали вепрів годованих, ялову вбили корову,

Учту готуючи всім. Тим часом із поля до міста

Вже Одіссей вибирався іти з свинарем богосвітлим.

Перший озвався тоді свинопас, розпорядник пастуший:

185] «Отже, мій гостю, ти хочеш відразу ж сьогодні до міста

Йти, як звелів мій господар, - мені ж би хотілося краще,

Щоб залишився у мене ти сторожем цеї кошари.

Тільки шаную його я й боюся, щоб часом мене він

Потім не лаяв, - тож прикро докори господаря чути.

190] Ну, то ходімо ж у путь. На західне коло помітно

День похилився, й тобі холодніше увечері буде».

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Знаю я все й розумію. Й так само, як кажеш ти, думав.

Отже, ходім. Дорогу ж мені увесь час ти показуй.

195] Палицю дай мені в руки, як зрубана знайдеться в тебе,

Щоб опиратись, бо дуже слизька тут, казав ти, дорога».

Мовивши це, через плечі собі він закинув за спину

Латані, вбогі сакви, замість ременя шнур підв'язавши,

Дав йому й палку Евмей, що гостю була до вподоби.

200] В путь подалися обидва, а пси й пастухи залишились

Двір стерегти і кошару. Повів він господаря в місто,

В вигляді старця з торбами, жебрущого вбогого діда,

Що на ціпок опиравсь і тілом світив крізь лахміття.

Йшли кременистою стежкою вниз і дійшли вже до міста

205] Близько вони, де в криниці, камінням обкладеній гарно,

Чистую воду джерельну черпали усі городяни.

Неріт, Ітак і Поліктор криницю оту спорудили.

Гай з осокорів, що люблять вологість, оточував рівним

Колом її звідусіль, і холодна вода струмувала

210] З скелі стрімкої. Над нею вівтар височів божественним

Німфам, - жертви на ньому приносили їм подорожні.

Доліїв син Мелантій обох саме тут наздогнав їх -

Кози добірні він гнав, з цілої отари найкращі,

Для женихів на обід. Ще й двоє було з ним підпасків.

215] Щойно побачивши їх, непристойними став він словами

Страшно їх лаяти, аж Одіссеєві серце обурив.

«Онде ледащо один такого ж веде ледацюгу, -

Завжди подібного бог із такими ж подібними зводить.

Ну, і куди ж ти ведеш цього злидня, чудний свинопасе,

220] Старця обридного, ще й на обідніх столах блюдолиза?

Пообтирав не один він одвірок плечима своїми,

Жебравши покидьків скрізь, бо котли та мечі - не для нього.

Краще віддав би його ти мені вартувати обору,

Був би у нас скотарем він та зілля носив би козлятам.

225] Скоро отут на сироватці стегна здорові надбав би.

Тільки він так до неробства поганого звик, що не схоче

Братися вже до роботи, лише старцюванням по людях

Буде й надалі утробу свою годувать ненаситну.

От що тобі я скажу, і збудеться те неодмінно:

Тільки-но прийде у дім божистого він Одіссея,

З рук женихів полетять йому в голову лави й ослони,

Ребра йому поламають і геть його викинуть з дому».

Так цей недоумок мовив і, мимо пройшовши, ударив

П'яткою в стегна, та з стежки його не здолав ізіпхнути, -

235] Встояв на ній він нерушно. І от Одіссей лиш вагався,

Чи то із києм напасти і витрусить душу із нього,

Чи ухопити за ноги й об землю жбурнуть головою.

Стерпів, проте, і стримав свій гнів. Свинопас же у вічі

Вилаявсь добре і, руки здійнявши, уголос молився:

240] «Зевсові донечки, німфи джерельні! Якщо Одіссей вам

Стегна козлині палив і баранячі, жиром ще й зверху

Пообкладавши їх, то ж уволіть і моє ви благання:

Хай той повернеться муж, хай бог приведе його скоро!

Зразу він з тебе всю виб'є тоді хвастовитість, що з нею

245] Носишся так ти зухвало, шалаючись безперестанно

В місто, - в нікчемних таких пастухів вся отара загине!»

Знову Мелантій тоді, козиний пастух, обізвався:

«Лишенько! Що оцей пес, до підступів звиклий, говорить!

От я на чорнім своїм кораблі довговеслім з Ітаки

250] Сам його вивезу, ще й зароблю я на ньому чимало!

Хай би ще так Аполлон срібнолукий сьогодні ж у домі

Вбив Телемаха чи дав би його женихам вгамувати,

Як Одіссеєві день повороту давно вже загинув!»

Так він сказав і лишив їх іти за собою повільно,

255] Сам же поквапився й швидко дійшов до хазяйського дому.

Зразу ж всередину він увійшов і поміж женихами

Сів супроти Еврімаха, якого найбільше любив він.

Долю м'ясива йому тут прислужники зразу поклали,

Ключниця ж вельмиповажна з комори внесла йому хліба.

гбо д Одіссей тоді й з ним свинопас богосвітлий до дому

Близько уже підійшли. Формінги дзвонистої звуки

Гучно лунали навколо. То грав, починаючи співи,

Фемій. За руку схопив Одіссей свинопаса і мовив:

«Мабуть, Евмею, це й є Одіссеїв чудовий будинок!

265] Легко-бо між багатьох його інших домів упізнати:

Все тут одне до одного. Обведене дбало подвір'я

Муром з зубцями, й тримаються міцно двійчатої брами

Двері, - нікому ніякою зброєю їх не здолати.

В домі отім, як бачу я, гості численні справляють

270] уЧТу5] _ й печеного запах доноситься звідти, й формінги

Звуки бринять, що богове другинею учти зробили».

В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Легко впізнав ти, ні в чому-бо розум тебе твій не зводить.

Отже, подумаймо разом тепер, що нам далі робити -

275] Перший ввійдеш ти до дому, вигідного для проживання,

Втиснешся між женихів, я ж тут залишуся тим часом,

Чи, коли хочеш, піду я вперед, а ти залишайся.

Тільки не гайся, щоб хтось із дому тебе не побачив

Та не побив би, не вигнав. Отож і над цим ти подумай».

280] В відповідь мовив незламний в біді Одіссей богосвітлий:

«Знаю я все й розумію. Й так само, як кажеш ти, думав.

Йди уже ти уперед, а я тут залишуся тим часом.

Не новина вже мені й оті стусани та побої.

Серце у мене терпляче, багато-бо горя зазнав я

285] І серед хвиль, і в бою. Хай станеться й це ще зі мною.

Тільки ніяк затаїть не вдається голодного шлунка,

Цього нещастя, що стільки страждань спричиняє людині.

Тож задля нього у нас і міцні кораблі споряджають,

Щоб в неспокійному морі противникам лиха завдати».

290] Так між собою вони провадили стиха розмову.

Голову й вуха до мови їх Аргос підняв, що лежав там,

Пес Одіссея, в біді витривалого, - сам того пса він

Виховав, користі ж з нього не знав, бо раніш у священний

Вирушив він Іліон. Юнаки його потім з собою

295] Брали на оленів, диких козуль та зайців полювати.

Нині ж, забутий всіма, без хазяйського ока, на купі

Гною лежав він, яку з-під волів та ослів біля брами

Понаскидали, - пізніше той гній Одіссеєва челядь

В поле возила угноювать всюди наділок просторий.

300] Аргос лежав там, і воші собачі на ньому кишіли.

Щойно почув Одіссея, свого він господаря, близько,

Зразу ж хвостом завиляв і вуха пригнув він обидва,

Та підійти до господаря ближче тепер вже не мав він

Сили. І той обернувсь, щоб утерти непрохані сльози

305] Та приховать від Евмея, і тут же спитав його швидко:

«Дивно, Евмею, який у гною он лежить тут собака,

Гарний на вигляд, та з певністю все ж я не міг би сказати,

Чи і на ноги такий же він бистрий, як виглядом гарний,

А чи із тих він собак, які близ хазяйського столу

310] Лащаться тільки й для хвастощів лиш їх тримає господар».

В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Пса цього давній господар, мабуть, в чужині десь загинув.

Був би цей пес у своїй поведінці й на вигляд такий же,

Як і лишив Одіссей його, йшовши походом на Трою,

315] То здивувався б ти, силу уздрівши його і моторність.

Жоден-бо звір, що його в лісовій гущині він угледить,

В нього не втік би. Чуйно умів і сліди він шукати.

Нині ж погано йому, - десь господар загинув далеко

На чужині, а жінки безтурботні про нього не дбають.

320] Челядь, яка над собою не чує хазяйської влади,

Зовсім не квапиться те, що належить їй, вчасно робити.

Тож половину від гідності Зевс одбира громовладний

У чоловіка, якому дні рабської долі прирік він».

З цими словами в вигідно збудований дім увійшовши,

325] До женихів достославних він прямо в покої подався.

Аргоса ж чорної смерті недоля спіткала відразу,

Тільки-но по двадцяти він роках Одіссея побачив.

Перший тоді Телемах боговидий узрів свинопаса,

Що увіходив у дім, і до себе його підізвав він,

330] Зразу ж кивнувши йому. А той, озирнувшись навколо,

Крісло узорчате взяв, - сидів на нім кравчий звичайно,

Що роздавав женихам покраяне м'ясо на учті.

Взявши те крісло, поставив він перед столом Телемаха

Й сів проти нього якраз. Окличник подав йому долю

335] М'яса печеного й хліба поклав йому з кошика вдосталь.

Вслід йому зразу ж тоді й Одіссей увійшов до господи

В вигляді старця з торбами, жебрущого, вбогого діда,

Що на ціпок опиравсь і тілом світив крізь лахміття.

Сів на порозі обтесанім він під самими дверима,

На кипарисний обпершись одвірок, - колись його тесля

Гладко увесь обтесав і вирівняв точно по шнуру.

Отже, підкликав до себе тоді Телемах свинопаса,

Вийняв з чудового кошика ще не почату хлібину

Й м'яса, що зміг обома охопити руками, і мовив:

345] «Гостеві це віднеси і, подавши, порадь йому нишком

Всіх обійти женихів, прохаючи в них жебранини, -

Вбогим-бо людям не личить соромитись свого убозтва».

Так він сказав; свинопас же, слова ті почувши, близенько

До жебрака підійшов і слово промовив крилате:

350] «Гостю мій, все це тобі Телемах посилає і радить

Всіх обійти женихів, прохаючи в них жебранини, -

Вбогим, сказав він, не личить соромитись свого убозтва».

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Зевсе, владарю! Пошли Телемахові щастя між смертних!

355] Хай йому збудеться все, чого він душею жадає».

Мовивши так, обома охопив він той даток руками

І біля ніг своїх склав на полатану торбу нужденну.

їсти почав він; тим часом аед заспівав у покоях;

А як скінчив споживати, замовк і співець божественний.

360] Гамір зчинили в той час женихи у покоях. Афіна ж

До Одіссея, до сина Лаерта, наблизившись тихо,

Хліба тоді в женихів просити йому наказала,

Щоб розпізнать, хто із них справедливий, а хто нечестивий.

Та боронити від лиха вона не збиралась нікого.

365] З правого боку почавши, до кожного так він підходив,

Руку свою простягнувши, мов здавна ізвик жебрувати.

З жалю вони подавали йому, й дивувалися з нього,

І один в одного стали розпитувать - хто він і звідки.

Отже, Мелантій, козиний пастух, тоді слово промовив:

370] «Слухайте-бо, женихи володарки славетної, що я

Вам про чужинця скажу. Його й перед цим я вже бачив:

То свинопас його наш в цю господу привів. А яким би

Родом він міг похвалитись, того я докладно не знаю».

Так він сказав. Антіной тоді лаять почав свинопаса:

375] «Знаємо добре тебе, свинопасе! Навіщо його ти

В місто привів? Чи своїх волоцюг тут не досить блукає -

Цих жебраків надокучливих, цих блюдолизів на учтах?

Чи не замало тобі, що господаря твого надбання

Стільки тут люду з'їдає, то ще одного запросив ти?»

380] В відповідь ти йому так, свинопасе Евмею, промовив:

«Ти хоч і знатного роду, та зле говорив, Антіною.

Хто б це чужинців шукав, щоб до себе запрошувать в гості,

Крім хіба тільки таких, що для діла бувають потрібні, -

Чи ворожбитів, чи теслів, а чи лікарів від хвороби,

385] Чи піснярів божественних, щоб радість приносили співом, -

Скрізь по безкраїй землі для смертних вони є жадані.

Вбогого ж старця ніхто не запросить собі на досаду.

З-поміж усіх женихів до слуг Одіссеєвих завжди

Ти найсуворіший був, особливо до мене. Проте я

390] Цим не журюсь, поки в домі своїм Пенелопа розважна

Ще проживає й при ній Телемах тут живе боговидий».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Краще помовч, не марнуй з ним багато часу на розмову.

Звичний словами лихими облаяти кожного тяжко

Цей Антіной, та й інших уміє на сварку підбити».

Мовив це й до Антіноя із словом звернувся крилатим:

«Дбати про мене, як батько про сина, ти став, Антіною!

Силуєш ти мене вигнать словами лайливими гостя

Геть із домівки цієї. Хай бог нас від цього боронить!

Хочеш, візьми - і дай. Не перечу, а навіть прошу я.

Можеш і матінки з цим не соромитись ти, і нікого

З челяді, з тих, що живуть в Одіссея божистого домі.

Думка, проте, не така у грудях твоїх животіє:

Більше волієш ти сам наїдатись, ніж іншому дати».

405] Відповідаючи, так Антіной Телемахові мовив:

«Що ти сказав, розбуялий ти зух, Телемах пишномовний!

Тож якби всі женихи йому стільки, як я, надавали,

Місяців зо три далеко б од дому цього він тримався б».

Мовивши так, ухопив з-під стола він ослін, на якому

410] Ноги блискучі держав, учтуючи з друзями разом.

Інші ж усі подавали й наповнили вбогу торбину

Хлібом і м'ясом. Вже мав одійти Одіссей до порога

Підгодуватися тим, що ахеї йому надавали,

Та зупинився біля Антіноя і так йому мовив:

415] «Дай мені, друже! Не гірший-бо всім від ахеїв ти інших,

Ба навіть кращий, адже мовби той володар ти на вигляд.

Тим-то й повинен мені щедріше від інших подати

Хліба. Я ж скрізь по безкраїй землі тебе славити буду.

В домі своєму і я між людей колись жив собі тихо

420] В щасті й достатку й не раз подавав подорожній людині,

Хто б то не був і з якою потребою хто не зайшов би.

В мене й челядників досить було, і усього багато,

З чим у нас добре живеться і за що нас звуть багачами.

Все мені знищив Кроніон, - така вже була його воля!

425] Він напоумив мене, до розбійної зграї приставши,

їхать в Єгипет, в дорогу далеку, щоб там я загинув.

Став на Єгипті-ріці з крутобокими я кораблями.

Потім на берег звелів супутникам витягти вірним

Наші усі кораблі і самим біля них залишатись,

«о А спостерігачам вийти звелів на чатівні дозорні.

Та у зухвалій відвазі, на власні довірившись сили,

Кинулись раптом вони єгипетські ниви чудові

Скрізь грабувати, жінок з немовлятами всіх полонили

І повбивали мужів. Сягали до міста їх крики.

435] Гомін почувши, на поміч єгиптяни їм на світанку

Вибігли. Відблиском міді і брязкотом кінних і піших

Сповнилось поле. Зевс громовладний в лихе боягузтво

Ввергнув супутників наших, - ніхто проти вражої сили

З них не устояв. Страшне звідусюди грозило їм лихо.

440] Дуже багато тоді полягло нас від гострої міді,

Інших до праці гіркої примусили, взявши живими,

Тож і мене віддали на Кіпр чужоземцю, що стрівсь їм,

Дметору, синові Йаса, що силою в Кіпрі владарив.

Звідти діставсь я й сюди, всілякого лиха зазнавши».

445] Відповідаючи, так Антіной став до нього кричати:

«Хто це з богів оце лихо послав - колотити нам учту?

Геть від мойого стола! Посередині стань, як не хочеш

Зразу ж Єгипту гіркого і Кіпру тут знову зазнати.

Ну й безсоромний із тебе жебрак, ну й зухвалий нахаба!

450] Колом ти всіх обійшов, і вони подають, нерозумні,

Щедро. Кому ж із них міри дотримувать, бути ощадним

Серед чужого добра, - його ж бо для кожного хватить!»

Тож, відійшовши від нього, сказав Одіссей велемудрий:

«Горенько! Серцем ти зовсім не той, що на вигляд здавався!

Дрібочки солі із дому свого ти б не дав прохачеві,

Якщо, в чужому розсівшись, мені відламати шкодуєш

Хліба шматочок. А тут же усякого повно наїдку!»

Так він сказав. Антіной же всім серцем ще більш розлютився,

Глянув на нього спідлоба і вимовив слово крилате:

460] «Бачу я, цілому більше тобі вже не вийти сьогодні

З дому цього. То ти уже й лаятись тут починаєш!»

Так він сказав і, схопивши ослінчик, у праве рамено,

Прямо-таки біля карка, потрапив йому. Наче скеля,

Твердо стояв Одіссей, під тим не хитнувшись ударом.

465] Мовчки лише головою повів, замишляючи лихо.

Швидко пішов до порога він, сів там, поклав біля себе

Торбу, наповнену вщерть, і став женихам говорити:

«Слухайте-бо, женихи володарки славетної, - маю

Те вам сказати, до чого у грудях мій дух спонукає.

470] Болю на серці й гризоти в душі не вчуває людина,

Хоч би й зазнавши побоїв, добро захищаючи власне,

Чи за корівок потерпить своїх, за овець білорунних.

А Антіной мене б'є за нещасний мій шлунок голодний,

Кляту утробу, що стільки страждання від неї людині.

475] Та як богове й Еріннії є й для жебрущих та бідних,

Хай Антіноя смертельний кінець замість шлюбу спіткає!»

Саме тоді Антіной, син Евпейта, озвався до нього:

«їж і спокійно, чужинче, сиди або геть забирайся!

Бо за розмову таку юнаки ці за руки і ноги

480] Геть тебе викинуть з дому, всю шкіру тобі обідравши».

Так він сказав, і гнівом усі женихи запалали.

Хтось тоді мовив з-поміж юнаків отих високодумних:

«Зле ти вчинив, Ангіною, що старця нужденного вдарив!

Горе тобі, як хто-небудь то був із богів наднебесних!

485] Часто боги, мандрівного чужинця подобу прибравши

Чи в якій постаті іншій, по наших містах походжають,

Спостерігаючи гордість людей та їх справедливість».

Так женихи говорили, та він не зважав на їх мову.

Біль в Телемаховім серці великий роївся за батька

490] Битого, та ні сльозини, проте, із повік не зронив він,

Мовчки лише головою повів, замишляючи лихо.

Чула й сама Пенелопа розумна, що гостя якогось

Бито в покоях, і так між служебниць своїх говорила:

«Хай би самого тебе так побив Аполлон славнолукий!»

495] Ключниця тут Еврінома за нею також говорила:

«О, якби наші здійснились оці молитви і прокльони,

То не діждати Еос ясношатної з них вже нікому!»

В відповідь їй розумна сказала тоді Пенелопа:

«Всі вони, неню, мені вороги, всі лихе замишляють,

500] А Антіной - найбільше до чорної Кери подібний.

Ходить по наших покоях якийсь там чужинець нещасний,

Просить подати йому - до всього нужда приневолить.

Кожен подав йому дещо, й наповнили вбогу торбину,

Лиш Антіной ослоном у праве плече його вдарив».

505] Так, до служебних жінок звернувшись, вона говорила,

Сидячи в спальні. В той час підкріплявсь Одіссей богосвітлий.

Кличе тоді свинопаса вона богосвітлого й мовить:

«Йди, богосвітлий Евмею, й чужинцеві мов, хай до мене

Зайде, - хотіла б його попросить я гарненько й спитати,

Про Одіссея, в біді витривалого, чи не чував він,

Чи не видав його де, чоловік він на вигляд бувалий».

Відповідаючи їй, свинопасе Евмею, ти мовив:

«Хоч би замовкли як-небудь ахеї оті, володарко,

Й розповідь він би почав, і твоє утішалося б серце.

515] В себе його я три ночі тримав, він три дні в моїй хаті

Жив, з корабля-бо утікши, до першого мене дістався,

Та про недолю свою до кінця він не встиг розказати.

Як не спускає людина очей із співця, що, богами

Навчений, смертних чудовим своїм очаровує співом,

320] І без кінця, як співає, готові вони його слухать, -

Так чарував мене гість цей, в моїй пробуваючи хаті.

Був з Одіссеєм він, каже, по батькові приятель давній,

Жив-бо на острові Криті, де Міноса рід проживає.

Звідти й сюди він прибув, недолі і злиднів зазнавши

525] В поневіряннях численних. Чував же, розказує, ніби

Близько уже Одіссей: у родючій країні феспротів,

Цілий, здоровий, і скарб везе він додому великий».

В відповідь знов розумна сказала йому Пенелопа:

«Йди-но поклич його, хай він усе мені в вічі розкаже.

530] Ті ж всі чи, сидячи там, за дверима, нехай веселяться,

Чи забавляються в домі, як весело так їм на серці.

Власні-бо їхні запаси лежать недоторкані дома -

Хліб і солодке питво, - лиш домашні їх там споживають.

Внадившись в дім наш, вони день у день учащають до ньої

535] Ріжуть нещадно воли нам, і вівці, й годовані кози,

П'ють наші вина іскристі, без міри й без краю справляють

Учти свої - витрат не злічити! Немає-бо в домі

Мужа, як був Одіссей, щоб нещастя оте відвернути.

В разі б вернувсь Одіссей і прийшов на свою батьківщину*

540] Швидко б із сином своїм він помстивсь на мужах за насильство»

Так вона мовила. Голосно чхнув Телемах, аж по домі

Всюди луна розляглась. Засміялась тоді Пенелопа

Й до свинопаса Евмея із словом звернулась крилатим:

«Йди-но та швидше поклич-бо того чужоземця до мене.

545] чув ти? як син міи чхнув, ледь устигла я мову скінчити?

Отже, так само несхибно і смерть женихів напостигне

Всіх до єдиного - смерті і Кер не уникне ніхто з них.

Слово ще інше скажу - поклади його в серці своєму:

Тільки-но впевнюсь, що він усю мені правду говорить,

550] В плащ і хітон одягну та в інше одіння красиве».

Так вона мовила. Вчувши цю річ, свинопас тут же зразу,

До Одіссея наблизившись, слово промовив крилате:

«Батечку гостю! Це кличе розумна тебе Пенелопа,

Зве Телемахова мати. Хоч горем засмучена тяжко,

555] Прагне душею вона про мужа свого розпитати.

А як упевнена буде, що всю ти їй правду говориш,

В плащ і хітон одягнути звелить, у яких ти найбільшу

Маєш потребу. А хліба по людях соф назбираєш,

Щоб прохарчити свій шлунок, - подасть тобі кожен, хто схоче».

В відповідь мовив незламний в біді Одіссей богосвітлий:

«Радо, Евмею, готов я хоч зараз одверто всю правду

Розповісти Пенелопі розумній, Ікарія доньці.

Знаю про нього я все - з ним однаке терпіли ми лихо.

Дуже боюсь я, проте, юрби женихів знахабнілих, -

Буйство-бо їх і зухвалість залізного неба сягають!

От і сьогодні: коли я проходив по дому й нікому

Зла не чинив, чоловік цей мене дуже боляче вдарив, -

Ні Телемах, ні хто інший не вийшов мене боронити.

Отже, скажи Пенелопі, нехай нагорі у покоях,

570] Хоч і не терпиться їй, посидить до заходу сонця.

Потім узнає й про день повороту її чоловіка,

Ближче мене до вогню посадивши, погана-бо в мене

Одіж, ти знаєш і сам, - я ж до першого тебе звернувся».

Так він промовив. Пішов свинопас, ту розмову почувши..

575] Щойно ступив на поріг, як сказала йому Пенелопа:

«Чом не привів ти, Евмею, його? Що на думці в приблуди?

Може, занадто боїться когось? Чи соромиться, може,

В дім показатись? Та скрутно старцям соромливим у світі».

Ти їй у відповідь так, свинопасе Евмею, промовив:

580] «Все він до речі говорить, і кожен би мислив так само, -

Хоче уникнуть лише зухвальства мужів знахабнілих.

Просить тебе почекати в покоях до заходу сонця.

Буде й тобі набагато приємніш самій, володарко,

З гостем тоді розмовляти й одній його відповідь чути».

585] В відповідь мовила так розумна йому Пенелопа:

«Він не дурний, цей чужинець, збагнув-бо, що статися може:

Більше ніде-бо між смертних людей отакої немає

Зграї зухвалих мужів, щоб безчинства такі витворяли».

Так говорила вона. їй усе розповівши докладно,

590] З натовпом тих женихів свинопас богосвітлий змішався.

До Телемаха тоді він слово промовив крилате,

Голову близько схиливши, щоб інші його не почули:

«Любий, до себе я свині піду стерегти і все інше

Наше з тобою добро. А ти доглядай тут усього.

595] Передусім ти подумай про себе й подбай, щоб з тобою

Лиха не сталось. Є досить ахеїв, що зло замишляють.

Зевс хай раніш їх погубить, ніж станеться з нами нещастя».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Так воно й буде, татуню! Ти підеш собі по вечері,

600] Вдосвіта сам приженеш найкращі тварини для жертви.

А про останнє усе подбаємо я і безсмертні».

Так він сказав. Свинопас тоді сів на ослоні точенім.

А як їдою й питтям свою душу цілком вдовольнив він,

То до свиней відійшов, залишивши подвір'я й господу,

605] Повну гостей за столами, що з танців і співу на учті

Мали утіху, аж поки й до ночі вже день похилився.

ПІСНЯ ВІСІМНАДЦЯТА

ЗМІСТ ВІСІМНАДЦЯТОЇ ПІСНІ

ДЕНЬ ТРИДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Бій Одіссея з Іром. Він безуспішно радить Амфіномові рохтучитися з женихами. Пенелопа подає їм надію на шлюб у найближчому майбутньому; вони приносять їй подарунки. Меланта ображає Одіссея. Еврімах кидає в нього ослоном. Женихи розходяться по домівках.

БІЙ ОДІССЕЯ З ІРОМ НАВКУЛАЧКИ

В двері ввійшов жебрак всім відомий. Ітакою-містом

Скрізь він по жебрах блукав, а черево мав ненаситне,

їсти і пити був завжди готовий. Сили і моці

В ньому, проте, не було, хоч на вигляд він був величезний»

5] Звався Арнеєм. Його від народження мати поважна

Так називала. Та молодь уся його кликала Іром,

Кожному вісті розносив-бо він, що йому доручали.

Він Одіссея почав виганяти із власного дому,

Лаяти став його й слово до нього промовив крилате:

10] «Геть від порога, старий, бо викину звідси за ноги!

Може, не бачиш, до мене підморгують всі, щоб тебе я

Викинув звідси? А я ще соромлюся так учинити.

Ну-бо, вставай! Щоб рук не прийшлось нам до сварки докласти».

Глянув на нього спідлоба й сказав Одіссей велемудрий:

15] «Дивний ти! Злого тобі не вчинив я й не мовив нічого,

Навіть не заздрю, коли подають і збираєш багато.

Досить обом нам порога цього. І чого б то ми мали

Заздрити іншому? Ти ж, видається мені, такий самий

Бідний жебрак, як і я. Багатство боги лиш дають нам.

20] Ти ж не занадто вимахуй руками, щоб я не розсердивсь.

Хоч і старий, а кров'ю тобі розмалюю я груди

Й губи. Тоді набагато було б спокійніше й для мене

Завтра. Бо певен того я, тепер уже ти не захочеш

Вдруге заходити в дім Одіссея, сина Лаерта».

25] В відповідь мовив йому цим розлючений Ір-волоцюга:

«Лишенько! Як цокотить задрипаний цей ненажера,

Наче та баба стара біля печі. Ну й дам йому чосу,

Як у обидва візьму кулаки, - полетять усі зуби

З щелеп на землю, немов кабанові, що засіви риє.

Підпережись, як належить, хай всі тут навколо побачать

Бій наш, як із молодшим од себе ти битися будеш».

Так на порозі, обтесанім з каменю, в дверях високих

Сварку вони одчайдушну нараз завели між собою.

Та зауважила це Антіноєва сила священна,

Весело той засміявся і так женихам він промовив:

«Друзі мої! Такого ніколи ще тут не траплялось, -

Нам несподівану бог у цей дім посилає розвагу!

В сварці страшній завелись між собою наш Ір і чужинець!

Ще й навкулачки поб'ються, - нацькуймо одне їх на одне»

40] Так він сказав. І з реготом всі з своїх крісел схопились

І обступили юрбою обох прошаків-голодранців.

Саме тоді Антіной, син Евпейта, до них обізвався:

«Слухайте, що я скажу, женихи невгамовні й відважні!

Козячі кендюхи там он шкварчать на вогні, на вечерю

45] Приготували ми їх, начинивши і жиром, і кров'ю.

Хто з них здолає в борні і покажеться дужчим на силі,

Хай підійде і, який до вподоби, собі вибирає.

В учтах із нами й надалі він братиме участь, а інших

Ми жебраків із торбами сюди не допустимо більше».

50] Так говорив Антіной, і подобалась їм його мова.

Та, замишляючи хитрість, сказав Одіссей велемудрий:

«Друзі, ніяк неможливо із мужем молодшим боротись

Літній людині, нуждою знесиленій, та спонукає

Шлунок злощасний мене на побої себе наражати.

55] Тож покляніться усі і велику складіть мені клятву,

Що, догоджаючи Ірові, жоден на мене зрадливо

Рук не підніме важких і не дасть мене цим подолати».

Так говорив Одіссей, і всі клятву дали, як просив він.

А як вони поклялись і скінчили велику ту клятву,

60] Мовила знову тоді Телемахова сила священна:

«Гостю, якщо тебе серце і дух спонукає відважний

Сили поміряти з ним, то із інших ахеїв нікого

Ти вже не бійся, - хто вдарить тебе, з багатьма буде битись!

Я тут господар, зі мною ж напевно погодяться легко

65] І Антіной з Еврімахом - розумні-бо й знатні обоє».

Так говорив він, і всі це схвалили. Свій сором лахміттям

Підперезав Одіссей і чудові, міцні та великі

Стегна відкрив, і плечі свої оголив він кремезні,

Груди могутні й рамена. Наблизившись тихо, Афіна

70] Сил вожаєві людей додала у суглоби і м'язи.

А женихи всі були здивовані цим надзвичайно,

І, на сусіда свого поглядаючи, мовив з них кожен:

«Ір вже Не-Ір, біда йому буде, що сам напитав він!

Гляньте, які з-під лахміття старий цей показує стегна!»

75] Так говорили вони, а в Іра душа трепетала.

Та силоміць привели його слуги, проте, і насильно

Підперезали, а він усім тілом тремтів з переляку.

Лаючи Іра, гукнув на ім'я Антіной і промовив:

«Краще б не жить, не родитись тобі, хвастовитий бугаю,

80] Надто тремтиш-бо й старого боїшся цього чоловіка,

Що облягли його злидні й недоля тяжка пригнітила.

От що скажу я тобі, і так воно статися має:

Як подолає старий і покажеться дужчим на силі,

Вкину я в чорний тебе корабель і в ньому спроваджу

85] На суходіл, до Ехета-державця, губителя смертних.

Вуха і ніс він тобі відітне безпощадною міддю,

Сором твій вирве й живцем віддасть його псам на поживу».

Так він сказав, і той тілом усім затремтів іще більше.

Пхнули його на середину й руки обидві піднесли.

Тут міркувати незламний почав Одіссей богосвітлий -

Вдарити так, щоб на місці той впав і душа б відлетіла,

Чи тільки злегка ударить, щоб він по землі простягнувся?

Поміркувавши про себе, він визнав усе ж за найкраще

Вдарити злегка, щоб часом ахеї його не впізнали.

95] От замахнулись обидва. Ударив Ір Одіссея

В праве плече, а той його вдарив під вухо, аж кістка

Хруснула й пасока з рота кривавим струмком заюшила.

З стогоном впавши у пил і скрегочучи дико зубами,

Землю він п'ятами бив. Женихи ж благородні, здійнявши

100] Руки угору, зо сміху аж умирали. За ноги

З передпокою потяг Одіссей його через подвір'я

Аж до сіней під ворітьми, й, до муру, що коло подвір'я,

Щільно його притуливши, дав костур, як берло, у руки,

Й став говорити до нього, із словом звернувшись крилатим:

105] «От і сиди тут, свиней і собак відганяй, боягузе!

Більше уже верховодом не бути тобі над старцями

І жебраками, щоб лихо ще гірше тебе не спіткало».

Мовивши це, через плечі собі він закинув за спину '

Латані вбогі сакви, замість ременя шнур підв'язавши,

110] І, відійшовши, сів на порозі. Із сміхом вертались

В дім женихи і такими вітали чужинця словами:

«Хай тобі, гостю, сам Зевс подає і боги всі безсмертні

Те, чого прагнеш душею, що любе для тебе і миле,

Край-бо поклав ти тепер жебранині цього ненажери

115] Серед народу. Спровадимо скоро цього ми приблуду

На суходіл, до Ехета-державця, губителя смертних».

Так вони мовили, й рад був з їх слів Одіссей богосвітлий

А після того підніс Антіной йому кендюх великий,

Жиром і кров'ю начинений. Ще й Амфіном, дві хлібини

!20] З кошика взявши, подав Одіссеєві, із золотої

Випивши чаші, вітав його й так він до нього промовив:

«Радуйся, батьку-чужинче! Нехай тобі випаде щастя

Хоч на майбутнє, бо й досі біди зазнаєш ти багато!»

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

125] «Дуже, здається, розсудливий ти чоловік, Амфіноме,

Батька такого ж ти син, хороша-бо слава й про нього:

Нісій з Дуліхію, чув я, і доблесний муж, і заможний.

Кажуть, ти син його, схожий-бо й ти на розумну людину.

От чому дещо скажу тобі, ти лиш послухай і зваж це.

130] Серед істот, що їх живить земля, що тут повзають, дишуть,

Слабшої годі знайти за оту жалюгідну людину.

Поки боги їй удачі дарують і носять коліна,

Навіть не мислить вона, що їй випаде лихо небавом.

А як нашлють їй нещастя і злиднів боги всеблаженні,

135] То мимоволі вона терпеливо їх зносити мусить.

Думка в людей на землі такою буває, яку їм

Батько безсмертних і роду людського в той день посилає.

Так от і я себе міг до щасливих колись зачисляти,

Та, на свою покладаючись силу і владу, на батька

140] І на братів своїх здавшись, вчинив безрозсудств я багато.

Несправедливим не слід, проте, бути нікому й ніколи,

Мовчки приймаючи те, що боги нам дають у дарунок.

Скільки безчинств, як погляну, творять женихи в цьому домі,

Як тут багатство марнують і як зневажають дружину

Мужа, якому, я певен, недовго вже бути далеко

Від батьківщини і друзів! Він близько! Тебе ж хай додому

Хтось із богів відведе, щоб із ним тобі тут не зустрітись

В день, коли він у свою повернеться милу вітчизну.

Бо не безкровно тоді, я вважаю, розв'яжеться справа

150] Між женихами і ним, як у рідну домівку він прийде!»

Мовивши це, узливання вчинив, і випив вина він

Медосолодкого, й келих віддав розпоряднику в руки.

Той через дім весь пішов із смутком у любому серці,

Голову низько схиливши. Відчув щось лихе він душею.

155] Смерті ж, проте, не уникнув, - його-бо скувала Афіна,

Щоб Телемаха рукою й списом був приборканий міцно.

Отже, вернувшись, у крісло він сів, із якого підвівся.

Думку тоді подала ясноока богиня Афіна

Мудрій Ікарія доньці, славетній умом Пенелопі,

160] До женихів появитися, щоб якнайглибші бажання

їхні розбурхать, самій же ще більше здобути поваги

У чоловіка і в сина, аніж то раніше бувало.

Ключницю кличе вона й, усміхнувшись удавано, каже:

«Серце мені, Евріномо, велить, як раніш не бувало, -

165] До женихів появитися, хоч і гордую я ними.

Синові слово скажу я, й воно йому буде корисне:

Краще йому з женихами зухвалими спілки не мати, -

Гарно-бо мовлять вони, а за спиною зле замишляють».

Відповідаючи, мовила ключниця їй Еврінома:

170] «Так, все це правда, дитино, усе до ладу ти говориш.

Йди ж бо і синові все розкажи, не таївши нічого.

Тільки омийсь перед тим і як слід намасти собі щоки,

Щоб не виходить на люди з обличчям, укритим слідами

Сліз, не гаразд-бо і плакать усе без кінця й сумувати.

175] Син твій - дорослий уже, тож таким ти найбільше бажала

Бачить його, про такого ти здавна благала безсмертних».

Відповідаючи, мовила їй Пенелопа розумна:

«Не переконуй мене, Евріномо, щоб я у печалі

Тіло своє омивала й мастила оливою щоки.

їм В мене й любов до краси відібрали боги олімпійські

З днини, коли в кораблях крутобоких відплив чоловік мій.

Гіпподамею, проте, й Автоною поклич, хай до мене

Прийдуть, щоб разом зі мною вони побули у господі,

Я-бо нізащо не вийду сама до мужчин - адже сором!»

185] Так вона мовила, й ключниця вийшла старенька з кімнати

Переказати жінкам, щоб піднятись наверх поспішили.

Інше замислила тут ясноока богиня Афіна:

Сон найсолодший навіяла стиха Ікаровій доньці -

Все її тіло ослабло, схилилась вона і заснула

190] Там же, у кріслі. Тим часом на неї в богинях пресвітла

Щедро дари пролила божественні, щоб звабить ахеїв.

Спершу обличчя красивим зробила їй, маззю натерши

Амбросіальною, що лиш сама Афродіта Кіферська

Мажеться нею, йдучи до харит в чарівні хороводи.

195] Потім їй вищою постать зробила й повнішою трохи,

Тіло ж - білішим за кість слонову, обточену гладко.

Швидко зробивши це все, відійшла у богинях пресвітла.

Голосно мовлячи, тут увійшли до кімнати служниці

Білораменні і сон відігнали від неї солодкий.

200] Щоки долонями злегка потерла вона і сказала:

«Лагідний сон охопив мене глибоко, змучену горем.

Хай таку ж лагідну смерть Артеміда мені непорочна

Зразу пошле, щоб я більше свого не печалила серця

И віку собі не збавляла, за любим сумуючи мужем.

Повен-бо доблесті був видатний між усіх він ахеїв».

З цими словами зійшла вона з верхніх покоїв світлистих,

Ще й не сама, - з нею разом додолу зійшли й дві служниці.

До женихів увійшовши, із ними, в жінках богосвітла,

Стала вона під одвірком, що дах підпирає надійно,

210] Лиця закрила собі ясним покривалом світлистим,

З нею обабіч стояли обидві служниці дбайливі,

А женихи запалали жагою й коліньми ослабли -

Всі з Пенелопою ложе жадали вони розділити.

До Телемаха вона, свого любого сина, озвалась:

215] «Щось не твердий, Телемаху, і розумом став ти, і духом, -

Хлопчиком бувши, ти в серці мудріші поради знаходив.

Ставши ж дорослим тепер і змужнілого віку дійшовши,

В час, коли навіть стороння людина, на зріст твій і вроду

Глянувши, скаже, що ти - нащадок щасливого мужа, -

220] В тебе нема ні понять справедливих, ні твердості духу.

Як це у нашому домі могла така статись подія,

Як ти дозволити міг так зневажити нашого гостя?

Що ж тепер буде, коли, пробуваючи в нашому домі,

Прийдеться гостеві ще й знущань зазнавати нестерпних?

225] Сором тоді від людей, ганьбу ти навернеш на себе».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Матінко люба! Не смію твоїм я перечить докорам.

Добре усе я в своїй розумію душі і чудово

Знаю, що добре, що зле, - давно-бо вже я не дитина.

230] Та не у всьому я й розумом можу своїм розібратись.

Ті, що сидять он з лихими думками, то в той бік, то в інший

Часто збивають мене, і порадника в них не знайду я.

Не із вини женихів ота бійка чужинця із Іром

Трапилась тут, тим більше, що виявивсь дужчим чужинець

235] о, якби, Зевсе, наш батьку, й Афіно, і ти, Аполлоне, -

О, якби всі женихи так же само у нашому домі

Голови звісили, соромом биті, - чи то на подвір'ї,

Чи усередині дому, - і кожному б тіло зомліло

Так же, як Ірові цьому, що здвору сидить під ворітьми,

240] Голову звісивши, зовсім на п'яного виглядом схожий,

І на ногах вже не встоїть ніяк, і до власної хати

Вже не здолає вернутись, бо все йому тіло зомліло».

Так між собою вони провадили стиха розмову.

До Пенелопи тоді почав Еврімах говорити:

245] «Мудра Ікарія донько, славетна умом Пенелопо!

Глянуть на тебе ахеї, ясійського Аргоса діти,

То женихів іще більше у нашому домі від ранку

Учти справлятиме тут, - над всіма-бо жінками найвища

Вродою й постаттю ти, особливо ж - розумом світлим».

!5° Відповідаючи, мовить йому Пенелопа розумна:

«Всю мою вроду й красу, Еврімаху, мій зовнішній вигляд

Вічні богове забрали від дня, коли збройні аргеї

На Іліон попливли й Одіссей, чоловік мій, із ними.

От якби він повернувся й життя моє взяв би в опіку,

!55] Краще жилося б мені, і значніша була б моя слава.

В смутку тепер я - якесь божество мені горя наслало.

Як покидав чоловік мій кохану свою батьківщину,

Взяв за зап'ястя мою він правицю і так мені мовив:

«Не сподіваюсь, дружино, щоб всі із-під Трої ахеї

У наголінниках мідних вернулися цілі и здорові.

Кажуть, що люди троянські - народ бойовий, войовничий,

Битися вміють списами і стріли із лука пускати,

На колісницях проворні їздці, а це найбистріше

Бою вирішує хід в обопільнім змаганні великім.

265] Отже, не знаю, чи бог нам повернення дасть, чи загину

Десь я під Троєю. Ти ж тут сама уже всім потурбуйся.

Тож пам'ятай і про батька, й про матінку в їхньому домі

Так, як тепер, навіть більше, коли мене тут вже не буде.

А як побачиш, що в сина борідка почне виростати,

270] Можеш лишити мій дім, іди заміж за кого захочеш».

Так говорив він тоді, і тепер от збувається все це.

От вже й ненависна ніч настає, коли шлюб отой має

Статись проклятій мені, бо Зевс мене щастя позбавив.

Ще в мене біль є, що тисне на серце і душу тривожить:

275] У женихів не такі-бо звичаї віддавна бували.

Хто за дружину для себе дочку із заможного роду

Взяти бажав, той мусив із іншими ще позмагатись:

Кожен биків приганяв, баранів і овець найжирніших,

Рідним відданий на учту й дарунки приносив коштовні,

280] А не маєтки чужі задарма отак проїдали».

Мовила це, і незламний зрадів Одіссей богосвітлий,

Як подарунки вона в них виманює, як їх словами

Лагідно влещує, зовсім не те замишляючи в серці.

Відповідаючи, мовив тоді Антіной, син Евпейта:

285] «Мудра Ікарія донько, славетна умом Пенелопо!

Хто із ахеїв які не приніс би тобі подарунки,

Ти їх приймай, - не слід-бо хорошого дару цуратись.

Ми не вернемось до справ і до інших не підем відданок,

Поки не вийдеш сама за кращого ти із ахеїв».

290] Так говорив Антіной, і всім це було до вподоби.

Кожен окличника по дорогії послав подарунки.

Плащ принесли Антіноєві гарний, барвисто-узорний,

Кроєм широкий, дванадцять уздовж його пряжок ясніло,

З золота кутих, - при кожній гаплик був, красиво загнутий.

2« Від Еврімаха також принесли пречудове намисто,

З золота чистого й зерен янтарних, що сяють, як сонце.

Еврідамантові слуги, мов сплетену з тутових ягід,

З темних трійчастих перлин принесли йому пару сережок.

Володареві ж Пісандру, Поліктора сину, - коштовний

зоо Уклад нашийний, оздобу його принесли найдорожчу.

Інші ахеї ще й інші дари принесли пречудові.

В верхні покої пішла після того в жінках богосвітла,

Вслід їй обидві служниці несли дорогі подарунки.

Бавитись танцями знов почали всі і співом, що млостю

305] Сповнював їх, і так вечорової ждали години.

Поки вони забавлялись, то й вечір насунувся темний.

Три жаровні великі тоді встановили в господі,

Щоб освітлить її; скалок сухеньких наклали навколо

З висхлого дерева, свіжо наколотих гострою міддю,

310] Смольних лучин додали; розпалювать стали по черзі

Кілька служниць Одіссея, в біді витривалого. З словом

Паросток Зевса звернувся до них, Одіссей велемудрий:

«От що, служниці давно вже відсутнього тут Одіссея!

В верхні кімнати ідіть, де поважна сидить володарка,

Пряжу свою біля неї прядіть та її розважайте,

Сидячи там у покоях, чи вовну чесати беріться.

Сам замість вас тут вогонь для всіх я підтримувать буду.

Навіть якби до зорі злотошатної там ви лишались,

Втома мене не здолає, занадто-бо я витривалий».

Іак говорив він, вони ж засміялися и перезирнулись.

Лайкою відповіла йому червоновида Меланта.

Долій був батько її, виховання ж дала Пенелопа,

Пестила, наче дитину свою, убрання дарувала.

Та Пенелопою зовсім, проте, не журилась Меланта,

325] Із Еврімахом-бо знатися краще воліла й кохатись.

Лаять вона почала Одіссея і так докоряти:

«З глузду останнього зовсім ти з'їхав, приблудо нещасний!

Чом ти не хочеш піти ночувати де-небудь до кузні

Чи до заїзду, а тут розмовляєш занадто зухвало,

330] Між цих численних мужів, анітрохи не маючи страху

В серці? Чи це так вино помутило твій розум, чи завжди

В тебе такий він, що ти без кінця нісенітниці мелеш?

Чи вже й себе ти не тямиш, що Іра здолав, волоцюгу?

А чи не встане хтось інший небавом, за Іра сильніший?

335] Так тобі в щоки обидві долонями дужими дасть він,

Що полетиш ти за двері, увесь об'юшений кров'ю!»

Глянув на неї спідлоба й сказав Одіссей велемудрий:

«Зараз же, суко, піду і про все Телемахові мовлю,

Що говорила ти, й він розірве тебе вмить на шматочки!»

340] Страху великого цими словами нагнав на жінок він.

Швидко побігли вони по покоях, і з остраху кожній

Гнулись коліна, - боялись, що справдить свою він погрозу.

Він же підтримував світло в жаровнях, палаючих ясно,

І поглядав на присутніх, а сам в глибині свого серця

345] Вже обмірковував те, що здійснитися мало небавом.

А женихам гордовитим Афіна тим часом не дуже

Отримання в їхні знущання вкладала, - хотіла, щоб більше

Смутку і болю у серці відчув Одіссей, син Лаертів.

Перший тоді Еврімах, син Поліба, почав говорити,

з50] Став глузувать з Одіссея та й інших до сміху призводив:

«Слухайте-бо, женихи володарки славетної, - маю

Те вам сказати, до чого у грудях мій дух спонукає.

Муж цей у дім Одіссеїв прийшов не без волі безсмертних.

Сяйво, здається мені, не з лучин цих палаючих плине,

355] А з голови його, - гляньте, на ній же нема й волосинки».

Потім ще так Одіссеєві, городоборцю, він мовив:

«Чи не схотів би ти, гостю, у мене в далекому полі

Попрацювати, якщо я за певну найму тебе плату, -

Тин городити з тернини, великі дерева садити?

360] Вдосталь туди я тобі постачав би готового хліба,

Дав би й одежу тобі і сандалії дав би на ноги.

Тільки ти звик до неробства поганого так, що не схочеш

Братися вже до роботи, лише старцюванням по людях

Будеш і далі утробу свою годувать ненаситну!»

365] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Хтів би з тобою удвох, Еврімаху, в труді позмагатись

Я весняної пори, коли дні у нас довгі бувають,

На сіножаті, щоб кожен в руках по серпу мав, красиво

Вигнутім, щоб узялись ми натщесерце вдвох до роботи

370] І від світанку жали траву цілий день до смеркання;

А як за плугом воли поганятимем ми половії,

Дужі, породисті, рослі, що випаслись добре на паші,

Силою й віком однакові, сила ж бо в них неослабна,

Гонів хай буде й чотири, щоб грунт лиш до плуга придатний, -

Бачив би сам ти, які я проорюю борозни рівні.

А як війну розпочав би де-небудь сьогодні Кроніон,

В мене ж був щит би в руках і було б два загострені списи,

Ще й цільномідний шолом, що добре до скронь прилягає, -

Бачив би ти мене в перших рядах бойового загону

380] І не посмів би тоді уже шлунком моїм докоряти.

Ти ж і зухвалий занадто, й душею якийсь непривітний.

А що здаєшся самому собі ти великим і сильним,

То лиш тому, що навкруг тебе люди малі і нікчемні.

Тільки б прийшов Одіссей, на свою батьківщину вернувшись,

385] Стануть ці двері широкі занадто для тебе вузькими,

Як утікати крізь них із покоїв оцих доведеться!»

Так він сказав. Еврімах же всім серцем ще більш розлютився,

Глянув на нього спідлоба і вимовив слово крилате:

«Скоро сплачу тобі, злидню, за те, що зухвало так мовиш

390] Між цих численних мужів, анітрохи не маючи страху

В серці. Чи це так вино помутило твій розум, чи завжди

В тебе такий він, що ти без кінця нісенітниці мелеш?

Чи вже й себе ти не тямиш, що Іра здолав, волоцюгу?»

Крикнувши це, він підніжок схопив. Одіссей з переляку

395] Враз аж присів біля самих колін Амфінома, що родом

Був із Дуліхію; весь той удар виночерпію в праву

Руку потрапив, і келих аж дзенькнув, на землю упавши;

З стогоном навзнак і сам виночерпій у порох звалився.

Галас тим часом зняли женихи в звечорілих покоях.

400] Дехто таке говорив, на сусіда свого позирнувши:

«Хай би раніше загинув чужинець цей десь у блуканнях,

Ще не діставшись сюди, - не було б колотнечі цієї!

Сваримось через старців, і ніякої нам у цій учті

Втіхи не буде, якщо подолає у ній неприємне».

405] Знову звернулась до них Телемахова сила священна:

«От показились ви всі, божевільні! Видно, багато

З'їли і випили тут! Чи не бог вас якийсь підмовляє?

Вдосталь же всі підкріпились, розходьтесь тепер по домівках

Спати, як прагне душа. Та нікого, проте, не жену я».

410] Так він сказав. А вони аж губи погризли зубами

Й лиш дивувались, як сміливо став Телемах розмовляти.

Врешті тоді Амфіном озвався до них і промовив,

Нісія син ясносвітлий, владущого парость Арета:

«Друзі, не слід нам, проте, на слушні слова й справедливі

415] Лайкою відповідати й з ворожою кидатись люттю.

Не ображайте чужинця цього і не кривдіть нікого

З челяді, що в Одіссея божистого в домі слугують.

Хай виночерпій іще раз вином наші кубки наповнить,

І, узливання вчинивши, розходьмося всі по домівках.

420] Гостя ж цього в Одіссеєвих тут запишімо покоях

На Телемахове дбання, - в його-бо він домі гостює».

Так говорив він, і всім слова ці були до вподоби.

їм у кратерах вина намішав дуліхійський окличник

Мулій, що був Амфінома товариш. Спинявсь перед кожним

425] Він і усім наливав. А вони, з своїх кубків блаженним

Зливши богам, випивали вино, наче мед той, солодке.

Тож, узливання вчинивши, ще випили, скільки схотіли,

І по домівках своїх спочивати усі розійшлися.

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТА

ЗМІСТ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТОЇ ПІСНІ

ВЕЧІР ТРИДЦЯТЬ ВОСЬМОГО ДНЯ

Одіссей разом з Телемахом виносить зброю з їдальні, потім залишається наодинці. Меланта знов його ображає. Він розповідає Пенелопі вигадану про себе історію і запевняє її, що Одіссей незабаром повернеться до свого дому. Евріклея впізнає його по рубцеві на нозі; він наказує їй мовчати. Пенелопа розповідає йому сон свій, потім каже, що віддасть свою руку тому з женихів, котрий переможе інших стрільбою з Одіссеєвого лука; нарешті Пенелопа йде геть.

ЗУСТРІЧ ОДІССЕЯ Й ПЕНЕЛОПИ. УМИВАННЯ НІГ

Сам у господі тим часом зоставсь Одіссей богосвітлий,

Смерть-бо усім женихам готував із Афіною разом.

До Телемаха він швидко із словом звернувся крилатим:

«Час, Телемаху, відціль бойову повиносити зброю

5] Разом усю. Женихів же, як, це спостерігши, про неї

Стали б питати, солодкими знов заспокоїш словами:

«Я її виніс від диму. На ту вона зброю й не схожа,

Що залишив Одіссей, як походом до Трої подався, -

Вся від дихання вогню почорніла вона й пошкарубла.

10] Ще й важливішу Кроніон у серце поклав мені думку.

Як би, упившись вином і сварку якусь розпочавши,

Ви не поранили б тут один одного та не зганьбили б

Сватання й учти. Бо тягне до себе людину залізо».

Так він сказав. Телемах же, послухавши любого батька,

15] Вмить гукнув годувальницю й мовив старій Евріклеї:

«Неню, затримай тим часом служниць у жіночих покоях,

Поки в комору я винесу батькову зброю прекрасну.

В домі без догляду вся вона зовсім поблякла від диму

З часу, як батька нема. А я ж іще був нерозумний.

20] Нині ж прибрать її хочу, де подих вогню не сягає».

В відповідь так годувальниця мовить йому, Евріклея:

«Синку, якби хоч тепер ти за розум узявся й почав би

Дбати про дім свій та про охорону майна піклуватись!

Хто ж, проте, піде з тобою тепер, щоб тобі посвітити?

25] Заборонив ти виходить служницям, а світять вони ж то».

Відповідаючи, так Телемах тямовитий промовив:

«Гість оцей піде. Не дам я без діла лишатись, хто збіжжя

З мірки черпає моєї, хоч був би й з далекого краю».

Так він промовив, у неї ж безкрилим лишилося слово,

І до покоїв залюднених двері вона зачинила.

Зразу ж підвівсь Одіссей із сином своїм світлосяйним,

Стали виносить вони і горбаті щити, і шоломи,

Й гострі списи. Ішла перед ними Паллада Афіна

Із золотим каганцем і путь їм чудово світила.

35] Раптом тоді Телемах до батька свойого звернувся:

«Батечку, диво я бачу велике очима своїми!

Стіни будинку, і сволоки, й балки прекрасні, й соснові

Бантини, й сохи високі, що їх підпирають, так ясно

Світяться перед очима, немов би вогонь десь палає.

40] Мабуть, хтось є тут з богів, що простором небес володіють».

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Стримай думки ці, замовкни й нічого мене не розпитуй.

Завжди це так у богів, що Олімпом з віків володіють.

Отже, іди-но ти спати, а я вже тут сам залишуся,

45] Щоб і служебниць, і матір твою перевірити трохи -

Буде вона із сльозами розпитувать в мене багато».

Так він сказав. Телемах тоді вийшов з кімнати й подався

Із смолоскипом, що путь освітляв йому, прямо до спальні,

Де він лягав, коли сон наближався до нього солодкий.

50] На богосвітлу Еос дожидаючи, там і заснув він.

Сам у господі тим часом зоставсь Одіссей богосвітлий,

Смерть-бо всім женихам готував він з Афіною разом.

Вийшла тоді із покоїв своїх Пенелопа розумна,

Ще й не сама, з нею разом зійшли й дві служниці додолу.

55] Крісло поставили їй до вогню, там, де завжди сиділа,

Сріблом оздоблене всюди й слоновою костю, - усе це

Столяр Ікмалій робив, і підставку до ніг унизу він

їй приладнав. Руном покривалось те крісло великим.

В нього ж і сіла, ввійшовши сюди, Пенелопа розумна.

60] З верху служниці сюди поприходили білораменні

І почали прибирати столи, і недоїдків купи,

Й келихи всі, що пили з них мужі оті високодумні;

Повикидали з жаровень вуглини, що вичахли, й знову

Дров підкладали сухих, щоб тепліше було і світліше.

65] З лайкою на Одіссея накинулась вдруге Меланта:

«Що ж ти, приблудо, й до ранку тут будеш усім докучати?

Бродиш по домі всю ніч, на жінок хижим оком чигаєш?

Будь задоволений, злидню, вечерею й геть забирайся!

Бо як впечу головнею, то вилетиш зразу за двері!»

70] Глянув на неї спідлоба й сказав Одіссей велемудрий:

«От божевільна! Чого причепилася з люттю такою?

Чи не тому, що брудний я, що тілом свічу крізь лахміття

Й жебрати мушу по людях? До всього нужда приневолить!

Всі жебраки і старці такі уже люди нещасні.

75] В домі своєму і я між людей колись жив собі тихо

В щасті й достатку й не раз подавав подорожній людині,

Хто б то не був і з якою потребою він не зайшов би.

В мене і челяді досить було, і усього багато,

З чим у нас добре живеться і за що нас звуть багачами.

80] Все мені знищив Кроніон, - така вже була його воля!

Отже, коли б не позбутися, жінко, й тобі отієї

Вроди, що нею пишаєшся ти між служницями нині!

Та господиня щоб часом у гніві тебе не скарала

Чи Одіссей не вернувся б, - не втрачена ще ця надія.

85] А як загинув він справді й нема вже йому повороту,

То залишився по ньому, проте, наче дар Аполлона,

Син Телемах. А від нього ні одна в покоях жіночих

Не приховає провин своїх, - він-бо уже не дитина».

Так він сказав. Ці почула слова Пенелопа розумна

90] І, на імення гукнувши, служебницю лаяти стала:

«Ах, безсоромна ти, суко нахабна! Тепер цих мерзенних

Каверз тобі не втаїти, заплатиш за них головою!

Добре ти знала усе, тобі я сама говорила -

Маю цього я чужинця в господі своїй розпитати

95] Про чоловіка мого, за яким я сумую так тяжко».

Ключницю потім вона, Евріному, гукнула й сказала:

«Стільчик внеси, Евріномо, й руном застели його зверху,

Щоб посадить мого гостя, а він говорив би зі мною

Й відповідав мені, - хочу його розпитати докладно».

100] Так вона мовила, й та за хвилину внесла до кімнати

Стільчик обтесаний гладко й руном його зверху накрила.

Сів на ньому незламний в біді Одіссей богосвітлий.

Перша тоді почала говорить Пенелопа розумна:

«Передусім я, чужинче, тебе запитати хотіла б:

105] Хто ти і звідки ти родом? В якій виростав ти родині?»

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Жінко, із смертних про тебе ніхто на землі неосяжній

Злого не скаже. Слава твоя аж до неба сягає,

Так наче ти володар бездоганний, що в силі побожній

110] Багатьома мужами керує могутніми в правді

І справедливості, й родить у нього чорнозем пшеницю

Та ячмені, і дерева у нього плодами рясніють,

Множаться в полі стада, і рибу глиб моря приносить

Під керуванням його і народи під ним гараздують.

115] Тож про що інше питай мене в домі своєму сьогодні,

Тільки нічого про рід і вітчизну мою не розпитуй,

Щоб мені смутком тяжким іще більш не наповнити серця

В спогадах тих. Занадто-бо я нещасливий. Не личить

Плакати й гірко ридать мені, сидячи тут, у чужому

120] Домі. Та й взагалі не гаразд без кінця сумувати,

Щоб ні з служебниць ніхто, ні сама ти мене не судила:

Плаває він у сльозах, вином-бо обтяжив свій розум!»

Відповідаючи, мовить розумна йому Пенелопа:

«Всю мою вроду, чужинче, й красу мою, й зовнішній вигляд

125] Вічні забрали боги з того дня, як збройні аргеї

На Іліон попливли й Одіссей, чоловік мій, із ними.

От якби він повернувся й життя моє взяв би в опіку,

Краще жилося б мені, і більша була б моя слава.

В смутку тепер я - якесь божество мені горя наслало.

130] Скільки на цих островах державців не є можновладних

З Сами, Дуліхію й Закінту, густо укритого лісом, -

Скільки їх тут не кермує на цій кременистій Ітаці,

Всі мене силують заміж і дім мій нещадно грабують.

Ні про чужинців або мандрівців тих, що захисту просять,

135] Ні про окличників, слуг всенародних, уже я не дбаю.

Лиш Одіссеєм журюсь я, за ним розривається серце.

З тими ж, хто квапить мій шлюб, я до хитрощів мусила вдатись.

Вклав у думки мені бог до ткання тонкопрядного сісти;

Кросна великі в покоях поставивши, я заходилась

140] Ткати тонку, величезну тканину і так їм сказала:

«Юні мої женихи, хоч і вмер Одіссей богосвітлий,

Не спонукайте до шлюбу мене, аж поки скінчу я

Покрив погребний - щоб марно прядіння моє не пропало -

Славному старцю Лаерту на час, коди доля нещадно

145] В повен зріст покладе його смерті в обійми скорботні,

Щоб не корили мене ахеянки в цілій окрузі,

Що залишився без савану той, хто надбав так багато».

Мовила так я і дух їм відважний у грудях скорила.

З того часу я все ткала удень полотнину велику

150] Й потім, при факельнім світлі, її уночі розпускала.

Цілих три роки морочила цим я лукавством ахеїв.

Аж на четвертому році, Як знову весна наступила,

Згинули вряд місяці і сповнили дні своє коло,

Через челядниць, тих сук безсоромних, усе це розкрилось.

155] Раптом заскочили тут женихи мене, з криком напали,

І довелося мені хоч-не-хоч, а ткання докінчити.

Отже, ні шлюбу уникнуть я більше не можу, ні інший

Вихід знайти. Уся-бо рідня мене силує вийти

Заміж. І син мій обурений тим, що майно його гине.

160] Зовсім дорослий-бо він чоловік і усе розуміє,

Дбає про дім свій, сам Зевс йому славу здобуть помагає.

Та розкажи мені все ж, відкіля ти, якого ти роду?

То ж не із дуба ти виріс, як в байці старій, не із скелі?»

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

165] «Гідна пошани жоно Одіссея, сина Лаерта!

Безперестанку мене ти про рід мій розпитуєш пильно,

Що ж, розповім тобі все, хоч цим мені більшого смутку

Ти завдаєш, аніж мав я. Отак воно з кожним буває,

Хто дуже довго, як я, на своїй не бував батьківщині

Й стільки недолі зазнав, по чужинних блукаючи землях.

Та розповім тобі все, про що ти дізнатися хочеш.

Острів прекрасний лежить посеред винно-темного моря,

Крит плодоносний, навколо омиваний хвилями. Сила,

Безліч там всякого люду живе, а міст - дев'яносто.

175] Різні там мови змішалися: там проживають ахеї,

Етеокрити відважні, кідоняни, плем'я дорійське,

Що розділилось на три, та ще богосвітлі пелазги.

Кнос - це місто у критян найбільше. У нім володарив

Дев'ятиліттями Мінос, великого Зевса бесідник, -

180] Батьком він був мого батька, хороброго Девкаліона.

Мав двох синів він - мене і державного Ідоменея.

Ідоменей в Іліон на човнах крутобоких поїхав

Разом з Атрея синами. Етон - моє ймення преславне,

Я був молодший роками, він - старший за мене й сильніший.

185] Бачив я там Одіссея й як гостя приймав із дарами.

Силою буйного вітру від мису Малеї відбивши

В час, як до Трої він їхав, його аж до Криту загнало.

В Амнісі він зупинивсь, де Ілітії славна печера.

Гавань же там невигідна, й від бурі він ледь врятувався.

190] В місто прийшовши, почав він про Ідоменея питати,

Другом його називаючи й любим, поважаним гостем.

Десять або й одинадцять займалося в небі світанків

З дня, коли той в Іліон на човнах крутобоких поїхав.

Я Одіссея у дім свій привів і, прийнявши, гостинно

195] Став від душі частувати, було-бо всього в нас доволі.

Товаришам його всім, що на Крит з ним приїхали разом,

Хліба я дав і вина іскрометного, в людях зібравши,

Дав і биків заколоти, щоб дух вони свій вдовольнили.

Так аж дванадцять днів провели богосвітлі ахеї:

200] Бурний затримав їх вітер Борей - неможливо й на суші

Встоять було проти нього, - наслав його бог зловорожий.

Лиш на тринадцятий день він ущух, і вдалось їм відплисти»

Так він багато брехні розповів, що на правду скидалась.

Слухала й сльози лила Пенелопа, їй танули лиця.

2°5] Так, як сніги над стрімкими узгір'їв вершинами тануть,

Легким Зефіром навіяні й теплим розтоплені Евром,

Так, як річки течію розталими водами повнять,

Танули так під потоками сліз її лиця прекрасні

В смутку про мужа її, що поруч сидів. Одіссей же

210] З цілого серця жалів дружину, що гірко ридала,

Та, наче роги оті чи залізо, були нерухомі

Очі його у повіках, - старанно він стримував сльози.

А вдовольнивши зажурене серце плачем многослізним,

Знову до нього звернулась вона із такими словами:

215] «Хочу тепер я, чужинче, тебе перевірити трохи:

Кажеш, приймав ти мого чоловіка у домі своєму

Й товаришів його, кажеш, із ним частував богорівних.

Отже, скажи-но, яку поверх тіла носив він одежу,

Сам він на вигляд який і які прибули з ним супутці?»

220] Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Жінко, нелегко про це говорить, тож багато відтоді

Часу пройшло. Минає двадцятий вже рік після того,

Як відтіля він поїхав і нашу вітчизну покинув.

Та розповім тобі все, що пам'ять моя зберігає.

225] Плащ пурпуровий, подвійний носив Одіссей богосвітлий

З вовни м'якої, на нім золота була пряжка, на пару

Вушок застебнута, й зверху - оздоба тонкої роботи:

В лапах передніх у пса оленя трепетало плямисте,

З іклів його вириваючись. Всі дивувалися люди

Із золотих цих тварин - як пес оленя рве зубами,

Олень же ніжками б'є, втекти намагаючись марно.

Бачив також і хітон я блискучий на тілі у нього,

Так він лиснів, як лушпиння тонке з цибулини сухої.

Ніжна й м'яка ця тканина, немовби те сонце, сіяла.

235] Отже, на пишний хітон цей багато жінок задивлялось.

Ще тобі інше скажу я, а ти заховай в своїм серці.

Я вже не знаю, чи дома носив Одіссей цю одежу,

Чи дарував хто із друзів її, коли плив з кораблем він,

Чи десь одержав як гість, бо друг Одіссей був хороший

240] Для багатьох. Адже мало подібних було між ахеїв.

Подарував йому мідний я меч і прекрасний подвійний

Плащ пурпуровий, до того й хітон, аж до п'ят довжелезний,

І шанобливо в міцнім кораблі його вирядив далі.

З ним і окличник був, трохи молодший за нього, що їхав

245] Разом із ним. Я можу сказать тобі, як виглядав він.

Був він у плечах сутулий, смуглявий з лиця, кучерявий,

Звали його Еврібат. Його вирізняв з-поміж інших

Товаришів Одіссей, бо думками були вони схожі».

Так говорив він, її ж все сильніші ридання душили,

250] Бо впізнавала вона всі прикмети в словах Одіссея.

А вдовольнивши зажурене серце плачем многослізним,

Врешті до нього звернулася знов із такими словами:

«Досі, чужинче, лише співчуття викликав ти у мене,

Зараз жаданим стаєш в моїм домі й поважаним гостем.

255] Одіж-бо ту, про яку говорив ти, сама я, ретельно

Складену, внесла з комори і пряжку блискучу пришила,

Щоб за оздобу була. Та ніколи його не зустріну,

Вже не вертатись йому до рідного краю, додому!

Злою керований долею, на кораблі своїм утлім

260] В Злоіліон той, бодай би не згадувать, муж мій поїхав!»

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Гідна пошани жоно Одіссея, сина Лаерта!

Не убивай ти своєї краси, не печаль свого серця

Смутком за мужа. Не буду за це я тобі дорікати.

265] Кожна сумує жона, й не такого утративши мужа,

Надто ж коли і дітей з ним родила, в любові з'єднавшись,

А Одіссей, як казала ти, був до безсмертних подібний.

Та перестань уже плакать і мови моєї послухай.

Щиру я правду тобі розкажу, не втаївши нічого.

270] Чув я, що твій чоловік додому вернутися має.

Близько уже Одіссей - у родючій країні феспротів.

Цілий, здоровий і скарб везе він додому великий,

Що назбирав поміж різних народів. А вірних супутців

І корабель загубив він місткий в винно-темному морі,

275] Щойно Трінакію-острів покинув. Бо гнівались дуже

Гелій із Зевсом за те, що корів вони вбили священних.

Товариші його всі потонули в шумливому морі,

Тільки його із розтрощеним кілем закинула хвиля

В землю феаків, що їх ріднею вважають безсмертним.

280] З цілого серця феаки, як бога, його шанували,

Безліч дарунків дали і самі побажали додому

Вирядить. Отже, давно Одіссей вже додому вернутись

Мав би. Але вигіднішим він визнав у серці своєму

Ще попоїздить по світі, багатства ще більш назбирати.

Щодо знання своїх вигід та їх розуміння між смертних

Ще не бувало нікого, хто б міг з Одіссеєм зрівнятись.

Розповідав мені все це Федон, володар феспротіян.

Клявся мені він також, узливання у домі вчинивши,

Що й корабель уже спущено, й люди усі вже готові,

290] Щоб відвезти Одіссея до любого рідного краю.

Та відіслав він раніше мене. Корабель-бо феспротський

Трапивсь тоді у Дуліхій, що був на пшеницю багатий.

Також скарби показав мені він, Одіссеєм здобуті.

В іншого десять могло б поколінь з того легко прожити,

295] Скільки усякого скарбу поклав він у домі державця.

Сам Одіссей, говорив він, в Додону поїхав, щоб з листя

Дуба священного там віщування від Зевса почути,

Як йому краще на землю Ітаки родючу вернутись

Після відсутності довгої - явно чи, може, таємно?

зоо Отже, і досі живий він, і справді повернеться скоро.

Близько він десь, і недовго вже бути йому від отчизни

Й друзів своїх вдалині, - готовий тобі поклястись я.

Свідком хай Зевс мені буде, найвищий з богів і найкращий,

І Одіссеєве вогнище це, що прийшов я до нього, -

305] Збудеться справді усе воно так, як тобі ось кажу я.

Прийде сюди Одіссей ще сього року, в цей сонцеобіг,

Щойно цей місяць ізникне й новий йому вийде на зміну».

В відповідь так розумна сказала йому Пенелопа:

«О, якби слово, чужинче, твоє та на ділі здійснилось!

310] Знав би мою ти прихильність тоді і багато дарунків

Мав би від мене, і кожен тебе називав би щасливим.

Передчуваю я серцем, проте, що це буде інакше.

Ні Одіссей вже додому не вернеться, ні виряджати

Звідси не будем тебе, - нема хазяїв у цім домі,

315] Як Одіссей колись поміж мужами, - чи й був він тут справді!

Гостя шановного вмів і вирядить він, і прийняти.

Тим-то обмийте, служниці, його й приготуйте постелю -

Ложе м'яке, покривало й до них узголів'я світлисте

Так, щоб він міг у теплі злотошатну Еос дожидати.

320] Завтра ж уранці скупайте й оливою тіло намажте,

Щоб до обіднього столу він поряд би міг з Телемахом

Сісти в господі. Й тим гірше, як хтось та посмів би при тому

Гостя образити підло, - нічого тоді вже від мене

Він не доб'ється, хоча б і страшенно отут розлютився.

325] Як же ти впевнитись міг би, мій гостю, що розумом ясним

І тямовитістю я жінок перевищую інших,

Як у подертій одежі, брудним я б тебе посадила

В домі за стіл? Адже люди у світі цім недовговічні.

В кого жорстокі чуття і сам він до інших жорстокий,

330] Смертні клянуть його всі, усякого лиха бажають,

Поки живе він, а вмре, то ще й поглумляться із нього.

В кого ж привітні чуття і сам він до інших привітний,

Славу про нього мандрівці широко по світі розносять

Серед людей, і багато хто хвалить його благородство».

335] Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Гідна пошани жоно Одіссея, сина Лаерта!

Ковдр, узголів'їв та простинь терпіть я не можу світлистих

З того часу, як уперше від критських верхів'їв сніжистих

На довговеслому я кораблі відпливав у мандрівку.

340] Ляжу я так, як ночі безсонні й раніше проводив,

Перевертавсь-бо ночей я багато на вбогих постелях,

Ждучи, коли ясношатна засяє Еос богосвітла.

Ніг умивання також моє серце не прагне; ніколи

Нашої не доторкнеться ноги ані жодна із женщин

345] Тих, що у домі отут служницями перебувають.

А як статечна є в тебе досвідчена жінка старенька,

Що перетерпіла стільки, як я, у житті своїм горя, -

То лише їй моїх ніг я торкнутися не боронив би».

В відповідь мовила так розумна йому Пенелопа:

350] «Гостю мій любий! З людей, захожих з далекого краю,

Гість розумніший, любіший до дому мого не приходив.

Те, що розказуєш ти, і доладне усе, й зрозуміле.

Є в мене жінка стара, досвідчена й мудра душею.

За Одіссеєм нещасним ходила вона й годувала,

355] В той день прийнявши на руки, як мати його породила.

Ноги вона тобі вмиє, хоч силами дуже ослабла.

Встань, Евріклеє розумна, та ноги помий однолітку

Твого господаря. Мабуть, такими уже й в Одіссея

Стали і ноги, і руки, як в бідного цього чужинця.

360] Швидко-бо в горі і злигоднях старіє смертна людина».

Так промовляла вона. Затуливши руками обличчя,

Сльози гарячі старенька лила й говорила журливо:

«Горе, дитино моя! Я ж безсила! Найбільше із смертних

Зевс тебе досі ненавидить, хоч його й вірно шануєш!

365] Хто-бо із смертних де-небудь такі громовержцеві тучні

Стегна палив, хто приносив добірні такі гекатомби,

Як доставляв йому ти, благаючи щиро при тому

Старість безжурну зустріти й славетного виховать сина?

Та в одного лиш тебе день повернення Зевс відбирає.

370] Може, служебні жінки й з Одіссея, що в дальніх блуканнях

До іменитих заходив домів, так само глумились,

Як безсоромно ці суки із тебе знущаються зараз.

Ти, уникаючи їхніх зневаг і образ, не дозволив

Навіть обмить їм тебе. Я ж готова для тебе зробити

375] Те, що звеліла Ікарія мудра дочка Пенелопа.

Ноги тобі я помию не тільки задля Пенелопи,

А й для самого тебе. Печаллю глибокою дух мій

В грудях схвильований. Слухай уважно, що буду казати.

Скільки чужинців нужденних сюди не заходило досі,

380] На Одіссея ніхто, признаюся, не був такий схожий

Постаттю, голосом, гостю, як ти, навіть ноги ті самі».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Всі це, старенька, кому нас доводилось бачити разом,

Кажуть водно, що дуже один ми на одного схожі

385] З вигляду, як і сама зауважила ти справедливо».

Так він сказав, а старенька, узявши блискучу мідницю,

Що умивали в ній ноги, холодної досить вливає

В неї води і гарячої ще додає. Одіссей же,

Сівши до вогнища, швидко від світла у тінь одвернувся, -

390] В думці побоювавсь він, щоб старенька, вмиваючи ногу,

Шраму на ній не впізнала, - усе тоді зразу б розкрилось.

Ближче вона підійшла, щоб помити. І зразу впізнала

Шрам на нозі, де кабан колись іклами білими вдарив.

Він із синами Автоліка раз полював на Парнасі.

395] Був це отець його матері, що між людей вирізнявся

Клятвопорушенням здавна й злодійством. Це все від Гермеса

Мав він, - годив йому тим, що з козлят і овечок жертовні

Стегна палив, і Гермес був у всьому до нього прихильний.

Саме тоді на Ітаку родючу Автолік приїхав,

400] Як його рідна дочка породила Лаертові сина.

Після вечері назвала його на ім'я Евріклея

І, на коліна поклавши йому немовлятко, сказала:

«Винайди сам ти імення, Автоліку, те, яке хтів би

Синові дати своєї дочки, що його так жадав ти».

405] Відповідаючи їй, озвався Автолік і мовив:

«Зятю і доню моя, назвіть немовля, як скажу я.

їдучи в вашу країну, по всій я землі многоплідній

Чоловікам багатьом і жінкам одворотний був досі.

Зветься нехай - Одіссей, одворотний. Коли ж підросте він

410] Та в материнську велику оселю до мене приїде

Аж на Парнас, де коштовні я скарби свої зберігаю,

Дам я дарунків йому, й він, радіючи, рушить додому».

От Одіссей і приїхав по ці подарунки славетні.

Дуже гостинно Автолік з синами прийняв Одіссея,

415] Щиро й руками вони його, й словом ласкавим вітали.

А Амфітея, бабуня по матері, внука обнявши,

Голову ніжно йому і очі ясні цілувала.

Сам же Автолік, синів своїх гожих гукнувши, звелів їм

Приготувати обід, і вони послухали радо:

420] Миттю пригнали гладкого вола п'ятилітнього з поля,

Шкуру всю геть облупили, а тушу почетвертували

Та, нарубавши кусків, на рожен настромили їх ловко,

Вміло підсмажили м'ясо й на частки дрібні поділили.

Потім усі цілий день, аж до самого заходу сонця

425] учту справляли, й ніхто не був на тій учті забутий.

Сонце тим часом зайшло і темрява все огорнула,

Всі полягали тоді, щоб сну споживати дарунки.

Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста,

Вибігли гончі собаки й сини всі Автоліка вийшли

430] На полювання. Із ними тоді й Одіссей богосвітлий

Вийшов на влови. Сп'ялись на стрімкі верховини Парнасу,

Лісом укриті. Невдовзі дійшли до ущелин тінистих.

От як промінням новим уже сонце осяяло ниви,

Випливши з глибокоплинного плеса ріки Океану,

435] Вийшли мисливці тоді до долини; попереду бігли

Пси по слідах, а за ними сини йшли Автоліка юні

На полювання. Далі ішов Одіссей богосвітлий,

Ближче до псів, потрясаючи списом своїм довготінним.

З лігвом у хащах густих там ховався кабан величезний, -

440] їх не проймала ні вогка вітрів буревійних потужність,

Ані сягало їх сонця яскравого світле проміння,

Не проникали й дощі поміж них, гущиною такою

Віття сплелося, і листя велика там купа лежала.

Тупіт, і гомін людський, і гавкіт собачий навколо -

445] Все наближалось до вепра. Із хащі він вийшов назустріч,

Весь наїжачив хребет свій та, блиснувши дико очима,

Став перед ними. Із списом довженним в могутній правиці

Кинувся перший на вепра того Одіссей, щоб звалити

Звіра відразу. Раніше кабан, проте, встиг його вдарить

450] Вище коліна і вихопив іклами м'яса чимало,

Збоку рвонувши, та мужеві кості усе ж не торкнув він.

Спритним ударом у праве плече Одіссей його ранив -

Вістрям блискучого списа пройняв йому наскрізь лопатку.

З рохканням в порох кабан повалився, й дихання не стало.

455] Любі Автоліка діти відразу ж його оточили,

Славному серед богів Одіссеєві мужньому рану

Перев'язали майстерно і чорную кров замовлянням

Затамували, й швиденько до отчого дому вернулись.

Там Одіссея Автолік з синами від ран лікували,

460] Потім дарами коштовними щедро його наділили

Й допомогли йому виїхать скоро на рідну Ітаку

З радісним серцем. А дома отець його й мати поважна

Радісно сина зустріли й розпитувать стали у нього,

Як він придбав отой шрам. Він усе розповів їм докладно,

465] Як білим іклом на ловах кабан його дикий ударив

В час, коли він на Парнас із синами Автоліка вийшов.

Жінка старенька тим часом, до шраму торкнувшись руками,

Зразу впізнала його - і ногу із рук упустила.

Впала в мідницю нога Одіссеєва, й мідь задзвеніла,

470] Посуд убік нахиливсь, і на землю вода розлилася.

Радість і сум охопили їй душу, очі сльозами

Зразу наповнились, голос дзвінкий мов застряг їй у горлі.

До підборіддя його доторкнувшись, вона говорила:

«Ти ж - Одіссей, моя люба дитино! А я не впізнала,

475] Поки ноги не торкнулась мого владаря дорогого!»

Мовила й на Пенелопу своїми зирнула очима,

Наче сказати бажала, що тут чоловік її любий.

Та ж ні поглянуть в цей бік не могла, ані щось зауважить,

їй-бо Афіна думки одвела. Одіссей же, рукою

480] Правою раптом за шию стару Евріклею вхопивши,

Лівою ближче до себе її притягнув і промовив:

«Неню, невже погубить мене хочеш? Сама ж ти своєю

Груддю мене згодувала! Я ж, безліч нещастя зазнавши,

Аж на двадцятому році вернувся до рідного краю.

485] А як усе ти збагнула, що бог тобі вклав у глиб серця,

То вже помовч! Щоб у домі про мене ніхто не дізнався!

От що скажу я тобі, і справді воно так і буде:

Як женихів цих уславлених бог через мене здолає,

Навіть тобі, що мене згодувала, не буде пощади

490] В час той, коли я служебних жінок убиватиму в домі».

В відповідь люба промовила няня йому Евріклея:

«Що за слова в тебе линуть, дитя, крізь зубів огорожу!

Знаєш і сам ти, що завжди я духом тверда і незламна,

Можу триматися, наче той камінь міцний чи залізо.

495] Ще тобі інше скажу, а ти заховай в своїм серці:

Як женихів тих уславлених бог через тебе здолає,

Перелічу тобі всіх я служебниць у нашому домі -

Котра безчестить тебе і котра ні в чому не винна».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

500] «Неню, навіщо про них говорить? Цього зовсім не треба.

Добре я й сам роздивлюсь і про кожну дізнаюсь напевно.

Ти ж уже краще мовчи й на богів щодо іншого здайся».

Так говорив він. І вийшла старенька - води для вмивання

Знов до кімнати внести; попередня-бо вся розлилася.

505] Ноги помила вона йому й жиром як слід їх натерла.

Ближче тоді до вогню Одіссей підсуває ослін свій,

Щоб обігрітись, а шрам прикриває старанно лахміттям.

Знову тоді почала говорить Пенелопа розумна:

«Гостю мій, дещо у тебе й сама б я хотіла спитати.

510] Ось наступає нічного спочинку година ласкава,

Навіть журбою тривожених сон огортає солодкий.

В мене ж безмірна печаль, що нею боги наділили.

Вдень, хоч із смутком в душі, хоч і гірко ридаю часами,

Розривку маю, служниць і робіт доглядаючи хатніх.

515] А серед ночі, як все у солодкому сні опочине,

Я на постелі лежу, а трепетне серце шматують

Гострого болю шипи і тривогу смутну нагнітають.

Як Аедона, дочка Пандарея, дзвінкий соловейко

Жовто-зелений весною виспівує пісню чудову,

520] у густолистім гаю між розквітлих дерев затаївшись

І щохвилини коліна міняючи, плине луною

В тузі за сином коханим від Зета-вождя, за Ітілом,

Що необачно сама його гострою міддю убила, -

Так же надвоє й моє у журбі розривається серце:

525] Чи залишитися з сином моїм і всього пильнувати -

Високоверхого дому, й служниць, і маєтку цілого,

Мужове ложе шануючи й славу свою у народі,

Чи за найкращого вийти з ахеїв, що в дім цей до мене,

Шлюбне складаючи віно, приносять дари незліченні.

530] Син мій в ту пору, коли він ще підлітком був нетямущим,

Заміж іти заважав мені й дім чоловіків лишати.

Ставши ж дорослим тепер і змужнілого віку дійшовши,

Сам уже зрештою хоче, щоб вийшла із цього я дому,

Дуже обурений тим, що ахеї майно в нас грабують.

535] Ти ж но послухай мій сон і з'ясуй, що він значити має.

Двадцять гусей, мені снилось, пшеницю з води вибирають

В нас на подвір'ї, а я лиш дивлюся на них і радію.

Раптом з-за гір вилітає великий орел криводзьобий,

Шиї поскручував їм і усіх повбивав. Скрізь валялись

540] Купами гуси, а він в світлосяйному зникнув ефірі.

Плакала гірко крізь сон я й, ридаючи в тузі, кричала.

Враз позбігались до мене ахеянки всі пишнокосі

Теж у сльозах за гусей, орлом несподівано вбитих.

Раптом вернувся орел і, сівши на гребінь над дахом,

545] Голосом людським мені, утішаючи, став говорити:

«Твердості більше, Ікарія далекославного доню!

Це ж бо не сон, а ява прекрасна, і збудеться все це.

Гуси - твої женихи, а я - був орел дужокрилий.

Ну, а тепер ось - я твій чоловік, що додому вернувся

550] І женихам знахабнілим ганебну готує недолю».

Так він сказав. І покинув тоді мене сон найсолодший.

Я роздивляюсь довкола і бачу - у нас на подвір'ї

Гуси так само пшеницю з ночовок клюють, як раніше».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

555] «Жінко, тлумачити сон цей інакше - ніяк неможливо,

Сам-бо тобі Одіссей роз'яснив, як усе це небавом

Статися має. Усіх женихів тут настигне загибель,

Всіх до єдиного, смерті і Кер тут ніхто не уникне».

В відповідь так розумна сказала йому Пенелопа:

560] «Гостю мій, сняться нам сни і порожні, які аж нічого

Нам не віщують, та сон і не кожен збувається людям.

Дві неоднакові брами для снів у нас є безтілесних:

Зроблена з рогу одна з них, а друга з слонової кості.

Сни, що крізь браму проходять різьблену з слонової кості,

565] Правду лише заслоняють, в облуду й оману заводять,

Сни ж, що до нас переходять крізь браму з точеного рогу,

Правди дотримують строго й на ділі здійсняються завжди.

Та не крізь браму останню, гадаю я, сон цей жахливий

Виплив, хоч як ми того не бажали - й сама я, і син мій.

570] Ще тобі інше скажу, ти ж до серця візьми оце слово:

Ранок надходить уже злоіменний, і дім Одіссеїв

Мушу покинути я. Призначаю змагання сьогодні

На топорах. Дванадцять сокир Одіссей в своїм домі

Вряд установлював, як корабельного острова ребра.

575] Ставши здаля, він усі їх прострелював з лука стрілою.

Маю таке женихам призначити сьогодні змагання.

Хто тятиву якнайлегше у спритних долонях натягне

Й всі он дванадцять сокир крізь вушка стрілою прошиє, -

Разом із ним я піду, залишивши подружню оселю,

580] Гарну й красиву таку і набутку всілякого повну.

Мабуть, не раз і у сні я згадувать буду про неї».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Гідна пошани жоно Одіссея, сина Лаерта!

Не відкладай ти надалі змагання цього в своїм домі.

585] Прийде раніше в оселю свою Одіссей велемудрий,

Ніж доторкнутись до лука між ними хто-небудь устигне

І, тятиву натягнувши, стрілу крізь залізо пропустить».

В відповідь знову розумна сказала йому Пенелопа:

«Хтів би ти, гостю, мене розмовами в домі моєму

590] -Тур розважати, то сон моїх вій не торкнувся б ніколи.

Зовсім, проте, неможливо без сну повсякчасно лишатись

Людям. Адже наперед безсмертні накреслюють долю

Кожному смертному, хто на землі цій живе плодоносній.

Мабуть, до верхніх покоїв тепер я уже піднімуся,

595] Ляжу на ложе самотнє, зітхань моїх сповнене тужних,

Рясно гіркими сльозами омиване з дня, коли раптом

В Злоіліон той, бодай би не згадувать, муж мій поїхав!

Там я і ляжу. А ти вже, де хочеш, лягай в моїм домі -

Чи на землі постелися, чи ложе нехай приготують».

600] З цими словами пішла вона в верхні покої світлисті,

Ще й не сама - з нею разом нагору пішли й дві служниці.

В горницю верхню вона із служницями разом зійшовши,

За Одіссеєм, за мужем коханим, там плакала, доки

Сон їй солодкий на вії звела ясноока Афіна.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТА

ЗМІСТ ДВАДЦЯТОЇ ПІСНІ

НІЧ З ТРИДЦЯТЬ ВОСЬМОГО НА ТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ ДЕНЬ. ВРАНЦІ І ОПІВДНІ ТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТОГО ДНЯ

Одіссей лягає спати в сінях; прокидається від ридань Пенелопи. Добрі прикмети, їдальню готують до учти. З'являється спочатку Евмей, потім Мелантій, який знову ображає Одіссея, і, нарешті, Філотій, що наглядає череди корів. Змагання стримує женихів, які мали намір умертвити Телемаха. За столом Ктесіпп ображає Одіссея. Серед женихів замішання: Теоклімен провіщає їм близьку загибель.

ПЕРЕД УБИВСТВОМ ЖЕНИХІВ

В передпокої стеливсь на спочин Одіссей богосвітлий.

Шкуру волову під низ постелив сиром'ятну, а зверху

Руна поклав від овець, що їх повбивали ахеї,

А коли ліг він, плащем окрила його Еврінома.

5] Там і лежав Одіссей, женихам намишляючи згубу,

В тиші безсонній. Тим часом служебні жінки, що й раніше

Любосні мали зв'язки з женихами, з кімнат вибігали,

Перекидаючись сміхом і жартами поміж собою.

А Одіссеєві в грудях з обурення серце кипіло.

10] Довго в думках міркував він і духом своїм ще вагався -

Кинутись зразу на них і до одної всіх повбивати

Чи допустити, щоб ніч провели вони цю з женихами

Зарозумілими, тільки ж востаннє. А серце гарчало

В грудях, немов над сліпими щенятами кволими сука

15] Грізно гарчить, на прохожих готова накинутись люто, -

Так же гарчало в нім серце, обурене цим непотребством.

В груди б'ючи себе, серцю він мовив своєму з докором:

«Серце, терпи! І мерзеннішу ти перетерпіло днину

В час той, коли пожирав кіклоп нездоланний могутніх

20] Товаришів моїх. Стерпіло ти, поки вивів з печери

Розум мене, хоч здавалось, немає вже нам порятунку».

Так говорив він, у грудях стривожене лаючи серце.

І у слухняній покорі воно терпеливо надалі

Зносило все. А сам так крутився із боку він на бік,

25] Як над великим вогнем наповнений жиром і кров'ю

Шлунок тримає людина й весь час його з боку та на бік

Перевертає старанно, щоб швидше увесь він усмаживсь,

Так з боку на бік крутивсь Одіссей, добираючи в мислях,

Як йому на багатьох женихів безсоромних самому

30] Руки накласти. До нього наблизилась в час той Афіна.

З неба зійшовши і постать звичайної жінки прибравши,

Стала йому в головах і так говорила до нього:

«Чом це ти досі не спиш, найнещасніший поміж мужами?

Ось-бо оселя твоя, і дружина твоя в цій оселі,

35] Ось і твій син, що кожен з нас мати такого хотів би».

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Все це, богине, ти правду мені цілковиту сказала.

Лиш одного у своїх не здолаю добрати я мислях -

Як мені на багатьох женихів безсоромних самому

40] Руки накласти. Адже тут усі вони вкупі щоденно.

Є й важливіші думки, над якими в душі я міркую:

Навіть коли їх уб'ю, з допомогою Зевса й твоєю,

Наслідків як я уникну? Над цим ось подумай-но справді».

В відповідь мовить йому ясноока богиня Афіна:

45] «Ну і чудний же ти! Інший повірив би й гіршому другу,

Смертній людині, що всіх міркувань отих зовсім не знає.

Я ж є богиня, яка стереже тебе скрізь безустанно

В кожній пригоді. Та все розкажу тобі щиро й одверто.

Хай би підступно навкруг півсотнею засідок смертні

50] Нас облягли, щоб знаряддям Ареєвим тут повбивати,

Навіть тоді б ми корів їх і тучних овець відібрали б.

Хай тебе сон легковійний огорне. То ж мука - на варті

Ніч всю не спати. Проте всіх нещасть ти позбудешся скоро».

Так вона мовила, й сон йому пролила на повіки,

55] Потім сама на Олімп відлетіла в богинях пресвітла.

Сон, що розслаблює тіло й душевні знімає тривоги,

Сплинув на нього. Прокинувшись в час той на ложі м'якому,

Сіла достойна дружина його і заплакала гірко.

А як сльозами й плачем цілком вже наситила дух свій,

60] До Артеміди з благанням звернулась в жінках богосвітла:

«О Артемідо, богине-владичице, Зевсова доню!

Хай би, у груди стрілою ударивши, ти мені зразу б

Вирвала душу! Нехай би страшна мене буря схопила

І по далеких шляхах занесла б через пітьму й тумани

65] В гирло ріки Океану, що світ обпливає навколо!

Так Пандареєвих дочок була колись буря схопила,

Вбили батьків їх боги, і в сирітстві вони залишились

В домі своєму. Сама їх пресвітла тоді Афродіта

Сиром, солодким вином і медом лише згодувала.

70] Гера їм розуму й вроди над інших жінок наділила,

Постать їм гожу й струнку пречиста дала Артеміда.

Вміння ж в усяких мистецтвах сама їх Афіна навчила.

Тож на великий Олімп богосвітла прийшла Афродіта

Зевса просити, щоб дівам щасливе завершення шлюбу

75] Дав громогравець надхмарний. Усе-бо він знає чудово,

Знає щасливу й нещасную долю людей земнородних.

Гарпії ж вирвали в час той із дому дівчат цих таємно

І віддали піклуванню жахливих Ерінній безжальних.

Хай владарі олімпійські мене так же само погублять,

80] Хай пишнокоса уб'є Артеміда, лише б Одіссея

Бачить хоч би й під землею, в безодню жахливу зійшовши,

Тільки б не стати мені утіхою гіршого мужа!

Легше-бо й лихо терпіти людині, коли безутішно

Плаче вона цілий день, смутним умліваючи серцем,

85] Ночі ж приносять їй сон. І про все забуває людина -

І про печалі, й про радість, - лише він повіки їй склепить.

Тільки мені навіть сни божество посилає погані.

Схожий на мужа мого хтось лежав уночі біля мене,

Зовсім такий, як ішов він в похід. І радісно билось

90] Серце в мені, й не могла я сказати - чи сон то, чи дійсність».

Поки вона говорила, Еос надійшла злотошатна.

Тужні ридання дружини почув Одіссей богосвітлий.

Став прислухатися він, і здалося йому, що дружина

Вже упізнала його і стоїть над його узголів'ям.

95] Плащ відгорнувши і руна овечі, що спав він під ними.

Все поскладав у покоях на крісло, а шкуру овечу

Склав за дверима й до Зевса він, руки простерши, молився:

«Зевсе, наш батьку! Якщо суходолом і морем вернути

Зводили в рідний ви край мене, злигоднів стільки завдавши,

100] Хай тоді хтось із о'селі, прокинувшись, ясно для мене

Голос подасть, а знадвору хай Зевс дасть провіщення інше!»

Так він молився тоді, і зглянувся Зевс наймудріший,

І загримів з висоти верховин світлосяйних Олімпу,

З хмари ясної. І вельми зрадів Одіссей богосвітлий.

105] Голос служниці-млинарки в той час пролунав недалеко

З дому, де жорна мололи муку вожаєві народу.

Там клопоталось при жорнах дванадцять жінок, що мололи

Ячну для хліба муку і пшеничну - для мозку людини.

Інші вже спали жінки, усю помоловши пшеницю.

110] Тільки одна не скінчила, бо слабша була, й біля жорна

Стоячи, мовить слова, що були Одіссеєві знаком:

«Зевсе, наш батьку, богів і людей володарю могутній!

Як загримів ти неждано з укритого зорями неба!

Хмари ж на ньому нема. Комусь цим провіщення дав ти.

115] Зглянься й на мене, нещасну, і виконай те, що прошу я:

Хай ця вечеря розкішна отут, в Одіссеєвім домі,

Нині останньою буде для тих женихів осоружних!

В праці виснажливій гнуться коліна мені, що мелю тут

Ячну муку, - хай вони тут востаннє учтують сьогодні!»

120] Мовила так, і зрадів з її слів Одіссей богосвітлий

Так, як і з Зевсових громів, - він знав, що на винних помститься.

Інші служниці зійшлись в Одіссеєвім домі прегарнім

І розпалили на вогнищі хатнім огонь неугасний.

А Телемах богорівний з постелі тим часом підвівся,

125] В одяг убрався, черезпліч загострений меч перевісив,

Знизу сандалії гарні до ніг підв'язав мускулястих,

Списа міцного узяв із мідним загостреним вістрям,

Став, на порозі спинившись, і так говорив Евріклеї:

«Неню кохана, чи гостя у домі як слід вшанували

130] Ложем-постелею, чи він де-небудь лежить без уваги?

В матінки часом буває таке, хоч вона і розумна:

То необдумано й гіршим увагу сама приділяє

Людям, то вирядить кращих вона без ніякої шани».

В відповідь люба промовила неня йому Евріклея:

135] «Ні, не винуй її нині, дитино, вона-бо не винна.

Пив він вина, скільки хтів, удвох отут сидячи з нею.

Що ж до вечері - питала його, то сказав - не голодний.

А як нарешті згадав і про сон уже він, і про ложе,

То постелити для нього служницям вона загадала.

140] Та як людина злиденна і долею скривджена тяжко,

Він на постелі м'якій в покривалах не хтів спочивати,

А на воловій ліг шкурі сирій та на рунах овечих

В передпокої. А ми плащем його зверху окрили».

Так говорила вона. Телемах тоді вийшов з покоїв

145] З списом в руках. Услід йому вибігли пси прудконогі.

Площею йшов до ахеїв він тих в наголінниках мідних.

Стала челядниць служебних скликати в жінках богосвітла,

Опсова донька, стара Евріклея, Пейсенора внука:

«Гей, покропіть у покоях одні та жвавіш підмітайте,

150] Потім на крісла різьблені стеліть покриття пурпурові.

Губками другі гарненько столи постирайте обідні,

Чаші помийте і кубки тонкої роботи й подвійні

Келихи вимийте чисто. А треті по воду джерельну

Йдіть до криниць та, глядіть мені, швидше додому вертайтесь.

155] Тож женихи тут сьогодні недовго баритися будуть,

Рано вони поприходять, для всіх-бо тут свято сьогодні».

Так вона мовила, й радо послухали всі її мови.

Двадцять пішли до джерел, де вона у криницях темніла.

Інші ж у домі старанно тоді почали прибирати.

ібо Потім і слуги ахеїв прийшли і стали старанно

Дрова колоть. Тим часом жінки від джерел із водою

Вже поприходили. Згодом прийшов свинопас, із кошари

Трьох кабанів він пригнав, із стада цілого найкращих.

Випустив їх на подвір'я попастись в кошарі чудовій,

165] Сам же він до Одіссея звернувся і мовив привітно:

«Гостю, чи трохи ласкавіш на тебе тут дивляться нині,

Чи так же само, як вчора, в цім домі тебе зневажають?»

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Хай би, Евмею, на них помстились богове за все те,

170] Що натворили злочинно ці люди, нахабні й зухвалі,

В домі чужому, не маючи сорому ані краплини!»

Так між собою вони провадили стиха розмову.

Саме тоді підійшов козопас до них близько, Мелантій.

Кози добірні він гнав, щонайкращі з цілої отари,

175] Для женихів на обід. Ще й двоє було з ним підпасків.

Під гомінким передсінком вони своїх кіз прив'язали,

Сам же Мелантій тоді Одіссеєві мовив глузливо:

«Що ж ти, приблудо, у домі тут будеш усім докучати

Жебрами цими? А чи не забрався б відціль ти за двері?

180] Не розминутися нам із тобою, я бачу, сьогодні,

Поки моїх кулаків не скуштуєш. Вже надто нахабно

Жебраєш ти! Тож учти і в інших бувають ахеїв».

Так він кричав. Але змовчав йому Одіссей велемудрий,

Лиш головою хитнув, лихе замишляючи в серці.

185] Третім Філотій до них підійшов, пастухів розпорядник,

Ялівку для женихів він пригнав і козлів найжирніших.

Перевезли перевізники їх, що із суші на острів

Інших людей перевозять - усякого, хто прибуває...

Під гомінкий передсінок худобу свою прив'язав він,

190] Сам підійшов до Евмея й почав свинопаса питати:

«Що це за гість, свинопасе, останніми днями з'явився

В нашому домі? З люду якого походженням може

Він похвалитися? Звідки він родом, де батьківська нива?

Злидень він справжній, а вигляд у нього вождя чи державця.

195] В мандри для горя й біди людей посилають безсмертні,

Навіть державцям могутнім нещастя вони напрядають».

Мовивши це, привітав рукою він правою гостя,

Сам же озвався до нього і слово промовив крилате:

«Радуйся, батьку-чужинче! Нехай тобі випаде щастя

200] Хоч на майбутнє, бо зараз біди зазнаєш ти багато.

Зевсе, наш батьку! Немає від тебе жорстокіших в небі.

Ти не жалієш людей, хоч сам же на світ породив їх,

Всякого лиха й болючих скорбот завдаєш ти нещасним.

Потом мене пройняло, як я глянув на тебе, й гарячі

205] Сльози побігли з очей, коли я згадав Одіссея:

Мабуть, і він десь так само в бахмітті по людях блукає,

Якщо живий і досі ще бачить десь сонячне сяйво.

А як умер уже він і в оселю Аща спустився,

Згадувать буду повік бездоганного я Одіссея.

210] Хлопчиком ще у краю кефаленськім мене він поставив

Пасти корів. Розплодились вони надзвичайно, - ні в кого

Більш не знайти череди із корів таких широколобих.

Люди чужії велять у поживу собі приганяти

Нашу худобу, ні сина його не соромлячись в домі,

215] Ані страхаючись кари богів. Давно вже хотілось

їм поділити державця відсутнього спадок багатий.

Дух мій у грудях не раз тривожиться мислю такою.

Дуже погано було б при сині господаря власнім

Десь в чужину, до інших людей, з чередою всією

220] Звідси піти; а ще гірше, з худобою тут залишившись,

Сісти й журитися тим, як чужі її люди марнують.

Міг би давно вже до когось із інших державців могутніх

Я утекти, - до такої вже міри це стало нестерпним,

Та сподіваюся все, що повернеться, може, нещасний

225] І розжене женихів осоружних по їхніх домівках».

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Ні на дурну, ні на злу ти людину, пастуше, не схожий.

Сам переконуюсь я, що мудрість ввійшла в твоє серце.

Ось що тобі розповім, велику приймаючи клятву, -

230] Свідком хай Зевс мені буде найперше, і стіл цей гостинний,

І Одіссеєве вогнище це, що до нього прийшов я.

Ще ти не підеш відціль, як уже Одіссей буде дома.

Сам-бо, якщо того схочеш, на власні ти очі побачиш,

Як убиватиме він женихів, що тут господарять».

235] В відповідь мовив йому чередник, що корів випасає:

«О, якби слово твоє та виконав, гостю, Кроніон!

Переконався б ти сам, що є в мене сила і руки».

А після того й Евмей до безсмертних усіх помолився,

Щоб якнайшвидше додому вернувсь Одіссей велемудрий.

240] Так між собою вони провадили стиха розмову.

А женихи Телемахові смерть і загибель тим часом

Вже готували. Раптом ліворуч злетів перед ними

Високолетний орел, сполохану ніс він голубку.

До женихів звернувся тоді Амфіном і промовив:

245] «Друзі мої, нічого із замірів наших не вийде,

Нам Телемаха не вбити! Подумаймо краще про учту».

Так говорив Амфіном, і подобалась їм його мова.

В дім Одіссея вони богорівного всі повернулись,

Скинули з себе плащі та, на крісла й стільці поскладавши,

250] Різати жирних овець почали та козлів гладкобоких,

Різали вепрів годованих, вбили й корову зі стада.

Тельбухи спікши, вони поділили їх поміж собою,

В чашах змішали вино, - свинопас уже й кубки подав їм.

В кошиках гарних Філотій, усіх пастухів розпорядник,

255] Хліб розставляв по столах. Вино розливав їм Мелантій.

Руки до поданих страв одразу ж усі простягнули.

Хитру ховаючи ціль, Телемах посадив Одіссея

При кам'яному порозі в збудованім добре покої,

Непоказний поставив стілець йому й стіл невеличкий,

260] Частку печені поклав перед ним і, вина в золотому

Келиху давши, з такими звернувся до нього словами:

«З цими мужами посидь тут, вино розпиваючи з ними.

А від знущань женихів і від рук їх тебе захищати

Буду я сам, бо це ж не громадський будинок, а власний

265] Дім Одіссея, - його він придбав не для кого - для мене.

Вас же прошу, женихи, язики свої стримуйте й силу

Рук своїх, щоб ні до звади у вас не дійшло, ні до бійки».

Так він сказав. А вони аж губи погризли зубами

Й лиш дивувались, як сміливо став Телемах розмовляти.

270] Саме тоді Антіной, син Евпейта, до них обізвався:

«Як нам не прикро, ахеї, а зважити все ж доведеться

На Телемаха, - вже надто він грізно до нас промовляє.

Зевс не дозволив Кроніон, а то б ми давно у цім домі

Утихомирили б надто горлатого цього базіку».

275] Так говорив Антіной, та він це лишив без уваги.

В час той окличники гнали крізь місто худобу жертовну

Для гекатомби святої. Кудряві збирались ахеї

В тінявий гай Аполлона, що стрілами влучно сягає.

М'ясо тим часом чудове спекли і з рожен познімали,

280] Кожному долю дали, й почалася в них учта преславна.

Ті, що слугують, таку ж подали й Одіссеєві долю,

Як і всім іншим. Таке розпорядження дав Телемах їм,

Любий, повік дорогий богорівного син Одіссея.

А женихам гордовитим в знущаннях зухвалих хоч трохи

285] Стриматись не дозволяла Афіна, - хотіла, щоб більше

Смутку і болю у серці відчув Одіссей, син Лаертів.

Був серед тих женихів один особливо безчесний,

Звався Ктесіпп на ім'я, а жив він на острові Самі.

Гордий маєтками батька свого, наполегливо сватав

290] Він Одіссея дружину, давно вже відсутнього в домі.

До женихів він озвавсь тоді високодумних і мовив:

«Слухайте, що я скажу, женихи невгамовні й відважні!

Нарівні з іншими долю одержав свою цей чужинець,

Як і належить. Було б таки несправедливо й негарно

295] Кривдить гостей Телемаха, що в дім цей до нього приходять.

Дай-но гостинцем і я наділю його так, щоб він мав чим

Ушанувати служницю, що мила його, або інших

З челяді, що в Одіссея божистого в домі слугують».

Мовивши це, рукою міцною вхопив він з корзини

зоо Ногу волячу й жбурнув в Одіссея, а той, відхиливши

Голову спритно, уникнув удару і лиш усміхнувся

В серці глузливо. Нога ж та улучила в мур непохитний.

А Телемах до Ктесіппа озвався тоді і промовив:

«Щастя твоє, Ктесіппе, що ти у мойого не влучив

305] Гостя, бо все ж, одхилившись, твого він удару уникнув.

Сам же тебе я тоді простромив би загостреним списом, -

Мусив би батько тоді не весілля для тебе справляти,

А похорон твій. Більше ніяких безчинств у цім домі

Я не терпітиму. Добре усе розумію й чудово

310] Знаю, що зле, що хороше, - давно я уже не дитина.

Досить-бо зносити все терпеливо і тільки дивитись,

Як ви нам ріжете вівці, вино в нас п'єте і наїдки

Нищите. Важко змагатись мені з багатьма самотою,

Та ворожнечі і кривд вже не будете ви тут чинити.

315] А як самого мене убити ви прагнете міддю,

То я ж і сам того хтів би. Умерти мені приємніше,

Ніж на безчинства ганебні отут безустанно дивитись -

Як зневажають гостей моїх, як по світлицях чудових

Наших челядниць, служебних жінок, безсоромно безчестять».

320] Так говорив Телемах, і тиша навколо настала.

Зрештою Дамасторід Агелай до присутніх озвався:

«Друзі, не слід нам, проте, на слушні слова й справедливі

Лайкою відповідати й з ворожою кидатись люттю.

Не ображайте чужинця цього і не кривдіть нікого

325] З челяді, що в Одіссея божистого в домі слугують.

Дам Телемахові я й його матінці добру пораду,

Може, обом їм до серця вона припаде й до вподоби.

Поки ще жевріла в грудях у вас хоч маленька надія,

Що до свого Одіссей велемудрий повернеться дому,

ззо доти не слід нам гнівитись було, що держали нас марно

В наших домах та усе зволікали. Було б таки краще,

Щоб повернувсь Одіссей і раптом прийшов би додому.

Зараз же ясно цілком, що додому йому не вертатись.

Йди ж бо посидь із матусею й заміж за того порадь їй

335] Вийти, хто найзнатніший із нас, на дарунки щедріший,

Щоб ти дідизною міг, радіючи, сам володіти,

їсти і пити, вона ж - господарити в іншого домі».

Відповідаючи, мовив йому Телемах тямовитий:

«Зевсом клянусь, Агелаю, й стражданнями рідного батька,

340] Що від Ітаки далеко загинув чи десь ще блукає,

Матері заміж іти не перечу я, сам умовляю

Вийти, за кого бажає, ще й дам їй багаті дарунки.

А спонукати словами її - проти волі тікати

З дому свого - я не смію. Хай бог нас від цього боронить!»

345] Так говорив Телемах. В женихів же Паллада Афіна

Сміх розбудила нестримний і всі їм думки помішала.

Реготом, мовби чужі, зайшлись у них щелепи дужі.

їли сире вони м'ясо криваве, рясними сльозами

Повнились очі, - серця-бо їх передчували ридання.

350] Словом озвався до них тоді Теоклімен боговидий:

«О жалюгідні! Яке це вас лихо спостигло? Обличчя,

Голови ваші й коліна - вам темрява ночі окрила!

Стогоном все запалало, всі лиця спливають сльозами!

Кров'ю забризкано мури й під стелею сволоки гарні!

355] Сіни вже привидів повні, й подвір'я наповнене ними,

В пітьму Ереба вони поспішають. Сонце у небі

Зникло раптово - імла лиховійна його огорнула».

Так він промовив, і в відповідь весело всі реготали.

Перший тоді Еврімах, син Поліба, почав говорити:

360] «Він збожеволів, цей гість, що прибув з чужини нещодавно!

Треба мерщій, юнаки, його з дому спровадить за двері,

Хай собі йде на майдан, якщо тут уже ніч він побачив!»

В відповідь знову озвавсь тоді Теоклімен боговидий:

«Ні, Еврімаху, твоїх не треба мені провожатих,

365] Є-бо ще й очі у мене, і вуха, і ноги обидві,

Власний є в грудях моїх нічим не ушкоджений розум.

З ним я й піду відціля, як побачу, що вас настигає

Лихо, якого уже не втекти, не уникнуть нікому

З вас, женихів, що в оцім Одіссея божистого домі

370] Кривдите й досі людей і вчиняєте всякі безчинства».

Мовивши так, він вийшов з цього велелюдного дому

І до Пірея пішов, що прийняв його дуже привітно.

Переглядатись тоді женихи почали між собою

Та Телемаха чіпать і гостей його глумом діймати.

375] Дехто й таке говорив з женихів отих високодумних:

«Не пощастило ж бо справді тобі на гостей, Телемаху!

Маєш бродягу між ними брудного, що знає одно лиш -

Жебрати їжі й пиття, до роботи ж і вміння, і сили

В нього бракує, - цей зайвий тягар лиш обтяжує землю!»

зво Другий встає й починає пророцтва якісь віщувати.

«Хоч би мене ти послухав, було б набагато це краще:

Вмить цих чужинців на дно корабля многовеслого киньмо

І відішлім на Сікелію, там за них добре заплатять».

Так говорили вони, та він це лишив без уваги,

385] Мовчки дивився на батька лише, дожидаючи, поки

Той накладе свої руки на цих женихів безсоромних.

Сидячи тихо у кріслі чудовім, з кімнати навпроти

Мудра Ікарія донька, славетна умом Пенелопа,

Слухала кожне їх слово, що гучно в покоях лунало.

390] З сміхом і реготом так справляли бучну вони учту

Солодко й сито, було-бо всього заготовлено вдосталь.

Тільки сумнішої ще не бувало вечері, ніж та, що

Мала богиня для них із мужем могутньої сили

Приготувати. Перші вони-бо намислили злочин.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ПЕРША

ЗМІСТ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШОЇ ПІСНІ

ДЕНЬ ТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

Пенелопа приносить Одіссеєві лук і стріли; побачивши їх, Евмей і Філотій проливають сльози; Антіной насміхається з них. Телемах встановлює жердини для стріляння й пробує натягнута лука; Одіссей подає йому знак, щоб він залишив лук. Женихи марно намагаються його натягнути. Одіссей відкривається Евмеєві і Філотію; вони готуються вмертвити женихів. Після невдалої Еврімахової спроби натягти лук Антіной пропонує відкласти стріляння До наступного дня. Одіссей просить, щоб йому дозволили зробити спробу; женихи проти цього, але за наказом Телемаха лук подано Одіссеєві; він його натягує, стріляє і влучає в ціль.

ЛУК ОДІССЕЇВ

Думку тоді подала ясноока богиня Афіна

Мудрій Ікарія доньці, славетній умом Пенелопі, -

Лук женихам принести для змагань в Одіссеєвім домі

Й сиве залізо подати - страшного убивства початок.

5] Вийшла по сходах високих на верх вона власного дому,

Вигнутий тонко із міді в долоню міцну захопила

Ключ дуже гарний із держальцем зручним слонової кості.

В глиб вона дому пішла з жінками служебними разом

Аж у комору, де в схові скарби владареві лежали -

10] Золото, мідь і залізо, в труді наполегливім куте.

Поряд із луком тугим лежав сагайдак там, набитий

Стрілами, що вилітають із свистом і стогоном з лука.

В дар Одіссей їх одержав, як був в Лакедемоні гостем,

Від Еврітіда Іфіта, що був на безсмертного схожий.

15] Стрілись в Мессені вони, в Ортілоха розумного домі.

Мав Одіссей там борги постягать, що були йому винні

Люди цілої країни Мессенської. Перевезли-бо

На кораблях многовеслих з Ітаки до себе мессенці

Триста овець густорунних, ще й разом із їх пастухами.

20] Ще юнаком Одіссей у цій справі послом до них їздив

В дальню дорогу, - старійшини й батько його посилали.

Що ж до Іфіта - він коней шукав, - аж дванадцять пропало

В нього кобил та мулів, придатних уже до роботи.

Згодом вони до недолі і смерті його спричинились

25] В час, коли з Зевсовим сином, відважним душею Гераклом,

Славним у подвигах мужніх, він бачивсь, до нього прийшовши.

Гостя свого він убив у власному домі своєму!

Не посоромивсь тоді ні ока богів, ані столу,

Де, нечестивий, його частував він. Так гостя убивши,

30] Позабирав він з конюшень кобил його міцнокопитних.

Отже, шукаючи їх, Іфіт з Одіссеєм зустрівся,

Дав йому лука, що в дар від великого мав він Евріта, -

Той залишив його сину, вмираючи в домі високім.

А Одіссей йому гострий дав меч та ще й списа міцного -

35] Щирої дружби завдаток. Та сісти їм разом до столу

Й ближче спізнатися не довелося, - раніше син Зевсів

Вбив Еврітіда Іфіта, що був на безсмертного схожий,

І Одіссеєві лук дарував. Та, йдучи у походи

На кораблях чорнобоких, не брав Одіссей із собою

40] Лука того, а як спогад про любого друга він дома

Завжди його залишав і носив у своїй лиш країні.

От до дверей підійшла Пенелопа, в жінках богосвітла,

Переступила дубовий поріг, що колись його тесля

Гладко увесь обтесав і вирівняв брусся по шнуру,

45] Вправив одвірки міцні і двері світлисті навісив.

Ремінь вона від дверного кільця відв'язала швиденько,

Вставила ключ у щілину і, засув відсунувши тихо,

Двері штовхнула. І раптом вони заревли тоді, наче

Бик, що на луках пасеться. Ревли отак двері прегарні,

50] Діткнуті мідним ключем, і враз розчинилися навстіж.

Вийшла вона на високий поміст, де у неї стояли

Скрині, що повні до верху одежі були запашної.

Сп'явшись навшпиньки, зняла із кілка вона лук скорострільний

Разом з налучнем світлястим, що був він загорнутий в ньому.

55] Сіла у крісло вона, поклала собі на коліна

Лук владаря, напучень ізнявши, й заплакала гірко.

А вдовольнивши зажурене серце плачем многослізним,

До женихів родовитих вона увійшла у господу

З луком тугим, несучи у руках сагайдак, весь набитий

60] Стрілами, що вилітають із свистом і стогоном з лука.

Вслід їй служниці скриню велику внесли, що лежало

Міді багато у ній і заліза - вся зброя державця.

До женихів увійшовши, окраса жінок богосвітла,

Стала вона під одвірком, що дах підпирав надійно,

65] Лиця закрила собі світлистим, ясним покривалом;

З нею обабіч стояли обидві служниці дбайливі.

До женихів вона зразу озвалась тоді і сказала:

«Слухайте всі, женихи невгамовні! Цей дім облягли ви,

Щоб безнастанно весь час отут їсти і пити, бо надто

70] Довго господаря дома немає. Тож виправдань інших

Ви не здолаєте дати, крім того, що має з вас кожен

Намір посватать мене і взяти собі за дружину.

Що ж, женихи, для цього почніть між собою змагання.

Дам ось великий вам лук богорівного я Одіссея.

75] Хто тятиву якнайлегше у спритних долонях натягне

Й всі он дванадцять сокир крізь вушка стрілою прошиє, -

Разом із ним я піду, залишивши подружню оселю,

Гарну, й красиву таку, і набутку всілякого повну, -

Мабуть, не раз і вві сні я згадувать буду про неї».

80] Мовивши так, богосвітлому каже вона свинопасу

Лук той подать женихам і покласти їм сиве залізо.

Взяв із сльозами Евмей і поклав перед ними ту зброю.

Плакав також волопас, господарів лук упізнавши.

Лаять їх став Антіной, на ім'я окликаючи, й мовив:

85] «Ех, селюки ви дурні! У вас думка лише про сьогодні.

Нащо, нікчеми, ви сльози ллєте і цій жінці у грудях

Серце хвилюєте? Біль і без того їй душу проймає

З дня, що назавжди від неї коханого взяв чоловіка.

Отже, сидіть собі мовчки та їжте, а плакать за двері

90] Геть забирайтесь відціль, тільки лук не забудьте лишити,

Щоб женихи до змагань могли стати безпечно. Нелегко,

Думаю, буде нам лук цей натягувать, струганий гладко.

Поміж усіх тут присутніх немає-бо жодного мужа,

Як Одіссей був. На власні я очі колись його бачив

95] І пам'ятаю, хоч сам іще хлопцем малим тоді був я».

Так говорив він, а серцем у грудях плекав ще надію,

Що тятиву він натягне й стрілу крізь залізо пропустить.

Справді ж, то перший стріли разючої мав скуштувати

З сміливих рук Одіссея, якого у нього ж у домі

100] Так він безчестив, ще й інших на те підбиваючи друзів.

Отже, озвалась до них Телемахова сила священна:

«Горенько! Розуму зовсім мене сам Кроніон позбавив!

Матінка люба моя, розсудлива завжди й розумна,

Каже, що заміж виходить за іншого й дім покидає,

105] Я ж тільки знаю сміюсь та серцем безумним радію!

Що ж, женихи, починайте змагання за цю нагороду!

Жінки такої тепер не знайти ні в ахейській країні,

Ні у священному Пілосі, ні в Арголіді й Мікенах,

Ні на Ітаці самій, ні на чорній землі суходолу.

110] Знаєте це ви й самі. Навіщо ж хвалить мені матір?

Не допускайте ж п'яних відмовок і не відкладайте

Лучних надалі змагань, щоб могли ми їх бачити врешті.

Спробую я у стрілянні із лука і сам позмагатись.

Як тятиву б натягнув я й стрілу пропустив крізь залізо,

115] То не смутила б тоді моя мати мене, і за іншим

З дому тоді не пішла б, і мене не лишала б самого,

Раз уже вмію тримати прекрасну я батькову зброю».

З цими словами він раптом підвівся й з плечей своїх скинув

Плащ пурпуровий і гострий свій меч, що висів на раменах.

120] Передусім поставив сокири, для них прокопавши

Довгий рівчак, рядком усі вирівняв їх він по шнуру

Й землю кругом утоптав. Усі дивувались ахеї,

Як їх поставив доладно, хоч досі цього і не бачив.

Він відступив до порога, щоб спробувать лук натягнути.

125] Тричі з великим зусиллям зігнути його намагався,

Тричі снаги бракувало, але не втрачав він надії

І тятиву натягнути, й стрілу пропустить крізь залізо.

Може б, її натягнув учетверте, напруживши сили,

Та Одіссей, лиш кивнувши чолом, намагання ці стримав.

130] Знову озвалась до них Телемахова сила священна:

«Горенько! Видно, й лишусь я слабкий та безсилий, чи надто

Я молодий і на руки свої ще покластись не можу,

Щоб захиститись від мужа, що кривдити нас починає.

Спробуйте ж ви, що від мене, мабуть, набагато сильніші,

135] Лук натягнути, - давайте почнім уже наші змагання!»

Мовивши так і на землю поставивши лук біля себе,

Тут же його до дверей прислонив він, обтесаних гладко,

Поряд із ним і стрілу притулив до окільця дверного,

Потім, вернувшись, сів він у крісло, з якого підвівся.

140] Саме тоді обізвався до них Антіной, син Евпейта:

«Товариші, чергою всі зліва направо ставайте,

З місця почавши того, відкіля нам вино наливають».

Так говорив Антіной, і подобалось всім його слово.

Перший з усіх женихів підвівся Леод, син Ойнопа.

145] Був він на жертвах у них ворожбит, при кратері чудовій

Завжди сидів іздаля. Та йому не були до вподоби

Всі ці безчинства зухвалі, й осуджував тих женихів він.

Першим і лук Одіссеїв із гострою взяв він стрілою

І відступив до порога, щоб спробувать лук натягнути,

150] Та не зігнув - незвичні та ніжні зомліли відразу

Руки його. Звернувсь тоді до женихів він і мовив:

«Друзі, не міг натягнуть я, хай спробує інший хто-небудь!

Лук цей для духа й душі багатьох із мужів найзначніших

Прикростей може завдать. Набагато-бо краще умерти,

155] Ніж животіти, позбувшись того, задля чого весь час тут

Всі ми збирались, чого день у день ми так довго чекали.

Мабуть, і зараз іще не один сподівається й прагне

Заміж узяти собі Пенелопу, жону Одіссея,

Кожен, хто спробує лук той невдало, нехай зрозуміє -

160] Іншу належить йому із ахеянок, гарно убраних,

Сватати, віном її добиваючись. Вийде за того

Заміж вона, хто більш принесе їй і хто їй судився».

Мовивши так і на землю поставивши лук біля себе,

Тут же його до дверей прислонив він, обтесаних гладко,

165] Поряд із ним і стрілу притулив до окільця дверного,

Потім, вернувшись, сів він у крісло, з якого підвівся.

Лаять Леода почав Антіной і на нього кричати:

«Що за слова крізь зубів огорожу проскочили в тебе!

Буйні, страшні ці розмови твої я з обуренням слухав!

170] Лук цей для тіла й душі багатьох із мужів найзначніших

Прикростей може завдать, якщо й ти натягнути не можеш.

Що ж, не таким тебе мати поважна на світ породила,

Щоб тятиву натягнути умів ти і стріли пускати.

Знайдуться тут женихи благородні, що швидко натягнуть».

175] Мовивши це, звернувсь до Мелантія він, козопаса:

«Ну-бо, Мелантію, живо огонь розпали у господі,

Потім великий ослін, накривши руном, ти поставиш,

Далі з комори внесеш туди лою кружало велике,

Щоб, розігрівши його, ним лук юнаки намастили

180] І, натягнувши той лук, почали б уже наші змагання».

Так він сказав, і вогонь неугасний роздмухав Мелантій,

Потім великий ослін, накривши руном, він поставив,

Далі з комори приніс туди лою кружало велике;

Лук юнаки намастили й натягувать стали. Та лука

185] Все ж натягнуть не могли - бракувало для цього їм сили.

Лиш Антіной з Еврімахом, на бога подібним, не брались -

Два женихів ватажки, відвагою й родом знатніші.

Вийшли тоді одночасно з господи тієї обоє -

І волопас, і свинар Одіссея божистого вірний.

190] Вийшов за ними услід і сам Одіссей богосвітлий.

Як за дверима уже опинились вони й за подвір'ям,

Словом ласкавим озвався до них Одіссей і промовив:

«Хтів би я щось, волопасе й свинарю, сказать вам, та, може,

Краще мовчать? Але дух мій мене говорить спонукає.

195] Чи помогли б Одіссеєві ви, якби тут він неждано

Сам з'явився між нами, якимось приведений богом?

Чи женихам ви тоді помагали б, а чи Одіссею?

Прямо скажіть ви мені, як дух вам наказує й серце».

Відповідаючи, так воловий пастух йому мовив:

200] «Зевсе, наш батьку, якби ж то ти справді здійснив це бажання!

Хай би вернувся цей муж, хай бог приведе його швидше!

Сам би тоді ти побачив, які в мене сила і руки».

Отже, так само й Евмей почав до безсмертних молитись,

Щоб якнайшвидше в свій дім Одіссей велемудрий вернувся.

205] Лиш після того, як справжні він сам у них вивідав мислі,

В відповідь знову до них із такими звернувся словами:

«Це ж бо я сам перед вами! Багато недолі зазнавши,

Аж через двадцять я років вернувся до рідного краю.

Знаю, з челядників всіх в моїм домі приїзд мій жаданий

210] Вам лише двом. Не чув я, щоб інший хто-небудь між ними

Вічних благав би богів додому мене повернути.

Як воно статися має, всю правду обом вам скажу я.

Як женихів гордовитих сам бог через мене здолає,

Вам я обом і жінок приведу, і майном забезпечу,

215] Й поряд з моїм вам будинки поставлю. Ви будете наче

Товариші Телемаха мені чи брати його рідні.

Незаперечну ознаку ще можу я вам показати,

Щоб безсумнівно у серці своїм ви упевнились, хто я, -

Шрам на нозі, де кабан колись іклами білими вдарив,

220] Як із синами Автоліка я полював на Парнасі».

Мовивши це, ізняв він лахміття з великого шраму,

Ті ж тільки глянули, добре господаря зразу ж пізнали;

Мудрого стали вони Одіссея з слізьми обнімати,

В голову й плечі з любов'ю обидва його цілували.

225] В відповідь сам Одіссей цілував їм і голови, й руки.

В уболіванні й журбі так зайшло б їм і сонце за обрій,

Та Одіссей їх і сам уже стримувать став і промовив:

«Годі вже плакати вам і зітхать, а то хтось ще побачить,

Вийшовши з дому сюди, і всім, хто там є, розголосить.

230] Входьте ж по одному в дім, та разом удвох не заходьте, -

Перший - я, а за мною вже ви. І такий буде знак вам:

Мабуть, ніхто із присутніх отут женихів благородних

Дати мені не дозволить ні лука, ні стріл в сагайдаку.

Отже, тоді, богосвітлий Евмею, ти через господу

235] Лук принесеш і даси мені в руки. Жінкам же накажеш

Позачиняти всі двері в господу на засуви щільно.

А як котра з них чи стогін почує, чи крик чоловічий

З замкнених наших покоїв, ні одна з кімнати за двері

Хай не виходить, хай тихо сидить біля праці своєї,

240] Ти ж, богосвітлий Філотію, маєш на брамі знадвору

Засув засунути й зразу ж вірьовкою перев'язати».

З словом цим в дім увійшов, побудований зручно й вигідно,

А увійшовши, сів він у крісло, з якого підвівся.

За Одіссеєм божистим услід його слуги вернулись.

245] А Еврімах уже лука в руках повертав усіляко -

Звідси то звідти його на вогні нагрівав він. Та лука

Все ж натягнути не міг, аж серцем стогнав гордовитим.

Навіть розсердився він і нарешті озвався й промовив:

«Горе! Одна лиш гризота за себе мені і за всіх вас!

250] Я вже не так отим шлюбом журюсь, хоч і це мені прикро,

Є-бо ще й інших багато ахеянок тут, на Ітаці,

Морем омитій, і всюди - по інших містах і країнах.

А що такими себе слабосилими тут показали

Проти божистого ми Одіссея, що й лук натягнути

255] Ми не змогли, то вічна ганьба нам у всіх поколіннях!»

Знову озвався до нього тоді Антіной, син Евпейта:

«Ні, Еврімаху, не буде цього, ти ж і сам розумієш.

Нині вшановують люди на честь Аполлона велике

Свято. Хто ж лука у день цей натягувать мав би? Спокійно

260] Це відкладім. А сокири, що тут їх у ряд встановили,

Хай залишаються, їх-бо, гадаю, ніхто не украде,

До Одіссея, сина Лаерта, в господу зайшовши.

Ну ж бо, хай келихи нам виночерпій наллє аж по вінця,

Щоб, узливанням почавши, ми й лука тугого відклали.

265] А на світанок Мелантію ми, козопасові, скажем

Кіз добірних пригнати, з цілої отари найкращих.

Стегна їх ми славнолукому в жертву складем Аполлону,

Потім візьмемось за лук і закінчимо наші змагання».

Так говорив Антіной, і подобалась їм його мова.

270] Воду окличники стали на руки тоді їм зливати,

Понаповняли кратери питвом юнаки аж по вінця

І між всіма розділили, по келихах рівно розливши.

По узливанні й самі вони випили, скільки хотіли.

Тут, замишляючи хитрість, сказав Одіссей велемудрий:

275] «Слухайте-бо, женихи володарки славетної, - маю

Те вам сказати, до чого у грудях мій дух спонукає.

А особливо тебе, Еврімаху, й тебе, Ангіною

Богоподібний, благаю, подав-бо ти слушну пораду -

Лук залишити сьогодні, на волю богів це поклавши.

280] Завтра ж нам бог перемогу пошле - кому забажає.

Дайте ж но лук мені гладко обточений, щоб перед вами

Спробувать руки і міць свою міг я, чи є ще у мене

Сила, що мав я раніше колись у гнучких своїх м'язах,

Чи змарнували її недоля моя і блукання».

285] Так він сказав, женихи ж обуренням всі запалали

З страху, що справді він зможе обточений лук натягнути.

Лаять чужинця почав Антіной і на нього кричати:

«Ах, приблудо нещасний! Ти розуму зовсім позбувся!

Мало тобі, що на учті спокійно між нас, благородних,

290] Ти ось сидиш, і їси безборонно, і наші розмови

Й бесіди слухаєш тут. Адже досі ніхто із чужинців,

А з жебраків особливо, не слухав ще наші розмови.

Медосолодким вином одурманений ти. Воно шкодить

Кожному, хто його п'є на всю пельку, не знаючи міри.

295] Славному Еврітіону-кентаврові, як до лапітів

Та до відважного духом вождя їх прибув, Пірітоя,

Шкоди воно ж завдало. Вином затуманивши розум,

Бешкету в буйстві накоїв він в домі того Пірітоя.

Гнівом охоплені, з місць своїх разом схопились герої,

300] Витягли разом за двері його і нещадною міддю

Вуха і ніс відтяли. А він, одурманений зовсім,

Так і пішов з божевіллям в своєму безумному серці.

От між людей і кентаврів відтоді пішла ворожнеча, -

Перший же лиха собі і завдав він, вином тоді впившись.

305] Попереджаю й тебе про біду я велику, якщо ти

Лук натягатимеш тут. Співчуття ти ні в кого не знайдеш

В нашій країні, коли ми тебе в кораблі чорнобокім

На суходіл, до Ехета-державця, губителя смертних,

Вирядим. А відтіля вже рятунку нема. Тож спокійно

310] Пий і не дуже спіши з молодими в змагання вступати».

Мовить, озвавшись до нього, тоді Пенелопа розумна:

«Ні, Ангіною, було б таки несправедливо й негарно

Кривдить гостей Телемаха, що в дім цей до нього приходять!

Справді ти думав, що знайде цей гість у руках своїх силу

315] Лук Одіссеїв як слід натягнуть і, поклавшись на неї,

В дім свій мене поведе і візьме собі за дружину?

Сам в глибині свого серця надії він цеї не має.

Отже, нема чого вам своєю журитись душею,

Далі учтуйте собі, - з нічого нічого й не вийде».

320] В відповідь так Еврімах, син Поліба, до неї промовив:

«Мудра Ікарія донько, славетна умом Пенелопо!

Хто б таке думав, що він тебе візьме, - нічого не вийде.

Ми боїмося лише від мужів і жінок поговору,

Щоб між ахеями роду низького не мовив хто-небудь:

325] Значно слабіші мужі дружину відважного мужа

Сватають тут, а самі ж і лук натягнути не можуть.

А заблукав сюди зайда, якийся чужинець жебрущий,

Легко лук натягнув і залізо прошив він стрілою.

Так говоритимуть, нам же велике то буде безчестя».

330] Відповідаючи, мовить йому Пенелопа розумна:

«Ні, Еврімаху, для тих уже досить неслави в народі,

Хто не соромиться дім і маєток увесь об'їдати

Славного мужа. Яке ж ви вбачаєте в тому безчестя?

Цей же чужинець і зростом високий, і постаттю дужий,

335] І запевняє, що знатним він може хвалитися батьком.

Дайте ж бо лук йому гладко обточений - хай вже побачим.

От що скажу я тобі, і справді воно так і буде:

Якщо натягне він лук і дасть Аполлон йому славу,

В плащ, і хітон одягну його, й в інше одіння красиве,

340] Гострого дам йому списа від псів і людей захищатись,

Меч йому дам я двосічний і пару сандалій на ноги

І споряджу, куди серцем своїм і душею він прагне».

Відповідаючи, мовив на це Телемах тямовитий:

«Мати моя, кому схочу, то й дам я цей лук, бо, крім мене,

345] Права не має з ахеїв ніхто його дать чи не дати,

Скільки їх тут не кермує, на цій кременистій Ітаці,

Скільки не є й з островів близ Еліди, багатої кіньми.

Не заборонить ніхто проти волі моєї, як схочу

Дати чужинцеві лук той назавжди - нехай собі носить.

350] Краще до себе вертайся й пильнуй там своєї роботи -

Кросен своїх, веретен - та доглянь, щоб служниці у домі

Всі працювали як слід. А розмови про лук - чоловіча

Справа, найбільше ж - моя, бо я лише в домі господар!»

Подиву повна до себе вернулась тоді Пенелопа,

355] Синове слово розумне їй глибоко в душу запало.

В горницю верхню вона із служницями вийшовши, довго

Плакала за Одіссеєм, за мужем коханим, аж поки

Сном їй солодким повіки звела ясноока Афіна.

Лук же зігнутий узяв і поніс свинопас богосвітлий,

360] А женихи усі разом тоді на весь дім закричали.

Дехто й таке говорив із тих юнаків веледумних:

«Гей, куди це ти лук той несеш, свинопасе нещасний?

Скоро, приблудо, тебе між свиней твоїх там, на безлюдді,

Пси поїдять, що їх сам згодував ти, якщо милосердний

365] Буде до нас Аполлон і всі інші богове безсмертні».

Так вони мовили, він же той лук, де ішов, там і кинув,

Зляканий тим, що усі женихи на весь дім закричали.

Та Телемах з свого боку погрозливо крикнув до нього:

«Тату, лук віднеси! Тож не кожного слухати треба.

370] Хоч я й молодший за тебе, а можу тебе камінцями

Вигнати в поле, адже набагато я силою дужчий.

От якби я так же само й за всіх женихів гордовитих,

Скільки є в домі, був би руками і силою дужчий!

От би напевно тоді я примусив із нашого дому

375] З жахом забратися тих, що чинять отут неподобства!»

Так говорив він, і в відповідь весело зареготали

Всі женихи, й відлягло в них на серці від гніву тяжкого

На Телемаха. Свинар поніс тоді через господу

Лук і його велемудрому дав Одіссеєві в руки.

380] Вмить він гукнув годувшіьницю й мовив старій Евріклеї:

«От що звелів Телемах, розумна моя Евріклеє!

Позачиняй усі двері в господу на засуви щільно.

Вчує ж яка з челядинок чи стогін, чи крик чоловічий

В замкнених наших покоях, ні одна з кімнати за двері

385] Хай не виходить, хай тихо сидить біля праці своєї».

Так він промовив, у неї ж безкрилим лишилося слово,

І до кімнат, де жили вони, двері сама зачинила.

Вискочив мовчки тоді із дому Філотій за двері

Й браму замкнув, що веде в обгороджене муром подвір'я.

390] Біля сіней корабельна там линва лежала, з начосів

Звита папірусних. Нею він засув зв'язав на воротях,

А повернувшися, сів у крісло, з якого підвівся,

Й на Одіссея зорив. А той на свій лук роздивлявся,

Так його й сяк уважно з усіх розглядаючи боків,

395] Чи не сточили ще рога в відсутність господаря черви.

Дехто й таке говорив, на сусіда свого позирнувши:

«Знається, видно, й на луках приблуда цей злодійкуватий.

Думати можна, що й дома у нього є лук такий самий

Чи змайструвати такого ж він хоче. В руках-бо все крутить

400] Так уже й сяк його цей от на збитки удатний бродяга».

Інші й таке говорили із тих юнаків велемудрих:

«Хай би так само йому і назавжди у всьому щастило,

Як коли-небудь він лука здолає цього натягнути!»

Так женихи говорили. В той час Одіссей велемудрий,

405] Лук свій узявши великий, увесь його пильно оглянув.

Як чоловік у грі на формінзі і співах умілий

Легко струну на кілочок новий натягнути здолає,

Скручену кишку овечу з кінців із обох прив'язавши, -

Так без зусилля свій лук натягнув Одіссей велемудрий.

410] Зразу ж тоді й тятиви правицею злегка торкнувся -

Дзвінко вона пролунала, мов ластівки голос чудесний.

Смуток великий серця охопив женихам, їх обличчя

Зблідли. Сам Зевс громозвучну тут виявив з неба ознаку.

Серцем зрадів витривалий в біді Одіссей богосвітлий

415] З того, що син гнучкомудрого Кроноса дав це знамення.

Бистро узяв він стрілу, що самотньо одна лиш лежала

З краю стола, - усі інші в місткому були сагайдаку

Сховані, - їх на собі ахеї ті мали зазнати.

Взявши за держално лук, почав тятиву від зазубрин

420] Сидьма натягувать він і, націлившись, випустив бистру

З лука стрілу. Анітрохи не схибив він, жодного вушка

Не зачепив у сокирах, усі їх стрілою прошивши

Міднотяжкою. Тоді Одіссей Телемахові мовив:

«Не осоромив тебе, Телемаху, твій гість, у покоях

425] Сидячи цих, - несхибно у ціль я улучив, недовго

Лук цей натягував я. Ще сила моя збереглася,

Марно мені женихи докоряють, даремно безчестять.

Ну, а тепер і вечерю вже час готувати ахеям,

Поки ще видно, а потім ще й іншої втіхи спожити

430] В співах з формінгою, - це наймиліша є учти окраса».

Мовивши так, він бровами повів. Мечем мідногострим

Підперезавсь Телемах, богорівного син Одіссея,

В руки взяв списа свого і ззаду за батьковим кріслом

Став поблизу біля нього, озброєний сяйною міддю.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ДРУГА

ЗМІСТ ДВАДЦЯТЬ ДРУГОЇ ПІСНІ

ДЕНЬ ТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

Одіссей вбиває Антіноя, відкривається женихам і відкидає мирні наміри Еврімаха. Телемах приносить з верху зброю; він забуває зачинити двері, і в них входить Мелантій, який забезпечує женихів зброєю; але згодом його схоплюють Евмей з Філотієм і, зв'язавши, зачиняють нагорі. Поява Афіни спочатку у вигляді Ментора, потім у вигляді ластівки; серед женихів замішання. Усіх, за винятком окличника Медонта і співця Фемія, забито. Одіссей наказує повиносити трупи з їдальні. Страта служниць і Мелантія. Одіссей посилає Евріклею покликати Пенелопу.

ПОБИТТЯ ЖЕНИХІВ

Скинув із себе лахміття тоді Одіссей велемудрий,

Став на високий поріг, тримаючи лук свій і повний

Стріл сагайдак, і тут же він висипав стріли ті бистрі

Прямо під ноги собі і до всіх женихів тоді мовив:

5] «От і скінчились уже змагання оці безневинні!

Бачу вже іншу я ціль, що ніхто не стріляв іще в неї,

Я ж, коли дасть Аполлон мені славу цю, може, й потраплю».

Мовлячи так, гірку в Антіноя стрілу він націлив.

Той же в цю мить піднімав золотий, на два вуха, чудовий

10] Келих, який перед тим він рукою підсунув до себе,

Маючи випити з нього, й на думку йому не спадала

Близька загибель. Та й хто ж би з присутніх на учті подумав,

Що пощастить одному, хоч який би не був він могутній,

Смерть нещадиму стільком і чорную Керу наслати?

15] Цілячись, влучив за мить Одіссей Антіноєві в горло.

Вістря крізь ніжне надпліччя навиліт пройшло юнакові.

Навзнак упав Антіной, і келих із рук його раптом

Випав, струмками густими із ніздрів його полилася

Кров чоловіча. Рухом ноги ненароком штовхнувши,

20] Стіл перекинув він, страви попадали всі на підлогу.

Хліб і печеня - усе забруднилось. По цілому домі

Крик женихів залунав. Побачивши, як їх товариш

Впав, вони з крісел схопились, забігали всі в замішанні

Й зиркали всюди в тривозі по стінах, збудованих міцно,

25] Та не було ні щита, ані списа на них бойового.

З гнівною лайкою стали вони Одіссея корити:

«Зле собі вдіяв, бродяго, що мужа ти вбив! На змаганнях

Не виступать тобі більш: не мине тебе вірна загибель!

Кращого-бо юнака ти із знатних мужів на Ітаці

30] Вбити посмів! Сьогодні ж терзатимуть труп твій шуліки!»

Так гомоніли вони, бо гадали, що він ненавмисно

Мужа убив. Та не знали, дурні, що над ними самими

Злої загибелі сіті давно уже грізно нависли.

Глянув спідлоба і мовив тоді Одіссей велемудрий:

35] «А, собаки! Не думали ви, що я цілий додому

З краю вернуся троянського! Дім мій ви тут руйнували,

Ґвалтом на ложе до себе моїх ви тягнули челядниць,

Ще за життя мого сватать мою намагались дружину

І не боялись богів, що простором небес володіють,

40] Ані того, що спостигне їх помста людська коли-небудь.

Злої загибелі сіті давно-бо над вами нависли».

Так говорив він, і острах блідий усіх огорнув їх.

Всяк оглядавсь - де рятунок знайти від загибелі злої.

Тільки один Еврімах у відповідь так йому мовив:

45] «Якщо насправді це ти, Одіссею ітакський, вернувся,

То справедливо сказав, що ахеї отут натворили

В домі багато безчинств і в маєтку так само багато.

Та Антіной, що найбільше тут винен у всьому, лежить он

Мертвий. Але не тому оці справи усі учинив він,

50] Що до одруження прагнув, його так жадаючи вельми, -

Інше на думці він мав, чого не призволив Кроніон:

Володарем на Ітаці, доладне збудованій, стати,

Сина ж убити твого, в засаді його підстерігши.

Нині ж убитий він сам по заслузі. А нас ти помилуй,

55] Люд свій. Згодом усе відшкодуємо ми привселюдно,

Що було з'їдено тут і випито в домі твоєму,

Двадцять биків, щоб пеню заплатить, прижене тобі кожен,

Міді і золота дасть тобі, скільки твоє побажає

Серце. А доти на нас ти, звичайно, гнівитися вправі».

60] Глянув спідлоба і мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Навіть якби, Еврімах, мені батьківське все віддали ви,

Те, що тепер у вас є й що могли б ви до нього додати,

Все ж і тоді своїх рук не стримав би я від убивства,

Поки на всіх не помстився б нарешті за ваше зухвальство.

65] Нині ж одно вам із двох залишається - битись зі мною

Чи утікать - може, смерті і Кер котрий-небудь уникне.

Та не втекти вже нікому із вас від загибелі злої».

Так він промовив. У них же й серця, й коліна зомліли.

Вдруге до них Еврімах із такими звернувся словами:

70] «Друзі, цей муж своїх рук уже більш не складе непоборних!

Раз сагайдак уже й гладко обтесаний лук захопив він,

З рівного буде порога стріляти, аж поки усіх нас

Не повбиває. Згадаймо ж про запал ми свій войовничий!

Вихопіть з піхов мечі, мов щитами від стріл смертоносних

75] Загородіться столами. Щосили натиснім на нього

Разом усі, щоб з порога його й від дверей відігнати.

Киньмося потім до міста і галас мерщій учинімо.

Муж цей востаннє тоді стрілятиме з лука сьогодні!»

Проголосивши це, гострий із піхов він вихопив меч свій

80] Мідний, на леза обидва відточений, і на сміливця

Кинувся з криком страшенним. В ту мить Одіссей богосвітлий

Стрелив із лука і в груди якраз під сосок йому влучив.

Прямо в печінку стріла уп'ялася швидка. І на землю

Меч із руки його впав, а сам, похитнувшись, у корчах

85] Він через стіл повалився і, геть поскидавши наїдки,

Келих дводонний з вином розілляв. Об підлогу обличчям

В муках він бивсь передсмертних, ногами ж ударивши в крісло,

Перевернув його раптом, і морок заслав йому очі.

Вмить Амфіном тоді з піхов загострений вихопив меч свій

90] І Одіссеєві славному кинувся він навперейми,

Щоб від дверей відштовхнути мерщій. Та до того раніше

Списом ударив його Телемах мідногострим іззаду,

Поміж плечей, і спис той навиліт пройшов через груди.

З грюкотом впавши, об землю ударивсь він цілим обличчям.

95] Зразу ж відскочив тоді Телемах, але спис довготінний

В трупі лишив Амфіномовім, щоб із ахеїв хто-небудь

Раптом не вдарив мечем або списом його не поранив,

Поки, нагнувшися, він витягатиме спис довготінний.

Швидко він бігти пустився, й, до любого батька прибігши,

іоо Став біля нього близенько, і слово промовив крилате:

«Батечку, щит принесу я тобі й два загострені списи,

Ще й цільномідний шолом, що добре до скронь прилягає.

Сам я озброюсь піду і дам свинопасові зброю

Й чередникові також. Із зброєю буде нам краще!»

105] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Швидше неси, поки досить є стріл ще для захисту в мене, -

Не відштовхнули б мене від дверей, коли сам залишуся».

Так він сказав. Телемах же, послухавши любого батька,

Швидко в комору побіг, де зброя славетна лежала.

110] Виніс чотири щити відтіля він і восьмеро списів,

Також із кінськими гривами мідних шоломів чотири.

Швидко це все захопивши, до любого батька прибіг він.

Передусім же і сам одягнувся в озброєння мідне,

В лати чудові й обидва його челядинці убравшись;

115] Хитрого та промітного обстали вони Одіссея.

Сам же він, поки ще стріл було досить для захисту в нього,

Безперестанно стріляв женихів тих одного по однім,

Цілячись влучно, вони ж усі покотом падали мертві.

А як уже владареві не стало чим більше стріляти,

120] Він до одвірка свій лук прислонив при стіні блискотливій

І залишив там стояти у зладнанім добре покої,

Плечі покрив після того щитом собі четверошкурим,

А на могутнє чоло - шолом він добірний насунув

З кінським хвостом, що страшливо над гребнем вгорі розвівався.

125] Взяв ще два списи міцні, із мідним відточеним вістрям.

Вихід там був боковий у добре збудованім мурі,

Біля самого порога до зладнаних добре покоїв -

Хід до вузького проходу крізь міцно навішені двері.

Ходу цього пильнувать Одіссей доручив свинопасу,

130] Що близ дверей тих стояв, бо єдиний лишався то вихід.

Мовив тоді Агелай, до всіх женихів обізвавшись:

«Друзі, крізь двері бічні чи не вибіг би звідси хто-небудь

З міста гукнути людей і галас мерщій учинити?

Муж цей востаннє тоді стрілятиме з лука сьогодні!»

135] Знову до нього Мелантій, козиний пастух, обізвався:

«Ні, Агелаю, паростку Зевсів, не можна, - страшенно

Близько до двору красиві ті двері, й вузький із них вихід.

Стримає там багатьох одна лише дужа людина.

Та постривайте, внесу для озброєння вам обладунок

140] Я із комори. Там, я гадаю, не в іншому місці,

Зброю сховав Одіссей з Телемахом, із сином пресвітлим».

Мовивши так, Мелантій, козиний пастух, вже пробрався

До Одіссея в комору крізь отвір вузенький іззаду.

Взяв там дванадцять щитів, і списів він узяв стільки ж само,

145] Й стільки ж із гривами кінськими міддю окутих шоломів.

Швидко вернувшись назад, ту зброю роздав женихам він.

У Одіссея ж і любеє серце, й коліна зомліли,

Щойно побачив він, як одягли вони зброю й списами

Довгими вже потрясали. Не в жарт оберталася справа.

150] До Телемаха тоді він із словом звернувся крилатим:

«Мабуть, це хтось із жінок у покоях моїх чи Мелантій

Заколот злий проти нас, Телемаху, отут затіває».

Відповідаючи, мовив йому Телемах тямовитий:

«Батечку, це не доглянув я сам - ніхто тут не винен

155] Інший, - дверей до комори, що так припасовані щільно,

Не зачинивши. А в них непоганий знайшовся вивідач.

Йди, богосвітлий Евмею, і двері замкни до комори

Та подивись, чи це робить котра із жінок, чи Мелантій,

Д оліїв син, бо на нього найбільшу я маю підозру».

160] Поки вони між собою провадили стиха розмову,

Знов до комори Мелантій, козиний пастух, уже крався,

Щоб пречудової зброї внести. Свинопас богосвітлий

Це спостеріг й Одіссеєві мовив, що був недалеко:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

165] Знов ця людина мерзотна, як ми із тобою й гадали,

Крадеться в нашу комору. Отож-бо скажи мені ясно -

Там його вбить, якщо в силі я буду його подолати,

А чи сюди привести, щоб від тебе прийняв він покару

За незліченні злочинства, що в домі твоєму він коїв».

170] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Я з Телемахом удвох женихів отих високодумних

Стримувать буду в господі, хоч дуже вони напирають.

Ви ж обидва, назад йому руки і ноги скрутивши,

Киньте в комору його й зачиніть за ним двері гарненько.

175] Звитою линвою потім зв'язавши кругом, якнайвище

Вверх по стовпу підтягніть аж до сволока й висіть залиште, -

Хай іще довго живий жорстокої муки зазнає».

Так він сказав, і вони, його мови послухавши зразу,

Вмить до комори ввійшли й від Мелантія швидко сховались.

180] Поки в коморі тій зброї шукав він по закутках темних,

Встигли тим часом обабіч одвірків вони притаїтись.

От на порозі Мелантій, козиний пастух, показався, -

Мав же в одній він руці дірчастий шолом пречудовий,

В другій руці мав щит величезний, старий та іржавий, -

185] Захистом був він Лаерту-героєві в юності ранній.

Дуже давно він валявся - у ремені й шви розійшлися.

Кинулись разом на нього вони, потягли за волосся

В глиб до комори й об землю жбурнули зомлілого серцем.

Руки і ноги йому ремінням до болю скрутили,

190] Добре їх раз коло разу стискаючи, як наказав їм

Син Лаерта, незламний в біді Одіссей богосвітлий.

Звитою линвою потім зв'язавши його, якнайвище

Вверх по стовпу підтягнули до сволока й висіть лишили.

З нього глузуючи, так, свинопасе Евмею, ти мовив:

195] «Будеш, Мелантію, всю тепер нічку отут сторожити,

Лежачи в ліжку м'якім, як для тебе воно й подобає.

Не обмине тебе рано народжена з хвиль Океану

Золотошатна Еос в тій порі, як звичайно ти гониш

Кози, щоб учту в цім домі із них женихам готувати».

200] Так і лишився він там на прив'язі висіти згубній.

Зброю тоді одягнули і, двері світлисті замкнувши,

До промітного та хитрого вийшли вони Одіссея.

Разом усі на порозі, відвагою дишучи, стали

Четверо, в домі ж багато було юнаків повносилих.

205] Близько тоді підійшла до них Зевсова донька Афіна,

Ментора вигляд прибравши, з ним постаттю й голосом схожа.

Втішений був Одіссей, як побачив її, і промовив:

«Менторе, стань нам на захист! Згадай свого любого друга!

Скільки добра учинив я тобі! Адже ти - мій ровесник!»

210] Так говорив він, бо знав - то Афіна, що кличе до бою.

Галас гучний у той час женихи у господі зчинили.

Дамасторід Агелай тоді перший накинувсь на неї:

«Менторе, не піддавайсь на лихі Одіссея намови,

Бійки не здумай почать з женихами в його обороні!

215] Ось-бо наш задум, і він таки здійснений буде, я певен:

Тільки-но їх ми обох повбиваємо, батька і сина,

Будеш убитий і ти, як наважишся разом із ними

Діяти в домі цьому, - за це накладеш головою.

А коли збройно ми сили позбавимо вас життьової,

220] Тож і майно те, що в домі а чи поза домом надбав ти,

Ми з Одіссеєвим разом змішаємо. І не дозволим

Ані синам твоїм жити надалі у домі, ні дочкам,

Ані дружині поважній по місту ходить на Ітаці».

Так говорив він, і серцем Афіна розгнівалась дужче,

225] Й гнівними стала словами корити вона Одіссея:

«Ні, Одіссею, нема в тебе сили й відваги, з якою

Ти через білораменну Єлену, хорошого роду,

Бився під Троєю всі дев'ять років колись неустанно

І багатьох повбивав у тій січі кривавій. Твоїм же

230] Намислом широковуличне місто Пріамове взято.

Як же тепер, до дому й маєтків своїх повернувшись,

Замість подужать отих женихів, ти втрачаєш одвагу?

Йди ж бо, мій любий, ставай біля мене й дивися, - побачиш,

Як, виступаючи тут проти зграї мужів зловорожих,

235] Ментор, Алкімів син дужий, віддячить тобі за турботи».

Мовила так, та звитяги рішучої ще не дала їм,

Хтіла раніше вона перевірити силу й відвагу

І самого Одіссея, й його велеславного сина.

Ластівки постать прибравши, Афіна раптово злетіла

240] Й сіла під стелю на сволок, увесь почорнілий від диму.

Дамасторід Агелай тоді став женихів підбивати

Із Евріномом, і Амфімедонтом, і Демоптолемом,

З Полікторідом, Пісандром, з Полібом розумним укупі.

Найхоробріші, найдужчі були вони між женихами,

245] Що залишались живі і за душі свої ще боролись.

Інших здолав уже лук і часті приборкали стріли.

Мовив до них Агелай, з такими звернувшись словами:

«Друзі, вже скоро цей муж свої руки складе непоборні!

Ментор ізник уже десь, пустих нахвалянь намоловши,

250] Перед вхідними дверима самі лиш вони зосталися.

Отже, великих списів, проте, всіх ви не кидайте разом,

Вдарте спочатку лише шістьома, - може, Зевс допоможе

Нам Одіссея здолать і великої слави зажити.

Тільки б один він упав, а про інших тоді нам не клопіт!»

255] Так він сказав, і списами націлились шестеро перші,

Як загадав він. Та марним їх намір зробила Афіна:

Влучив один із них списом своїм у одвірок господи,

Міцно поставлений; інший - у двері, приладнані кріпко;

Іншого ясень в стіну важкомідним вістрям устромився.

260] Отже, як всі отак схибили раптом списи женихівські,

Мовив незламний в нещастях тоді Одіссей богосвітлий:

«От що скажу я вам, друзі, меткіше нам треба списами

Бити в юрбу женихів, що в додаток до злочинів давніх

Ще й намагаються злісно життя нас позбавити й зброї».

265] Так він сказав, і списи почали вони кидати гострі,

Цілячись влучно. Поліг тоді враз від руки Одіссея

Демоптолем; Евріад - від руки Телемаха; Елата

Вбив свинопас, а Пісандра - пастух, що корів випасає.

Всі вони землю безкрайню, попадавши, гризли зубами.

270] Інші в глиб дому юрбою тоді женихи відступили,

Товариші ж Одіссеєві з трупів списи вже виймали.

Знову тоді женихи, націлившись, кинули разом

Гострі списи, й знову марним їх намір зробила Афіна:

Влучив один із них списом своїм ув одвірок господи,

275] Міцно поставлений; інший - у двері, приладнані кріпко;

Іншого ясень в стіну важкомідним вістрям устромився.

Амфімедонт Телемахові влучив у руку й зап'ястя

Трохи дряпнув, ледь шкіри торкнувшися гострою міддю.

Списом довженним Ктесіпп над щитом у Евмея метнувши,

280] Ранив плече йому, - спис пролетів і ударивсь об землю.

Ті, що круг хитрого та промітного були Одіссея,

Гострі списи в женихів, націлившись, кинули разом.

Еврідаманта убив Одіссей тоді, городоборець,

Амфімедонта убив Телемах, свинопас же - Поліба;

285] Списом довженним своїм пастух, що корів випасає,

Вдарив Ктесіппа у груди і так, похваляючись, мовив:

«Син Поліферса глузливий! Отож-бо не слід так ніколи

Кидать безглуздо слова велемовні, - краще облиш їх

Вічним богам промовляти, вони ж набагато сильніші.

290] Це от за ногу волячу тобі, за гостинець, якого

Ти богорівному дав Одіссеєві, що повернувся!»

Так до Ктесіппа отой чередник промовляв. Одіссей же

Дамасторіда вже списом великим ізблизька ударив.

А Телемах Локріту, Евенора синові, втрапив

295] Списом в пахвину прямісінько й міддю пройняв його наскрізь.

Той перед себе упав і ударивсь обличчям об землю.

Згубну для смертних егіду з-під самої стелі Афіна

Зверху тоді простягла, і серця женихів затремтіли.

Порозбігались вони по господі, як в стаді корови,

300] Бистрим полохані оводом, що нападає і гонить

їх весняної пори, коли дні у нас довгі бувають.

Мов криводзьобих шулік пазуристих завзятлива зграя,

Що, прилітаючи з гір, на птахів нападає зненацька,

Ті ж, порятунку шукаючи, хмарою линуть в долину,

305] А шуляки на льоту їх дзьобають, і ніяк втекти їм,

Ніде сховатись, а люди радіють, ті бачачи влови, -

З друзями так Одіссей, женихів по покоях ганявши,

Били круг себе нещадно і голови їм розбивали.

Стогін огидний лунав, і кров заливала долівку.

310] До Одіссея підбіг тут Леод, і, обнявши коліна,

Слізно благати почав, і слово промовив крилате:

«Біля колін я твоїх, Одіссею, о, змилуйся, зглянься!

Жодної жінки в цім домі ні словом, ні ділом ганебним,

Правду кажу, не чіпав я ніколи, ще й інших при тому

315] Я гамував женихів, коли хто учиняв щось подібне.

Тільки ж послухать мене і втримати рук не схотіли.

Тим-то за вчинки ганебні спіткала їх доля жахлива.

Лиш ворожбит я при жертвах, ні в чім їх не спільник, і маю

З ними загинути! Ні, за добро нам подяки не ждати!»

320] Глянув спідлоба і мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Хвалишся тим, що у них при жертвах ти був ворожбитом, -

Отже, не раз, напевно, молився ти в домі моєму,

Щоб і далеким був день солодкий мого повороту,

Щоб і дружину взяти мою, і дітей з нею мати.

325] Тим-то гіркої тобі вже тепер не уникнути смерті! »

Так він сказав, і жильною тут же підняв він рукою

Меч, що лежав на землі, упавши із рук Агелая,

Щойно убитого. Вдарив мечем він Леода по карку -

З зойком його голова у порох брудний покотилась.

330] Тільки співець, син Терпін, чорної смерті уникнув,

Фемій, що мусив тоді женихам проти волі співати.

Біля дверей бокових стояв і тримав у руках він

Дзвінкоголосу формінгу й надвоє думками вагався:

Чи під жертовник великого Зевса, осель охоронця,

335] Краще умкнути з господи у двір, де Лаерт з Одіссеєм

Безліч стегон бичачих, приносячи жертви, спалили,

Чи, до колін Одіссея припавши, пощади благати.

Поміркував так, і ось що він визнав тоді за найкраще:

Тут же коліна обнять Одіссеєві, сину Лаерта.

340] Долі поставив свою обточену гладко формінгу

Поміж кратерою він і срібноцвяхованим кріслом,

Сам же, підбігши, руками обняв Одіссею коліна,

Слізно благати почав і слово промовив крилате:

«Біля колін я твоїх, Одіссею, о, змилуйся, зглянься!

345] Сам шкодуватимеш потім, якщо співомовця-аеда

Вб'єш ти мене, що на радість богам і людям співаю.

Я - самоук, саме божество мені всі мої співи

В серці посіяло. Й перед тобою готов я співати,

Як перед богом. Тож не стинай голови ти моєї!

350] Скаже напевно тобі й Телемах, улюблений син твій:

Не за своїм я бажанням, а всупереч волі моєї

В домі твоєму бував і співав женихам я на учтах, -

їх же багато, й сильніші вони, то й примусити вміли».

Так він сказав. Телемахова чула це сила священна,

355] Й мовив тоді він до батька, що близько стояв біля нього:

«О, зупинись! Не вбивай безневинного гострою міддю!

Та пощадімо й Медонта-окличника! В нашому домі

З років дитинства лише піклування зазнав я від нього.

Тільки б не вбили його Евмей-свинопас чи Філотій

360] Та не попався б тобі він, коли розходивсь ти у домі».

Так він сказав. Почув це Медонт, що здававсь тямовитим.

Ницьма під кріслом лежав, щоб чорної смерті уникнуть,

Шкурою вкрившись воловою, здертою тільки недавно.

Вискочив він із-під крісла і, скинувши шкуру волову,

365] До Телемаха підбіг, і, коліна у нього обнявши,

Став він благати його і слово промовив крилате:

«Друже мій, ось де я й сам. Заступись перед батьком за мене,

Щоб у могутній силі не вбив мене гострою міддю

В гніві на цих мужів-женихів, що понищили в домі

370] Стільки добра і тебе шанувать, нерозумні, не вміли!»

Так відповів, усміхнувшись, йому Одіссей велемудрий:

«Будь спокійний, це він захистив, врятував тебе справді,

Щоб пам'ятав ти душею та й іншим сказав би, наскільки

Краще добрі творити діла, аніж діяти злочин.

375] Вийдіть, проте, із господи у двір і далі від вбивства

Сядьте собі за дверима - і ти, і аед піснемовний,

Щоб я тим часом устиг у домі, що треба, зробити».

Так він сказав, і вийшли обидва вони із господи.

Перед жертовником Зевса великого вдвох тоді сіли

380] І озирались навколо, нового чекаючи вбивства.

Дім Одіссей у той час оглядав, може, хто із мужів тих

Ще залишився живий, може, чорної смерті уникнув.

Та лиш побачив одно він - в крові там і в бруді лежали

Всі вони купою, наче та риба, що з сивого моря

385] Густопетельною сіттю рибалки на берег затоки

Виволікають, і, прагнучи в хвилю морську повернутись,

Купами мусить вона на піску прибережнім валятись,

Сонце ж промінням палючим життя в неї геть відбирає, -

Так женихи там один на одному звалом валялись.

390] До Телемаха промовив тоді Одіссей велемудрий:

«Йди, Телемаху, і няню поклич-но сюди Евріклею,

Треба їй слово сказати, що виникло в серці у мене».

Мовив він так, Телемах же, послухавши любого батька,

В двері постукав ту ж мить і няню гукнув Евріклею:

395] «Встань-но мерщій, бабуню старенька, наглядачко вірна

Над усією жіночою челяддю в нашому домі!

Вийди-но, батько мій кличе тебе, щось має сказати».

Так він промовив, у неї ж безкрилим лишилося слово.

Двері вона відчинила з покоїв, збудованих зручно,

400] Й вийшла із них, Телемах же повів її вслід за собою.

От Одіссея знаходить вона серед трупів убитих;

Кров'ю і брудом забризканий, був він до лева подібний,

Що поживився волом запряжним, його в полі загризши:

Груди у нього і паща - з одного і з другого боку -

405] Все закривавлене так, що й глянути страшно на нього.

Так Одіссей у крові замастив свої руки і ноги.

Трупи угледівши мертві й потоки пролитої крові,

Мало не скрикнула няня, велике побачивши діло,

Та Одіссей її стримав, її перебив поривання

410] І, промовляючи, з словом до неї звернувся крилатим:

«Тільки душею, бабуню, радій, але стримайсь од крику.

Тож не годиться над трупами вбитих мужів похвалятись.

Воля богів та вчинки лихі їх на смерть засудили.

Не шанували нікого вони із людей земнородних,

415] Хто б не зайшов до них - злидень який чи людина статечна.

От за зухвалість таку і спіткала їх доля ганебна.

Ти ж про жінок, що в домі слугують, мені розкажи-но,

Хто з них мене зневажав і яка поміж ними безвинна».

В відповідь мовить тоді йому няня, стара Евріклея:

420] «Отже, дитино моя, всю правду тобі розкажу я.

В нас п'ятдесят є челядниць - жінок, що постійно слугують

В домі твоєму, роботи усякої ми їх навчили -

Вовну чесати й виконувать іншу невольничу працю.

Є дванадцять між ними, що стали на шлях безсоромний -

425] Ані мене не шанують, ні навіть саму Пенелопу.

А Телемах лиш недавно підріс, і мати йому ще

Не дозволяє давати служебним жінкам розпорядок.

Дай-но піду я наверх, до покоїв світлистих, звістити

Все твоїй жінці, що сон якесь божество їй наслало».

430] Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Ні, ти її не буди. А скажи, щоб до мене з'явились

Ті із челядниць, які безсоромні творили безчинства».

Так він промовив, старенька ж, не гаючись, вийшла з кімнати

Переказать це жінкам і спуститися вниз їм звеліти.

435] Сам тоді він Телемаха, і чередника, й свинопаса

Тут же до себе гукнув і слово їм мовив крилате:

«Трупи виносьте оці, покличте й жінок на підмогу.

Потім крісла чудові й обідні столи хай служниці

Дочиста змиють водою й ніздрястими губками витруть.

440] Потім, коли уже лад наведете ви в цілому домі,

Виведіть тих челядинок з покоїв, збудованих кріпко,

І поміж круглою кліттю і муром міцним, що круг двору,

їх довголезими геть порубайте мечами, і душі

Повиривайте із них, щоб забули діла Афродіти,

445] Як з женихами служили їй, потай із ними єднавшись».

Так він сказав, і жінки безсоромні ввійшли усі разом,

Жалібно виючи з страху, рясні проливаючи сльози.

От почали вони трупи убитих виносити спершу

І під ворітьми складать в обгородженім міцно подвір'ї

450] Тісно один біля одного. Сам Одіссей підганяв їх

І розпорядок давав - мимоволі прийшлося виносить.

Потім крісла чудові й обідні столи ті служниці

Дочиста змили водою й ніздрястими губками стерли.

А Телемах, свинопас і пастух, що корів випасає,

455] Скреблами бруд із долівки у домі, збудованім міцно,

Геть вискрібали, жінки ж забирали й виносили сміття.

Потім, коли уже лад навели вони в цілому домі,

Вивели тих челядинок з покоїв, збудованих кріпко,

І поміж круглою кліттю і муром міцним, що круг двору,

460] В закут загнали вузький, відкіля не було як тікати.

Тут Телемах тямовитий озвався до них і промовив:

«Ні, не буду я чистою смертю життя позбавляти

Тих, що й мені на голову стільки ганьби виливали,

Й матінці нашій, ділячи ложе своє з женихами».

465] Мовивши так і причал з корабля темноносого взявши,

Він до стовпа прив'язав, через кліть перекинувши круглу,

Потім їх вверх підтягнув, щоб ногами землі не торкались.

Наче дрозди тонкокрилі чи дикі голубки, що в сітку,

Сховану хитро в кущах, потрапляють і замість нічлігу,

470] Що поспішали до нього, жахливий знаходять спочинок, -

Так ті служниці рядком, у петлях, що кожній стискали

Карк, головами повисли, приймаючи смерть жалюгідну.

Трохи здригались їм ноги, та це не тривало й хвилини.

Вивели так і Мелантія через поріг на подвір'я,

475] Носа і вуха йому відтяли безпощадною міддю,

Вирвавши сором, живцем віддали його псам на поживу,

В гнівнім завзятті ще й руки і ноги йому відрубали.

Потім самі собі руки і ноги старанно одмили

Й до Одіссея вернулися в дім. Була скінчена справа.

480] Отже, до няні звертається любої він, Евріклеї:

«Сірки, матусю, внеси, цих ліків, від лиха очисних,

Внось і вогню - обкурити покої. Й скажи Пенелопі,

Щоби спустилась сюди з жінками служебними разом,

Хай всі челядниці прийдуть негайно, що є у нас в домі».

485] В відповідь мовить тоді йому няня, стара Евріклея:

«Все це ти, люба дитино моя, сказав справедливо.

Дай-но, проте, раніш тобі плащ і хітон принесу я, -

Вбогим лахміттям свої прикриваючи плечі широкі,

Так ти у домі не стій, було б це для тебе негоже».

490] Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Передусім щоб вогонь горів мені в цьому покої!»

Так він сказав, і послухала мови його Евріклея

І за хвилину внесла йому сірки й вогню. Одіссей же

Зразу ж покої обкурювать став, і весь дім, і подвір'я.

495] Няня ж старенька пішла по кімнатах прекрасного дому

Оповістити жінок і скликати їх до Одіссея.

Кожна із світлом в руках, вони сходились з різних покоїв

І, обступивши кругом, почали обнімать Одіссея,

Голову й плечі йому з любов'ю усі цілували,

500] Брали за руки, - його ж охопило солодке бажання

Плакати ревно й ридати, бо серцем усіх пізнавав він.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ

ЗМІСТ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЬОЇ ПІСНІ

ВЕЧІР ТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТОГО І РАНОК СОРОКОВОГО ДНЯ

Евріклея приносить радісну звістку Пенелопі, яка йде разом з нею до бенкетного покою. Пенелопа не зразу впізнає свого чоловіка. Щоб обманути жителів міста, Одіссей розпочинає шумний танок; обмившись у купальні, він повертається до Пенелопи і, відкривши їй таємницю, розвіює всі її сумніви. Усі лягають спати. Одіссей і Пенелопа розповідають одне одному свої пригоди. З настанням ранку Одіссей іде до свого батька Лаерта.

ПЕНЕЛОПА ВПІЗНАЄ ОДІССЕЯ

Вийшла, радіючи серцем, до верхніх покоїв старенька

Оповістить господині, що дома вже муж її любий.

Жваво коліна їй рухались, ноги її поспішали.

Стала вона в головах господині і так їй сказала:

5] «Встань, Пенелопо, дитя моє любе, - на власнії очі

Зараз побачиш того, за ким увесь час так тужила.

Вдома вже твій Одіссей, хоч і пізно, але повернувся,

Поубивав женихів він зухвалих, що дім руйнували,

Нищили наше надбання, над сином насильства чинили».

10] Мовить, озвавшись до неї, тоді Пенелопа розумна:

«Матінко люба, чи розум тобі не боги помутили!

Можуть безумних вони і з великорозумних зробити

І безрозсудну людину вчинити розважною можуть.

Розум ушкоджено твій, а був він у тебе здоровий.

15] Нащо глузуєш ти з мене, коли так болить мені серце.

Мову облудну ведеш і притьмом од солодкого будиш

Сну, що усю огорнув мене, любі склепивши повіки?

Я ще ніколи так міцно не спала від дня, коли раптом

В Злоіліон той, бодай би не згадувать, муж мій поїхав.

20] Отже, спускайся назад і до нижніх вертайся покоїв!

Хай би-но інша з жінок, із моїх челядинок, прибігла

З вістю такою до мене й отак би від сну розбудила,

Я б насварила її і зразу б тоді відіслала

Знов до кімнати. Тебе лише старість від цього боронить!»

25] В відповідь мовила їй тоді няня, стара Евріклея:

«Я не жартую, дитя моє любе, але ж бо насправді

Дома вже твій Одіссей, кажу тобі, він повернувся, -

Це той чужинець, якого у домі всі так зневажали.

Знав те давно Телемах, що він повернувся додому,

30] Тільки розважно дотримував батькових намірів тайну,

Щоб на зухвалих мужів він помститися міг за насильства».

Вчувши таке, Пенелопа зіскочила радісно з ліжка,

Няню стару обняла й, не ховаючи сліз на повіках

1 промовляючи, з словом до неї звернулась крилатим:

35] «Люба матусю! Як щиру ти правду мені розказала

Й справді додому, як мовила ти, чоловік мій вернувся, -

Як же тоді сам-один на стількох женихів безсоромних

Міг би він руку підняти? Тож завжди їх тут цілий натовп!»

В відповідь мовила їй тоді няня, стара Евріклея:

40] «Цього не знаю, не бачила, тільки убиваних стогін

Чула сама. У збудованих міцно покоях сиділи

Ми перелякані, двері на засуви щільно замкнувши,

Поки з моєї кімнати мене Телемах не покликав,

Син твій, послав його батько мене тою ж миттю покликать.

45] Я Одіссея в господі знайшла, - він стояв над тілами

Вбитих, круг нього вони на долівці, утоптаній твердо,

Всюди валялись. Ти, все це побачивши, серцем раділа б.

Кров'ю і брудом забризканий, був він на лева подібний.

Зараз всі разом лежать вони біля дверей на подвір'ї

50] Купою; тим-то великий вогонь розпалив - обкурити

Дім наш прегарний; мене ж до тебе послав він - покликать.

Швидше-бо йди, щоб до милого серця обом вам нарешті

Радість прийшла, бо надто багато ви горя зазнали.

Нині-бо справді збулись-таки давні твої сподівання:

55] Ось - і живий, і здоровий - до вогнища він повернувся

Й дома тебе і сина знайшов. Завдали йому лиха

Тут женихи, та помстився на них він у власній господі».

Мовить, озвавшись до неї, тоді Пенелопа розумна:

«Люба матусю! Не час іще надто радіти й хвалитись!

60] Знаєш сама ти, який він у домі цім був би жаданий

Всім, особливо ж мені і сину, що ми породили.

Тільки не дуже те все вірогідне, що ти розказала,

Мабуть, то хтось із богів повбивав женихів гордопишних

В гніві на злі їх учинки та їхню пиху нестерпиму.

65] Не шанували нікого вони із людей земнородних,

Хто б не зайшов до них - злидень який чи людина статечна.

От за зухвалість таку і прийшлося їм зле. Одіссей же

Шлях до Ахеї згубив поворотний і сам десь загинув».

В відповідь їй тоді мовила няня, стара Евріклея:

70] «Що за слова крізь зубів огорожу проскочили в тебе!

Тут чоловік твій; до вогнища він повернувсь, а ти й досі

Віри не ймеш! Яке недовірливе серце у тебе!

Отже, ознаку тобі я скажу, яку легко впізнати:

Шрам на нозі, де кабан колись іклами білими вдарив.

75] Мила я ноги йому і, побачивши шрам, тобі хтіла

Зразу ж сказать. Та рота рукою мені затулив він

І не дозволив сказати, - завбачливий був, обережний.

Швидше-бо йди, - готова я дати себе у заставу,

А як обманюю - хай жалюгідною смертю загину! »

80] В відповідь їй тоді мовила так Пенелопа розумна:

«Люба матусю! Хоча б і яка будь досвідчена, важко

Замисли вічноживущих богів наперед угадати.

Але ходімо, проте, до сина мого, щоб побачить

Вбитих мужів-женихів і глянуть на того, хто вбив їх».

85] Мовивши так, зійшла вона з верхніх покоїв. Та дуже

Серцем вагалась - здаля розмовляти з своїм чоловіком

Чи підійти і, взявши за руку, чоло цілувати.

Переступивши поріг кам'яний, увійшла до господи

Й сіла у світлі вогнистім вона супроти Одіссея,

90] Біля стіни. А він, на колону зіпершись високу

Й погляд свій опустивши, сидів і чекав, що дружина

Скаже поважна, його на власні побачивши очі.

Довго мовчки сиділа вона із сполоханим серцем -

То, йому дивлячись в очі, знайомі знаходила риси,

95] То у лахмітті брудному його не могла упізнати.

Врешті озвавсь Телемах, і так він до неї промовив:

«Матінко, горенько-мати! Яке в тебе серце не чуле!

Нащо мого ти сторонишся батька? Чому з ним не сядеш

Поруч, ні слова не скажеш йому, ні про що не спитаєш?

100] Жодна-бо інша дружина байдуже отак не стояла б

Одаль свого чоловіка, що, стільки зазнавши недолі,

Аж на двадцятому році до рідного краю вернувся!

Завжди у тебе було твердіше від каменю серце!»

Мовить, озвавшись до нього, тоді Пенелопа розумна:

105] «Любий синочку! Серце у грудях моїх мов отерпло,

Слова не можу промовити я, ні про що запитати,

Ані поглянути прямо в обличчя. Якщо ж таки справді

Це Одіссей і додому вернувсь він, то зможемо легко

Ми упізнати самі одне одного. Є в нас ознаки,

110] Нам лиш відомі обом, а від погляду інших укриті».

Тут усміхнувся незламний в біді Одіссей богосвітлий

І Телемахові зразу ж він слово промовив крилате:

«Що ж, Телемаху, облиш свою матір в світлиці, дозволь їй

Ще перевірить мене - хай упевниться краще небавом.

115] Поки брудний я увесь, у рванім лахмітті на тілі,

Мною гордує вона й не може мене упізнати.

Ми ж порадьмось тим часом, щоб вийшло усе в нас найкраще.

Навіть коли лиш одну хтось уб'є між народом людину

І небагато хто месником може постати за неї,

120] Все ж утікати він мусить, вітчизну покинувши й рідних.

Ми ж тут понищили всю країни опору, найкращу

Молодь Ітаки цілої. Над цим подумати треба».

Знову на це тоді мовив йому Телемах тямовитий:

«Сам те розваж, мій батечку любий, тож, кажуть, найкращий

125] Розумом ти між людей - щодо цього ніхто уже інший

З смертних людей змагатись, напевне, з тобою не зможе.

Ми ж тоді підем з тобою завзято, і нам, запевняю,

Все ж не забракне відваги, наскільки в нас вистачить сили».

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

ізо <(0Т що скаЖу я Тобі, й це, по-моєму, буде найкраще:

Спершу помийтесь гарненько, в хітони тоді одягніться

Й хатнім служницям скажіть у свої прибиратись одіння.

Хай божественний співець, узявши формінгу дзвонисту,

Всіх тоді нас поведе у танці, веселощів повні,

135] Так, щоб, почувши їх, кожен вважав - тут весілля справляють,

Чи подорожній ішов би, чи хто б то не був із сусідів.

Треба, щоб чутка про вбивство мужів-женихів не раніше

Містом полинула нашим, аніж ми укритися встигнем

У загородній наш сад багатодеревний. Отам-то

140] Ми поміркуєм, яку допомогу нам дасть Олімпієць».

Так він сказав, і вони наказу послухали радо.

Спершу помились гарненько й хітони тоді одягнули,

Вбрались ошатно й жінки; узяв і співець божественний

Дзвінкоголосу формінгу, й у всіх розбудив він бажання

145] Солодкомовного співу й веселого, жвавого танцю.

Ходором дім весь великий ходив з тупотіння гучного

Ніг чоловіків у танці й жінок, підперезаних пишно.

Тож не один говорив, почувши, що діється в домі:

«Заміж, мабуть, таки хтось довгосватну взяв володарку!

150] Ну ж і зухвала! Не вистачає у неї терпіння

Дбать про великий цей дім, поки муж її вернеться шлюбний».

Так не один говорив, не знаючи, що воно сталось.

А Еврінома, ключниця, в домі тим часом помила

Великосердного плоть Одіссея і маслом натерла,

155] Зверху чудовий накинула плащ і хітон надягнула,

Вроди на голову вдосталь злила йому діва Афіна,

Вищим зробила на зріст і повнішим і кучері пишні,

Мовби вінок з гіацинтів, йому над чолом спорядила,

Наче тямущий митець, що золотом срібло вкриває

160] Й, різних умінь від Гефеста й Паллади Афіни навчений,

Радує око тонкими утворами свого мистецтва, -

Так вона вродою плечі окрила й чоло йому гоже.

Вийшовши з купелі, був на безсмертних він виглядом схожий.

Знов після того у крісло, з якого встав нещодавно,

165] Сів навпроти дружини і так він до неї промовив:

«Дивна ти жінка! Між кволих жінок - тобі найтвердіше

Серце дали божественні висот олімпійських осельці.

Жодна-бо інша дружина байдуже отак не стояла б

Одаль свого чоловіка, що, стільки зазнавши недолі,

170] Аж на двадцятому році до рідного краю вернувся!

Що ж, постели мені ложе, матусю, нехай вже окремо

Ляжу собі, - адже серце у жінки цієї залізне!»

Мовить, озвавшись до нього, тоді Пенелопа розумна:

«Дивний же й ти! Не заношусь нітрішечки я, не гордую,

175] Ані занадто гнівлюсь. Пам'ятаю я добре, яким ти

На кораблі довговеслім відплив од своєї Ітаки.

Так, Евріклеє, вигідне сама постели йому ложе

В спальні, впорядженій добре, що сам же її будував він.

Ліжко внеси йому та приготуй на нім постіль вигідну -

180] Ложе м'яке, й покривала, й світлисте до них узголів'я».

Мовила так, щоб випробу мужу вчинити. Та гнівно

Відповідав Одіссей занадто розумній дружині:

«Жінко, яке ти колюче для серця промовила слово!

Хто ж бо то ліжко моє переставив? Та це було б важко

185] Й дуже умілій людині. Хіба що з богів хто, прийшовши,

Легко його при бажанні на інше посунув би місце.

А з-поміж смертних нікому, хоча б він і в розквіті сил був,

Не пересунуть його, є-бо певні ознаки в тім ліжку,

Вміло змайстрованім, - сам я, не інший хто, все спорядив це.

190] Кущ густолистий маслини у мене стояв на подвір'ї,

Пишний, квітучий, із стовбуром грубим, немовби колона.

Спальню круг нього я став будувати, аж поки й докінчив,

Щільно клав мур з камінців та й покрівлю ізверху поставив,

Двері міцні приладнав, до одвірків їх щільно пригнавши.

195] Потім з маслини тієї верхівку відтяв густолисту.

Пень обрубав, обтесавши до кореня мідяним стругом,

Якнайстаранніше брусся я вирівняв пильно по шнуру,

Злагодив ліжку підпору і свердлом усе просвердлив я.

З цього почавши, став ліжко робити, аж поки й докінчив,

200] Золотом, сріблом оздобив його і слоновою кістю,

Ремінь воловий, у пурпур забарвлений, вздовж натягнувши.

Ось я відкрив тобі ліжка ознаки. Проте ж бо не знаю,

Жінко, чи й досі там само воно, чи хто вже на інше

Місце його переніс, від оливного пня відділивши».

205] Так він сказав, а у неї і серце, й коліна зомліли,

Як пригадала ознаки, що так розповів він докладно.

Сліз не ховаючи, швидко підбігла до нього й, за шию

Міцно обнявши й цілуючи голову, так промовляла:

«О Одіссею, не гнівайсь на мене! У всьому ти завжди

210] Був розумніший за всіх. Уділили скорбот нам богове, -

Заздро було їм, щоб разом зазнали ми в юності втіхи

І на поріг би щасливої старості разом ступили.

Отже, не сердься тепер і не ремствуй на мене занадто,

Що не відразу, як глянула, щиро тебе я вітала.

215] Завжди-бо серце у мене холонуло в грудях на думку,

Щоб не прийшов і не звів який-небудь мене ошуканець

Словом лукавим, - багато ж людей є, лихих на пораду.

Тож і народжена Зевсом Єлена аргейська, напевне,

Не поділила б кохання і ложа з чужинцем, якби лиш

220] Знала вона наперед, що ахеїв сини войовничі

Мають додому, на землю вітчизни, її повернути.

Хтось із богів на учинок її наштовхнув непристойний;

Не допускала раніш вона в серце засліплення й вади

Злої, що й наші від неї усі почалися нещастя.

225] Перелічив ти мені усі безперечні ознаки

Нашого ліжка, що інший ніхто його з смертних не бачив,

Ти лиш, та я, та одна лиш служниця моя Акторіда,

Та, що віддав мені батько, коли я сюди від'їжджала, -

Двері вона стерегла до затишної нашої спальні.

230] Переконав ти мене, хоч серце у мене й не чуле!»

Так вона мовила, він же не міг уже стримать ридання, -

Сльози ллючи, обнімав свою вірну й розумну дружину.

Як мореплавцям жадана земля, що з'явиться врешті

В час, коли добре збудовані сам Посейдон серед моря

235] Вщент розіб'є кораблі, злим вітром і хвилею гнані,

Й мало хто з тих мореплавців на берег із сивої піни

Випливе з тілом, яке солоний намул роз'їдає,

Й вийде на землю жадану він, радий, що лиха уникнув, -

Радісно так їй було на свого чоловіка дивитись,

240] Рук вона білих від шиї його не могла відірвати.

Так у сльозах і застала б їх, певно, Еос розоперста,

Та ясноока замислила інше богиня Афіна:

Довго край світу затримала ніч, а Еос злотошатну -

В хвилях ріки Океану та їй не дала запрягати

245] Коней, що людові світло несуть, Фаетона і Лампа -

Пару швидких жеребців, що Еос понад всесвітом возять.

Так до дружини промовив тоді Одіссей велемудрий:

«Ще не дійшли ми з тобою, дружино кохана, до краю

Наших випробувань, труднощі будуть іще невимірні,

250] Дуже великі й важкі, що їх треба мені подолати.

Так мені віща Тіресія-старця душа провістила

В день той, коли я у темну оселю Аїда спускався

Товаришам і собі напитати шляхів поворотних.

Та чи не час нам, дружино, до ложа іти, щоб солодким

255] Втішитись сном, одне біля одного зрештою лігши».

Мовить, озвавшись до нього, тоді Пенелопа розумна:

«Буде м'яка тобі постіль, як тільки її ти захочеш

Серцем своїм, як тобі вже дозволили вічні богове

В високоверхий свій дім і до рідного краю вернутись.

260] А як усе ти збагнув, що бог тобі вклав у глиб серця,

То розкажи-бо й мені про ту випробу, - згодом, гадаю,

Знатиму все я, але чи не краще раніше дізнатись?»

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Дивна ти жінка! Чому наполегливо так вимагаєш

265] Все говорити? Ну що ж, розкажу, не ховавши нічого.

Серце твоє не зрадіє, немає-бо тут і для мене

Радості. По багатьох ще містах, він сказав, доведеться

Знову блукати мені, весло своє взявши доладне,

Поки людей не зустріну таких, що ні моря не знають,

270] Ні, споживаючи їжу, приправити й сіллю не вміють,

Ні кораблів ще ніколи не бачили пурпурощоких,

Ані тих весел доладних, що крила судну заміняють.

Певну ознаку він дав, не ховавши від мене нічого:

Як подорожній, мене на путі перестрінувши, скаже,

275] Що на ясному рамені я віяльну маю лопату,

Можу я в землю тоді весло устромити доладне

Й жертви священної дар принести Посейдону-владиці -

Вепра, що свині пліднить, барана, а до того й бика ще -

Та повернутись додому й священні складать гекатомби

280] В жертву безсмертним богам, що простором небес володіють,

Всім їм по черзі. Й не в хвилі морській мене смерть після того

Легка спіткає, - спокійно її я зустріну появу

В старості світлій моїй, навколо оточений мирним

Щастям народу свого. Все й збудеться так, говорив він».

285] Мовить, озвавшись до нього, тоді Пенелопа розумна:

«Як визначають хоч старість нам кращу богове безсмертні,

То сподіватися слід, що й нещасть ми позбудемось наших».

Так між собою вони розмову провадили щиру.

А Еврінома і няня у спальні тим часом постелю

290] Пишну уже їм стелили при світлі хиткім смолоскипів.

А як м'яке вони ложе старанно для них постелили,

Няня старенька пішла спочивать до своєї кімнати,

А Еврінома, їх покоївка, пішла перед ними

Із смолоскипом в руках, ведучи їх на ложе подружнє.

295] Як провела, повернулась назад. І з радісним серцем

В спальню вони увійшли, де їх давня стояла постеля.

А Телемах, свинопас і пастух, що корів випасає,

Ноги спинили свої і, танці спинивши жіночі,

Спати усі полягали у тінями вкритих покоях.

зоо От Одіссей із жоною, жаданої втіхи зазнавши,

Стали потому втішатись розмовою поміж собою.

Розповіла вона, скільки прийшлось їй, в жінках богосвітлій,

Витерпіть, бачачи в домі юрбу женихів знахабнілих,

ПІ о задля неї стількох баранів і биків убивали

305] Найдорідніших і стільки у дзбанах вина осушили.

А Одіссей, той паросток Зевсів, розказував, скільки

Горя він людям приніс і скільки нещасть перетерпів, -

Все розповів їй. Вона ж захоплено слухала, й сон їй

Не опадав на повіки, аж поки про все розказав він.

310] З того почав, як спершу здолав він кіконів, а потім

Як до родючого краю мужів-лотофагів приїхав,

Що їм накоїв кіклоп і як він помстивсь за погибель

Доблесних товаришів, що той їх пожер так нещадно,

Як до Еола прибув і його привітав він гостинно

315] Й вирядив, та не дала йому доля дістатись до краю

Рідного, - бурею знову підхоплений, стогнучи тяжко,

Довго носивсь він по хвилях багатого рибою моря;

Як після того вони в Телепіл прибули лестригонський,

Де й кораблі їх загинули, й всі в наголінниках мідних

320] Товариші, Одіссей лише втік з кораблем чорнобоким;

Ще про Кіркеїні підступи й спритність її розповів він;

Далі про те, як в задушну Аща оселю дістався

На кораблі многовеслім фіванця Тіресія душу

Там розпитати й як всіх там супутників бачив і рідну

325] Матір свою, що його породила й дитям годувала;

Як серед моря почув він сирен голоси милозвучні;

Як між блукаючих скель він проплив, між Харібди страшної

Й Скілли, що їх ніхто із людей не минає щасливо;

Як корів Геліосових товариші його вбили,

330] Як на швидкий корабель їх сірчану метнув блискавицю

Зевс громовладний і всі тоді разом загинули славні

Товариші, він один лише смерті лихої уникнув;

Як на Огігію-острів потрапив до німфи Каліпсо,

Як вона, прагнучи мати його чоловіком, тримала

335] В гроті глибокому, як годувала й зробити безсмертним

Пообіцяла йому і навік нестаріючим мужем,

Серця ж у грудях його, проте, вона цим не схилила;

Як, перетерпівши дуже, в країну феаків прибув він,

Як від всієї душі, наче бога, його вшанували

340] Із кораблем до рідного краю його відрядили,

Міді, і золота, й одягу вдосталь йому надававши.

Мовлячи це наостанку, у сон він солодкий поринув,

Що розслабляє нам тіло й турботи сердечні відгонить.

Інше замислила тут ясноока богиня Афіна.

345] В тій годині, коли, сподівалась вона, уже досить

Втіхи зазнав Одіссей і від сну, і від ложа дружини,

Золотошатну зорю вона ранню із хвиль Океану

Вивела - світло нести для людей. Із ложа м'якого

Встав Одіссей і так до своєї промовив дружини:

350] «Досить, дружино, обоє натерпілись ми вже тяжкого

Лиха, ти - тут, про мій поворот многотрудний додому

Плачучи гірко, мене ж, хоч і як я крізь злигодні рвався,

Зевс і всі інші богове оподаль вітчизни держали.

Нині ж, коли ми обоє жаданого ложа діждались,

355] Ти попіклуйся майном, що в домі лишилось у мене,

Я ж - худобою, що женихи змарнували зухвалі.

Сам відберу я багато, й ахеї повинні вернути

Решту, аж поки усі я обори свої не заповню.

Спершу за місто піду в наш сад я багатодеревний

360] Батька провідать шановного, - тяжко він журиться мною.

Знаю, дружино, розсудлива ти, тож тобі накажу я:

Тільки-но сонечко зійде, то й чутка по місту полине

Про женихів, що їх повбивав я у нашому домі;

Ти ж до верхніх покоїв іди і з служницями разом

365] Тихо посидь, не цікався нічим, ні про що не розпитуй».

Мовивши це, надягнув на рамена він зброю чудову

І розбудив Телемаха, і чередника, й свинопаса

Та бойове наказав їм озброєння в руки узяти.

Без сперечання мідні вони одягли обладунки,

370] Двері тоді відчинили і вслід Одіссеєві вийшли.

Вже розвиднялося всюди навколо, та млою Афіна

Оповила їх нічною і швидко їх вивела з міста.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТА

ЗМІСТ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТОЇ ПІСНІ

СОРОКОВИЙ ДЕНЬ

Душі женихів, приведені Гермесом до Аїда, зустрічають там Ахілла і Агамемнона. Амфімедонт розповідає про загибель женихів Агамемнонові, який вихваляє мужнього Одіссея і доброчесну Пенелопу. Тим часом Одіссей відкривається батькові; під час обіду його впізнає Доліон та його сини. Чутка про загибель женихів викликає в місті заколот. Евпейт веде своїх спільників проти Одіссея. Одіссей залишається переможцем. Між ворогуючими за допомогою Афіни укладається мир.

ЗАМИРЕННЯ

Душі убитих мужів-женихів Гермес кілленійський

Повикликав тим часом до себе. В руках він чудовий

Жезл тримав золотий, що ним, коли хоче, то людям

Склеплює втомлені очі, а інколи будить поснулих.

5] Ним він махнув, і, скиглячи, душі за ним полетіли.

Як кажани, що зграями в темних печери глибинах,

Скиглячи, носяться, щойно котрий під склепінням скелястим

Раптом з їх ряду зірветься додолу, й один до одного

Туляться, скиглячи, тиснулись так і вони. За собою

10] Вогкими вів їх шляхами ласкавий Гермес рятівничий.

Так течію Океану вони, і скелю левкадську,

І Геліосову браму світлисту минали, й країну

Снів. До лук асфодельних дістались тоді незабаром,

Де примари домують, знеможені душі померлих.

15] Душу Ахілла, сина Пелея, вони там зустріли,

І Антілоха знайшли там безстрашного, стріли й Патрокла,

Й душу Еанта, що після безстрашного сина Пелея

Постаттю й виглядом був між інших данаїв найкращий.

Купчились круг Ахілла вони. Незабаром підходить

20] Близько до них душа Агамемнона, сина Атрея,

В смутку скорботнім навкруг його тіні усі позбирались

Тих, що в Егістовім домі з ним смертну спіткали недолю.

Перша до нього тоді душа Пелеїда звернулась:

«Сину Атреїв, гадали ми, Зевсові ти, громовладцю,

25] Був повсякчасно з усіх героїв-мужів найлюбіший,

Ти-бо мужами могутніми сам багатьма володарив

В краї троянськім, де стільки ахеї нещастя зазнали.

Та довелося, проте, й тобі передчасно зустріти

Пагубну долю, якої ніхто на землі не уникне.

30] Краще б тобі, що мав шану таку й багатьма володарив,

В краї троянському з іншими смертну спіткати недолю.

Пагорб могильний тобі насипали б там всеахеї,

Синові славу велику тоді ти лишив би навіки.

Але ж печальною смертю загинуть тобі довелося!»

35] В відповідь мовила так до нього душа Атреїда:

«Сину Пелея щасливий, на бога подібний Ахілле!

В Трої убитий далеко від Аргоса ти, а навколо

Сила троян полягло і ахейських синів щонайкращих

В битві за труп твій. А ти - на всю велич свою, величезний -

40] В вихорі пилу лежав, про битви комонні забувши.

Цілий ще день тоді билися ми і в запалі бою

Не угавали, аж поки сам Зевс не спинив ураганом.

До кораблів ми тоді перенесли тебе з бойовища

Й там на ложі поклали, водицею теплою й маслом

45] Тіло обмивши прекрасне. Круг нього данаї юрбою

Сльози гарячі лили й волосся собі обстригали.

Вчувши цю звістку, з моря з безсмертними німфами вийшла

Мати твоя. І такий розлігся над морем жахливий

Зойк, що трепет і дрож огорнув мимоволі ахеїв.

50] Швидко б схопились вони й до міських кораблів уже бігли б,

Тільки затримав їх муж, на досвід іздавна багатий,

Нестор, - поради його і раніше бували найкращі.

Отже, озвавсь він, добра їм бажаючи, й так до них мовив:

«Стійте, аргеї, заждіть! Не тікайте, синове ахеїв!

55] То його мати в гурті нереїд безсмертних із моря

Вийшла сюди - на свого поглянути вмерлого сина».

Так він сказав, і стримали страх свій одважні ахеї.

Доньки старця морського тебе обступили навколо

З лементом тужним і в одіж нетлінну тебе одягнули.

60] Музи, всі дев'ять, навкруг голосами чудовими в чергу

Скорбно співали. Нікого з ахеїв без сліз мимовільних

Ти б не побачив там, - так зворушило їх муз голосіння.

Цілих сімнадцять днів і ночей ми отак над тобою

Плакали, смертнії люди з богами безсмертними разом.

65] На вісімнадцятий - труп твій вогню віддали і навколо

Різали жирних багато овець і волів круторогих.

Спалений був ти в одінні богів із щедрим запасом

Масла й солодкого меду. Героїв ахейських багато

В зброї ясній, круг вогню, що яскраво палав, походжали,

70] Піші й комонні, і гомін страшний від того здіймався.

Потім, коли уже знищив цілком тебе пломінь Гефестів,

Вранці твої зібрали ми білії кості, Ахілле,

В посуд з маслом і цільним вином. Нам дала його мати,

Глечик отой золотий. Дарунок це був Діоніса, -

75] Нам пояснила, - й робота Гефеста, славетного бога.

Так твої білії кості лежать там, пресвітлий Ахілле,

Разом з костями Патрокла, померлого сина Менойта;

Поруч лежать і кістки Антілоха, якого найбільше

Ти поміж друзів своїх шанував після смерті Патрокла.

80] Потім над ними високий і гарний насипали пагорб

Ми цілим військом могутніх аргеїв, списами славетних,

Над Геллеспонтом широким, на мисі, що в море вдається

Так, щоб із моря було його здалеку видно всім людям -

Тим, які нині живуть і які народитися мають.

85] Мати, в богів попросивши знадних нагород за змагання,

їх серед поля змагань поклала найкращим ахеям.

Бачив не раз ти, в іграх під час похорону героїв

Участь беручи, як над померлим володаря тілом

Ремені молодь підтягує, маючи йти на змагання.

90] Дуже, проте, здивувавсь би душею, якби лиш побачив,

Що в нагороду поклала богиня тобі за змагання,

Сріблянонога Фетіда! Бо надто богам ти був любий!

Навіть по смерті імення твоє не загинуло, й завжди

Світлою слава твоя між смертними буде, Ахілле!

95] Ну, а мені ж то радість яка із війни, що зазнав я?

Визначив Зевс мені в день повороту загибель печальну

З рук Егіста й моєї підступної, злої дружини».

Так між собою вони розмову провадили щиру.

Саме в тій хвилі гонець наблизивсь до них світлосяйний,

100] Душі усіх ведучи женихів, Одіссеєм убитих.

Вдвох підійшли вони ближче, дивуючись з того, що бачать.

Зразу ж душа Агамемнона, сина Атрея, впізнала

Любе дитя Меланея, славетного Амфімедонта,

Бо гостював він колись у домі його на Ітаці.

105] Сина Атрея душа тоді перша до нього озвалась:

«Амфімедонте, як сталось, що в землю похмуру зійшли ви,

Всі однолітки добірні? Ніхто, добиравши ретельно,

Кращих мужів не знайшов би, напевно, у цілому місті.

Чи Посейдон розтрощив вас усіх в кораблях ваших бистрих,

110] Буйні наславши вітри і хвилю здійнявши високу?

Чи вас на суші де-небудь мужі повбивали ворожі

В час, як корів їх ви гнали й овечі отари чудові,

Чи на міста нападали, щоб їхніх жінок захопити?

Дай мені відповідь, я ж бо тобі доводжуся гостем.

115] Не пам'ятаєш хіба, як прийшов я до вашого дому

Із Менелаєм божистим удвох намовлять Одіссея

На кораблях добропалубних під Іліон вирушати?

Місяць ми цілий пливли по широкому морю, аж поки

Городоборця заледве умовили ми, Одіссея».

120] Амфімедонта душа тоді знову озвалась до нього:

«Сину Атрея славетний, владарю мужів Агамемнон!

Те, що ти, паростку Зевсів, говориш, я все пам'ятаю

І розповім про все оте щиро тобі і докладно,

Як нам лихої загибелі смертне довершення сталось.

125] Сватали ми жону Одіссея, відсутнього довго.

Ані відмови на шлюб ненависний вона, ані згоди

Нам не давала, лиш чорну нам Керу і смерть готувала.

Підступ ще й інший, проте, в лукавих задумала мислях:

Кросна великі в покоях поставивши, вмить заходилась

130] Ткати тонку величезну тканину і так нам сказала:

«Юні мої женихи, хоч і вмер Одіссей богосвітлий,

Не спонукайте до шлюбу мене, аж поки скінчу я

Покрив погребний, - щоб марно прядіння моє не пропало, -

Славному старцю Лаерту на час, коли доля нещадно

135] В повен зріст покладе його смерті в обійми скорботні,

Щоб не корили мене ахеянки в цілій окрузі,

Що залишився без савану той, хто надбав так багато».

Мовила це, і дух наш відважний у грудях скорила.

З того часу вона ткала удень полотнину велику

140] Й потім при факельнім світлі її уночі розпускала.

Цілих три роки ахеїв лукавством морочила жінка.

Аж на четвертому році, як знову весна вже настала,

Вряд перейшли місяці і сповнили дні своє коло,

Нам розказала одна із жінок, що все оце знала,

145] Й вгледіли ми, як чудову вона розпускала тканину.

І довелося вже їй хоч-не-хоч, а ткання докінчити.

Врешті тканину велику зіткавши, вона показала

Випраний чисто покров, що сяяв, як сонце чи місяць.

Саме тоді якийсь бог зловорожий привів Одіссея

150] В дім свинопаса, що жив у полях на околиці дальній.

Разом і милий прибув богорівного син Одіссея, -

Він із піщаного Пілоса в чорнім судні повернувся.

Смерть лиху женихам замишляючи, вдвох подалися

В місто преславне вони. Одіссей помаленьку іззаду

155] Йшов. Телемах же далеко від нього ступав попереду.

Вів свинопас Одіссея, убраного в бідне лахміття, -

В вигляді старця з торбами, жебрущого вбогого діда,

Що на ціпок опиравсь, а на тілі мав дране лахміття.

Тим-то нікому з нас, навіть найстаршим, на мисль не спадало,

160] Щоб несподівано так Одіссей повернувся додому.

Отже, і лайкою ми й чим попало у нього жбурляли.

Та до часу він наші лайливі слова і побої

В домі власному зносив, стійким усе терплячи духом.

Та, послухаючи волі егідодержавного Зевса,

165] Із Телемахом усю він зброю зібрав пречудову,

Склав у коморі її і на засув міцний зачинив там.

Задум намисливши хитрий, дружині своїй наказав він

Винести лук женихам, а до нього ще й сиве залізо -

Нам, бідолашним, знак до змагання й початку убивства.

170] Тільки ніхто з-поміж нас не зміг тятиву на могутній

Лук натягнути, - для того ми надто були недолугі.

Та як великий цей лук опинився в руках Одіссея,

Всякими голосно всі почали ми кричати словами,

Щоб не давали лука йому, хоч і як би просив він.

175] Лиш Телемах підбадьорив і через Евмея дозволив.

Лука незламний в нещастях узяв Одіссей богосвітлий,

Легко його натягнув і стрілу пропустив крізь залізо.

Вийшовши, став на порозі він, бистрії висипав стріли;

Глянувши грізно навкруг, владаря Антіноя устрелив.

«о Стогнучі стріли і в інших він став женихів посилати,

Цілячись прямо, й один за одним вони падали густо.

Знати було, що когось із богів своїм спільником має.

В гніві шаленім по дому гасаючи всюди, обидва

Били круг себе нещадно і голови їм розбивали,

185] й стогін безславний лунав, і кров заливала долівку.

Так, Агамемноне, всі ми загинули. Наші там трупи,

Ще не поховані, й досі лежать в Одіссеєвім домі.

Рідні по наших домівках і досі про це ще не знають, -

Чорну-бо пасоку з ран прийшли б вони наших обмити

190] І поховали б, оплакавши, як і годиться для вмерлих».

Сина Атрея душа тоді знову озвалась до нього:

«Щастен ти, сину Лаертів, умілий на все Одіссею!

Жінку великих чеснот узяв ти собі за дружину.

Серцем-бо чиста й умом бездоганна твоя Пенелопа,

195] Донька Ікарія. Вірна лишилась вона Одіссею

З юності, мужеві свому. Отож не загине ніколи

Слава чеснот її між земнородних, - дадуть їм безсмертні

Співів чудесних на честь розважній жоні Пенелопі.

Та не така Тіндареєва донька, що зле учинила,

200] Юних днів мужа убивши. Жахливі лунатимуть в людях

Співи про неї. Лихою вона неславою вкрила

Вдачею кволих жінок, хоч будуть вони й доброчесні».

Так між собою вони розмову провадили щиру,

Стоячи в темній оселі Аща, в глибинах підземних.

205] Ті ж з Одіссеєм, вийшовши з міста, прийшли незабаром

В сад до Лаерта, оброблений гарно. Колись-то придбавши,

Сам Лаерт пильнував його, трудячись в ньому старанно.

Дім там стояв, а навкруг оббігала його прибудова,

Де спочивають челядники, їжу їдять і ночують

210] Слуги, що всяку виконувать мусять хазяйську роботу,

Там же й стара сікелійка жила, що дбайливо стареньким

Опікувалась Лаертом в полях цих, далеко від міста.

З словом таким Одіссей до слуг і до сина звернувся:

«Разом заходьте тепер у добре збудований дім цей

215] І на обід заколіть швиденько свиню щонайкращу.

Випробу я учиню у нашого батька тим часом -

Чи упізнає мене він, на власні побачивши очі,

Чи не впізнати йому по такій мене довгій розлуці?»

Так говорив він і дав бойову служникам своїм зброю.

220] Бистро у дім вони після того ввійшли, Одіссей же

Вийшов у сад многоплідний, щоб батька на випробу взяти.

Та не знайшов він ні Долія, сад обійшовши просторий,

Ні служників, ні синів його, - всі повиходили з саду

Віття тернове збирати, щоб плотом увесь виноградник

225] Обгородить, - де шукать, їм показував Долій старенький.

Лиш свого батька знайшов у саду, доглянутім добре,

Кущ обгортав він. Латаний весь і брудний був на ньому,

Драний, нужденний хітон, на голінках із бичої шкури

Латані мав наголінники, щоб від дряпин захищатись,

230] Мав на руках рукавиці від тернів, а зверху козиний

На голові мав каптурок, що збільшував вигляд злиденний.

Глянув на батька незламний в біді Одіссей богосвітлий,

Як його старість зігнула, як гриз його смуток сердечний,

Став під високою грушею й слізьми гіркими умився.

235] Потім у серці своєму і в мислях почав розважати -

Кинутись прямо до батька, обнять, цілувати й відразу

Все розказать, як прийшов він, як в рідну вернувся вітчизну,

Чи розпитати самому і випробу спершу вчинити.

Поміркував, і ось що він визнав тоді за найкраще:

240] Випробу спершу вчинить у жартливо-колючій розмові.

З наміром цим до батька пішов Одіссей богосвітлий,

Той же окопував кущ тоді, голову низько схиливши.

Отже, до нього наблизившись, син ясночолий промовив:

«Саду свого доглядати, мій старче, тобі не бракує

245] Вміння! Великих старань ти доклав тут, і жодна рослина -

Ні виноград, ні оливка, ні груша, ні грядки городні,

Ані смоковниця - тут без твого не росте піклування.

Все ж тобі й інше скажу я, лиш серцем своїм не гнівися:

Доброго догляду сам ти не маєш, сумна тобі старість

250] Випала тут, - увесь ти в бруді, у жалюгіднім лахмітті.

Не за неробство-бо твій господар про тебе не дбає,

Й рабського в тебе нічого нема, - лиш побачити варто

Вигляд і постать твою, - скоріш на державця ти схожий.

Схожий ти справді на нього, якби лиш помився, наївся

255] Й ліг у постелю м'яку, як людині старій подобає.

Отже, всю правду мені розкажи і повідай одверто:

Чий ти слуга? Чийого ти саду отут доглядаєш?

Щиро, не криючись, все розкажи, щоб знав я напевно:

Справді в Ітаку оце прибули ми, як мовив сьогодні

2бо Хтось із тутешніх людей, що стрівся мені на дорозі?

Був він не дуже привітний, не мав ні терпіння докладно

Відповідать, ні слів моїх слухать, коли розпитати

Хтів я про друга свого, чи існує він десь, чи живий ще,

Чи уже досі помер і домує в оселі Аїда?

265] Отже, скажу тобі дещо, а ти вважай і послухай.

Мужа колись я гостинно приймав, що в нашу країну

Милу прибув, - із людей, з далекого краю захожих,

Гість миліший ніколи до дому мого не приходив.

Родом, хваливсь мені, був він з Ітаки. Та говорив ще,

270] Ніби Лаерт, син Аркесія, то його батько родимий.

Я Одіссея у дім свій привів і, прийнявши гостинно,

Став від душі частувати, було-бо всього в нас доволі,

Ще й подарунків, як гостеві личить, йому надавав я -

Золота гарного виробу сім йому дав я талантів,

275] Дав срібляну йому чашу, в різьблених оздобах квітчастих,

Дав аж дванадцять плащів поєдинчих і стільки ж накидок,

Стільки ж красивих одінь полотняних і стільки ж хітонів;

Женщин, крім того, чотири, тямущих в усякій роботі

Й гарних на вроду, узяв він тоді, яких сам собі вибрав».

280] Сльози з очей проливаючи, так відповів йому батько:

«Саме в той край ти, чужинче, й приїхав, якого питаєш,

Тільки зухвалі мужі й нечестиві у ньому панують.

Марно утратився ти на дарунки, їх стільки віддавши.

От якби дома застав живим ти його на Ітаці,

285] То відрядив би з дарами тебе він, гостинно прийнявши,

Як і належить віддячить тому, хто перший почав це.

Ти ж мені от що тепер розкажи і повідай одверто:

Скільки ж то років від того пройшло, як гостинно приймав ти

Гостя бездольного, сина мого, якщо був це насправді

290] Він, бідолашний? Мабуть, від отчизни й від друзів далеко

Риби у морі десь з'їли його, чи, може, на суші

Став він поживою звірів і птиць. Не оплакала мати,

Не спорядила із батьком, - ми ж разом його породили;

І Пенелопа розважна, із віном багатим дружина,

295] Не голосила, як личить, над ложем свого чоловіка,

Вій не закрила йому, як це подобає для вмерлих.

Отже, по правді скажи мені все, щоб знав я напевно:

Хто ти і родом відкіль? В якій виростав ти родині?

Бистрий де корабель, що й тебе сюди віз, і з тобою

300] Товаришів богорівних? Чи, може, лише як супутник

Плив ти в чужім кораблі, що, тебе ізсадивши, від'їхав?»

Відповідаючи, мовив тоді Одіссей велемудрий:

«Зараз одверто і щиро всю правду тобі розповім я.

Родом я з Алібанта, де дім я уславлений маю;

305] Син владаря Афіданта, а дід Поліпемоном звався,

Сам же Еперітом звуся; якесь божество проти волі

До берегів цих мене із Сіканії вітром загнало.

Свій корабель я близ поля далеко від міста поставив.

Що ж до твого Одіссея, то рік уже п'ятий минає,

310] Як відтіля він одбув і з вітчизни моєї від'їхав,

Муж бездольний; щасливу пташки йому путь віщували,

Справа злітаючи. Тим-то радів я, його виряджавши,

З радістю й він відпливав. Сподівались обоє не раз ми

Ще зустрічатись гостинно й дарунками щедро мінятись».

315] Мовив це, й чорна хмара печалі Лаерта окрила,

Попелу в жмені обидві брудного, мов кіптява, взявши,

Голову сиву свою він посипав, стогнучи тяжко.

Захвилювалось і синове серце: на любого батька

Глянув лише - і гостро у ніздрях йому защипало.

320] Кинувсь до нього, обняв він його і, цілуючи, мовив:

«Батечку мій! То ж я є той самий, про кого питаєш!

Аж на двадцятому році вернувсь я до рідного краю.

Годі, утримайсь од сліз, і плачу, і гіркого стогнання.

От що тобі я скажу: нам треба чимдуж поспішати.

325] Вчора усіх женихів повбивав я у нашому домі,

Злочин караючи їх і ганьбу, для серця нестерпну».

В відповідь знову озвався до нього Лаерт і промовив:

«Якщо насправді це ти, мій син Одіссей, повернувся,

Певну ознаку мені покажи, щоб повірити міг я».

330] Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Спершу очима своїми на шрам ти оцей подивися -

То на Парнасі кабан мене білими іклами ранив

На полюванні. Це ж ти мене й мати поважна послали,

Щоб я Автоліка, батька матусі, навідав, - одержать

335] Мав я дарунки, що, бувши у нас, мені обіцяв він.

Далі дерева тобі у саду я, доглянутім добре,

Всі покажу, що мені дарував ти. Хлоп'ям ще їх назви

В тебе питав я, садком за тобою йдучи; повз дерева

Так ми проходили, й ти пояснив мені кожного назву,

340] Подарував мені груш тринадцять і яблунь десяток,

Сорок смоковниць; ще й лоз виноградних мені обіцяв ти

Дати рядів п'ятдесят, таких, що весь рік безнастанно

Тут плодоносять, - і зараз ті грона ростуть розмаїті,

Й кожному інша від Зевса пора визрівання спадає».

345] Так він сказав, а в старого і серце, й коліна зомліли,

Як пригадав лиш ознаки, що той розповів так докладно.

Любого сина обняв він руками і сам знепритомнів.

Світлий його підхопив Одіссей, у нещастях незламний.

А як прийшов він до пам'яті й дух в його серце вернувся,

350] Відповідаючи, так він одразу ж почав говорити:

«Зевсе, наш батечку! Є ще боги на Олімпі високім,

Раз женихи за надмірне зухвальство своє поплатились.

Зараз же страх мені серце проймає, щоб часом не збіглись

Всі ітакійці сюди незабаром та щоб поголоски

355] Не порозносили зайвої скрізь по містах кефаленських».

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«О, не турбуйся! Тепер нема чого цим клопотатись!

Краще ходім до оселі, від саду ж вона недалеко.

Я Телемаха туди, і чередника, й свинопаса

360] Вирядив, щоб якнайшвидше вечерю для нас готували».

Мовив він це, і пішли до прекрасного дому обидва.

А як дійшли до покоїв, збудованих зручно й вигідно,

Там Телемаха застали, і чередника, й свинопаса, -

Краяли м'ясо вони і вино іскристе мішали.

365] В домі тим часом одна сікелійка служебна Лаерта,

Мужнього серцем, помила й оливою вже намастила,

Потім і плащ подала одягнути прегарний. Афіна ж,

Тихо наблизившись, м'язи зміцнила людей вожаєві,

Більшим, ніж був він, зробила на зріст і на вигляд ставнішим.

370] Вийшов з купелі Лаерт, - здивувавсь тоді син його любий,

Бачачи, що на безсмертних богів він виглядом схожий.

Отже, озвавсь Одіссей і слово промовив крилате:

«Батечку рідний! Це хтось із богів, одвічно живущих,

Постаттю вищим тебе ізробив і на вигляд ставнішим».

375] В відповідь так на це йому мовив Лаерт тямовитий:

«Зевсе, наш батьку, й Афіно, і ти, Аполлоне! Якби ж то

Був я такий, як тоді, коли на чолі кефаленян

Нерік я брав, над мисом високим укріплене місто!

О, якби був я таким у нашому домі учора

380] Й мав би зброю на плечах, то вийшов би й сам позмагатись

Із женихами. Я багатьом, що були у господі,

Переламав би коліна, і серцем ти дуже радів би».

Так між собою вони розмову провадили щиру.

Інші тим часом, упоравшись, учту уже спорядили

385] І на стільцях та ослонах рядами тоді посідали.

Всі уже руки до страв простягай, як зайшов до господи

Долій старий, а з ним увійшли і синове старого;

З поля вертались вони, коли їх перестріла й гукнула

Мати, стара сікелійка, що й їх згодувала, й старого

390] Батька, одряхлого з старості, пильно весь час доглядала.

Щойно побачили й серцем вони Одіссея впізнали,

Біля порога, здивовані, враз зупинились. З привітним

Словом звернувся тоді Одіссей і так до них мовив:

«Старче, до столу сідай, та й вам дивуватися годі.

395] Ми в цих покоях давно сидимо з нетерпінням, готові

Взятись до їжі, і тільки на вас ми оце дожидали».

Так він сказав, і до нього з руками простертими Долій

Прямо пішов і, руку його за зап'ястя вхопивши,

Став цілувать, і слово до нього промовив крилате:

400] «Любий, нарешті вернувсь ти! А як ми тебе виглядали!

Вже й не надіялись, - це лиш боги нам тебе повернули!

Будь же здоровий, веселий! Боги хай пошлють тобі щастя!

Ти ж усю правду мені розкажи, щоб знав я напевно:

Чи Пенелопі розумній відомо, що ти повернувся

405] Й дома уже, чи послати до неї нам вісника треба?»

Відповідаючи, мовив йому Одіссей велемудрий:

«Старче, усе вона знає. Чого тобі цим турбуватись?»

Так він сказав, і сів той на кріслі, обточенім гладко.

Славного стали тоді Одіссея словами вітати

410] І доторкатись руками сини челядинця старого,

Потім уряд біля Долія, батька свого, посідали.

Так споживали вечерю в господі вони за столами.

Чутка, вісниця бистра, тим часом по місту ходила,

Долю страшну і смерть женихів розславляючи всюди.

415] Тільки почувши про це, із зойком і тужним стогнанням

Всі почали звідусіль перед дім Одіссея збігатись.

Трупи убитих виносили з дому, й ховав свого кожен,

Тих же, що з інших країв, розіслали по інших домівках,

Всіх одвезти у швидких кораблях рибакам доручивши,

420] Та й подалися на площу гуртом із засмученим серцем.

А як зійшлися на площі і всі звідусіль позбирались,

Став перед ними Евпейт посередині й слово промовив.

Біль невимовний лежав на серці у нього за сина,

За Антіноя, що першого вбив Одіссей богосвітлий.

425] От він звернувся до них, проливаючи сльози, й промовив:

«Друзі, лихо страшенне намислив цей муж для ахеїв!

Вивіз відціль в кораблях багато мужів благородних

1 погубив місткі кораблі, погубив і людей він,

А повернувшись тепер, повбивав кефаленян найкращих.

430] Ну ж бо, раніш ніж устигне він швидко у Пілос укритись

Чи в богосвітлу Еліду втекти, де владарять епеї,

Вийдім на нього! Інакше ганьба нас окриє назавжди.

Сором нам буде тоді в усіх поколіннях прийдешніх,

Як за дітей ми своїх і за рідних братів на убивцях

435] Не помстимося. Зовсім не мило тоді б мені стало

Й жити! Волів би я швидше умерти й з убитими бути!

Отже, ходім, щоб не встигли вони через море податись».

Так говорив він крізь сльози, і жаль охопив всіх ахеїв.

Близько до них підійшли Медонт і аед божественний,

440] Що, лиш покинув їх сон, з Одіссеєвих вийшов покоїв.

Стали вони посередині, й дуже усі здивувались.

Сповнений мислей розумних, Медонт до присутніх звернувся:

«Слухайте слова мого, ітакійці! Не проти-бо волі

Вічних богів Одіссей наваживсь таке учинити.

445] Бачив я сам безсмертного бога, який з Одіссеєм

Поруч стояв і на вигляд був зовсім на Ментора схожий.

Хтось із безсмертних богів то з'являється лиш Одіссею,

Щоб підбадьорить його, а то женихів по господі,

Жахом пойнятих, ганяє, й ті купами падають долі».

450] Так говорив він, і острах блідий усіх огорнув їх.

З словом звернувся до них Аліферс, герой постарілий,

Масторів син, - і вперед, і назад він один лише бачив.

З наміром добрим до них він почав говорити й промовив:

«Слухайте, всі ітакійці, що маю вам нині сказати!

455] Тільки з нікчемності вашої все оце сталося, друзі,

Ментора ви, людей вожая, та й мене не схотіли

Слухати і від безглуздя дітей не стримали ваших,

Що у глупоті зухвалій страшного накоїли лиха,

Все сплюндрувавши майно та безчестячи вірну дружину

460] Знатного мужа, якому - гадали ви - вже не вернутись.

Хай же тепер буде так, послухайте ради моєї:

Ні, не йдім, щоб нещасть іще гірших собі не накликать».

Так він сказав, і з криком великим із місць позривались

Більшість присутніх, хоч решта, проте, на місцях залишилась.

465] Не до вподоби ця мова була їм - вони за Евпейтом

Хтіли іти, і зразу всі кинулись зброї шукати.

А після того як тіло блискучою міддю окрили,

Знову юрбою вони перед містом зібрались просторим.

їх вожаєм був Евпейт у дитячім своїм безрозсудстві.

470] Думав за смерть свого сина помститись, але не судилось

Вже повернутись йому, - знайшов там свою він загибель.

Саме у час той Кроніону Зевсові мовить Афіна:

«Батьку Кроніде, поміж усіма владарями найвищий!

Дай мені відповідь: що в своїх нині ховаєш ти мислях?

475] Чи зловорожу й надалі війну і лиху їм готуєш

Битву, чи дружбу тепер між двома закладеш сторонами?»

Відповідаючи, Зевс, що хмари збирає, промовив:

«З чого ти, доню, про це вивідувать стала й питати?

Чи не сама ти раніше намислила розумом власним,

480] Як Одіссей на тих людях, вернувшись, має помститись?

Зробиш, як схочеш. Я ж тільки скажу, як було б воно краще.

Помсту на всіх женихах здійснив Одіссей богосвітлий,

Тож, закріпивши в клятвах надійних, що він у них завжди

Буде володарем, ми і дітей, і братів їх загибель

485] Пустим в непам'ять. Хай знов у них буде любов обопільна,

Як і раніш, хай в мирі й багатстві навік вони будуть».

Цими словами він давнє зміцнив побажання Афіни,

Збігла стрімливо вона із високих вершин олімпійських.

Щойно солодким як мед наїдком усі вдовольнились,

490] Світлий почав говорить Одіссей, у нещастях незламний:

«Вийде хай глянути хтось, чи не близько вони вже підходять».

Так він сказав, і підвівсь тоді Долія син, як звелів він.

Вийшов, і став на порозі, і всіх уже близько побачив.

Швидко тоді Одіссеєві слово промовив крилате:

495] «Глянь-бо, вони уже близько. Скоріше до зброї ставаймо!»

Так він сказав, і кинулись зброю усі надягати -

Долія шість синів та ще четверо круг Одіссея,

Разом із ними й Лаерт, і Долій у зброю вдягнулись,

Хоч і давно уже сиві, обидва - бійці мимоволі.

500] А після того як тіло блискучою міддю окрили,

Двері тоді відчинили і вслід Одіссеєві вийшли.

Близько до них підійшла тоді Зевсова донька Афіна,

Ментора вигляд прибравши, з ним постаттю й голосом схожа.

Глянувши, світлий зрадів Одіссей, у нещастях незламний.

505] Швидко до любого сина свого Телемаха він мовив:

«Ти, Телемаху, вже й сам, прийшовши сюди, розумієш -

Мірятись силою з кращими в доблесті будеш мужами.

Не осором тепер роду батьків своїх, досі-бо завжди

Силою й мужністю ми на всю визначалися землю».

510] Відповідаючи, мовив йому Телемах тямовитий:

«Сам, як захочеш, мій батечку любий, побачиш, - це серце

Не осоромить, як висловивсь ти, отецького роду».

Так він сказав, і Лаерт, душею радіючи, мовив:

«Радість яка, який день мені випав, о милі богове!

515] Син мій з онуком моїм змагаються в доблесті нині».

Стоячи обіч, сказала йому ясноока Афіна:

«Сину Аркесія, між товариством усім найлюбіший!

Зевсові-батьку й дочці ясноокій його помолившись,

Списом своїм розмахнись довготінним і з силою кинь ним».

520] З словом цим міці йому надихнула Паллада Афіна.

Зевса великого доньці він щиро тоді помолившись,

Списом своїм розмахнувсь довготінним, і з силою кинув,

І в міднощокий шолом Евпейтові прямо улучив.

Списа не стримав шолом - пройняло його міддю навиліт.

525] З грюкотом впав він на землю, аж зброя на нім забряжчала.

З сином своїм ясночолим напав Одіссей на передніх,

І почали їх списами й дволезими сікти мечами.

Всіх би побили й позбавили їх повороту додому,

Коб не Афіна, Зевса егідодержавного донька.

530] Крикнула лунко вона і всіх зупинила відразу:

«Гей, зупиніть, ітакійці, війну між собою жахливу!

Годі вам кров проливать, розходьтеся всі якнайшвидше!»

Мовила це їм Афіна, і острах блідий огорнув їх.

Перелякалися так, що з рук у них випала зброя, -

535] Падало все в них на землю, коли їх богиня гукала.

Бігли до міста усі, щоб тільки життя врятувати.

Страшно крикнув ясний Одіссей, у нещастях незламний.

Ввесь він напруживсь і кинувсь, немовби орел з височіні.

Блискавку димно-сірчану метнув тоді з неба Кроніон,

540] Впала під ноги вона громовержця дочці ясноокій.

До Одіссея звернулась тоді ясноока Афіна:

«О Лаертід богорідний, удатний на все Одіссею!

Годі, кінчай вже війни усім осоружної розбрат,

Щоб громозвучного Зевса Кроніона більш не вгнівити».

545] Так сказала Афіна, і радо її він послухав.

Потім у клятвах надійних уклала між ними угоду

Зевса егідодержавного донька, Паллада Афіна,

Ментора вигляд прибравши, з ним постаттю й голосом схожа.

ПРИМІТКИ

ПІСНЯ ПЕРША

[Арабськими цифрами позначена нумерація рядків (віршів), римськими - пісні поеми. У квадратних дужках - номера сторінок видання]

2. Столиця троян - Іліон, або Троя. Про події десятого, останнього року боротьби за Іліон розповідається в «Іліаді» Гомера.

8. Гелій, або Геліос - бог сонця, Гіперіон - той, що ходить над нами (Геліос іменується так за ім'ям свого батька).

10. «.../ нам розкажи...» - Цими словами поет визнає, що й до нього існували перекази про пригоди Одіссея. Про попередників Гомера Арістотель так говорить у своїй «Поетиці» (IV): «До Гомера ми не можемо назвати нічиєї такого роду поеми, хоч, напевно, їх було багато».

11. «Інші...» - ахейські вожді, що воювали під Троєю. Про їх пригоди розповідала епічна поема «Повернення», яка не збереглася.

25. Гекатомба - жертва богам, яка складається із ста биків або овець; означає також взагалі багату жертву, в переносному розумінні - величезні жертви (війни, терор, пошесті).

35. Атрід - тобто син Атрея, Агамемнон, якого по поверненні з Трої, за переказом, убила його дружина Клітемнестра у змові з своїм коханцем Егістом. Розповідь про цю змову та про помсту Агамем-нонового сина Ореста (див. І. 35 і 40) лежить в основі драматичної трилогії Есхіла «Орестея». Іменування за предками батьківської лінії (так звані патроніміки) в гомерівську епоху свідчать про сталість патріархального укладу, що прийшов на зміну давньому матріархатові.

38. «Світлий дозорець» - епітет Гермеса, гр. аргейфонтес - дослівно - світлосяйний, бистрий, за іншими - губитель світла; пізніша народна етимологія цього епітета Гермеса, бога вітру і дощів, що затьмарюють чисте небо, дала початок переказу про вбивство Гер-месом Аргоса, і самому епітетові надано значення «аргосовбивця».

[509]

44. «Ясноока Афіна» - власне, з ясно-синіми, гострозорими, видючими і вночі, як у сови, очима, що наводять острах своїм блиском. Цей рядок не раз повторюється пізніше, часом з незначними змінами, як авторська репліка перед початком мови Афіни. Аналогічні повторення реплік і окремих уривків тексту часто траплятимуться далі як своєрідний засіб епічної розповіді або як зроблена з тою чи іншою метою пізніша вставка.

50. «...на ... пупі широкого моря» - тобто на острові посеред моря.

52. «Згубного донька Атланта» - німфа Каліпсо.

58. «...дим, що над рідним підноситься краєм...» - Відгук цих слів Гомера та старогрецького прислів'я - «Дим вітчизни нам любіший, ніж вогонь на чужині», - позначається в аналогічному вислові римського поета Овідія «Еі гашш раїгіае сіиісіз» («Понтійські послання»), в словах Чацького «И днм отечества нам сладок и приятен» (О. Грибоєдов, «Лихо з розуму»), в поезії Лесі Українки «Дим» - «Для нас у ріднім краю навіть дим солодкий та коханий», в одному з сонетів М. Зерова - «Там зноситься Ітаки синій дим».

61-62. «Одіссей... одвертаєшся й досі...» - гра слів, що відтворює відповідну гру слів оригіналу.

68. Посейдон тут названий земледержцем; частіше він зветься землі потрясателем. Перший з цих епітетів стосується дуже давніх часів, коли Посейдон вважався богом землі та земної родючості, другий - пізнішої епохи, коли він став богом морської стихії. Про осліплення кіклопа Поліфема, що накликало на Одіссея гнів Посейдона, розповідається в пісні IX.

85. Острів Огігія - можливо, це не назва острова, а епітет, що означає - стародавній, одвічний (див. також прим, до VII. 245).

90. «Довговолосі ахеЬ. - Довгим волоссям відрізнялись не тільки вільні від невільників, а й знатні від незнатних.

99. «Спис... з наконечником мідним». - В гомерівську епоху майже не знали залізних виробів, а користувались переважно бронзовою або мідною зброєю та начинням.

101. «...донька всевладного батька» - тобто Афіна, яка, за міфологічним переказом, вийшла з Зевсової голови.

109-110. Стародавні греки пили переважно розбавлене вино, яке більше ніж наполовину змішували з водою в так званих кратерах (глиняний або й срібний посуд). Окличники, або оповісники скли-

[510]

кали на збори, стежили за порядком під час суду, прислуговували при жертвоприношеннях владарів, а також за їх столом.

153. Кіфара та схожа на неї формінга - струнні інструменти гомерівського часу, на яких грали вступ перед початком співу та заповнювали паузи між його частинами, тоді як самий спів виконувався без супроводу.

183-184. «Пливши... в місто Темесу, по мідь, а везу я залізо блискуче». - Торгівля гомерівських часів мала переважно міновий характер.

187. «...гістьми з твоїм батьком були ми взаємно». - Обопільна гостинність, так звана проксенія, була необхідною формою взаємної допомоги, бо за межами своєї вітчизни сподіватись на чийсь захист не доводилось.

202. «...не віщун я і з льоту пташок ворожити не вмію». - Ворожіння по льоту пташок було дуже поширене серед стародавніх греків, при цьому звертали увагу - звідки й куди летить пташка, якої вона породи тощо.

239. «Пагорб могильний над ним насипали б там всеахеї». - Серед багатьох грецьких племен гомерівської доби чільне місце належало ахеям, отже, збірне поняття всеахеї означало греків взагалі. Пагорб могильний, або так званий кенотаф, - насип у вигляді могили; його насипали для тих, хто загинув на чужині і не був належно похований [без поховання душа померлого, за віруванням греків, не потрапляла до АЗду (підземного царства) й не знаходила заспокоєння].

241. «Гарпії ж нині його від нас одібрали безславно» - прислів'я про людину, яка без вісті пропала, побудоване на основі міфу про гарпій, крилатих потвор, що викрадають людей.

247. «Скільки їх тут не кермує, на цій кременистій Ітаці» - звукова гра оригіналу, зразки якої нерідко трапляються в поемі.

248. «Всі мою сватають матір і дім мій нещадно грабують». - В сватанні до жінки, про чоловіка якої двадцять років нема ніяких чуток, не вбачалося нічого злочинного, - ганебним було лише зухвале зловживання її гостинністю.

267. «Тільки в безсмертних богів лежить іще це на колінах» - приблизно відповідає нашому прислів'ю: «Надвоє баба ворожила».

319. «...богиня зникла, мов чайка...» - Афіна у вигляді чайки, морського орла або ластівки - відбиток амфібологічних уявлень

[511]

стародавніх греків, які нерідко шанували богів у вигляді тих чи інших тварин.

356-359. Ці рядки - виразне свідчення про патріархат в гомерівському суспільстві, коли влада в домі належала чоловікові.

431-432. «...двадцять за неї волів заплативши; в домі так само її шанував, як і жінку...» - Домашня худоба в гомерівському суспільстві становила мінову одиницю - за невільника платили від восьми до двадцяти биків. Становище придбаних таким способом челядників ще не було таким принижено рабським, як пізніше, - на них здебільшого дивились як на членів сім'ї.

441. «...причинила двері і ременем засув знадвору засунула тихо». - У дверях стародавніх греків не було ні замків, ні ключів, замикались вони на дерев'яний засув, як і в старожитних українських хатах.

ПІСНЯ ДРУГА

1. «Ледве з досвітньої мли заясніла Еос розоперста» - епічна формула опису світанку, багато разів повторювана в поемі.

15. Герой - в первісному значенні - дух померлого, що впливає на живих; у Гомера - вождь, воєначальник, а також воїн, боєць, взагалі - славний муж.

19. Про загибель Одіссеєвих супутників у печері людожера кіклопа розповідається в IX пісні.

22. Для гомерівської епохи, на відміну від пізніших часів, характерною була повага до фізичної праці навіть у знатних родинах.

37. «...йому берло у руки вклав окличник...» - Берло (по-грецьки скептрон - скіпетр) - посох, жезл, знак гідності жерців, суддів, послів, окличників та владарів; на народних зібраннях вручався як ознака влади тому, хто забирав слово.

53. «Викуп за дочку». - За гомерівських часів жених повинен був принести весільні подарунки своїй нареченій та її батькові як викуп за неї; батько теж давав подарунки молодій як посаг. При цьому не зневажались і почуття нареченої («...щоб ...видав її за того, кого схоче, хто буде їй любий»).

72. «Ахеї в наголінниках мідних». - Мідні наголінники захищали ноги бійців від поранень і були окрасою воїнського вбрання.

[512]

95. Ткання й прядіння було звичайним заняттям стародавніх жінок; льняні тканини вважались розкішшю, доступною тільки заможним людям; простий люд носив одежу з грубої повсті.

120. Мікена, Тіро і Алкмена - жінки, що зрадили своїх чоловіків: Алкмена, дружина Амфітріона, породила від Зевса сина Геракла, Кефеєва дружина Тіро - двох близнят від Посейдона, міф про Міке-ну - невідомий.

132. «...сплатити віно Ікарію» - йдеться про пеню, яку чоловік повинен сплачувати батькові своєї дружини, повертаючи її до нього (або, як у даному разі, син, що виряджає свою матір-вдову до її батька) без поважних причин.

145. «...загинете ви без відомсти». - Замість загиблого батька Телемах мав право, за народним звичаєм, помститися на женихах за заподіяні ними збитки.

154. «І над домами направо й над містом кудись полетіли». - Стародавнє гомерівське місто, подібно до Мікен (та й до нашого Києва), поділялось на дві частини: високе місто, на пагорбі, де стояли будинки владущих (звідси й епітет Ітаки - здалеку видна), і нижнє місто, поділ, де жили нижчі верстви населення.

191. «...з поміччю птахів отих...» - Слово «отих» разом із відповідним жестом промовця вказувало на двох орлів, які щойно пролетіли над містом.

203. Еврімах говорить тут про відшкодування завданих женихами збитків у такому ж самому розумінні, як раніше говорив про це Телемах.

225. Ментора, Одіссеєвого друга, під виглядом якого Афіна допомагає Телемахові, треба відрізняти від Мента, тафійського вождя, що його вигляд вона прибирає в першій пісні (р. 105). Схожість, а разом з тим неоднаковість цих імен - один з доказів різночасного походження відповідних частин «Одіссеї».

271 - 280. Багаторазове повторення складів по, пе та ін. в оригіналі, що справляє враження нарочитої гри звуками, відтворюється і в перекладі: перейнявши, лугь, иевен, иодібним, локине, сиовниш.

290. Борошно ячне, з якого варили кашу, пекли коржі та хліб, маслини, олія, розбавлене водою вино та овочі й фрукти - звичайна їжа стародавніх греків.

[513]

388. «Сонце тим часом зайшло, і тінями вкрились дороги». - Цей рядок часто повторюється в «Одіссеї», коли йдеться про закінчення дня.

432. «...богам... лили у зливання...» - Крім принесення в жертву биків, овець тощо, греки приносили й безкровні жертви у вигляді плодів, а також узливань (вином, медом, оливою, молоком і водою).

ПІСНЯ ТРЕТЯ

2. Неба твердінь мідяна. - За уявленнями людей гомерівської доби, небо являло собою мідне або залізне склепіння.

5-6. « Чорних биків... різали в жертву...» - Биків та інших тварин чорної масті приносили в жертву підземним божествам, а також Посейдонові (див. прим, до І. 66), якого уявляли «в кучерях темних».

17. «Нестор - упокірник коней». - Саме владущі верстви, що були власниками коней, виставляли з-поміж себе колісничних бійців.

35. «Руки піднявши, вітали...-» - Стародавні греки вітали один одного, піднімаючи руку вгору або доторкаючись нею до плеча.

42. Зевс-егідодержавець. - Егіда - зроблений з козиної шкури щит Зевса, яким він здіймає грізні бурі і наводить жах на ворогів. Перша егіда, як розповідає міф, була зроблена для Зевса з шкури кози Амалтеї, яка згодувала його своїм молоком на острові Криті. В переносному розумінні егіда - захист, оборона, заступництво («бути під егідою»).

63. «Келих дводонний» - з двома заглибинами - зверху і знизу. 68. «Нестор, їздець староденний...» - В оригіналі, власне, - їздець геренський. Герен - місто в Еліді, де Нестор народився. Вірніше, проте, пов'язувати цей епітет із словом «герон» - старик. Інший епітет Нестора - «комонник старезний», тобто бадьорий старик, що може ще їздити верхи.

73. «Наче розбійники ті, що гасають по водних просторах». - Морський розбій та піратські наскоки на береги сусідніх грецьких племен були звичайною справою за гомерівських часів, і Нестор запитує про це без будь-якого докору й здивування.

109. «Еант войовничий» - один із двох героїв ахейських, відомих також під ім'ям Аяксів, син саламінського владаря Теламона (див. також прим, до XI. 543-551).

130-132. Грецькому війську, як розповідає міф, довелося зазнати багато лихих пригод, перше ніж воно повернулось додому.

135. «...гнів... ясноокої доньки батька всевладного» - тобто гнів Зевсової доньки Афіни, викликаний тим, що другий Еант, син Ой-лея (див. IV. 499), при взятті Трої збезчестив у храмі Афіни Кассан-дру, дочку троянського владаря Пріама.

136. «...розбрат вчинила вона між Атрідів» - тобто між синами Атрея - Агамемноном і Менелаєм.

137-138. «...поскликали на збори ахеїв проти звичаю, тоді, як за обрій вже сонце сідало». - Стародавні греки сходились на ради на міську площу дуже рано - о шостій або сьомій годині ранку, і громадські збори не повинні були затягуватись далі заходу сонця.

167. Син Тідея - Діомед, що силою і хоробрістю поступався тільки перед славетним Ахіллом. Діомед разом з Одіссеєм викрав з Трої палладій (зображення озброєного божества) і цим сприяв подоланню Трої. В переносному розумінні палладій - захист, оплот.

174. «...прорізати впрост до Евбеїморя середину...» - Греки звичайно плавали понад берегами та прибережними островами, - плавання напрямки вважалось дуже ризикованим.

189. Світлий син Ахілла - Неоптолем.

196-197. «Як воно добре... Помстився-бо він...» - Звичай кривавої помсти за часів родового устрою вважався святим обов'язком.

267. Співець - за роз'ясненням античних коментаторів, ім'я цього аеда - Демодок.

279-280. «Феб-Аполлон, що ласкавими з неба сягає стрілами...» - Наглу смерть людини в розквіті сил пояснювали втручанням богів: Аполлон убивав стрілою чоловіків, Артеміда - жінок.

332. «...відріжте бикам язики і вина намішайте...» - Йдеться про заключні моменти жертвопринесення.

372. Афіна у вигляді морського орла - див. прим, до І. 319.

378. Трітогенея - народжена біля лісового потоку Трітону. Цей епітет Афіни виводили також від слова «тріто», що нібито означало «голова», і перекладали - «із голови (Зевса) народжена».

455-463. Опис жертвопринесення, що починається з обсипання жертовної тварини зерном та спалення шерсті, зрізаної з її голови, і окроплення вівтаря її кров'ю; спаливши для вшанування богів деякі частини забитої тварини, решту ділили між собою і тут же справляли жертовну учту.

464-467. Дуже давній звичай, властивий гомерівській добі.

[575]

ПІСНЯ ЧЕТВЕРТА

5. Син Ахілла, мужів переборця - Неоптолем (див. прим, до III. 189).

11 - 12. Мегапент народився від рабині - один з небагатьох випадків вживання в «Одіссеї» слова «раб, невільник». Див. ще XIV. 340; XVII. 323; XXII. 423; XXIV. 252.

73. Електр - янтар, який особливо цінували стародавні греки за його прозорість; пізніше вони називали електром сплав із золота і срібла.

92. Йдеться про вбивство Агамемнона.

123-125. Перелік служниць Єлени.

129. «...золота десять талантів». - Вага гомерівського таланту невідома. Бронзові злитки, знайдені в Фесті, важать до 40 кілограмів, вага егінського таланта - близько 37 кг.

198. «Кучеріми острижем...» - На ознаку трауру стародавні греки мали звичай відрізати пасмо волосся і присвячувати його померлому. Цей звичай був поширений і в післягомерівські часи.

208. Нитку життя, тобто долю людини, в старогрецькій міфології звичайно прядуть Мойри, богині людської долі (римські парки). Тут цю нитку пряде сам Кроніон, тобто Зевс.

221 та 228-230. «Зілля, що й біль погамує... в Єгипті, де плодоносна земля... родить багато зілля...» - У староєгипетській медицині відомий був «мемфіський камінь», прикладанням якого анестезували біль. Єгипет вважається першою вітчизною лікування рослинами, у протилежність стародавній Халдеї, вітчизні астрологів та ворожбитів, де лікували лише заклинаннями.

228. Полідамна і Фтон - подружжя, в якого Менелай жив у Єгипті.

232. «...усі-бо в краю тім із роду Пеана». - Пеан - гомерівський бог лікування. Єгиптян, які здавна добре зналися на лікувальних зіллях, вважали його нащадками.

246. «...ворожого міста». - Мається на увазі Троя.

261-262. Натяк на кохання до Паріса і викрадення ним Єлени, що викликало Троянську війну.

272. «Удерев'янім коні...» - За порадою Одіссея, греки спорядили під Троєю величезного дерев'яного коня, всередині якого сховались воїни, а самі відпливли, удаючи, ніби облогу Трої знято. Не-

[516]

зважаючи на попередження жерця Лаокоона, троянці внесли коня в Трою; ахейські воїни вночі вийшли з утроби коня й відчинили міські ворота грекам. Так було взято і зруйновано Трою. В переносному розумінні троянський кінь - підступний дарунок.

349. «морський... старець правдивий» - Протей (див. прим, до р. 400).

368-369. «...кривими гачками ловили рибу вздовж берега, - шлун-ки-бо голод їм мучив страшенний». - Гомерівські греки рибу їли тільки з голоду, в разі крайньої потреби. Тому-то й море, «багате на рибу», часто зветься в Гомера «безплідним».

400 і далі. Одіссеєва розповідь про подолання Протея та зрадливість його доньки Ейдотеї першоджерелом своїм має стародавні єгипетські міфи. В переносному значенні Протей - символ мінливості, спритності, невпійманності.

405. «...поріддя прекрасної доньки морської...» - тобто богині моря Амфітріти.

445. Амбросія - їжа безсмертя, якою боги, згідно міфів, живились і користувались для намащувань.

477. «...до Єгипту... ріки, що ллє з неба потоки» - тобто до Нілу, що розливається від дощів.

501. Скелі Гірейські були розташовані, за одними даними, недалеко від Евбеї, за іншими - біля острова Міконоса (в групі Кіклад). Взагалі наведений тут маршрут морської подорожі троянських героїв відбиває плутанину географічних понять у стародавніх греків.

506. Тризубець - рибальське знаряддя, атрибут влади Посейдо-на; тризубець служив для нього також чудодійним жезлом, щоб викликати морську бурю або заспокоювати її.

517. «...дераніше Фієст мав оселю...» - йдеться про острів Кітери недалеко від Пелопоннесу. Наведений тут варіант міфа про вбивство Агамемнона відрізняється від попереднього (див. прим, до І. 35), - ще одно свідчення про неодночасне створення різних частин «Одіссеї».

563-564. Рівнина Еаісійська - за віруванням греків, поля блаженних, загробна країна десь за межами населеного світу, куди боги нібито переносять своїх обранців, щоб дарувати їм безсмертя. Рада-мант - один з осельників Елісійської рівнини, славний своєю справедливістю.

[517]

569. «...доводишся Зевсові зятем». - Менелаєва дружина Єлена була дочкою Леди й Зевса, що поєднався з нею в образі лебедя.

617. Коментатори «Одіссеї» здавна вважали, що ім'я Федім, яке означає «світлосяйний, славетний», є лише епітет сідонського владаря, справжнє ім'я якого - Собал (одне з фінікійських складених імен з основою «баал» - володар). В «Одіссеї» згадується ще одне ім'я сідонського владаря - Арібант (XV. 426).

621-624. Опис спільного бенкету, що його, очевидно, готували вскладчину.

640. Перша згадка про свинопаса, якого тут не названо на ім'я. Йдеться про Евмея, звання якого, з додатком епітетів - богосвітлий, пастухів розпорядник, починаючи з пісні XIV, так часто згадуватиметься в поемі, що й справді не буде потреби називати його на ім'я.

680. «Щойно ступив на поріг він...» - Це не значить, що до покоїв Пенелопи треба було сходити вниз, адже жіноча половина - це верхні покої; проте поріг у кожних дверях взагалі був настільки високий, що його треба було переступати, високо піднімаючи ногу, або ж виходити на поріг і сходити з нього; він міг також служити зручним сидінням (порівн. р. 718).

743-744. «Хочеш - безжальною вбий мене міддю, вижени з дому мене...» - Евріклея запевняє, що готова прийняти як не смерть, то вигнання з дому, якщо скаже неправду. Так читають це місце нові дослідники (Берар), замість «залиши мене в домі», що було б позбавлено всякого смислу.

756. Аркесіад - тобто син Аркесія, Лаерт, Одіссеїв батько.

761. «Всипала в кошик ячменю...» - Ячмінь заміняє Пенелопі жертву.

797. Деякі коментатори (Арістарх) вважають, що Іфтіма - не ім'я, а епітет, який означає - «поважна», «шановна».

834. Темна оселя Аїда - підземне царство тіней.

ПІСНЯ П'ЯТА

1. Тіфон - старший брат троянського владаря Пріама, коханець богині світання, розоперстої Еос. Вона випросила у Зевса Тіфонові безсмертя, але забула попросити вічної юності, і Тіфон став невмирущим старцем; звідси приказка - жити довше самого Тіфона, тобто досягти глибокої старості. Тіфона (або, як часто пишуть, - Тіто-на) треба відрізняти від гіганта Тіфона (Тіфаона, Тіфоея).

[518]

43. Гонець світлосяйний - епітет Гермеса, див. прим, до І. 38.

50. «І, обминувши Перею...» - На підставі нових досліджень, замість назви «Піерія» (місцевість на північ від Олімпу, в Фракії, де нібито жили музи, так звані піеріди), читаємо «Перея» - місцевість у Фессалії, недалеко від гори Олімпу, на якій жили грецькі боги і з якої Зевс послав Гермеса до німфи Каліпсо. Етер, або ефір - надхмарний простір під небесним склепінням.

51. Гермес у вигляді чайки - див. прим, до І. 319.

163. Пліт - тобто примітивне судно. Плотом (гр. «схедіа») у давньогрецькій поезії часто називали судно взагалі.

184-185. «Будьте ж ви свідками... Стіксові води...» - Клятва водами підземної річки Стіксу вважалась найбільшою з клятв, священною для богів і для людей.

250. Судна вантажні. - Мореплавство стародавніх греків знало два види суден: «довгі кораблі», що призначались для швидких переходів, отже, мали видовжену, гостроконечну форму з нешироким дном і довгими бортами, щоб умістити якнайбільше гребців, і «круглі кораблі», для перевезення вантажів, з широким дном і великим, містким трюмом, що надавало судну майже сферичної форми.

272-275. Морські плавання греки провадили без компаса, орієнтуючись на зорі. Серед перелічених тут сузір'їв найважливішим для грецьких моряків було сузір'я Арктос, або Ведмедиці - Велика й Мала, що ніколи не заходять за обрій північного неба («...до купань в Океані-ріці не причетний»). В стародавній Греції, як і тепер на Україні, Арктос ще називали Возом, бо збирання врожаю і перевезення його на великих чотириколісних возах провадилося у них саме тоді, коли це сузір'я стоїть у небі найвище.

277. Острів німфи Каліпсо, за Гомером, містився на крайньому заході відомого стародавнім грекам світу - недалеко від теперішнього Гібралтару. Отже, вертаючись додому, Одіссей прямує на схід, і сузір'я Віз лишається в нього весь час ліворуч.

283. Пагори Солімські - узвишшя в західній частині Малої Азії, за назвою племені солімів.

295-296. В гомерівську епоху знали чотири вітри відповідно до чотирьох сторін світу: східний вітер - Евр; західний - Зефір, здебільшого м'який і теплий, але часом дощовий, непогожий; південний вітер - Нот, що приносив дощі й тумани; північний - Борей, хо-

[519]

лодний, зимовий вітер. Владарем вітрів вважався Еол - про перебування Одіссея у нього в гостях розповідається в X пісні.

310. Син Пелея - Ахілл, за тіло якого під Троєю точився бій з участю Одіссея.

333-353. Прихована гра слів, побудована на протиставленні імені Левкотеї, білої богині, чорній хвилі, в яку вона поринає.

346. Намітка - тобто хустка з пов'язкою на голові у грецьких жінок, щоб можна було прикривати обличчя, наче серпанком.

445. «Зглянься, хто б ти не був, володарнії» - За віруванням греків, у кожній річці жив однойменний з нею бог. Не знаючи назви річки, до якої приплив Одіссей, він не знає, як назвати її божественного владаря.

488-490. Тут ідеться про давній спосіб видобування вогню, коли нове багаття запалювали від приску старого.

ПІСНЯ ШОСТА

3. Земля феакійців - Схерія, куди вони переселилися з такої ж міфічної Гіпереї, розташована недалеко від казкової країни кіклопів.

37 та 58. «Мулів велить запрягти...-» - В гомерівську епоху греки знали повози двох типів: легкі, запряжені кіньми, колісниці на двох невеличких колесах - для подорожувань, перегонів та боїв, і важкі, запряжені мулами вози на високих, міцних колесах - для перевезення вантажів.

74. Гомерівські греки носили вбрання двох типів: хітон - натільну одіж, переважно льняну, і поверх неї надягали хлайну - теплий шерстяний плащ, або фарос - полотняне покривало; верхній плащ, який звався гіматій, являв собою довгу тканину, перекинуту через ліве плече й закріплену над або під правим.

91-92. «Плаття... в ямах топтали...» - За гомерівських часів жінки прали білизну, топчучи її ногами.

105 та 123-124. Німфи - нижчі божества, що жили, за віруванням греків, у морях (нереїди), в річці Океані (океаніди), у водах на суходолі (наяди), в полях і луках (лимоніади), в долинах (напеї), в горах (ореади), в лісах (алсеїди), на деревах (дріади) тощо - як втілення відповідних сил природи. Мистецтво зображало їх у вигляді прекрасних дів, нагих і напіводягнених.

[520]

159. «Хто, перевищивши інших дарами, введе тебе в дім свій». - Йдеться про викуп, який дає молодий батькові дівчини, беручи її заміж.

207-208. «...під захистом Зевса самого всі подорожні і вбогі...» - Зевса вважали покровителем гостинності, звідси епітет - Зевс «гостинний» і «гостям супутник» (див. IX. 271).

221-222. Одіссей виявляє незвичну для гомерівських часів соромливість (див. прим, до III. 464).

288. «Вільно б з мужчинами зналась раніше відкритого шлюбу». - Гомерівські дівчата жили при батьках досить замкнуто. З'являтись на вулиці із стороннім мужчиною вважалось для них непристойним.

310. Припадання до колін та обнімання їх (див. також VI. 142) - один із видів уклінного прохання. Звертання до авторитету господині дому Арети - слід давнього матріархату, коли жінці належала керівна роль у житті роду й сім'ї.

329. «...боялась вона свого дядька» - тобто Посейдона.

ПІСНЯ СЬОМА

54-55. Арета, дружина Алкіноя, як видно з цих рядків, доводилась йому сестрою. Це не порушувало найдавнішого звичаєвого права, адже сам Зевс і Гера теж були брат і сестра. Проте далі (рр. 61-65) Арета змальовується як племінниця Алкіноя - явний слід пізнішої епохи, коли шлюб рідних брата й сестри стали вважати кровозмішанням.

59. Плем'я казкових велетнів-гігантів, за переказом, повстало проти богів, але було переможене ними і скинуте в підземне царство.

86-89. В домах заможних греків двері й навіть пороги оббивали золотими, срібними й мідними платівками, так само як стіни оббивались міддю. Темно-синя сталь - особливий емалевий сплав темно-синього кольору, відомий ще в мікенську епоху.

103. В заможних домах гомерівської епохи кількість слуг-не-вільників звичайно була невелика. Круглу цифру «п'ятдесят слу-жебних жінок» треба сприймати як епічну умовність.

[521]

137-138. Осяйний дозорець - Гермес. Йому робили узливання перед сном, бо він нібито усипляв людей, доторкаючись до їх очей своїм жезлом, і вночі був охоронцем спокійного сну.

146. Цей рядок перекладено за виправленим текстом, замість традиційного «...Арето, ясна Рексенора божистого донько».

153. «...край вогнища хатнього сів він на попіл-». - Хатнє вогнище - священне місце в домі, осередок культу домашніх богів. Сідати на попіл було ознакою найукліннішого прохання.

197. Прялі суворі - Мойри, богині людської долі: одна з них пряде нитку життя людини, друга, натягуючи нитку, визначає строк життя, і третя, перерізаючи нитку, припиняє життя людини.

245. Ім'я німфи Каліпсо (буквально «та, що ховає»), можливо, семітського походження.

259. Число сім вавилоняни вважали священним числом.

321. Острів Евбея міг здаватися дуже далеким тільки для малоазійських греків, для жителів грецького континенту - це один з найближчих островів.

ПІСНЯ ВОСЬМА

18. Син Лаерта - Одіссей.

64. Грецькі народні співці - аеди, або рапсоди - були здебільшого сліпі, сліпцем вважали й самого Гомера. Так само й українських лірників та кобзарів ми уявляємо переважно сліпими.

79. Піфійський храм Аполлона у Дельфах побудовано на тому місці, де, за переказом, Алоллон убив потворного змія Піфона; дельфійське святилище звали Піфо, а жриць, які в ньому пророкували, піфіями.

82. «Початок нещасть» - йдеться про Троянську війну.

111 - 115. В переліку феакійських юнаків майже всі імена пов'язані з морською справою, так само як і ім'я самої Навсікаї або її діда Навсітоя; обидва імені походять від грецького слова навс - корабель, Акроней - той, що спереду корабля, Окіал - той, що біжить по морю, Елатрей та Еретмей - весляри, гребці; Навтей - корабельник, Прімней - стерничий, Амфіал та Анхіал - ті, що живуть по обидві сторони моря, Анабесіней - той, що виходить на корабель, Фтоон - швидкий, Поліней - багатокорабельний, Тектонід -

[522]

син кораблебудівника, Евріал - належний до широкого моря, На-вболід - вимірювач морських глибин або корабельний списник.

124. В «Іліаді» (X. 351-353) трудова витривалість мулів порівнюється з працездатністю волів: коли пара мулів і пара волів починають разом кожна свою борозну, мули, звичайно, приходять першими.

161-164. Морську торгівлю за гомерівських часів провадили переважно фінікійські купці, грецькі владущі верстви ставились до неї презирливо.

168-175. Ідеалові гомерівської людини, яка величалася «вродою, розумом бистрим, своїми ділами» («Іліада», І. 115), не відповідає відбита в цьому рядку «Одіссеї» підміна «діла» «красномовністю» - ознака значно пізнішої епохи і ще одне свідчення різночасного походження окремих частин поеми.

219-228. «Перемагав мене лиш Філоктет... біля Трої...» - Цю згадку про лучні змагання під Троєю, очевидно, теж пізнішу вставку, важко погодити з кінцевими рядками VIII пісні (рр. 577-586), де ніхто ще не знає про участь Одіссея в Троянській війні.

266-369. Ця велика вставка, після якої продовжуються танці та ігри феаків, здавна зветься розповіддю «про перелюбство» Арея й Афродіти.

288. Кітерея - епітет Афродіти за назвою острова Кітери, біля якого вона, за легендою, народилась із піни морської і де було місце її давнього фінікійського культу. Цей епітет, взагалі не властивий гомерівському епосові, знаходимо ще тільки в пісні XVIII. 193. Мабуть, обидва ці місця - пізніші вставки.

318-319. Звичаєве право дозволяло чоловікові, якого зрадила дружина, повернути її батькові і стягнути з нього заплачений за неї викуп.

326 та 343. Описаний у цих місцях, а ще раніше в «Іліаді» (І. 599), нестримний, громоподібний регіт олімпійських богів здобув назву «гомеричного сміху».

348. Йдеться про відшкодування за образу.

361-363. Арей і Афродіта тікають туди, де були найголовніші місця їх культу; Фракія - країна, де особливо шанували Арея. Пафос - місто на острові Кіпрі з відомим храмом Афродіти. Проте за гомерівських часів Кіпр не належав грекам, і згадка про нього - ще одне свідчення, що розповідь «про перелюбство» - пізніша вставка.

[523]

443-445. Попередження Арети - натяк на викрадення Еолового міха з вітрами, про що мова йтиме далі (X. 20-47).

492-520. Про епізод з троянським конем розповідають так звані поеми епічного циклу, що виникли пізніше гомерівських. Про падіння Трої розказують поеми «Зруйнування Іліона» та «Мала Іліада».

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТА

62-63. Не раз повторюється як своєрідний рефрен (рр. 105, 565 - 566 і далі).

65. «...викликали по тричі ми кожного...» - Триразове викликання вбитих становило обряд прощання з ними, щоб допомогти їхнім душам вернутись до вітчизни, у спеціально споруджені могили-ке-нотафи (див. прим, до І. 239).

101. «...лотоса ласо споживши...» - Звукова гра слів лотоса - ласо відтворює гру слів оригіналу, де слово «лотос» зіставлено із словом «лантано» - забувати (звідси й уявлення про лотос як квітку, що дає забуття).

108-109. «Ні ораниці не орють вони... в них і без оранки... все виростає». - Відтворення гри слів оригіналу.

116-119. «...острівець невеликий... там без ліку диких пасеться кіз...» - Можливо, це острів Капрі (буквально «козиний»), розташований біля Неаполя, недалеко від вулканічної Сицилії, яку слід розуміти під казковою країною кіклопів (буквально - «круглооких»).

125. «...кораблів із червоними грудьми...» - ніс корабля фарбували, звичайно, червоним суриком, а боки смолили, звідси й епітет корабля - «чорний» або «чорнобокий».

213. Бесаги - тобто шкіряні мішки, що їх брали з собою в подорож стародавні греки, щоб зберігати вино.

270. Зевс вважався покровителем подорожніх, що просять захисту і пристановища (див. прим, до VI. 207-208).

359. Амбросія - див. прим, до IV. 445. Нектар - напій богів, що давав їм безсмертя і вічну юність.

ПІСНЯ ДЕСЯТА

7. «Замужем дочки його були за своїми братами». - Одруження синів Еола з рідними сестрами - відбиток дуже давньої, порівнюючи з гомерівськими часами, групової форми шлюбу.

[524]

86. «Близько-бо сходяться там дня і ночі розбіжні дороги». - Тут відбито відомості стародавніх греків про так звані «білі ночі» на півночі. Очевидно, країна лестригонів з її короткими літніми ночами - найбільш віддалене на північ місце Одіссеєвих блукань.

135. Острів Еея. - В «Телегонії», останній з поем троянського циклу, яка до нас не дійшла, розповідалося, що Кіркея породила від Одіссея сина Телегона («народжений далеко»), який, шукаючи батька, прибув на острів Ітаку. Одіссей збройно виступив проти прибулих чужоземців і був смертельно поранений рукою Телегона. Довідавшись про те, що він убив свого батька, Телегон забрав з собою на Еею Пенелопу, з якою потім одружився, і Телемаха, дружиною якого стала Кіркея.

190-192. Натяк на тумани, під час яких ні по сонцю, ні по зорях, по яких орієнтувались мореплавці, не можна встановити, де схід, а де захід.

222. Грецькі жінки працювали за верстатом не сидячи, а ходячи навколо нього (див. рр. 226-227).

235. Світле прамнейське вино - з виноградників гори Прамни на острові Ікарії (є ще однойменні міста біля Смірни та на острові Лесбосі).

280. Греки вітались, не подаючи один одному руку, а лише торкаючись нею плеча (див. прим, до III. 35).

302. Світлий дозорець - епітет Гермеса (див. прим, до І. 38).

305. Молі - назва якогось чудодійного зілля або цілющого коріння. Це назва, можливо, не грецька, тому Гомер і відносить її до «мови богів».

350-351. Дочки гаїв, джерел і потоків - німфи (див. прим, до VI. 105).

441. «Хоч він і родичем був мені близьким». - Еврілох був небожем Одіссея.

469. «...Ори пройшли своє коло...» - Ори - богині, що доглядали порядку в природі та змінювали пори року.

492 - 495. Тіні померлих у підземному царстві, за віруванням стародавніх греків, були позбавлені здатності мислити. Лише тінь фіванського віщуна Тіресія (який фігурує живим у трагедії Есхіла «Едіп-цар») зберегла непорушним свій розум і дар віщувати майбутнє.

[525]

513-514. Ахерон, Кокіт, Піріфлегетон, Стікс - річки в підземному царстві мертвих.

518. Опис жертовного обряду для виклику померлих, про який розповідається в пісні XI.

ПІСНЯ ОДИНАДЦЯТА

14. «...країна людей кімерійських...» - в уявленнях греків про цей народ відбито неясні відомості про найдальші північні краї з їх полярними ночами.

38 - 43. Цей опис «блідого жаху» й болю за віднятих смертю та війною, особливо в юному віці, привертав увагу поетів, починаючи з античності; так, уже Вергілій відтворив його в «Георгіках» та в «Енеїді».

102. Йдеться про осліплення Поліфема (IX пісня), що накликало гнів його батька Посейдона на Одіссея та його супутників.

107. Міфічний острів Трінакія, де паслись священні бики Геліо-са, - місце наступних пригод Одіссея (XII. 260 і далі). Трінакія буквально - тризубець. Майже так само називали стародавні греки Сицилію - Трінакрія (буквально - трикутник). Пізніше ці назви ототожнювались.

134-135. Як здійснилось віщування Тіресія про легку смерть Одіссея, - розповідається в післягомерівській поемі «Телегонія».

186. Натяк на не властиві гомерівській добі форми судочинства - очевидно, пізніша вставка.

235-386. Перелік жінок, що фігурують у грецьких міфах.

271-280. Міф про Едіпа, що вбив свого батька й одружився з своєю матір'ю Епікастою (за іншими - Йокастою) - став основою трагедій Софокла «Едіп-цар» та «Едіп в Колоні».

287-297. Вродливу Перо, сестру Нестора, батько, пілоський владар Нелей, обіцяв видати за того, хто приведе йому стадо фесса-лійського державця Іфікла. Це зробив для Біанта, який сватався до Перо, брат його Мелампод - засновник культу Діоніса, «віщун бездоганний», що розумів навіть мову тварин. Про чудеса, які творив Мелампод, розповідає приписувана Гесіодові поема «Меламподія».

299-300. Кастор і Полідевк (рим. Поллукс) - сини Леди: Полі-девк, народжений від Зевса, був безсмертний, а Кастор - син Тінда-рея - звичайна людина. Після смерті Кастора Полідевк уділив йому

[526]

половину свого життя, і відтоді брати жили, поперемінно вмираючи й воскресаючи. Так ці брати Діоскури (тобто діти Зевса) стали зразком братньої дружби, - про них згадується і в уривках з «Кіпрії» (поеми троянського циклу), які збереглися. Сузір'я Близнюків названо так на честь братів Діоскурів.

315-316. Осса і Пеліон - гори недалеко від Олімпу, що здавна вважався оселею богів. У цих рядках відбивається пізніший погляд на Олімп, як лише на перший ступінь до оселі богів у небі. Вергілій відбив це в «Георгіках».

318. «Син Зевса і пишноволосої Лети» - Аполлон.

326-327. Мера - супутниця Артеміди, убита нею після того, як вона породила Локра від Зевса; Клімена - дружина Філака й мати Іфікла; Еріфіла - дружина Амфіарая, мати Алкмеона, підкуплена Полініком, сином Едіпа, умовила Амфіарая взяти участь у поході на Фіви, наперед знаючи, що він не вернеться живий, - за це була убита Алкмеоном.

382. Товаришами Одіссея Гомер весь час називає його супутників на кораблі. Тут мова йде про бойових товаришів Одіссея з боїв під Троєю - про Ахілла, Еанта та ін.

384. Йдеться про Агамемнона, якого вбила Клітемнестра.

412-456. Весь цей уривок з сатирою на жіночу зрадливість та грубуватістю висловів - данина смакам пізніших слухачів гомерівських поем.

471. Еакід - тобто внук Еака, син Пелея, Ахілл.

489. В цій славетній репліці Ахілла є слово, про яке здавна сперечаються коментатори і якого більш ніде нема в Гомера; це слово «епарурос» - батрак.

492. Благородний син Ахілла - Неоптолем.

523. Йдеться про троянського коня (див. прим, до IV. 272).

539. Асфодел. - Підземні луки в міфічному царстві мертвих заквітчані асфоделом (рід лілеї). Цій квітці належало почесне місце в старогрецькому заупокійному культі.

543-551. Про Еанта див. прим, до III. 109. Гнів Байтової тіні на Одіссея сягає ще їх земного суперництва, що призвело до смерті Еанта. Коли Фетіда, мати Ахілла, після його загибелі під Троєю пообіцяла синову зброю тому, хто найхоробріше відбивав його тіло від троянців, претендентами на нагороду виступили Еант і Одіссей. Для безстороннього розв'язання справи вирішили підслухати думку

[527]

ворогів. Троянські дівчата, які сперечались на цю тему під впливом Афіни, дали перевагу Одіссеєві. Ображений Еант збожеволів і покінчив самогубством.

565 - 600. Тут відбиваються інші, пізніші уявлення про загробне життя, - померлі не позбавлені тіла й людських почувань.

577. Пелетр, або плетр - міра площі, приблизно 0,087 гектара.

593-600. Сцена важкої і безплідної праці Сізіфа, з її характерним уповільненим ритмом.

601-604. Ще один зразок пізніших уявлень греків - злиття образів Геракла-героя, тінь якого перебуває в підземнім царстві, і Ге-ракла-бога, що з дружиною, богинею молодості Гебою, живе серед небожителів.

621. Гірший муж - мікенський владар Еврістей, для якого Ге-ракл зробив свої дванадцять подвигів і в числі їх - викрав триголового пса Кербера з підземного царства.

ПІСНЯ ДВАНАДЦЯТА

39. Тут мова йде, як вважають коментатори, про південно-західне узбережжя Італії, навпроти острова Капрі.

61. Скелі блуденні - міфічні скелі, розташовані близько Мессін-ської протоки між островом Сицилією та італійським узбережжям; вони то розсуваються, то зближаються і тоді розвалюють кораблі, що поміж ними пропливають. Кіркея дає на вибір Одіссеєві дві дороги - поміж блуденних скель та поміж Скілли й Харібди (див. далі); Одіссей вибирає останню.

69-72. Поет згадує тут міф про похід Ясона та інших аргонавтів (від назви корабля «Арго») до Еета, владаря Колхіди (Кавказьке узбережжя Чорного моря), по золоте руно.

85 та 104. Міфічні страховиська Скілла й Харібда, як пояснювали ще античні коментатори, жили одне проти одного в Мессінській затоці.

124. Кратеїда (сильна) - мати жахливої Скілли.

129-136. Сім черід худоби й сім овечих отар, по півсотні голів у кожній (корови і вівці символізують дні і ночі), - міфологічний образ п'ятдесяти тижнів, що становлять грецький місячний рік, на алегоричність якого звернув увагу ще Арістотель. Цей образ трохи інакше відтворено в загадці Клеобула, одного з семи грецьких муд-

[528]

реців: «в одного батька (рік) є дванадцять синів (місяців), які мають тридцять білих дочок (дні) і тридцять чорних (ночі), що весь час умирають і воскресають». (За іншими відомостями, ця загадка пов'язується з ім'ям поетеси Клеобуліни, дочки Клеобула з Лідії.)

253. Грецькі риболови поміж гачком і волосінню прикріпляли рогову трубку, щоб риби не відгризли його разом з приманкою.

317-318. Кожен красивий грот або печеру поетична фантазія греків заселяла вродливими німфами.

343. Для стародавніх греків принесення жертви богам, по суті, становило спільну з ними учту.

357. Не маючи під руками потрібного в жертовному ритуалі ячменю, супутники осипали жертовну тварину дубовим листям.

ПІСНЯ ТРИНАДЦЯТА

14-15. «...а потім, з народу зібравши, своїми втрати повернем». - Покриття витрат за рахунок мас - яскраве свідчення експлуатації їх аристократією, що народжувалась.

77. Камені з пробитими в них дірками - причали, до яких прив'язували линвами корабель, обернений до берега кормою.

81. (Див. прим, до VI. 37 та 58). Греки гомерівських часів не запрягали в вози більше двох-трьох коней, - порівняння з четвернею - відбиток пізнішої доби.

92. Цікавий контраст поміж тяжкими переживаннями Одіссея, його бажанням побачити хоч би «дим, що над рідним підноситься краєм» (І. 58), до якого він поривався цілих двадцять років, - і сном Одіссея перед самим порогом своєї вітчизни, якої він, ставши на її берег, не впізнає (р. 188).

105-107. Камінні амфори та кросна - мабуть, відповідної форми сталагміти й сталактити в одній з печер.

130 та 140-142. Посейдон - один з найдавніших богів грецької міфології, шанований ще до приходу дорійських завойовників. Фе-акійський владар Алкіной вважався внуком Посейдона, отже, феаки «рід свій славетний від нього виводять».

155-157. Схожа на корабель скеля й досі стоїть біля острова Корфу - колишньої Керкіри, яку давні коментатори вважали на цій підставі за острів феаків, що в Гомера має назву Схерії (р. 160).

[529]

246. «...пасовиська для кіз і свиней тут чудові». - В традиційному тексті «Одіссеї» та й у більшості перекладів читаємо - «для кіз і биків». Це суперечить ясній вказівці Гомера (XIV. 100 - 108), що на скелястій Ітаці, позбавленій хороших пасовищ, паслись тільки кози та свині, а череди корів та інші стада випасались на суходолі. Підміна свиней на биків у цьому рядку, як зауважує В. Берар, була допущена, мабуть, з метроритмічних міркувань.

259-271. Розповідаючи вигадану історію про себе, Одіссей вводить в неї епізод кривавої помсти, яка за гомерівських часів вважалась звичайним, анітрохи не ганебним ділом.

377. Ахейські женихи домагались руки Пенелопи три роки - з того часу, коли довідались, що інші герої (Нестор, Менелай, Ага-мемнон) вернулися з-під Трої, а Одіссей пропав без вісті.

388. «...з Трої... світлу намітку зривали...» - тобто руйнували її мури.

412. Спарта завжди славилась красою своїх жінок.

424. «5 домі Атріда» - тобто у Менелая.

ПІСНЯ ЧОТИРНАДЦЯТА

31. «...присів перед ними...» - Цей спосіб заспокоювати собак вважався у стародавніх греків і римлян одним з кращих.

55. Ім'я Евмея названо тут уперше. Поет звертається до нього тут і далі в другій особі, наче до присутнього серед слухачів (так звана апострофа). Таке ж звертання є ще в «Іліаді» до Патрокла, а також до Менелая й Антілоха. Цей епічний прийом, по суті, й досі не з'ясований, пояснюють особливою симпатією поета до цих персонажів.

85. За гомерівських часів торгове мореплавання часто сполучалося з піратством та торгівлею невільниками.

100-107. З опису багатств, які мав володар Ітаки Одіссей, можна уявити, що являли собою гомерівські державці.

144. Евмей тут уперше називає ім'я Одіссея.

204. Кастор, син Гілака, вигаданий батько Одіссея.

232. Військовий вождь мав право відібрати собі частину з загальної здобичі раніше, ніж її розподіляли жеребками.

247. Торгові зв'язки між Єгиптом і Критом існували уже в кри-томікенську епоху.

[530]

263-265. В основі вигаданої розповіді Одіссея лежать справжні історичні спогади про напади морських народів на Єгипет, засвідчені писемними пам'ятками стародавнього Єгипту. Цілком імовірно, що це були жителі Криту, так само, як і ті люди з півночі, що наймались до єгипетських фараонів.

283-284. Хибне уявлення про те, ніби єгиптяни боялись грецьких богів, було властиве грецьким авторам також і в пізніші епохи.

316. Ім'я Федон означає бережливий, жалісливий.

324. Техніка добування і обробки як золота, так і інших металів була в гомерівську епоху настільки примітивна й важка, що всі метали цінились дуже високо. Особливо виділяє Гомер «ретельно оброблене, куте залізо».

327-328. В Додоні був відомий оракул Зевса. Додонські жерці, що спали на голій землі біля славетного дуба («Іліада», XVI. 235), віщували з шелесту його листя.

379. Етоліець - житель Етолії (західна частина середньої Греції).

399. Скидання зі скелі - один із способів страти у стародавніх греків.

482. Пояс блискучий - бойова запона з шкури або повсті, покрита металевими платівками для прикриття живота і стегон; надягався він під броню і спускався до колін.

ПІСНЯ П'ЯТНАДЦЯТА

1. Початок безпосередньо пов'язується з закінченням пісні XIII. Дія відбувається одночасно з дією пісні XIV.

16. Батько Пенелопи - Ікарій; про братів її ніде більше не згадується.

33. Афіна радить Телемахові плисти не найближчим шляхом від Еліди до Ітаки, де на нього в протоці жде засідка, а вздовж узбережжя Акарнанії, щоб підійти до Ітаки з півночі.

134. За гомерівських часів під час бенкетів за столами сиділи, а не возлежали, як у пізнішій Греції та Римі.

160. З'явлення орла праворуч було доброю ознакою. Спостерігаючи літ птахів, повертались обличчям на північ, отже, праворуч був схід - країна світла і успіхів. Менш поширеним було ворожіння з голосу птахів або з їх породи.

[531]

249, 254. Поліфід - син Мантія, онук Мелампода; міф про. його сварку з батьком відомий тільки з цих рядків «Одіссеї». Гіпересія - місто на півночі Пелопоннесу.

272-278. Теоклімен боїться родової помсти, але не криється з тим, що вбив людину.

295-297. Круни, Халкіда, Фея - місцевості в Еліді.

299. Йдеться про так звані Ехінадські острови біля узбережжя Акарнанії.

301. Розповідь знов повертається до Одіссея, що залишався в хаті Евмея (див. XIV. 523).

356. Дружина Лаерта - Антіклея (див. XI. 85).

388. «...в дім цього мужа» - тобто в дім Лаерта.

403-404. Сирія, Ортігія - міфічні острови.

415-416. Фінікійські купці, як відомо, провадили мінову торгівлю.

526. «Яструб, провісник швидкий Аполлонів...» - Швидкокрилі соколи та яструби вважались власністю Аполлона, тоді як величний орел належав Зевсові.

ПІСНЯ ШІСТНАДЦЯТА

34-35. Подружнє ложе користувалось у стародавніх греків такою пошаною, що в разі смерті одного з подружжя і нового шлюбу однієї з сторін те ложе залишалось недоторканим.

75. Вдови, які не виходили вдруге заміж, користувались загальною пошаною.

207. Афіна, яка народилася з голови Зевса, вийшовши з неї в повному озброєнні, - богиня-войовниця, - вважалась і богинею воєнної здобичі.

247-252. Загальна кількість перелічених тут женихів дорівнює 108, а коли додати до них ще названих тут челядників тощо, то й значно більша, - тоді як чоловічий покій (мегарон) гомерівського дому, судячи з руїн у Мікенах і Тірінті, вміщав щонайбільше чоловік п'ятдесят.

269. Справа Ареєва - тобто бойова сутичка.

288-290. Від вогнища та від жаровень, якими гомерівські греки опалювали й освітлювали приміщення, в ньому бувало димно.

[532]

381-382. Народні збори мали право прирікати винних на вигнання з рідного краю.

421-433. Антіноїв батько Евпейт взяв колись участь у грабіжницькому нападі тафійців (сусідів Ітаки з суходолу) на феспротів.

ПІСНЯ СІМНАДЦЯТА

199. «Дав йому й палку Евмей...» - в ориг. - скіпетр, - палка, яку в Гомера носили пастухи, і старці, й окличники, і судді, й жерці, і навіть владарі (порівн. прим, до II. 37).

207. Неріт, Ітак і Поліктор - сини Птерелая, що з Кефалонії переселилися на острів Ітаку. Ім'ям одного з них став зватися цей острів, ім'ям другого - гора в північній його частині, ім'ям третього - місцевість Полікторіон.

323. «...дні рабської долі...» -див. прим, до IV. 11 - 12.

339. «Сів на порозі обтесанім...» - В оригіналі говориться про ясеновий поріг, але це, очевидно, пізніша прикраса, бо пороги в Гомера скрізь кам'яні.

441. «...до праці гіркої примусили...» - один з численних випадків звукової гри оригіналу.

443. Згадка про Дметора, що силою захопив владу на Кіпрі, як і розповідь про пригоди в Єгипті, мабуть, пізнішого походження. Взагалі в піснях з XVII по XX пізніших вставок дуже багато.

541. «Голосно чхнув Телемах...» - Чхання стародавні греки вважали за добру ознаку, тим-то й Пенелопа у відповідь на Телемахове чхання радісно засміялась.

ПІСНЯ ВІСІМНАДЦЯТА

6-7. Жебрака Арнея, що був на побігеньках у женихів, жартома називали Іром, виводячи це іронічне прізвисько від імені вісниці богів Іріди.

28-29. На Кіпрі, кажуть, був звичай вибивати зуби свиням, захопленим у шкоді на чужому полі.

77. «Підперезали» - тобто оголили до пояса, бо бійка навкулачки відбувалася з відкритою верхньою частиною тіла.

[533]

139-140. Завдяки взаємодопомозі членів роду стародавній грек, навіть допустившись безрозсудства й злочину, не боявся за свою особисту безпеку.

158-162. Афіна подає Пенелопі думку показатися женихам і таким чином приспати їх пильність, також підбиває женихів принести ще більше дарунків, щоб були відшкодовані заподіяні збитки і Пенелопа набула ще більшої поваги в сина й чоловіка.

182. Гіпподамея та Автоноя - служниці Пенелопи, які її супроводили при виході з жіночої світлиці, бо виходити жінці до мужчин самій вважалось непристойним.

246. Ясійський Аргос - тобто весь Пелопоннес.

263. «На колісницях проворні їздці». - В гомерівську добу кінноти ще не було, і бойові дії провадилися з колісниць.

328-329. Заїздом (гр. «лесха») - тут названо громадське приміщення, щось на зразок теперішнього клубу, де часом провадились збори й товариські розмови і можна було навіть переночувати. В холодну погоду замість «лесхи» люди збирались біля вогню в кузні.

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТА

27-28. «...збіжжя з мірки черпає моєї...» - тобто «їсть мій хліб». Йдеться тут про «хенік» - трохи більшу за літр мірку сипучих тіл, що вважалась денною прожитковою нормою на одну людину. Саме слово «хенік» - пізнішого походження, як і весь цей уривок. Відоме воно з афінського прислів'я «не сідай на хенік» - тобто на мінімальний пайок, інакше кажучи - «не будь бездіяльним».

34. «Із золотим каганцем...» - теж вказівка на пізніше походження уривка, бо за гомерівських часів доми освітлювались лише вогнищем, смолоскипами та жаровнями.

86. «...наче дар Аполлона...» - буквально «з ласки Аполлона», який був втіленням молодості й покровителем юнаків.

144-145. За гомерівських часів не вважалось неетичним говорити про майбутню смерть близької людини.

163. «...не із дуба ти виріс... не із скелі...» - подібне до нашого «не з неба ж ти упав». Пенелопа запитує гостя приказкою, побудованою на міфі про походження людей від каменя або від дуба. Розповідають, що в давнину був звичай викидати новонароджених, яких не хотіли виховувати, на скелі або в дупло порохнявого дерева. Не знаючи,

[534]

хто їх справжні батьки, про них говорили, що вони походять від дуба або від скелі.

174. Дев'яносто міст - епічне кругле число.

175. «Різні там мови змішалися...» - Гомер називав п'ять племен, що жили на Криті, в тому числі етеокритів, тобто корінних критян, доахейських осельників острова, і навіть дорійців, які значно пізніше оселились на середземноморському узбережжі, - ще одне свідчення різночасного походження окремих частин поеми.

178-179. «...володарив дев 'ятиліттями Мінос, великого Зевса бесідник...» - Міф про відновлення верховної влади раз на дев'ять років за допомогою магічного єднання з Зевсом, в розмові з яким володар одержує нові закони для країни, дуже давній. В основі його - первісне уявлення про зв'язок добробуту країни з фізичним станом її володаря, якого або вбивали, або обмежували певним строком урядування, що його можна було продовжувати.

183. Етон - вигадане ім'я Одіссея.

188. Амніс - місто на острові Криті, Ілітія - богиня пологів, покровителька породіль, пізніше ототожнена з Артемідою.

225-231. Після багатьох сперечань, де саме була зображена сцена оленя з собакою (вишита на плащі чи вигравірувана на пряжці), вчені на підставі нових археологічних відкрить погодились на другому припущенні.

260. Злоіліон - тобто лихої пам'яті Іліон, з яким пов'язано багато сумних спогадів.

337-338. Рідкісне у Гомера випадкове римування.

408-409. Гра слів - одворотний був досі та Одіссей - відтворення відповідної гри слів оригіналу. (Див. також І. 61 - 62.)

428-466. Епізод ловів на Парнасі навіть за глибокої давнини був не у всіх списках «Одіссеї». Так, Платон знає цей епізод, а Арі-стотель («Поетика», VIII) хвалить Гомера за те, що той не все описував, що трапилось з його героєм, наприклад, як було поранено його на Парнасі.

467-475. Сцену впізнання Одіссея старою нянею високо цінували з найдавніших часів, починаючи з Ціцерона, Діонісія галікар-наського та ін.

473. Доторкнутись до підборіддя співбесідника було у греків ознакою любові та ніжного прохання.

[535]

563-567. Гра слів оригіналу, яка дуже захоплювала стародавніх греків і римлян (Платон, Горацій, Вергілій).

573. Сокири одна за одною вряд устромлялись лезами в землю так, щоб обухи утворювали пряму лінію і стріла могла пройти через вушка всіх дванадцяти сокир.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТА

63. «Нехай би страшна мене буря схопила...» - Так само Єлена («Іліада», VI. 345) висловлювала жаль, що вихор не вхопив та не втопив її в морі ще в день її народження. Несподіване зникнення людини приписували вихорові, який відносить її на острів щасливих.

64. Пітьма й туман, що вкривають на заході гирло ріки Океану, - тобто шлях до А'іду, царства смерті.

66. Дочок Пандарея, що вкрав золотого пса з критського храму Зевса, - Аедону (див. XIX. 518), Клеотеру і Метопу - за батьків злочин Зевс покарав наглою смертю в квітучому віці.

113-114. Грім з безхмарного неба був віщим знаком. З цим не в'яжеться згадка про хмару в рядку 104, мабуть, вставленому пізніше.

156. «...для всіх-бо тут свято сьогодні...» - свято початку місяця на честь Аполлона (див. також XX. 276 - 277).

187. На суходолі Одіссей мав пасовиська і стада (див. XIV. 100 - 107).

210. Край кефаленський - прилегла до Ітаки частина суходолу та сусідніх островів («Сама, й Дуліхій, і Закінт, лісами густими укритий». - IX. 24).

242-243. «...ліворуч злетів перед ними високолетний орел...» - Птах, що з'являється в небі з лівого боку, вважався поганою прикметою.

299-300. Ктесіпп «...вхопив... з корзини ногу волячу...» - В хлібні кошики (див. XX. 254-255) за гомерівських часів м'яса не клали, - місце для нього було на «блискучих» столах, які спеціально мили губками перед кожним обідом (див. І. 111-112, або XXII. 438-439), та й м'ясо на стіл подавалось тільки філейне, отже, наведений епізод, мабуть, належить до вставок.

301-302. «...усміхнувся... глузливо» - в ориг. «сардонічно» (сар-доніон). Сардонічний сміх - в'їдливий, ущипливий, злобно-насмішкуватий. Античні коментатори (можливо, за народною етимологією)

[536]

пов'язували цей вислів з назвою острова Сардинії, де росла дуже гірка трава, що спотворювала риси обличчя в гірку «сардонічну» усмішку. Відомо, проте, що гомерівські греки про Сардинію ще не знали, отже, вислів цей - пізнішого походження.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ПЕРША

7. «Ключ дуже гарний...» - явний анахронізм, адже в гомерівську епоху ні замків, ні ключів не знали (див. прим, до І. 441).

120-122. Сокири були поставлені в прокопаному для них рівчаку - очевидно, на подвір'ї, перед домом, а не в самому домі, де щільно втрамбована долівка цього не дозволяла зробити.

145. Обов'язком ворожбита при жертвах було ворожити по нутрощах жертовних тварин, а також доглядати за узливанням з кратери, в якій змішували вино з водою.

148-153. Стародавні греки ставились до своїх жерців без особливої пошани: Леод сидить не на почесному місці за столом, а в лівому кутку біля кратери з розбавленим вином, Антіной одверто глузує з нього, натякаючи на його неробочі руки, які й сам Гомер називає «незвичними та ніжними».

295, 303. Кентаври (напівлюди-напівконі), сп'янівши на весіллі Пірітоя, владаря міфічних лапітів, накинулись на їхніх жінок, - у кривавій бійці, яка виникла з цього приводу, кентаври зазнали поразки.

395. «Чи не сточили ще рога...» - На кінцях лука, для більшої пружності, греки приробляли коров'ячі або інші роги, до яких прикріплялась тятива.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ДРУГА

1. «Скинув із себе лахміття тоді Одіссей...» - як і перед всяким змаганням, він оголює верхню частину тіла.

55-64. Женихи виявляють готовність не тільки відшкодувати всі заподіяні ними збитки, але й сплатити величезний штраф - по двадцять биків, що, за нормами тодішнього звичаєвого права, повністю ліквідувало б конфлікт і позбавило б Одіссея підстав для безкарного вбивства женихів.

[537]

79. Одіссей передбачливо виніс із приміщення всю зброю, але Еврімах мав при боці короткий меч, якого інші юнаки, очевидно, на цей раз не захопили.

122. Четверошкурий щит - покритий чотирма шарами товстої шкури.

232, 235. «Подужать» - «Алкімів син дужий» - гра слів. В оригіналі ім'я Менторового батька - Алкім - означає дужий, відважний.

239. Див. прим, до І. 319.

334. Жертовник Зевса, охоронця осель, давав право недоторканності кожному, хто прибіг до нього.

481. За грецькими віруваннями, пролита в домі кров оскверняла його, і він потребував обряду очищення через обкурювання сіркою.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ

88. Поріг кам'яний. - Йдеться про поріг поміж жіночим і чоловічим покоями.

162-163. Ще один випадок схожої на риму випадкової співзвучності закінчень сусідніх рядків в оригіналі.

190-201. Деякі дослідники припускають, що Одіссеєве ліжко, яке коріниться в землі так же, як і подружнє життя - в природі, має символічний характер.

201. Воловий ремінь відігравав роль пружинного матраца.

218-224. Приклад Єлени й Паріса («чужинця»), наведений Пенелопою, - мало виправдана в її аргументації пізніша вставка.

245. Імена коней, що возять Еос понад світом, - Ламп і Фаетон, - означають сяйво, блиск - так само, як і подібні до них імена дочок Геліоса - Лампетія та Фаетуса (див. XII. 132).

248-249. «Ще не дійшли ми з тобою... до краю наших випробувань...» - Про дальшу долю Одіссея й Пенелопи розповідає епічна поема «Телегонія».

296. На цьому, як свідчать александрійські вчені Арістофан та Арістарх, справжня «Одіссея» закінчується. Решта XXIII і вся XXIV пісні (так звана психагогія) додані пізніше, як і багато вставок в інших піснях поеми. Щоправда, деякі дослідники вважають неможливим, щоб така чудова розгорнута епопея мала таке маловиразне

[538]

закінчення, як «відхід до сну». Зате вони розширюють межі пізнішого додатку до основного тексту «Одіссеї», визнаючи, що останні чотири пісні являють цілком зв'язний виклад. 347. Рання зоря золотошатна - богиня світанку Еос.

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТА

1. Гермес кілленійський. - Гермес народився на горі Кіллені.

5. Всупереч загальним уявленням стародавніх греків про загробне життя та описові його в XI пісні, душі померлих тут зберігають пам'ять і свідомість, скиглячи (відбиток уявлення про душу як про пташку); йдуть до Аїду за помахом Гермесового жезла і залишаються там без похоронного обряду. Все це ще раз підтверджує думку про пізніше походження цієї пісні.

11 - 12. Левкадська скеля - біля входу до підземного царства мертвих. Брама Геліоса - на західному краю світу. У неї, за уявленням стародавніх греків, заходило сонце.

26-27. Під час походу на Трою Агамемнон був вождем цілого війська ахеїв.

37. Йдеться про Аргос у Фессалії, де народився Ахілл.

46. «...волосся собі обстригали» - див. прим, до IV. 198.

47-48. Мати - морська німфа Фетіда, донька старця морського Нерея, мати Ахілла. Безсмертні німфи - сорок дев'ять її сестер-нере'щ, що разом з Фетідою прийшли оплакувати її сина.

60. Гомер згадує то одну музу, то кількох, ніде не називаючи ні кількості їх, ні імен. Гесіод перший визначив кількість - дев'ять муз - і назвав їх поіменно. Наведена згадка про дев'ять муз - ще один доказ того, що даний текст - пізнішого походження.

195. Ім'я Пенелопи, що «вірна лишилась... Одіссею», стало прозивним для означення вірної дружини.

199. «...така Тіндареєва донька...» - Йдеться не про Єлену, а про Клітемнестру, дочку Леди, що її смертним чоловіком був Тіндарей.

252. Одна з небагатьох в «Одіссеї» згадок про рабство (див. IV. 11 та ін.).

304-306. Алібант - місто в Південній Італії. Граючи на значенні цієї назви (від «аліо» - блукати), Одіссей натякає на свої довгочасні блукання та поневіряння. Вигаданими іменами, якими Одіссей називає себе і своїх предків, він продовжує натякати на свою

[539]

долю. Щодо первісного значення цих імен є різні здогади. За одним з них Еперіт - означає гнаний, Афідант - той, кого не щадили, Поліпемон - багатостраждальний.

378. Нерік - місто в Акарнанії (західна частина середньої Греції), біля якого корінфяни пізніше прокопали канал, що відділяє Левка-ду від суходолу.

429. Кефаленянами названі тут женихи з Сами, Дуліхію й Закінту (див. прим, до XX. 210).

502-503. Афіна в вигляді Ментора розпочала опікуватись Теле-махом у І пісні «Одіссеї» і в цьому ж вигляді з'являється наприкінці поеми, опікуючись його «незламним у нещастях» батьком.

523. Міднощокш шолом - тобто з мідними платівками, що прикривали щоки й скроні.

СЛОВНИК МІФОЛОГІЧНИХ ІМЕН ТА ГЕОГРАФІЧНИХ НАЗВ

Автолік - син Гермеса і смертної Хіони, Одіссеїв дід з боку матері, знаменитий злодій та дурисвіт, що успадкував ці властивості від свого батька. Умів перевтілюватись та робити невидимою кожну вкрадену річ і при тому так ловко клястися, що його не можна було звинуватити в порушенні клятви. Саме від нього «удатний на все» Одіссей успадкував свою хитрість. - XI. 85; XIX. 394, 399, 403 та ін.; XXI. 220; XXIV. 334.

Автоноя - служниця Пенелопи. - XVIII. 182.

Агамемнон - син Атрея (Атрід), володар Мікен та Аргоса, брат спартанського владаря Менелая, вождь греків у Троянській війні. Після зруйнування Трої, захопивши у здобич Кассандру (див. однойменну драму Лесі Українки), вертається додому й падає жертвою Егіста, що став коханцем його дружини Клітемнестри. Месником за батька став син його Орест, що вбив свою матір Клітемнестру (ця історія стала сюжетом Есхілової трилогії «Орестея»). - 1. 30; III. 143, 156 та ін.; IV. 532 та ін.; VIII. 77; IX. 263; XI. 168, 387 та ін.; XIII. 383; XIV. 70, 117, 497; XXIV. 20 та ін.

Агелай - син Дамастора, один із женихів, убитих Одіссеєм. - XX. 321, 339; XXII. 131, 212, 327 та ін.

Адреста - служниця Єлени, дружини Менелая. - IV. 123.

Аедона (гр. «соловей») - дочка Пандарея, дружина Зета, Амфіо-нового брата, мати Ітіла. З заздрощів до Ніоби, дружини Амфіона, вирішила вбити одного з її синів, але помилково в темряві заколола свого власного сина Ітіла. Зевс обернув Аедону в солов'я, спів якого - безнастанний плач матері за своїм сином. - XIX. 518.

Аїд (невидимий) - син Кроноса й Реї, брат Зевса. Після перемоги над титанами одержав підземне царство, де й владарював над тінями мертвих разом із своєю дружиною Персефоною. Друга назва Аїда - Плутон, бо він володіє глибинами землі, звідки люди здобувають свої багатства. Молячись Аїдові, вдаряли руками об землю; в [541] жертву йому приносили чорних тварин, одвертаючи при цьому свої обличчя. Слово «АХд» означає також підземне царство мертвих. - НІ. 410; IV. 834; VI. 11; IX. 524; X. 175, 491 та ін.; XI. 47, 151, 211, 426, 571, 625 та ін.; XII. 17, 21, 383; XIV. 156, 207; XV. 350; XX. 208; XXIII. 252, 322; XXIV. 204, 264.

Акаст - володар острова Дуліхію. - XIV. 336.

Акроней - один з юнаків феакійських. - VIII. 111.

Апектор - житель Спарти, з дочкою якого одружився Мега-пент, син Менелая. - IV. 10.

Алібант - місто в Південній Італії. Вигадана батьківщина Одіссея. - XXIV. 304.

Аліферс - син Мастора, друг Одіссея, ітакійський ворожбит, що віщував з льоту птахів. - II. 157, 253; XVII. 69; XXIV. 451.

Алкандра - дружина фіванця Поліба. - IV. 125.

Алкім (дужий) - батько Ментора. - XXII. 235.

Алкіной - онук бога морів Посейдона, мудрий володар феаків - міфічного народу моряків, що жили на казковому острові Схерії. Він гостинно прийняв Одіссея, викинутого бурею на берег, і допоміг йому вернутися додому. На острові Керкірі, який ототожнювали зі Схерією, існував культ Алкіноя. - VI. 12, 139, 299 та ін.; VII. 10, 132, 208, 308 та ін.; VIII. 2, 118, 235, 370 та ін.; IX. 2; XI. 346 та ін.;ХШ. 3,64, 171таін.

Алкіппа - служниця Єлени. - IV. 124.

Алкмена - дочка мікенського владаря Електріона, дружина Ам-фітріона. Від Зевса, який поєднався з нею, прибравши вигляд Ам-фітріона, породила славетного героя Геракла, а від чоловіка - смертного сина Іфікла. - II. 120; XI. 266.

Алкмеон - син Амфіарая й Еріфіли, вождь так званих епігонів (нащадків) у поході на Фіви. - XV. 248.

Алоей - син Посейдона, бог обмолоту зерна (алое - тік; від цього й походить ім'я), чоловік Іфімедеї, батько гігантів - Ота й Ефіальта, які щороку виростали на цілий сажень. Брати Алоеди (сини Алоея), домагаючись кохання Гери й Артеміди, задумали вилізти на небо, а для цього - звалити гору Оссу на Пеліон, але були вбиті стрілою Аполлона. Алоеди тримали в ув'язненні бога війни Арея, якого тільки на тринадцятому місяці визволив Гермес. - XI. 305.

Алфей - найбільша річка на Пелопоннесі, а також бог цієї річки. - III. 489; XV. 187.

[542]

Амітаон - син Кретея і Тіро, брат Есона й Ферета. - XI. 259.

Амніс - гавань на північному узбережжі Крита, в гирлі ріки з такою ж назвою. - XIX. 188.

Амфіал - найкращий із стрибунів феакійських. - VIII. 114, 128.

Амфіарай - володар Аргоса й ворожбит, правнук Мелампода (див. прим, до XI. 326-327). Після невдачі походу сімох аргейських вождів проти Фів (міф про події, пов'язані з цим походом, ліг в основу епічних поем «Фіваїда» й «Епігони», які не збереглися, і використовується також у трагедіях Есхіла, Софокла й Евріпіда) Амфіарай під час втечі був поглинутий землею, але боги дарували йому безсмертя. Культ Амфіарая з оракулами в присвячених йому храмах існував у багатьох містах Греції. - XV. 244.

Амфілох - син Амфіарая й Еріфіли, брат Алкмеона, віщун ар-госький, учасник походу епігонів на Фіви, один з претендентів на руку Єлени і учасників Троянської війни. - XV. 248.

Амфімедонт - один з женихів, убитий Телемахом. - XXII. 242, 277 та ін.; XXIV. 103 та ін.

Амфіном - син Ніса з Дуліхію, найрозсудливіший і найчесні-ший з женихів. - XVI. 351, 394; XVIII. 119, 395 та ін.; XX. 244; XXII. 89 та ін.

Амфіон - а) владар в Орхомені, син Іаса, батько Хлоріди, яка в шлюбі з Нелеєм стала матір'ю Нестора. - XI. 283; б) син Зевса й Антіопи, що разом із своїм братом заснував Фіви. - XI. 262.

Амфітея - дружина Автоліка, бабка Одіссея. - XIX. 416.

Амфітріта - морська володарка, дочка морського бога Нерея й Доріди - дружина Посейдона, поряд з яким возсідала з тризубцем у руках на колісниці, запряженій тритонами. Культ її - дуже давнього походження. - III. 91; V. 422; XII. 60, 97.

Амфітріон - чоловік Алкмени, матері Геракла. - XI. 266, 270.

Анабесіней - один з юнаків феакійських. - VIII. 113.

Андремон - етолійський вождь, батько Фоанта. - XIV. 500.

Антікл - один із грецьких воїнів, що в дерев'яному коні увійшли в обложену Трою. - IV. 286.

Антіклея - дочка Автоліка, дружина Лаерта, мати Одіссея, що вмерла після його від'їзду в Трою. - XI. 85.

Антілох - старший син пілоського володаря Нестора, друг Ахіл-ла після загибелі Патрокла. Наприкінці Троянської війни загинув [543] від руки Мемнона, прикриваючи собою батька. - III. 111; IV. 187 та ін.; XI. 468; XXIV. 16 та ін.

Антіной - син Евпейта, найзухваліший з женихів Пенелопи; робив замах на життя Телемаха, упав першою жертвою від руки Одіссея. - І. 383; II. 84 та ін.; IV. 628 та ін.; XVI. 363 та ін.; XVII. 374 та ін.; XVIII. 34 та ін.; XX. 270; XXI. 84 та ін.; XII. 8, 48; XXIV. 179, 424.

Антіопа - дочка Асопа, мати Амфіона й Зета. - XI. 260.

Антіф-списоборець - а) син Египтія з Ітаки, один із супутників Одіссея, що загинули в печері Поліфема. - II. 19; б) старий ітакієць, друг Одіссея.

Антіфат - а) міфічний владар лестригонів. - X. 106 та ін.; б) віщун, син Мелампода, батько Оїкла, дід Амфіарая. - XV. 242.

Анхіал - а) один із феаків. - VIII. 112; б) батько тафійського вождя Мента. - І. 180, 418.

Апірея - казкова країна, батьківщина Еврімедуси, служниці Аре-ти. - VII. 8.

Аполлон (Феб) - син Зевса й богині Лето, батько Орфея, брат Артеміди, одержав від Гермеса винайдену останнім ліру і став богом муз, звідси його прізвисько - Мусагет. У Троянській війні допомагав троянцям. Згадується дуже часто - майже в усіх піснях «Одіссеї».

Аргеї - жителі Аргоса (Пелопоннеса); у Гомера - спільне ім'я для всіх греків, що брали участь у Троянській війні. Багато разів згадуються в багатьох піснях поеми.

«Арго» - корабель, на якому аргонавти на чолі з Ясоном їздили в Колхіду по золоте руно. - XII. 70.

Аргос - за гомерівських часів - Арголіда, область на Пелопоннесі, а пізніше й головне місто Арголіди; Аргосом називали також увесь Пелопоннес, що північно-східною його частиною, з головним містом Мікенами, володів Агамемнон, а рештою - Діомед. - І. 344; III. 251 та ін.; IV. 99, 562, 816 та ін.; XV. 80, 224 та ін.; XVIII. 246.

Аргос пеласгічний - Фессалійська рівнина біля річки Пенея, володіння Ахілла. - XXIV. 37.

Аргос (проворний) - ім'я собаки Одіссея. - XVII. 291, 300, 326.

Арей (Арес) - син Зевса й Гери, грізний бог війни. - VIII. 115, 267, 309, 517 та ін.; XI. 537; XIV. 216; XVI. 269; XX. 50.

Арет - син Нестора. - III. 414, 440; XVI. 395; XVIII. 413.

[544]

Арета - дочка Рексенора, племінниця і дружина Алкіноя. - VII. 54, 141, 231, 335; VIII. 423 та ін.; XI. 335; XIII. 57 та ін.

Аретуса - джерело на острові Ітаці. - XIII. 408.

Аріадна - дочка критського володаря Міноса. Давши Тесеєві провідну нитку, вона допомогла йому вибратися з лабіринту, де він убив страховище Мінотавра, і втекла разом з ним, але Тесей покинув її на острові Наксосі; тут вона стала жрицею і дружиною Діоніса й загинула від стріли Артеміди. В «Одіссеї» (XI. 321) Артеміда вбиває Аріадну з волі самого Діоніса.

Арібант - сідонянин, дочка якого викрала юного Евмея. - XV. 426.

Аркесій - батько Лаерта. - XIV. 182; XVI. 118.

Арктос - сузір'я Великої Ведмедиці (або Віз) і Малої. (Див. прим, до V. 272-275).

Арней - див. Ір.

Артакійські джерела - криниці в країні лестригонів. - X. 107.

Артеміда - дочка Зевса й Лето, сестра Аполлона, богиня-мис-ливиця, вважалась також богинею рослинності і родючості, пізніше стала богинею Місяця й ототожнювалася з Селеною. Озброєна луком із стрілами, так само як і її брат Аполлон.

Асоп - річка в південній Беотії та північно-східній Аттіці, а також бог цієї річки, батько Антіопи. - XI. 260.

Астеріда - невеличкий острів у протоці між Ітакою й Самою. - IV. 846.

Асфаліон - служник Менелая. - IV. 216.

Атлант - титан, брат Прометея, батько німфи Каліпсо. За гомерівським міфом, підтримує стовпи, що підпирають небосхил, за іншими - тримає небо на своїх плечах. Місце його перебування - крайній захід, звідси й назва Атлантичного океану і гірського пасма в північній Африці (Атлас). - І. 52; VII. 245.

Атрей - батько Атрідів. - IV. 462, 543; XI. 438.

Атріди (сини Атрея) - Агамемнон і Менелай. - III. 136; V. 307; XVII. 104; XIX. 183; XXIV. 35. (Див. прим, до І. 35.)

Афідант - вигаданий батько Одіссея, син Поліпемона. - XXIV. 305.

Афіна - Зевсова донька, богиня наук, мистецтва і ремесла, переможної війни і мирного процвітання, покровителька Аттіки й Афін; [545] весь час допомагала Одіссеєві в його блуканнях; згадується майже у всіх піснях «Одіссеї». Див. також Паллада Афіна.

Афіни - головне місто Аттіки, священне місто богині Афіни, з найдавніших часів основний центр її культу, з VI ст. до н. ери - центр грецької культури класичної епохи.

Афродіта - богиня краси й кохання; за однією міфічною версією - вийшла з морської піни і вперше ступила на землю на острові Кіпрі (звідси її епітет - Кіпріда), за другою - дочка Зевса й Діони. За Гомером - дружина Гефеста, за іншими міфами - дружина Арея. Мати юного бога кохання Ерота, має ще ім'я Кітереї - від місця її культу на острові Кітери.

Ахеї - одне з найдавніших грецьких племен, що, прийшовши з півночі, завоювали корінне плем'я пелазгів і змішалися з ними. В Го-мера це (так само як назви «аргеї» або «данаї») - назва греків взагалі, - зустрічається багато разів майже у всіх піснях поеми.

Ахерон - річка в підземному царстві мертвих, через яку тіні померлих переправляються в Аїд. Назва взята від річки Ахеронта в Епірі, яка швидко біжить у темних ущелинах. - X. 513.

Ахілл, або Ахіллес - син фессалійського владаря Пелея і морської богині Фетіди, внук Еака, головний герой «Іліади». Щоб Ахіл-лові не могла пошкодити ніяка зброя, Фетіда ще немовлям викупала його у водах Стіксу, держачи сина за п'ятку, якої таким чином не торкнулась чудодійна вода. Після багатьох подвигів під Троєю Ахілл все ж був убитий стрілою Паріса, яку Аполлон спрямував у єдине вразливе місце на тілі Ахілла - п'яту (звідси вислів - «ахіллесова п'ята»). - III. 106 та ін.; IV. 5; VIII. 75; XI. 467, 546 та ін.; XXIV. 15, 72 та ін.

Аякси, або Еанти - див. Еант великий, Еант малий. - Дружба братів Еантів часто була сюжетом творів мистецтва. В переносному розумінні два Аякси - нерозлучні друзі.

Боетід - Етеон, син Боетів, управитель в Менелаєвому домі. - IV. 31; XV. 95.

Борей - північній вітер. - V. 296, 328 та ін.; IX. 81; X. 507; XIV. 253, 476 та ін.; ХІХ.200.

Волопас - сузір'я, що видно недалеко від Воза (Великої Ведмедиці). - V. 272.

Воронячі скелі - мис на острові Ітаці. - XIII. 408.

[546]

Всеахеї - спільна назва всіх греків гомерівського часу. - І. 239; XXIV. 32.

Галій - син Алкіноя. - VIII. 119, 370.

Гарпії - богині вихору, крилаті страховища з жіночими головами, що хапали й викрадали людей. В переносному розумінні гарпія - лиха жінка. - І. 241; XIV. 371; ХХ..77.

Геба - дочка Зевса і Гери, вічноюна богиня молодості; під час бенкетів на Олімпі розливала богам божественний напій нектар, що давав їм вічну молодість і безсмертя. - XI. 603.

Геліос (Гелій) - бог сонця, син титана Гіперіона, брат Еос - богині світанку, і Селени - богині місяця, пізніше ототожнюваний з Аполлоном. - І. 8; V. 479; VIII. 271, 302; X. 138, 191; XI. 109; XII. 128, 322 та ін.; XIX. 276 та ін.; XXIII. 329; XXIV. 12.

Геллеспонт - протока поміж Європою та Малою Азією (тепер - Дарданелли). Названа за ім'ям Гелли, дочки орхоменського володаря, що упала тут у воду зі спини барана, на якому тікала від лихої мачухи. - XXIV. 82.

Гера - старша дочка Кроноса і Реї, сестра і дружина Зевса, шлюб з якою триста років був таємним, аж поки Зевс не оголосив її своєю дружиною і владаркою богів. її шанували також як покровительку шлюбного життя. У Троянській війні Гера підтримує греків, ображена тим, що Паріс оддав перевагу Афродіті. - IV. 513; VIII. 465; XI. 604; XII. 72; XV. 112, 180; XX. 70.

Геракл (Геркулес) - найбільш улюблений з грецьких героїв, син Зевса і смертної Алкмени. Переслідуваний Герою (саме ім'я його по-грецькому означає - уславлений Герою), опиняється на службі в мікенського володаря Ерістея і за його наказом здійснює дванадцять славетних подвигів. - VIII. 224; XI. 267, 601; XXI. 25.

Герест - мис і гавань у південній частині острова Евбеї. - III. 177.

Гермес - син Зевса і німфи Маї, бог скотарства, торгівлі і ремісництва; вісник богів і покровитель подорожніх, - на дорогах в Аттіці ставились присвячені йому стовпи (герми) з головами бородатого Гермеса та написами. Був також провідником тіней померлих у підземне царство. - І. 38 та ін.; V. 28, 145 та ін.; VII. 137; VIII. 322 та ін.; X. 277, 302; XI. 626; XII. 390; XIV. 435; XV. 319; XIX. 396; XXIV. 1, 10, 99.

[547]

Герміона - дочка Єлени й Менелая, дружина Ахіллового сина Неоптолема. - IV. 13.

Гвфест - кульгавий син Зевса й Гери, бог підземного вогню в областях з діючими вулканами (Лемнос, Сицилія); взагалі - бог вогню й ковальського ремесла, єдиний серед олімпійців, що не цурався фізичної праці; дружиною його була Харіта, а в «Одіссеї» (VIII пісня) - Афродіта, шо зрадила його з Ареєм. Римляни ототожнювали Гефеста з Вулканом. - IV. 617; VI. 233; VII. 92; VIII. 268-359; XV. 117; XXIII. 160; XXIV. 71,75.

Гея - земля, богиня землі. - XI. 576.

Гіганти - велетні, сини Геї - Землі, та Неба - Урана, із зміями замість ніг, наділені величезною силою. Гея дала їм цілюще зілля, що оберігало їх від небесних стріл, і вони розпочали боротьбу з олімпійцями за владу над світом. Ця боротьба (гігантомахія) тривала довго, і тільки з допомогою смертного Геракла боги подолали гігантів. - VII. 59, 206; X. 120.

Гілак - батько Кастора, вигаданого Одіссеєвого батька. - XIV. 204.

Гіпересія - ахейське місто при Корінфській затоці. - XV. 254.

Гіперея - міфічна вітчизна феакіян («за краєм світу»), з якої вони переселились у Схерію. - VI. 4.

Гіперіон - титан, батько Геліоса, Еос і Селени. Гіперіоном («той, що ходить над нами») називали також і самого Геліоса. - І. 8; XII. 346. ,

Гіппот - батько Еола, бога вітрів. - X. 2, 36.

Гірейські скелі - скелі біля Евбеї; під ними загинув у хвилях Еант. - IV. 501-507.

Горгона - крилате жіноче страховисько із зміями замість волосся і поглядом, який обертав у камінь кожного, хто на неї гляне. Гомер знає лише одну Горгону, у пізніших міфах - їх три. Одна з них, Медуза, була смертна: аргоський герой Персей відрубав їй голову. - XI. 634.

Гортіна - місто на острові Криті. - III. 294.

Дамасторід - син Дамастора. Див. Агеяай.

Данаї - одне з грецьких племен; цим ім'ям, нарівні з іншими назвами (аргеї, ахеї), Гомер називає греків взагалі. - І. 350; IV. 278, 725 та ін.; V. 306; VIII. 82, 578; XI. 470, 551 та ін.; XXIV. 18, 45.

[548]

Девкаліон - син критського володаря Міноса, батько Ідоменея. - XIX. 180.

Деїфоб - один з троянських героїв, син Пріама, після смерті Паріса - чоловік Єлени. - IV. 276; VIII. 517.

Делос - один з островів у Егейському морі; за міфологічним переказом, тікаючи від ревнощів Гери, блукав по хвилях річки Лето, що породила на ньому Аполлона й Артеміду. Поряд з Дельфами Делос був одним із центрів культу Аполлона. - VI. 162.

Деметра - богиня землеробства й родючості землі, дочка Кро-носа і Реї, сестра Зевса, від котрого вона породила Персефону. - V. 125.

Демодок - сліпий феакійський співець. - VIII. 43, 106, 255, 472 та ін.; XIII. 28.

Демоптолем - один із женихів, убитих Одіссеєм. - XXII. 242.

Дімант - феак, з дочкою якого подругувала Навсікая. - VI. 22.

Діокл - син Орсілоха, внук Алфея, володар міста Фер у Мес-сенії. - III. 488; XV. 186.

Діомед - син Тідея з Аргоса, упокірник коней. - III. 180; IV. 280.

Діоніс - бог рослинності, виноградарства і винарства, син Зевса й Семели. Культ Діоніса, пов'язаний з п'яними веселощами (вакханаліями) та екстатичними оргіями, в гомерівську епоху ще не був поширений у Греції (хоч і був уже відомий, про що свідчать недавно знайдені пілоські таблиці, які відносяться до II тисячоліття до н. є.); отже, ті місця «Одіссеї», де зустрічається ім'я Діоніса, вважаються пізнішими вставками. - XI. 324; XXIV. 74.

Дія - невеликий островок недалеко від Криту; за іншими даними - давня назва острова Наксосу в Егейському морі. - XI. 325.

Дметор - син Іаса, кіпрський володар. - XVII. 443.

Додона - місто в Епірі з оракулом Зевса. - XIV. 327; XIX. 296.

Долій - Одіссеїв слуга. - IV. 736; XVII. 212; XVIII. 322; XXII. 159; XXIV. 222, 387,411 та ін.

Доряни (дорійці) - одне з основних грецьких племен, вирізнялось особливим дорійським діалектом. - XIX. 176.

Дуліхій - один із сусідніх з Ітакою островів, важко встановити - який саме. - І. 246; IX. 24; XIV. 335, 397; XVI. 123 та ін.; XVIII. 396; XIX. 131, 292.

Еак - син Зевса, батько Пелея й Телемона, дід Ахілла та Еанта великого. - XI. 538.

Еакід - внук Еака. Див. Ахілл.

[549]

Еант великий - син саламінського володаря Теламона, один з найславетніших героїв троянського походу. - III. 109; XI. 469, 550 та ін.; XXIV. 17.

Еант малий - син локрійського володаря Ойлея: повертаючись з-під Трої, загинув біля Прейських скель. - IV. 499, 509.

Евант - батько жерця Марона. - IX. 197.

Евбея - великий острів на схід від Греції. - III. 174; VII. 321.

Евенор - батько Леокріта, одного з женихів. - II. 242; XXII. 294.

Евмей - свинопас, вірний Одіссеїв слуга. - XIV. 55, 165, 360, 440 та ін.; XV. 304, 381 та ін.; XVI. 7, 60 та ін.; XVII. 199, 264, 305, 508 та ін.; XX. 169, 238; XXI. 82, 203 та ін.

Евмел - син фессалійського владаря Адмета і Алкестіди, що добровільно зійшла в Аїд замість свого чоловіка, але Геракл її визволив (на сюжет цього міфа написана трагедія Евріпіда «Алкестіда»); чоловік Пенелопиної сестри Іфтіми, один з видатних героїв «Іліади». - IV. 798.

Евпейт - батько жениха Антіноя. - І. 383; IV. 641 та ін.; XVI. 363; XVII. 477; XVIII. 42, 284; XX. 270; XXI. 140, 256; XXIV. 422, 465, 523 та ін.

Евр - східний або південно-східний вітер. - V. 332; XII. 326; XIX. 206.

Евріад - один із женихів, убитих Телемахом. - XXII. 267.

Евріал - кращий з борців феакійських. - VIII. 115, 396 та ін.

Еврібат - Одіссеїв оповісник, співучасник троянського походу, був негарний із себе, але відданий Одіссеєві, який поважав його більше ніж інших супутників за гострий розум. - XIX. 247.

Еврідамант - один із женихів Пенелопи. - XVIII. 297; XXII. 283.

Еврідіка - дружина Нестора. - III. 451. - Слід відрізняти від німфи Еврідіки, дружини Орфея, міф про якого, пов'язаний з культом Діоніса, виник пізніше.

Евріклея - неня Одіссея й Телемаха. - І. 429 та ін.; II. 347 та ін.; IV. 742; XVII. 31; XIX. 15, 357 та ін.; XX. 128 та ін.; XXI. 380; XXII. 391, 480 та ін.; XXIII. 1, 39,177 та ін.

Еврілох - небіж і супутник Одіссея. - X. 205, 429 та ін.; XI. 23; XII. 195, 294 та ін.

[550]

Еврімах - один із женихів Пенелопи. - І. 399 та ін.; II. 177 та ін.; IV. 628; XV. 17, 519; XVI. 345 та ін.; XVII. 257; XVIII. 65, 244, 325 та ін.; XXI. 186, 245, 320 та ін.; XXII. 44 та ін.

Еврімедонт - вождь гігантів. - VII. 58.

Еврімедуса - хатня дівчина Арети, дружини Алкіноя. - VII. 8.

Еврімій - батько Телема, віщуна кіклопів. - IX. 509.

Евріном - син старого ітакійця Египтія, один із женихів Пенелопи. - II. 21; XXII. 242.

Еврінома - стара Одіссеєва ключниця. - XVII. 495; XVIII. 164 та ін.; XIX. 96; XX. 4; XXIII. 153, 289 та ін.

Евріпіл - син кетейського владаря Телефа і Пріамової сестри Астіохи; наприкінці Троянської війни прийшов на допомогу троянцям і загинув від руки Неоптолема. - XI. 519.

Евріт - ехалійський герой-стрілець, друг Одіссея, батько Іфіта і Йоли, яку він обіцяв видати за того, хто відзначиться в стрілянні з лука, але, переможений Гераклом, не виконав обіцянки, і Йола загинула від руки Геракла. - VIII. 224; XXI. 14 та ін.

Еврітіон - один з кентаврів, що, сп'янівши, почав бійку на весіллі Пірітоя, владаря лапітів. - XXI. 295.

Еги - місто в північній частині Пелопоннесу, один із центрів культу Посейдона. - V, 381.

Египтій - ітакієць, батько Антіфа, Одіссеєвого супутника, та Еврінома, одного з женихів Пенелопи. - II. 15.

Егіст - син Тієста, вихований Атреєм. Під час перебування Агамемнона в троянському поході зійшовся з його дружиною Клітем-нестрою і разом з нею убив Агамемнона, коли той повернувся з-під Трої. Через сім років після того Орест, син Агамемнона, мстячись за батька, убив Егіста і свою матір Клітемнестру. - І. 29, 300 та ін.; III. 194, 325, 303 та ін.; IV. 518 та ін.; XI. 389, 409; XXIV. 22, 97.

Едіп - фіванський герой, син Лая та Йокасти (у Гомера - Епі-касти). Лаєві було провіщено оракулом, що він умре від руки сина, який потім одружиться з своєю матір'ю. Коли народився Едіп, Лай звелів проколоти йому ступні ніг (Едіп - значить пухлоногий) і викинути звірам, але Едіпа було врятовано й виховано на чужині. Юнаком він починає шукати батька і по дорозі вбиває Лая, не знаючи, що то його батько, і, прийшовши в Фіви, розгадує славетну загадку страховища Сфінкса («Хто ходить вранці на чотирьох ногах, [551] удень - на двох, а ввечері - на трьох?»), стає володарем Фів і одружується з Йокастою. Довідавшись через багато років, що він батьковбивця і кровозмісник, Едіп осліпляє себе, а Йокаста кінчає самогубством. Міф про Едіпа покладено в основу трагедій Софокла («Едіп-цар», «Едіп у Колоні»). - XI. 271.

Еет - син Геліоса і Перси, дочки Океану, володар Колхіди, брат Кіркеї. - X. 137; XII. 70.

Еея - казковий острів Кіркеї. - X. 135; XI. 70; XII. 3.

Ееянка - Кіркея, що живе на острові Еея. - IX. 31.

Ейдотея - дочка Протея, рятівниця Менелая. - IV. 366.

Елат - один із женихів, убитих Евмеєм. - XXII. 267.

Елатрей - феак, умілий в дискометанні. - VIII. 111, 129.

Еліда - країна у північно-західній частині Пелопоннесу. - IV. 635; XIII. 275; XV. 298; XXI. 347; XXIV. 431.

Елісійська рівнина - поля блаженних, щаслива долина праведних на крайньому заході, на березі ріки Океану. - IV. 563.

Еглада - загальна назва Греції; зокрема - місто і край у володіннях Пелея. - XI. 496; північна частина Греції - у протилежність Аргосу. - І. 344; IV. 726, 816; XV. 80.

Ельпенор - один із супутників Одіссея. - X. 552; XI. 51; XII. 10.

Еніпей - річка в Фессалії і бог тієї річки, коханець владарівни Тіро. - XI. 238.

Еол - бог вітрів. - X. 2, 36 та ін.; XI. 237; XXIII. 314.

Еолія - казковий плавучий острів Еола. - X. 1, 55.

Еос - уособлене світання, розоперста сестра Геліоса - Сонця, і Селени - Місяця; нібито виїжджала на небо на безсмертних конях - Лампі й Фаетоні - і окроплювала землю росою. Мати чотирьох вітрів, від неї та Атрея народилось також багато зірок. - II. 1; III. 404, 491; IV. 188, 306 та ін.; V. 1, 228 та ін.; VI. 48; VIII. 1; IX. 76, 151, 306, 436 та ін.; X. 144, 541; XI. 375; XII. З, 142, 316; XIII. 18, 94; XIV. 502; XV. 56, 250 та ін.; XVI. 368; XVII. 1, 497; XVIII. 318; XIX. 50, 319, 428; XX. 91; XXIII. 241 та ін.

Епей - ахейський герой, будівник троянського коня. - VIII. 492; XI. 523; див. також прим, до IV. 272.

Епеї - давньогрецьке плем'я, що жило в північній частині Елі-ди. - XIII. 275.

Еперіт - одне з вигаданих імен Одіссея. - XXIV. 306.

[552]

Епікаста - мати і дружина Едіпа (в Софокла - Йокаста). - XI. 271.

Ереб- найтемніша частина Аїду, царства мертвих. - X. 528; XI. 36, 564; XII. 81; XX. 356.

Еремби - одне з африканських племен. - IV. 84.

Еретмей - один із феаків при дворі Алкіноя. - VIII. 112.

Ерехтей - син Геї - Землі, вихованець Афіни, родоначальник афінян. -VII. 81.

Ерімант - гора в північній Аркади". - VI. 103.

Еріннії- богині кривавої помсти за пролиту людиною кров; Гомер називає то одну, то кілька ерінній; з ними ототожнювали римських фурій. В переносному розумінні фурія - дуже лиха жінка. - II. 135; XI. 280; XV. 234; XVII. 475; XX. 78.

Еріфіла - дружина Афіарая, що зрадила його за подароване їй намисто. - XI. 326.

Есон - син Кретея і Тіро, батько аргонавта Ясона. - XI. 259.

Етеокрити - основні жителі острова Крита. - XIX. 176.

Етеон - управитель в домі Менелая. - IV. 22 та ін.; XV. 95.

Етолійці - жителі Етолії, країни в середній Греції. - XIV. 379.

Етон - вигадане ім'я, яким називає себе Одіссей перед Пенело-пою. -XIX. 183.

Ефіальт - велетень, син Посейдона, брат велетня Ота. - XI. 308.

Ефіопи - дослівно - обпалені сонцем, міфічний народ, улюблений богами; жив на обох краях світу - на сході й заході - біля самої ріки Океану. - І. 22; IV. 84; V. 282 та ін.

Ефіра - місто в Феспротії. - І. 259; II. 328.

Ехалія - місто в середній Греції. - VIII. 224.

Ехеней - старійшина феакійський, радник Алкіноя. - VII. 155; XI. 342.

Ехет - один із стародавніх богів смерті, жорстокий людоїд, що калічив кожного прибулого і навіть осліпив власну дочку Метопу; його ім'ям лякали дітей і дорослих. - XVIII. 85, 116; XXI. 308.

Ехефрон - син Нестора. - III. 413, 439.

Єгипет - а) країна в Африці. - III. 300; IV. 83, 126, 228, 351 та ін.; XIV. 247 та ін.; XVII. 426 та ін.; б) ріка Ніл. - IV. 477 та ін.; XIV. 257; XVII. 427.

[553]

Єлена - героїня давньогрецького епосу, дочка Зевса і Леди, дружина Менелая. Викрадення Єлени Парісом, який повіз її в Трою, спричинилося до виникнення Троянської війни. - IV. 12, 121, 234 та ін.; XIV. 68; XV. 58, 100 та ін.; XVII. 118; XXII, 227; XXIII. 218.

Закінт - острів в Іонійському морі на південь від Сами й Ітаки, недалеко від берегів Еліди. - І. 246; IX. 24; XVI. 123, 250; XIX. 131.

Зевс - верховний бог, батько і володар усіх грецьких богів, син Кроноса і Реї, тому його часто називали Кронідом; бог неба, грому й блискавки. Ім'я Зевса з різними епітетами зустрічається багато разів у всіх піснях «Одіссеї».

Зет - син Зевса й Антіопи, що разом із своїм братом Амфіоном заснував місто Фіви. - XI. 262; XIX. 522.

Зефір - західний теплий вітер, що приносить дощі. - II. 421; IV. 401, 567; V. 295, 332; VII. 119; X. 25; XII. 289 та ін.; XIV. 458; XIX. 206.

Ідоменей - син Девкаліона, володар критського міста Кноса, вождь критян у троянському поході. - III. 191; XIII. 260; XIV. 237, 382; XIX. 181 та ін.

Ікарій - брат Тіндарея, батько Пенелопи та Іфтіми. - І. 329; II. 52, 133; IV. 797, 840; XI. 446; XVI. 435; XVII. 562; XVIII. 159, 245 та ін.; XIX. 375, 546; XX. 388; XXI. 2, 321; XXIV. 195.

Ікмалій - тесляр ітакійський. - XIX. 57.

Іл - син Мермета, володар міста Ефіри в Еліді. - І. 259, 263.

Іліон - друга назва Трої за ім'ям її засновника їла, сина Троя і річкової німфи Каллірої. - II. 18, 172; VIII. 493, 582 та ін.; IX. 39; XI. 169 та ін.; XIV. 71, 238; XVII. 104, 294; XVIII. 253; XIX. 126, 260 та ін.; XXIII. 19; XXIV. 117.

Ілітія - дочка Гери, богиня пологів. - XIX. 188.

Іно - дочка Кадма, що стала морською богинею Левкотеєю; під час морської бурі подала Одіссеєві рятівну намітку. - V. 334, 461.

Іолк (Йолк) - місто в Фессалії, звідки почався похід аргонавтів. - XI. 257.

Ір - прізвисько жебрака Арнея, що розпочав бійку з Одіссеєм; в переносному розумінні - бідняк. - XVIII. 6, 95, 233, 333 та ін.

Ісмар - місто кіконів у Фракії. - IX. 40, 198.

[554]

Ітак - герой-епонім (той, що дає ім'я) острова Ітаки. - XVII. 207.

Ішака - вітчизна Одіссея, за Гомером, крайній західний з грецьких островів; можливо - це сучасна Кефалленія або якийсь інший великий острів в Іонійському морі. Згадується дуже часто - мало не в усіх піснях «Одіссеї».

Ітіл - син Аедони (див. це слово). - XIX. 522.

Іфікл - син Філака з Філаки Фессалійської, учасник походу аргонавтів; бігав так швидко, що міг пробігти полем, не зачепивши жодного колоска, міг ходити по воді; мав череду биків, яких подарував Меламподові. - XI. 290, 296.

Іфімедея - дружина Алоея, мати гігантів Ота й Ефіальта. - XI. 305.

Іфіт - син Евріта, друг Одіссея. - XXI. 14, 22 та ін.

Іфтіма - сестра Пенелопи, дружина Евмела. - IV. 797.

Кавкони - одне з найдавніших грецьких племен, що жили в Пелопоннесі. - III. 366.

Кадм - міфічний засновник Фів семибрамних у Беотії; йому приписувалось також запровадження в Греції фінікійського алфавіту. - V. 333.

Кадмеї - нащадки Кадма, тобто фіванці. - XI. 276.

Каліпсо - німфа острова Огігії, дочка Атланта, що сім років затримувала в себе Одіссея. - І. 14; IV. 557; V. 14, 116, 202 та ін.; VII. 245, 254; IX. 29; XII. 389, 448; XVII. 143; XXIII. 333.

Кассандра - дочка Пріама; відкинула кохання Аполлона, який наділив її даром пророкування, і він зробив так, що їй ніхто не вірив. При розподілі троянської здобичі дісталась Агамемнону і разом з ним загинула в Мікенах від руки Клітемнестри й Егіста. Міф про Кассандру ліг в основу трилогії Есхіла «Орестея», а також драми Лесі Українки «Кассандра». - XI. 421.

Кастор - а) син Тіндарея й Леди, один з братів Діоскурів - див. прим, до XI. 299 - 300; б) син Гілака, вигаданий батько Одіссея. - XIV. 204.

Кентаври - міфічне плем'я напівлюдей-напівконей. - XXI. 295, 303 (див. прим, до цих рядків).

Кери - втілення смерті, крилаті жіночі духи, діти ночі, що хапають людську душу в момент, коли вона розлучається з тілом; часом [555] Керами називали ерінній. - II. 316, 352; III. 410; V. 387; VI. 11; XII. 157; XIV. 207; XV. 275; XVII. 547; XIX. 558; XXII. 66 та ін.

Кетеї- плем'я, що жило в Місії, північно-західній частині Малої Азії. - XI. 520.

Кефаленяни - грецьке населення Ітаки, Сами й Закінту та прилеглої до цих островків частини суходолу. - XX. 210; XXIV. 355, 377, 429.

Кідони (кідоняни) - плем'я, що жило на острові Криті. - НІ. 292; XIX. 176.

Кіклопи (циклопи) - міфічні одноокі велетні, що жили, як вважали античні коментатори Гомера, на острові Сицилії. - І. 70; VI. 5; VII. 206; IX. 106, 275, 357 та ін.

Кікони - фракійські союзники троян. - IX. 47 та ін.

Кіллена - гірська місцевість в Аркадії, батьківщина Гермеса. - XXIV. 1.

Кімерійці - народ, що жив, за уявленням стародавніх греків, в країні вічної темряви, далеко на півночі, куди не сягає сонячне світло. - XI. 14.

Кіпр - острів у східній частині Середземного моря біля берегів Кілікії та Сирії, давній центр культу Афродіти. - IV. 83; VIII. 362; XVII. 442 та ін.

Кіркея (Цирцея) - дочка Геліоса й Океанової дочки Перси, сестра колхідського володаря Еета; лиха чарівниця, що жила на острові Ееї; супутників Одіссея обернула на свиней, а його самого цілий рік затримувала на своєму острові; породила від нього сина Телего-на. - VIII. 448; IX. 31; X. 135, 211, 308, 426, 501 та ін.; XI. 6 та ін.; XII. 9, 148, 273 та ін.; XXIII. 321.

Кітери - острів біля берегів Пелопоннесу (IX. 81), відомий храмом Афродіти, яку називали через це Кіферською, або Кітереєю. - VIII. 288; XVIII. 193.

Клімен - тесть Нестора, батько його дружини Еврідіки. - III. 452.

Клімена - мати Іфікла. - XI. 326.

Клітемнестра (Клітеместра) - дружина Агамемнона, дочка Леди й Тіндарея. - III. 265; XI. 422 та ін.

Клітій - батько Пірея, Телемахового друга. - XV. 540.

Клітоней - син Алкіноя, кращий з бігунів феакійських. - VIII. 119, 123.

[556]

Кнос - місто на острові Криті, столиця міфічного володаря Міно-са, з славетним лабіринтом. Розкопками в Кносі відкрито пам'ятки стародавньої високої культури, яку назвали мінойською. - XIX. 178.

Кокіт (Коцит) - ріка в підземному царстві, притока Стіксу. - X. 514.

Кратеїда - мати Скілли. - XII. 124.

Креонт - володар фіванський, батько Мегари, що стала дружиною Геракла. - XI. 269.

Кретей - фессалійський володар, син Еола, чоловік Тіро. - XI. 237, 258.

Крит - великий острів у Середземному морі, центр стародавньої культури, що існувала задовго до гомерівської епохи. - III. 191, 291; XI. 322; XIII. 256; XIV. 199, 300 та ін.; XVI. 62; XVII. 523; XIX. 173 та ін.

Кронід, або Кроніон - син Кроноса, Зевс, - часто згадується під цим ім'ям у багатьох піснях «Одіссеї».

Кронос - один з титанів, яких Гея - Земля, породила від Урана - Неба; скинувши батька, Кронос став царювати над світом. За його влади настав золотий вік. Боячись, що хтось із дітей скине його, Кронос ковтав їх, як тільки вони народжувались. Тільки новонародженого Зевса Гея, богиня-мати, сховала в печері на острові Криті, давши замість нього Кроносові проковтнути камінь. Пізніше Зевс скинув Кроноса, визволив з його утроби поглинутих братів і сестер і, перемігши титанів, став владарювати світом. - XXI. 415.

Круни - місцевість у південній Еліді, відома своїм джерелом. - XV. 295.

Ктесій - володар острова Сирії, син Ормена, батько свинопаса Евмея. - XV. 414.

Ктесіпп - один з Пенелопиних женихів, з острова Сами. - XX. 288 та ін.; XXII. 279 та ін.

Ктімена - сестра Одіссея, що була видана заміж на острів Саму. -

XV. 363, 367.

Лаерк - коваль-золотар у Пілосі. - III. 425. Лаерт - Одіссеїв батько, син Аркесія. - І. 188, 430; II. 99; IV. 111, 555, 738 та ін.; VIII. 18; IX. 505; XIV. 9, 173, 451; XV. 353, 483;

XVI. 118, 302 та ін.; XIX. 144; XXII. 185, 335 та ін.; XXIV. 134, 206, 327, 498 та ін.

Лаертід - син Лаерта, тобто Одіссей. - IV. 555; V. 203; IX. 19, 505; X. 401 та ін; XI. 60, 617 та ін.; ХНІ. 375; XIV. 486; XVI. 167 та ін.

[557]

Лакедемон, або Лаконіка - область на південному сході Пелопоннесу; в Гомера також головне місто Лаконіки - Спарта, де владарював Менелай. - III. 326; IV. 1, 313, 702; V. 20; XIII. 414 та ін.; XV. 1; XVII. 121; XXI. 13.

Лам - засновник лестригонського міста Телепіла. - X. 82.

Ламп (світлий) і Фаетон (сяючий) - світлосяйні коні золото-шатної Еос-Зоряниці. - XXIII. 245.

Лампетія - одна з геліад (дочок Геліоса), разом із сестрою Фа-етусою пасла батькові стада на острові Трінакії. - XII. 132, 375.

Лаодамант - син Алкіноя. - VII. 170; VIII. 117, 207 та ін.

Лапіти - міфічне войовниче плем'я, що жило в Фессалії, на півночі Греції. - XXI. 295.

Левкадська скеля - при вході до підземного царства мертвих. - XXIV. 11.

Левкотея - див. Іно.

Леда - дружина Тіндарея, мати Клітемнестри і Єлени та синів Кастора і Полідевка. Захоплений красою Леди, Зевс з'явився їй в образі лебедя, коли вона купалась в річці Евроті; після цього Леда знесла два яйця, з одного вилупилась Єлена Троянська, з другого - брати Діоскури (чи один з них - Полідевк). З міфом про знесене Ледою яйце пов'язується вислів «з яєць Леди», тобто з самого початку. - XI. 298.

Лемнос - острів (з однойменним містом) в Егейському морі, де, за переказом, була Гефестова кузня, центр його культу. - VIII. 283, 301.

Леод - син Ойнопа, один з женихів Пенелопи. - XXI. 144; XXII. 310.

Леокріт - син Евенора, один з Пенелопиних женихів. - II. 242; XXII. 294.

Лесбос - острів у північно-східній частині Егейського моря. - III. 169; IV. 342; XVII. 133.

Лестригони - міфічне плем'я велетнів-людоїдів. - X. 81 та ін.; XXIII. 318.

Лето (Латона) - титаніда, Зевсова дружина, що породила від нього Аполлона й Артеміду. - VI. 106; XI. 318, 580.

Лівія - первісна назва всієї Африки, згодом - країна в Північній Африці на захід від Єгипту. - IV. 85; XIV. 295.

[558]

Лотофаги - казкове плем'я, що нібито жило в Лівії й живилося лотосом. Люди, які покуштують лотоса, забувають минуле; звідси країна лотоса, або земля лотофагів, - край, де забуваються печалі. - IX. 84, 91 та ін.; XXIII. 311 (див. також прим, до IX. 101).

Малея - мис на півдні Пелопоннесу. - III. 287; IV. 514; IX. 80; XIX. 186.

Мантій - син віщуна Мелампода. - XV. 242, 249.

Марафон - місто на узбережжі Аттіки, недалеко від Афін. - VII. 80.

Марон - син Еванта, жрець Аполлона в Ісмарі. - IX. 197.

Мастор - батько віщуна Галіферса. - II. 158; XXIV. 452.

Мегапент - син Менелая від рабині. - IV. 11; XV. 100, 121 та ін.

Мегара - дочка Креонта, Гераклова дружина. - XI. 269.

Медонт - окличник на острові Ітаці. - IV. 677, 711 та ін.; XVI. 252, 412; XVII 172; XXII. 357 та ін.; XXIV. 439 та ін.

Мелампод - віщун з Пілоса, родоначальник багатьох ворожбитів. - XV. 225, 231 (див. прим, до XI. 287 - 297).

Меланей - батько жениха Амфімедонта. - XXIV. 103.

Меланта - дочка Одіссеєвого слуги Долія. - XVIII. 321 та ін.; XIX. 65.

Мелантій, або Меланте'й - син Долія, пастух кіз, невірний слуга Одіссеїв. - XVII. 212, 369 та ін.; XX. 173, 255; XXI. 175, 265 та ін.; XXII. 135, 182, 474 та ін.

Мемнон - син розоперстої Еос, богині світанку, і ефіопського володаря Тітона; велетень надзвичайної сили, в кінці Троянської війни прийшов на допомогу троянцям; був убитий Ахіллом. - XI. 522.

Менелай - син Атрея, молодший брат Агамемнона, володар Спарти. Після викрадення його дружини Єлени Парісом зібрав ахейське військо в троянський похід. Після зруйнування Трої вернувся з Єленою в Спарту. В переносному розумінні - чоловік, обманутий дружиною. - І. 285; III. 141, 249, 311 та ін.; IV. 2, 116, 203, 307, 561 та ін.; VIII. 518; XI. 460; XIII. 414 та ін.; XIV. 470; XV. 4, 97, 167 та ін.; XVII, 76, 116 та ін.; XXIV. 116.

Мент - син Анхіала, вождь тафійців, Одіссеїв друг, що його вигляд прибирає Афіна на початку «Одіссеї». - І. 105, 180, 418.

[559]

Ментор - син Алкіма, товариш і друг Одіссея; вирушаючи в троянський похід, Одіссей доручив йому доглядати свій дім і виховувати Телемаха. В вигляді Ментора Афіна допомагає Телемахові шукати батька. Завдяки романові французького письменника Фе-нелона «Пригоди Телемаха», ім'я Ментора набуває особливої популярності в XVIII ст. як синонім авторитетного наставника; звідси й пізніший вислів - менторство, менторський (тобто повчальний) тон. - II. 225, 401 та ін.; III. 22, 240; IV. 654; XVII. 69; XXII. 206, 235 та ін.; XXIV. 446, 503 та ін.

Мера - супутниця Артеміди, убита нею після того, як породила (від Зевса) Локра, родоначальника ахейського племені локріян. - XI. 326.

Месавлій - невільник, куплений Евмеєм у тафіян. - XIV. 449, 455.

Мессена - головне місто Мессенії. - XXI. 15, 18.

Мікена - а) дочка аргоського героя Інаха. - II. 120; б) Мікени за гомерівських часів - головне місто Арголіди, де володарем був Агамемнон; один з центрів стародавньої культури. - III. 305; XXI. 108.

Мімант - малоазійське передгір'я проти острова Хіосу. - III. 172.

Мінос - син Зевса й Європи, мудрий і справедливий правитель острова Криту, після смерті став суддею мертвих. Міф про Міноса був основою трагедії Евріпіда «Критяни», що не збереглася. - XI. 322, 568; XVII. 523; XIX. 179.

Мірмідоняни - фессалійське плем'я, вождем якого був Ахілл. - III. 188; IV. 8; XI. 495.

Мойри - богині людської долі. (Див. прим, до VII. 197).

Музи - дочки Зевса й богині пам'яті Мнемосіни, що живуть на горі Парнасі, покровительки різних видів мистецтва; на початку «Одіссеї» це одна (І. 1; VIII. 63, 73, 480, 488), а в останній пісні (XXIV. 60, див. примітку) - всі дев'ять богинь музики й поетичної творчості, імен яких Гомер, проте, не називає.

Мулій - окличник з острова Дуліхію, товариш жениха Амфіно-ма. - XVIII. 424.

Навболід - син Навбола Евріал. - VIII. 115.

Навсікая - дочка феакійського вождя Алкіноя; в післягомерів-ських міфах - дружина Телемаха, героїня Софоклової трагедії, що не збереглася. - VI. 17, 101, 213 та ін.; VII. 12; VIII. 458, 464.

[560]

Навсітой - вождь феаків, син Посейдона, батько Алкіноя. - VI. 7; VII. 56 та ін.; VIII. 564.

Навтей - один з юнаків феакійських. - VIII. 112.

Неера - мати Лампетії й Фаетуси. - XII. 133.

Нейон - вкрита лісом гора на Ітаці. - І. 186; III. 81.

Нелей - пілоський володар, син Посейдона і Тіро, батько Не-стора, брат Пелія. - III. 4, 409; XI. 254, 282 та ін.; XV. 229 та ін.

Нелід (або Нелеіад) - син Нелея, тобто Нестор. - III. 465; IV. 639.

Неоптолем - син Ахілла, учасник Троянської війни, без якого вона, за провіщенням богів, не могла закінчитись. - XI. 506.

Нерік - кефаленське місто на острові Левкаді. - XXIV. 378.

Неріт - названа за ім'ям одного з синів Птерелая (див. прим, до XVII. 207) гора на Ітаці. - IX. 22; XIII. 351.

Нестор - пілоський володар, син Нелея і Хлоріди, чоловік Еврі-діки, від якої мав сім синів і двох дочок; учасник походу аргонавтів; дожив до глибокої старості і в часи Троянської війни владарював уже над третім поколінням людей. В переносному розумінні - мудрий старець, досвідчений порадник. - І. 284; III. 17, 102, 202, 345, 405 та ін.; IV. 21, 161, 209, 303, 488 та ін.; XI. 286, 512; XV. 5, 144 та ін.; XVII. 109; XXIV. 52.

Несторід - син Нестора, тобто Пісістрат. - XV. 6, 44, 195, 215 та ін.

Німфи - прекрасні напівбогині, втілення сил природи. (Див. прим, до VI. 105.)

Ніс (Нісій) - батько Амфінома, жениха з острова Дуліхію. - XVI. 395; XVIII. 127. 413.

Ноемон - багатий ітакієць. - II. 386; IV. 630 та ін.

Нот - південний вітер. - III. 296; V. 331; XII. 289, 326 та ін.

Огігія - міфічний острів німфи Каліпсо. - І. 85; VII. 244 та ін.; XII. 448; XXIII. 333.

Одіссей - володар острова Ітаки, син Лаерта й Антіклеї, один з учасників Троянської війни, основний герой «Одіссеї» - розповіді про його блукання та пригоди, що вимагали хитрості та винахідливості. Образ Одіссея відбито також у трагедіях Софокла «Філоктет», «Еант», Евріпіда - «Іфігенія в Тавріді» та ін. В переносному розумінні [561] одіссея - повне пригод блукання. Ім'я Одіссея згадується з багатьма епітетами в усіх піснях поеми.

О'ікл - син віщуна Антіфата, батько Амфіарая. - XV. 243.

Ойноп - батько жениха Леода. - XXI. 144.

Океан - ріка, що омиває всю землю й відділяє її від потойбічного світу; з Океану сходять і в нього заходять всі небесні світила, крім сузір'я Великої Ведмедиці (Воза), що ніколи не купається в водах Океану. На берегах його, край світу, живуть щасливі ефіопи та вкриті вічною темрявою кімерійці. - IV. 568; V. 275; X. 508 та ін.; XI. 13, 158, 638; XII. 1; XIX. 434; XX. 65; XXII. 197; XXIII. 244, 347; XXIV. 11. - Як втілення божества Океан у Гомера - прабатько всіх богів і титанів, зокрема - батько Перси, матері Еета і Кіркеї. - X. 139.

Окіал - один з юнаків феакійських. - VIII. 111.

Олімп - священна гора греків у Північній Фессалії, оселя олімпійських богів. В переносному розумінні олімпом називають верховне зібрання, вищу раду. - І. 27; VI. 42-46, 240; VIII. 331; X. 307; XI. 313; XII. 337; XIV. 394; XV. 43; XVIII. 180; XIX. 43; XX. 55, 103; XXIV. 351 та ін.

Онеторід - син Онетора, Фронтій. - III. 281.

Опс - син Пейсенора, батько Евріклеї, Одіссеєвої няні. - І. 429; II. 347; XX. 148.

Орест - герой аргоських міфів, син Агамемнона і Клітемнест-ри; убив свою матір та її коханця Егіста, мстячись за вбивство Агамемнона. Міф про Ореста лежить в основі трилогії Есхіла «Орес-тея», трагедії Софокла «Електра», трагедій Евріпіда «Орест», «Іфігенія в Тавріді», «Електра». - І. 30, 298; III. 307; XI. 461.

Ори - богині порядку в природі і зміни часів року. - X. 469; XI. 295.

Оріон - міфічний велетень-мисливець, якого покохала розоперста Еос, а заздрі боги звеліли Артеміді за те його вбити. Після смерті Оріон став сузір'ям. - V. 121, 274; XI. 310, 572.

Ормен - батько Ктесія, дід Евмея. - XV, 414.

Ортігія - давня назва острова Делосу, що вважався вітчизною Артеміди. - V. 123; XV. 404.

Ортілох - син Алфея, батько Діокла. - III. 489; XV. 187; XXI. 15.

Орхомен - головне місто племені мінійців у Беотії. - XI. 284, 459; треба відрізняти від міста Орхомена в Аркадії.

[562]

Осса - а) Поголоска, Зевсова вісниця. - І. 282; II. 216; XXIV. 413; б) гора біля Олімпу. (Див. прим, до XI. 315.) От - велетень, брат Ефіальта. - XI. 308.

Паллада Афіна - Афіна. З цим подвійним ім'ям згадується. - І. 125, 252 та ін.; II. 405; III. 29, 222 та ін.; IV. 288, 828; VI. 233, 328; VII. 37; VIII. 7; XI. 547; XIII. 189, 300 та ін.; XV. 1; XVI. 297; XVIII. 235; XIX. 33; XX. 345; XXIII. 160; XXIV. 520.

Пандарей - батько Аедони, що в безумстві вбив свого сина Ітіла. - XIX. 518; XX. 66.

Панопей - місто у Фокіді. - XI. 581.

Парнас - гора, на схилах якої стояло місто Дельфи з храмом Аполлона і дельфійським оракулом, оселя муз. В переносному розумінні - творча співдружність поетів. - XIX. 394, 431 та ін.; XXI. 220; XXIV. 332.

Патрокл - найближчий друг Ахілла, що виховувався разом з ним у домі Пелея; загинув під Троєю від руки Гектора; міф про нього розповідається в «Іліаді». - III. ПО; XI. 468; XXIV. 16, 77 та ін.

Пафос - місто на острові Кіпрі із славнозвісним вівтарем Афро-діти Кіпріди. - VIII. 363.

Пеан - лікар богів олімпійських. - IV. 232.

Пейсенор - а) ітакійський окличник. - II. 38; б) батько Опса, дід Евріклеї. (Див. Опс.)

Пелазги - найдавніші жителі Еллади. - XIX. 177.

Пелей - фессалійський герой, син егійського володаря Еака, брат Телемона; від шлюбу Пелея з морською богинею Фетідою народився Ахілл; Пелей брав участь у поході аргонавтів, у Геракловім поході на Трою, пережив Троянську війну і вмер у глибокій старості на вигнанні. - XI. 505 та ін.

Пелеїд - син Пелея, тобто Ахілл. - V. 310; VIII. 75;. XI. 467 та ін.; XXIV. 15, 23 та ін.

Пелій - син Посейдона і Тіро, брат Нелея, володар Пілосу. - XI. 254.

Пеліон - гора в Фессалії. (Див. прим, до XI. 315-316.)

Пенелопа - дочка Ікарія і німфи Перібої, Одіссеєва дружина, ідеал жіночого благородства і подружньої вірності. - І. 223, 329; II. 121, 274; IV. 111, 675, 721, 804 та ін.; V. 217; XI. 446; XIII. 406; XIV. [563] 172, 373; XV. 41, 314; XVI. 130, 303, 409 та ін.; XVII. 36, 162, 390, 528 та ін.; XVIII. 159, 245 та ін.; XIX. 53, 103, 308, 476 та ін.; XX. 388; XXI. 2, 158, 311 та ін.; XXII. 425, 482; XXIII. 5, 104, 256 та ін.; XXIV. 194, 294 та ін.

Перея - місцевість на північ від Олімпу, батьківщина Орфея і улюблене місце перебування муз. - V. 50.

Перібоя - дочка вождя гігантів Еврімедонта і мати Навсітоя, владаря феаків. - VII. 57.

Періклімен - брат Нестора, син Нелея і Хлоріди. - XI. 286.

Перімед - один із супутників Одіссея. - XI. 23; XII. 195.

Перо - дочка Нелея і Хлоріди, сестра Нестора і Періклімена. - XI. 287.

Перса - дочка Океану, дружина Геліоса, мати Еета і Кіркеї. - X. 139.

Персей - син Нестора. - III. 414, 444.

Персефона - дочка Деметри, богиня рослинності і земної родючості, викрадена Аїдом-Плутоном, стала його дружиною і володаркою підземного царства мертвих. - X. 491, 509 та ін.; XI. 47, 213, 386 та ін.

Пілос - а) область у південній частині Пелопоннесу, де владарював Нестор. - І. 93; II. 214, 308 та ін.; III. 182; IV. 598, 702 та ін.; V. 20; XI. 257, 459 та ін.; XIII. 274; XIV. 180; XV. 42, 226, 541 та ін.; XVI. 24, 131 та ін.; XVII. 42, 109; XXIV. 152, 430; б) головне місто Пілоської області, засноване Нелеєм, отже, відоме під назвою Піло-са Нелейського. - І. 284; III. 4, 485 та ін.; IV. 639; XV. 193, 216; XXI. 108.

Пірей - син Клітія, друг і супутник Телемаха в його подорожі до Пілосу. - XV. 540, 544; XVII. 55, 71 та ін.; XX. 372.

Пірітой - син Зевса, вождь лапітів. - XI. 631; XXI. 296 та ін.

Піріфлегетон - ріка в підземному царстві мертвих, притока Ахе-рону. - X. 513.

Пісандр - один із женихів Пенелопи. - XVIII. 299; XXII. 243 та ін.

Пісістрат - син Нестора, супроводив Телемаха в подорожі до Фер Мессенських та до Лакедемону. - III. 36, 400 та ін.; IV. 155; XV. 6, 131 та ін.

Піфія - старовинний храм з оракулом Аполлона в Дельфах біля гори Парнасу. - VIII. 79.

[564]

Плеяди - сім дочок Атланта й океаніди Плейони, що, вражені смертю сестер, покінчили з собою й були обернені в семизір'я Стожари (недалеко від Оріону). - V. 272.

Поліб - а) житель Фів. - IV. 126; б) феак. - VIII. 373; в) батько Еврімаха, жениха Пенелопи. - XV. 519; XVI. 345, 434; XVIII. 349; XX. 359; XXI. 320; г) один з Пенелопиних женихів. - XXII. 243, 284.

Полідамна - дружина єгиптянина Фтона, що від неї Єлена придбала цілюще зілля. - IV. 228.

Полідевк - один з братів Діоскурів. (Див. прим, до XI. 299-300.)

Полікаста - Несторова донька. - III. 464.

Поліктор - а) брат Ітака, родоначальника ітакійців. (Див. прим, до XVII. 207); б) батько Пісандра, жениха Пенелопи. - XVIII. 299: XXII. 243.

Поліней - син Тектона, батько феака Амфіала. - VIII. 114.

Поліпемон - вигадане ім'я Одіссеєвого діда. - XXIV. 305.

Політ - один із супутників Одіссея, обернутих Кіркеєю у свиней. - X. 224.

Поліфем - син Посейдона і німфи Фооси, одноокий кіклоп, осліплений Одіссеєм. - І. 69; II. 20; IX. 296, 403, 502 та ін.; X. 200, 435; XII. 210; XX. 19; XXIII. 312.

Поліферс - батько жениха Ктесіппа. - XXII. 287.

Поліфід - син Мантія, внук ворожбита Мелампода. - XV. 249, 252.

Понтей - один з юнаків феакійських. - VIII. 113.

Понтоной - окличник Алкіноя. - VII. 179; VIII. 65; XIII. 50 та ін.

Посейдон - син Кроноса і Реї, брат Зевса, бог землі й земної родючості, земледержець, пізніше - бог морів, землі потрясатель, якого уявляли в вигляді озброєного тризубцем могутнього старця. У Троянській війні підтримував греків, по її закінченні довго переслідував Одіссея за осліплення свого сина Поліфема. - І. 20, 68 та ін.; III. 43, 178 та ін.; IV. 386, 500; V. 339, 446; VII. 61, 271; VIII. 322, 565 та ін.; IX. 283, 412, 526 та ін.; XI. 130, 252, 399 та ін.; XIII. 146, 341 та ін.; XXIII. 234, 277; XXIV. 109.

Поянт - батько Філоктета. - III. 190.

Пріам - син Лаомедонта, останній володар Трої, глибокий старець, батько п'ятдесяти синів і багатьох дочок, з числа їх найбільш відомі - Гектор, Паріс, Кассандра. Про долю Пріама та його смерть розповідається в трагедії Евріпіда «Троянки» та в Вергілієвій «Енеїді». [565] В переносному розумінні Пріам - багатодітний батько. - III. 107, 130; V. 106; XI. 422, 533; XIII. 316; XIV. 241; XXII. 230.

Прімней - один з юнаків феакійських. - VIII. 112.

Прокріда - донька Еретея, родоначальника афінян. - XI. 321.

Прорей - один із юнаків феакійських. - VIII. 113.

Яротей - підлеглий Посейдонові морський старець, що міг набирати вигляду різних істот і мав дар провидіння й пророкування. - IV. 365, 385.

Псірія - невеличкий острів між Лесбосом і Хіосом. - III. 171.

Птерелай - син Посейдона, володар тафіян.

Радамант - син Зевса і Європи, брат Міноса, один з трьох суддів у підземному царстві мертвих. - IV. 564; VII. 323.

Рейтра - гавань на острові Ітаці. - І. 186.

Рексенор - брат Алкіноя і батько Арети. - VII. 64. (Див. прим, до VII. 146.)

Салмоней - син бога вітрів Еола, фессалійський володар, батько Тіро, що була матір'ю Пелея й Нелея; видаючи себе за Зевса, роз'їжджав на колісниці з гуркотом котлів та блиском факелів, що мали імітувати грім та блискавку, і за це зухвальство був убитий Зев-сом. - XI. 236.

Сама - острів недалеко від Ітаки, частина Одіссеєвих володінь. - І. 246; IV. 671, 845; IX. 24; XV. 29, 367; XVI. 123, 249; XIX. 131; XX. 288.

Сирени - казкові напівжінки-напівптахи, що заманювали своїми співами моряків, які ставали таким чином їх здобиччю. - XII. 39, 159 та ін.; XXIII. 326.

Сирія - острів на захід від Ортігії, батьківщина Евмея. - XV. 403.

Сідон - велике торговельне місто в Фінікії, яку називали також Сідонією, а фінікійців - сідонянами. - IV. 84, 618; XV. 117,415 та ін.

Сізіф - син Еола, засновник і володар Корінфа, якому пощастило обманути саму смерть і якийсь час тримати її в полоні. За це Сізіф був змушений в Аїді вічно викочувати на гору великий камінь, який зараз же скочувався вниз. Звідси і крилатий вислів «сізіфів труд», що означає безконечну й безрезультатну працю. - XI. 593.

[566]

Сіканія - острів Сицилія, Сікелія - грецька назва Сицилії, сіка-ни та сікелійці - його жителі. - XX. 383: XXIV. 211, 307 та ін.

Сінтіяни - жителі острова Лемносу. - VIII. 294.

Скелі блуденні - див. прим, до XII. 61.

Скілла - міфічне морське страховисько з шістьома парами ніг і шістьома собачими головами; жила навпроти Харібди в печері біля морської протоки між Італією та Сіціліею. В переносному розумінні «опинитися поміж Скіллою та Харібдою» означає зазнати небезпеки з різних боків. - XII. 85, 108, 223, 310, 430 та ін.; XXIII. 328.

Скіра - острів в Егейському морі. - XI. 509.

Солімські пагорки - узвишшя в Лікії, на заході Малої Азії, за назвою войовничого племені солімів. - V. 283.

Спарта, або Лакедемон - столиця Менелая і Єлени. - І. 93; II. 214 та ін.; IV. 10; XI. 460; ХНІ. 412.

Стікс - річка в підземному царстві Аїда; її водами клянуться боги. - V. 185; X. 514.

Стратій - син Нестора. - НІ. 413, 439.

Суній - мис на південному сході Аттіки. - III. 278.

Схерія - міфічний острів, на якому жили феаки; деякі дослідники ототожнюють його з сучасним островом Корфу. - V. 34; VI. 8; VII. 79; ХНІ. 160.

Тайгет - гірське пасмо в Лакедемоні. - VI. 103.

Тантал - син Зевса, дід Атрея, володар малоазійського міста Сіпіла (у Фрігії); зловживав довірою богів, розголошував їх таємниці; бажаючи вивірити всевідання богів, подав їм на бенкеті мясо із свого сина Пелопса; боги воскресили юнака, а Тантал був приречений на вічні муки голоду і спраги та постійного страху бути роздушеним навислою над ним скелею. Звідси вислів «танталові муки». - XI. 582.

Тафос - невеличкий острівець в Іонійському морі біля берегів Акарнанії; тафіяни - жителі цього острова, відомі як морські розбійники. - І. 105, 417 та ін.; XIV. 452; XVI. 426.

Тектонід - син Тектона, Поліней, батько феака Амфіала. - VIII. 114.

Теламон - саламінський володар, батько Еанта великого. - XI. 553.

Телем - син Еврімія, віщун у кіклопів. - IX. 509.

[567]

Телемах - син Одіссея й Пенелопи, вихований Ментором, в образі якого Афіна допомагала Телемахові під час шукань батька. Міф про Телемаха ліг в основу роману французького письменника XVII - XVIII ст. Фенелона «Пригоди Телемаха». Ім'я його згадується багато разів - майже в усіх піснях «Одіссеї».

Телепіл - місто лестригонів. - X. 81; XXIII. 318.

Телеф - кетейський володар, батько Евріпіла. - XI. 519.

Темеса - місто на Кіпрі, відоме мідними копальнями. - І. 184.

Тенед - острів в Егейському морі, недалеко від Трої. - III. 159.

Теоклімен - ворожбит, правнук Мелампода. - XV. 256, 508 та ін.;ХУІІ. 151.; XX. 350таін.

Терпій - батько співця Фемія. - XXII. 330.

Тесей - аттічний герой, син афінського володаря Егея; багатьма подвигами, подібно до Геракла, очистив рідну землю від страховиськ і розбійників; найбільше вславився перемогою над Мінотавром (напівлюдиною-напівбиком), який щороку вимагав у жертву сім афінських юнаків та сім дівчат; убивши Мінотавра, що жив у лабіринті на острові Криті, Тесей з допомогою Аріадниної нитки вийшов з лабіринту і після смерті Егея став володарем Афін. - XI. 323, 631.

Тідей - батько Діомеда, упокірника коней. - III. 167.

Тіндарей - чоловік Леди, що була матір'ю Клітемнестри, Єлени, Кастора й Полідевка. - XI. 298; XXIV. 199.

Тіресій - фіванський сліпий ворожбит, що викрив злочин царя Едіпа; в «Одіссеї» виступає його душа в А'іді. - X. 492, 524 та ін.; XI. 32, 139, 479 та ін.; XII. 267; XXIII. 251, 323.

Тіро - мати Нелея й Пелея. - II. 120; XI. 235 та ін.

Тітій - велетень, син Геї - Землі; за намагання зневажити Геру був покараний вічними муками в Аїді. - VII. 324; XI. 576.

Тіфон - коханець розоперстої Еос. (Див. прим. V. 1.)

Трінакія - міфічний острів, на якому паслись корови Геліоса. (Див. прим, до XI. 107.) - XII. 127, 135; XIX. 275.

Трішогенея - народжена біля Трітону, лісового потоку в Беотії, епітет Афіни. (Див. прим, до НІ. 378.)

Троя - інша назва міста Іліона, за яке точилась Троянська війна. - І. 2, 210, 326 та ін.; III. 85, 220, 256 та ін.; IV. 6, 99 та ін.; V. 39, 307; VIII. 219, 502; IX. 38, 259; X. 40, 332; XI. 160, 510 та ін.; XII. [567] 189; XIII. 137, 248, 315 та ін.; XVII. 314; XVIII. 259, 266; XIX. 8; XXIV. 27 та ін.

Трояни (або троянці) - осельники Трої. - І. 237; НІ. 86, 100 та ін.; IV. 254, 273 та ін.; V. 309; VIII. 82, 504 та ін.; XI. 169, 532 та ін.; XII. 190; XIV. 367; XVII. 119; XVIII. 261; XXII. 36; XXIV. 27 та ін.

Фаетон - див. Ламп.

Фаетуса - див. Лампетія.

Фарос - невеличкий острів у гирлі ріки Нілу. - IV. 355.

Феаки (феакійці) - міфічне плем'я, що жило на острові Схерії. - V. 35, 280, 345 та ін.; VI. З, 114, 202 та ін.; VII. 11, 108, 315 та ін.; VIII. 5, 108, 201, 368, 428, 535 та ін.; XI. 336 та ін.; XIII. 12, 121, 204, 302 та ін.; XVI. 227; XIX. 279; XXIII. 338.

Феб (блискучий) - друге ім'я Аполлона. - III. 279; VIII. 80 та ін.

Федім - сідонський володар. (Див. прим, до IV. 617.)

Федон - володар феспротійський, друг Одіссея. - XIV. 316; XIX. 287.

Федра - дружина Тесея, закохана в свого пасинка Іполита; коли він відкинув її кохання, звела на нього наклеп і домоглася його смерті; покінчила самогубством. - XI. 321.

Феміда - дочка Урана й Геї, богиня справедливості. - II. 68.

Фелій - син Терпія, ітакійський співець. - І. 153, 337; XXII. 331 та ін.

Ферет - син Кретея й Тіро, брат Есона й Амітаона. - XI. 259.

Фери - а) місто в Мессенії. - III. 488; XV. 186; б) місто в Фес-салії. - IV. 798.

Феспроти - грецьке плем'я, що жило в північно-західній частині Греції. - XIV. 315 та ін.; XVI. 65, 427; XVII. 526; XIX. 271 та ін.

Фест - місто в південній частині острова Криту, один з центрів стародавньої мінойської культури. - НІ. 295.

Фетіда - дочка Нерея й Доріди, мати Ахілла, керівниця хору нереїд. На весілля Фетіди і смертного Пелея запрошені були всі боги, крім Еріди, богині розбрату; Еріда помстилась, підкинувши гостям яблуко з написом «найгарнішій», що й стало «яблуком розбрату» і призвело до Троянської війни.

Фея - гавань в Еліді. - XV. 297.

Фіви - а) стобрамні - в Єгипті. - IV. 127; б) семибрамні - в Ееотії. - XI. 263 та ін.; XV. 247.

[569]

Філак - батько Іфікла. - XV. 231.

Філака - місто в Фессалії. - XI. 289; XV. 235.

Філо - служниця Єлени в Спарті. - IV. 125, 133.

Філоктет - славетний стрілець, що одержав лук від умираючого Геракла; брав участь у троянському поході на чолі фессалійського війська, але по дорозі був ужалений змією і з невигойною виразкою залишився на острові Лемносі. Коли на десятому році війни грекам було провіщено, що без Гераклової зброї їм не взяти Іліона, Філок-тета було запрошено до участі в війні, і незабаром від його руки упав Паріс. Міф про Філоктета відбито в трагедіях Есхіла, Евріпіда, Софокла (збереглась лише остання). - III. 190; VIII. 219.

Філомелід - лесбоський володар, якого Одіссей подолав у змаганні. До того Філомелід убивав у кулачному двобої кожного чужоземця, який опинявся в його володіннях. - IV. 343; XVII. 134.

Філотій - пастух кіз, вірний слуга Одіссеїв. - XX. 185, 254; XXI. 240, 388; XXII. 359.

Фінікія - країна, що межує з пасмом Ліванських гір на малоазійському узбережжі Середземного моря (див. Сідон). - IV. 83; XIV. 291.

Фінікіяни (або фінікійці) - народ семітської мовної групи, що жив на сирійському узбережжі Середземного моря і здавна провадив морську торгівлю; від фінікіян греки запозичили свій алфавіт. - XIII. 272, 283; XIV. 287; XV. 415, 455 та ін.

Фоант - син етолійського вождя Андремона. - XIV. 499.

Форкін - а) один з морських богів, батько Фооси, матері Полі-фема. - І. 72; б) названа ім'ям цього божества затока на острові Ітаці. - XIII. 96, 345.

Фракія - країна на узбережжі Босфору та Мармурового моря.

Фрасімед - син Нестора. - III. 414, 442 та ін.

Фроній - батько ітакійця Ноемона. - II. 386; IV. 630.

Фронтій - син Онетора, стерничий Менелая. - III. 281.

Фтія - столиця мірмідонян. - XI. 496.

Фтон - чоловік Полідамни. (Див. прим, до IV. 228.)

Фтоон - один з феаків. - VIII. 113.

Халкіда - місто в Етолії. - XV. 295.

Харібда - міфічне морське страховисько, яке то поглинало хвилі разом з кораблями, то викидало їх, - втілення морського водоворо-ту (див. Скілла). - XII. 104, 235, 428 та ін.; XXIII. 327.

[570]

Харити - вічноюні богині краси і радості, втілення жіночої вродливості. В Римі їх називали граціями. - VI. 18; VIII. 364; XVIII. 194. Хіос - острів у східній частині Егейського моря. - III. 170, 172. Хлоріда - Нелеєва дружина, мати Нестора. - XI. 281, 286. Хромій - син Нелея, брат Нестора. - XI. 286.

Ярдан - ріка на острові Криті. - III. 292.

Ясіон - коханець богині землеробства Деметри, з ревнощів убитий Зевсом. - V. 127.

Ясон, чи Іасон - очолив похід аргонавтів у Колхіду і з допомогою дочки Еета Медеї здобув золоте руно; пізніше кинув Медею, яка стала його дружиною, і вона тяжко помстилася, вбивши його наречену і своїх спільних з ним дітей; загинув Ясон під уламками спорожнілого корабля «Арго», заснувши в його тіні. Міф про Ясона й Медею відбито в трагедіях Евріпіда і Сенеки, а також у творчості багатьох пізніших поетів, художників і композиторів. - XVIII. 246.

Бібліографічні відомості:

Літературно-художнє видання

Гомер

ОДІССЕЯ

Переклад із старогрецької

Головний редактор В. І. Галій Відповідальний за випуск Т. Б. Уліщенко

Художник Б. П. Бублик

Технічний редактор Л. Т. Єна

Комп'ютерна верстка Н. О. Побігайло

Коректор О. М. Кириченко

ISBN 9789660317642

Підписано до друку 11.03.02. Формат 84х108

Папір офсетний. Гарнітура Тип Тайме. Друк офсетний.

Умов. друк. арк. 30.24. Умов, фарбовідб. 31,08. Облік.-вид. арк. 26.1.

Тираж 10 000 прим. (1-й завод - 2000 прим). Замовлення № 2-276.

ТОВ «Видавництво Фоліо»

Свідоцтво про внесення суб'єкта видавничої справи

до Державного реєстру видавців, виготівників

і розповсюджувачів видавничої продукції

ДК№ 502 від 21.06.2001 р.

ТОВ «Фоліо»

Свідоцтво про внесення суб'єкта видавничої справи

до Державного реєстру видавців, виготівників

і розповсюджувачів видавничої продукції

ДК № 683 від 21.11.2001 р.

61057, Харків, вул. Донець-Захаржевського, 6/8

Електронна адреса:

www.folio.com.ua

E-mail: foliosp@vlink.kharkov.ua

Інтернет магазин «Книга - поштою»

www.bookpost.com.ua

Віддруковано з готових діапозитивів

у ВАТ «Книжкова фабрика "Глобус"».

61012. Харків, вул. Еніельса. 11

Гомер

Г 64 Одіссея / Пер. із старогрецької, примітки, словник імен і назв Бориса Тена; Передмова К. С. Забарила; Худож.-оформлювані Б. П. Бублик, С. І. Прав-дюк. - Харків: Фоліо, 2002. - 574 с. - (Б-ка світ. літ.).

ISBN 966-03-1764-6.

Гомерівський епос складається з двох епопей - «Іліади» і «Одіссеї». У першій із них йдеться про подвиги звитяжців під час Троянської війни. У другій розповідається про повернення Одіссея - одного з героїв Троянської війни - на рідний острів Ітаку та про незвичайні пригоди, які йому довелося пережити. «Одіссея» дихає величавим спокоєм, вона сповнена духовної краси і величі та є завершеним втіленням класичної епопеї. Поема наповнена цікавим побутово-звичаєвим змістом життя стародавніх еллінів, і разом з тим вона нас вводить у казково-фантастичний світ грецької міфології.

Поема відзначається досить складною і довершеною композицією, що свідчить про високий художній рівень, якого досягла поезія Гомерівського часу. «...Окреслені ясними лініями, в прозорому і рівному освітленні стоять і рухаються люди в межах простору, що охоплюється оком; не менш ясні їхні думки й почуття, повністю виражені в слові, гармонійні навіть у стані хвилювання» (Е. Ауербах).

ББК 84(0)3

© Aerius, 2003

Content

Гомер Іліада. Одіссея

ГОМЕР

ІЛІАДА

ПІСНЯ ПЕРША

ПІСНЯ ДРУГА

ПІСНЯ ТРЕТЯ

ПІСНЯ ЧЕТВЕРТА

ПІСНЯ П'ЯТА

ПІСНЯ ШОСТА

ПІСНЯ СЬОМА

ПІСНЯ ВОСЬМА

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТА

ПІСНЯ ДЕСЯТА

ПІСНЯ ОДИНАДЦЯТА

ПІСНЯ ДВАНАДЦЯТА

ПІСНЯ ТРИНАДЦЯТА

ПІСНЯ ЧОТИРНАДЦЯТА

ПІСНЯ П'ЯТНАДЦЯТА

ПІСНЯ ШІСТНАДЦЯТА

ПІСНЯ СІМНАДЦЯТА

ПІСНЯ ВІСІМНАДЦЯТА

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТА

ПІСНЯ ДВАДЦЯТА

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ПЕРША

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ДРУГА

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТА

ПРИМІТКИ

ОДІССЕЯ

ЗМІСТ

ПІСНЯ ПЕРША

ПІСНЯ ДРУГА

ПІСНЯ ТРЕТЯ

ПІСНЯ ЧЕТВЕРТА

ПІСНЯ П'ЯТА

ПІСНЯ ШОСТА

ПІСНЯ СЬОМА

ПІСНЯ ВОСЬМА

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТА

ПІСНЯ ДЕСЯТА

ПІСНЯ ОДИНАДЦЯТА

ПІСНЯ ДВАНАДЦЯТА

ПІСНЯ ТРИНАДЦЯТА

ПІСНЯ ЧОТИРНАДЦЯТА

ПІСНЯ П'ЯТНАДЦЯТА

ПІСНЯ ШІСТНАДЦЯТА

ПІСНЯ СІМНАДЦЯТА

ПІСНЯ ВІСІМНАДЦЯТА

ПІСНЯ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТА

ПІСНЯ ДВАДЦЯТА

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ПЕРША

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ДРУГА

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ

ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТА

ПРИМІТКИ