Жан Жене

Щоденнік злодія

«Щоденник злодія» — найвідоміший твір Жана Жене. Він надихнув Жана-Поля Сартра на такі слова:

«Самохіть Наркісом не стати. Скільки тих, хто, схилившись над водою, може угледіти тільки розпливчастий образ людини. Жене бачить себе всюди; найтьмяніші поверхні відбивають його образ; навіть в інших людях він бачить самого себе; і водночас він витягує на світ божий їхню найзаповітнішу таїну. Хвилююча тема двійника, відбиття двійника, брата-ворога, червоною ниткою проходить крізь усі його твори. Кожен із його двійників володіє цією дивовижною здатністю — бути водночас самим собою і власним відбиттям. Жене змальовує натовп, що кишить і вирує, приваблює нас, захоплює і перетворюється на Жене під поглядом самого Жене.

У «Щоденнику злодія» міт про двійника набув такої форми, яка викликає найбільшу довіру; вона щонайбуденніша, щонайприродніша: Жене говорить тут про Жене без посередника; він розповідає про своє життя, про свою жалюгідність і про свою славу, про свої пристрасті; він творить історію своїх думок, можна подумати, що в нього, як і в Монтеня, є щиросердий і невимушений задум написати автопортрет. Але Жене ніколи не буває простим, навіть із собою. Звичайно, він говорить усе. Усю правду і тільки правду: але ця правда свята. Його життєпис — то не просто життєпис, а лише позірність його: то свята космогонія. Його історії — то не просто історії: вони вас полонять і зачаровують; ви вірите, що він розповів вам про правдиве життя, і раптом помічаєте, що він описує вам обряди; якщо він розповідає про запаршивілих злидарів із «Барріо Чіно», то це тільки для того, щоб урочисто обговорити питання старшинства та етикету: він нагадує Сен-Сімона цього «Двору Чудес». Його спогади — то не спогади: вони достеменні й водночас святі; він розповідає про своє життя, як євангеліст, як зачарований свідок… Якщо ж ви зумієте розгледіти через прозурку тонесеньку межу, що відокремлює міт оманливий від міту завуальованого, то відкриєте для себе жахливу правду».

Сартрові

Кастору

Одяг каторжан посмугований у рожеве і біле. Якщо за велінням свого серця я вибрав світ, який мені до вподоби, то чому б не спромогтися принаймні пізнати там усі ті численні почуття, яких тільки забажаю: отже, існує тісний зв'язок між квітами і невільниками. Тендітність, ніжність перших є одного поля ягода з брутальною нечутливістю других.[i] Якщо мені доведеться зображувати каторжанина — чи злочинця, — я уквітчаю його таким морем квітів, що він сам, потопаючи в них, обернеться на велетенську нову квітку. Я полинув у світ, що його називають світом зла, і через любов уклепався в таку авантуру, яка спровадила мене до в'язниці. Так, чоловіки, які прирекли себе на зло, не завжди привабливі, проте вони володіють чоловічими чеснотами. Самохіть або ж завдяки випадковому вибору, свідомо і без нарікань вони занурюються в осуду гідне, ганебне середовище, схоже на хлань, у яку затягує людей пристрасть.[ii] Еротичні ігри відкривають нечуваний світ, що виявляється в нічній мові коханців. Такою мовою не листуються. Нею нашіптують хрипким голосом уночі на вухо. А на ранок її забувають. Відкидаючи чесноти вашого світу, злочинці безнадійно ладні створити свій заборонений світ. Вони ладні в ньому жити. Повітря тут затхле: проте вони навчилися ним дихати. Але злочинці далекі від вас — як у коханні вони тримаються на відстані, так і мене відмежовують від світу і його законів. Їхнє кохання тхне потом, спермою і кров'ю. Зрештою воно пропонує моїй спраглій душі й тілу відданість. Саме тому, що воно володіє цими еротичними станами, я й прихилився до зла. Моя авантура, до якої мене ніколи не штовхали ні обурення, ні протест, і дотепер залишається лише розволіклим паруванням птахів, обтяженим, ускладненим важким еротичним церемоніалом (символічними обрядами, що ведуть до каторги, сповіщаючи про неї). Оскільки каторга є покаранням, а в моїх очах виправданням наймерзеннішого злочину, то вона буде виявом крайнього упослідження. Ця безповоротна точка, до якої веде людський суд, мала постати переді мною, як ідеальна місцина найчистішої любовної гармонії, тобто найтьмянішої, де справлялися знамениті попільні весілля. Намагаючись їх оспівати, я використовую те, що надає мені форма, в якій виявляється найчудовніше природне почуття, викликане вже самим одягом каторжан. Крім своїх кольорів, завдяки своїй жорсткості, тканина нагадує деякі квіти, з ледь волохатими пелюстками — досить цієї єдиної деталі, щоб до понять сили та сорому я долучив щось найцінніше й заразом найхисткіше. Таке порівняння, яке мені відкриває мене, комусь іншому не спаде на гадку, а я ж не можу його позбутись. Таким чином я подарував невільникам свою ніжність, я намагався називати їх найчарівнішими іменами, соромливо вгорнувши їхні злочини в найвишуканішу метафору (під серпанком якої той не міг знехтувати розкішну мускулатуру вбивці, потугу його статевого органу). Чи не завдяки, власне, цьому образу я волію за краще уявити собі злочинців у Гвіані: найдужчих, які тримаються осібно, «найкрутіших», прикритих серпанком від москитів? І кожна квітка викликає в мені глибокий сум: всі ж бо невільники — символи журби та смерті. Отож я й шукав кохання, невід'ємного від каторги. Кожен із об'єктів мого кохання примушує мене сподіватися, передбачати його, дарує мені злочинців, штовхає мене до них або ж запрошує до переступу. Поки я пишу цю книжку, останні невільники повертаються до Франції. Про це нам повідомляють газети. Спадкоємець престолу відчуває не меншу пустку, ніж відчув її в собі я, коли республіка позбавляє його корони. Скасування каторги заважає нам із нашою живучою совістю ввійти до підземних міфічних країв. Нас позбавили найдраматичнішого видовища: нашої втечі, посадки на судно, врочистого виходу в море з понуреними головами. Повернення, така сама врочиста процесія у протилежному напрямку, вже втратило будь-який сенс. Власне, для мене знищення каторги означає своєрідну кару, кару над карами: мене вихолощують, позбавляють мене сорому. Безтурботно відітнувши наші мрії від їхніх німбів, нас передчасно будять. Центральні в'язниці зберігають свою могутність: але тепер це вже не те. Вони стали другорядними. Їхній елегантний чар прибляк, розвіявся. Повітря там таке сперте, що ув'язнені, мабуть, ледве волочать ноги. Вони там просто плазують. Централи злягаються крутіше, просто по-чорному, крутіше і суворіше, важка й повільна аґонія каторги була падінням, найпрекраснішим розквітом.[iii] Нарешті тепер, розбухлі злими самцями, «централи» почорніли від них, як від крови, перенасиченої вуглекислим газом. (Я пишу «почорніли». Одяг в'язнів — полонених, невільників, ба навіть тюряжників — слова надто шляхетні, щоб нас так називати — мене до цього зобов'язує: він із брунатної грубої шерстяної тканини.) Саме до них мій жагучий потяг. Я знаю, що кумедної подоби часто-густо набувають на каторзі або в тюрмі. На масивному і гучному постаменті сабо статура в'язнів завжди видається дещо хирлявою. Поруч із тачкою їхній неоковирний силует розпадається. Перед наглядачем вони хнюплять голови, тримаючи в руках крислаті солом'яні брилі — я хотів би, щоб наймолодші прикрашали їх трояндами, які вкрали і подарували наглядачі — або ж брунатні вовняні берети. Вони стоять у жалюгідних упокорених позах. (Коли їх б'ють, то хтось у них тим часом вочевидячки, постає: падлюка, шахрай, боягуз, крутій — зберігаючись у найжорстокішому, найчистішому стані підлості й підступності — зашкарублий завдяки «гартові», подібно до м'якої сталі.) Вони вперто домагаються схиляння, будь-що-будь. Не гребуючи тими, хто потворний, пошрамований — найчарівнішими злочинцями, яких коронує моя любов.

«Мабуть, — кажу я собі, — злочин довго вагається, перш ніж домогтися чудового результату, яким є Пілорж або Янгол-Сонце. Щоб їх викінчити (яке жорстоке слово!), потрібна сила-силенна збігів: краса їхніх облич, сила та вишуканість їхніх тіл мусили доповнюватися їхнім злочинним смаком, обставинами, які творять злочинця, чия моральна стійкість здатна змиритися з такою долею, нарешті, карою із властивою їй жорстокістю, яка дає тут злочинцеві засяяти на всю цю безпросвітню тьму. Якщо герой стає на герць із мороком і перемагає його, хай він і залишається в лахмітті. Те саме вагання, та сама щаслива кристалізація, власне, визначають іще один результат — появу бездоганного поліціянта. Перших і других я ніжно люблю. Але я обожнюю їхній злочин саме тому, що він криє в собі покарання, «кару» (оскільки я не можу припустити, що вони її не передбачили. Один із них, колишній боксер Леду, відповідав із посмішкою наглядачам: «Мої злочини — я міг би шкодувати, що їх не вчинив»), яку він ладен відбути з ними для того, аби принаймні мої любовні пристрасті були щедро винагороджені.

У цьому щоденнику я не хочу приховувати решти підстав, які зробили з мене злодія (найпростішою з них була потреба в їжі), проте на мій вибір ніколи не впливали ні протест, ні біль, ні гнів, ні інші такі почуття. З маніакальним піклуванням, з «ревним дбанням» я готував свою авантуру, як готують ложе, кімнату для кохання: я перейнявся переступом.

* * *

Я називаю відвагою шаленство у стані пристрасного потягу до небезпеки. Її помічають у погляді, в ході, в усмішці, й саме у вашому серці вона викликає хвилювання. Вона скидає вас із коня. Це шаленство — спокій, який вас збурює. Інколи кажуть: «О, цей хлопак добра штучка». У тонких Пілоржевих рисах крилася крайня жорстокість. Їхня вишуканість справляла надто несамовите враження. Жорстокі обриси єдиної руки Стілітано, коли вона лежала нерухомо на столі, крили в собі тривогу й небезпеку цього спокою. Я працював зі злодіями і сутенерами, чий авторитет мене захоплював, але мало хто з них виявляв справжню відвагу, адже навіть найхоробріший — Ґі — не відзначався жорстокістю. Стілітано, Пілорж, Міхаеліс були полохливими. І Жава теж. Навіть коли вони відпочивали, незрушні й усміхнені, то з очей, ніздрів, рота, долонь, набряклої матні, брутальних горбиків литок під ковдрою чи простирадлом, клубочилися випари осяйного і похмурого гніву.

Але ніщо так промовисто не свідчило про жорстокість Рене, як відсутність її звичних ознак. Його обличчя насамперед миловиде. Дещо приплющений ніс надає йому норовливого вигляду, тривожить душу олив'яна блідість його збентеженого обличчя. Погляд суворий, рухи спокійні й певні. У нужниках він із холодним розмислом духопелить педиків, обшукує їх, оббирає, винагороджуючи інколи, як ото дають якусь милостиню, ударом підбора в писок. Я не люблю його, але його спокій мене полонить. Він обкручує свої дільця вночі, у наймоторошніший час, біля пісуарів, на лучках та в гаях, під деревами на Єлисейських полях, неподалік вокзалів, поблизу воріт Майо, в Булонському лісі (і то завжди вночі) з поважним виглядом, без будь-якого романтизму. Коли він повертається о другій чи третій годині ночі, я відчуваю, що пригоди з нього аж пруть. Кожна частина його тіла брала участь у нічних авантурах: його долоні, руки, ноги, потилиця. Але він, не відаючи про ці дивовижі, розповідає мені про свої приключки зрозумілою мовою. Він дістає з кишені каблучки, обручки, годинники — свою нічну здобич. Він складає їх у велику склянку — незабаром вона буде повна. Його не дивують ні педики, ні їхні звички, які лише сприяють його злочинним походенькам. Із його розповіді, коли він сидить на моєму ліжку, моє вухо вихоплює уривки з його пригод: «Офіцер у споднях, у якого він витягує гаманець,[iv] командує, тицяючи догори вказівним пальцем: «Геть!» Рене глузливо відповідає: «Це тобі не військо». З усієї сили він затопив якогось дідугана по голові кулаком. Той непритомніє, а Рене тим часом гарячково розв'язує пакунок, де зберігається запас ампул із морфієм. Обібравши педика, він змушує його уклякнути перед ним. Я дуже уважно слухаю його оповідки. Моє антверпенське життя набирається снаги, триваючи у міцнішому тілі, за звірячими приписами. Я підбадьорюю Рене, даю поради, він прислухається до мене. Я підкидаю йому думку, щоб він ніколи не озивався перший.

— Дай виростку підійти, хай покружеляє довкола тебе. Вдай, ніби ти трохи подивований, коли він пропонує свої любощі. Знай, із ким треба прикинутися дурником.

Щоночі він повчає мене. Його слова не збивають мене з пантелику. Моя тривога, здається, породжена тим, що в глибині душі я беру на себе водночас ролю жертви і злочинця. По суті ночами я випускаю, проектую, мов на екран, жертву і злодія, що виходять із мене, я примушую їх з'єднатися де-небудь, а на ранок моє хвилювання посилюється, оскільки я знаю, що жертва ледь не померла, а злочинець мало не загув на каторгу чи під гільйотину. Отже, моя тривога поширюється аж до отої заповітної частинки мого «я»: до Гвіани.

Рухи тих юнаків, як і їхня доля, хоч-не-хоч безладні, їхні душі змирилися з жорстокістю, якої не бажали. Вони її приручили. Ті, для кого жорстокість є звичним станом, простодушні віч-на-віч із собою. Рухи, які творять це навальне і спустошливе життя, кожен рух — щиросердий, прямий, чіткий, як штрих якогось великого рисувальника, але при зіткненні цих рухливих штрихів гуркоче гроза, спалахує блискавка, яка вбиває їх або мене. Та чого варта їхня жорстокість супроти моєї, яка полягає в тому, аби перебрати на себе їхню жорстокість, зробити її моєю, відчувати в ній потребу, здобути її хитрощами, використати, нав'язати її собі, осягнути, замислити, розпізнати і взяти на себе її небезпеки? З другого боку, чого варта моя вимушена жорстокість, необхідна для мого захисту, моєї твердості моєї суворості супроти жорстокости, від якої вони потерпають, як від прокляття, що підіймається з їхнього внутрішнього вогню, разом зі світлом, яке огортає їх зокола і осяває нас? Ми знаємо, що їхні авантури — то дітвацтво. Самі ж вони макоцвітні. Вони погоджуються вбивати або ж бути вбитими через якусь там гру в карти, у якій їхній суперник — чи вони обидва — вдаються до шахрайства. Одначе саме завдяки таким хлопцям і можливі трагедії.

Таке визначення — за допомогою стількох суперечливих прикладів — жорстокості має засвідчити вам, що я користатиму зі слів не для того, щоб ними ліпше описати якусь подію чи головного її винуватця, а щоб звістити вас про самого себе. Щоб зрозуміти мене, потрібна буде співучасть читача. Проте я сповіщу його, щойно мій ліризм утратить ґрунт під ногами.

На вигляд Стілітано був високий і дужий. Він ступав водночас гнучко і важко, жваво і повагом, сягнистим кроком. Він був моторний. Його влада як наді мною, так і над дівчатами Барріо Чіно великою мірою коренилася в його слині, яку Стілітано перекочував від однієї щоки до другої, випускаючи інколи з рота, мов який флер. «І звідки в нього беруться такі плювки, — запитував я себе, — звідки він їх видобуває, такі ядерні й білі? Мої плювки ніколи не будуть такими масними й білими, як його. Вони нагадуватимуть лише скляне прядиво, прозоре й ламке». Природно, я уявляю його прутень, коли він його змастить для мене тією чудовою речовиною, тією безцінною павутиною, тканиною, яку я тайкома називав м'яким піднебінням. Він носив старий сірий кашкет зі зламаним дашком. Коли він жбурляв його на підлогу нашої кімнати, той раптом обертався на трупик бідолашної куріпки з підтятим крилом, але коли він його вдягав, трохи насунувши на вухо, то протилежний край дашка стовбурчився, відкриваючи незвичайно пишне біляве пасмо. Чи треба говорити про його чарівні, такі світлі й скромно спущені додолу очі — хоча про Стілітано можна було сказати: «Його постава нескромна» — над якими звисали, прикриваючи їх, вії та брови, такі білі, такі світлі й густі, що залишали не вечірню тінь, а тінь зла. Врешті-решт — що найбільше вражає мене, коли я бачу в порту, як стрибкоподібно, ривками розгортається і з болем підбивається на щоглу вітрило, спочатку вагаючись, а потім рішуче, — хіба не були ті рухи знаменням мого любовного потягу до Стілітано? Познайомився я з ним у Барселоні. Жив він серед жебраків, злодіїв, ґомиків та повій. Був він поставний, але треба ще з'ясувати, чи не на тлі мого падіння він видавався таким гожим? Одяг у мене був зашмульганий і жалюгідний. Я вічно потерпав від голоду і холоду. Отакий-то був найжалюгідніший період мого життя.

1932 рік. Іспанія тоді просто кишіла нечистю, злидарями. Вони вешталися Андалузією від села до села, бо там тепло, Каталонією, бо вона багата, але, зрештою, вся країна була до нас прихильною. Та все ж я почувався гнидою й усвідомлював це. У Барселоні ми особливо вчащаємо до calle[v] Медьода і calle Кармен. Не раз нам доводилося спати вшістьох на одному ліжку без простирадл, а спозаранку ми вирушали старцювати на базари. Покидаючи Барріо Чіно, вся наша ватага вирушала вервечкою до Параллело, із кошиками в руках, оскільки господині кидали нам радше грушу або ріпу, ніж дрібні. А пополудні ми поверталися зі здобиччю і варили юшку. Саме про такі заведенції цієї поволочі я вам і хочу розповісти. У Барселоні я бачив подружжя чоловіків, коли той, хто був дужче закоханий, казав другому:

— Сьогодні я понесу кошика.

Він брав кошика і виходив. Якось Сальвадор запопадливо вихопив у мене з рук кошика і сказав мені:

— Я піду жебрати замість тебе.

Сніжило. Він вийшов на скрижанілу вулицю, вдягнувши замість куртки якесь шмаття — кишені повідривалися і пообвисали — і брудну пожмакану сорочку. Його обличчя було жалюгідне і нещасне, злодійкувате, бліде і замурзане: надворі стояла така холоднеча, що ми не зважилися вмитися. Десь ополудні він повернувся з овочами і з кришеником сала. Ось я вже помічаю одну з його жахливих дірок, кидаючи їй виклик, незважаючи на загрозу, яку крила для мене краса. Безмежна — і братня — любов виповнила моє тіло і вабила мене до Сальвадора. Вийшовши слідом за ним із готелю, я спостерігав за ним здаля, як він щось канючив у жінок. Уже маючи досвід старцювання для інших і для себе, я знав його формулу: воно поєднує християнську релігію з милосердям; поєднує бідака з Богом; серце випромінює таку сумирність, що, здається, вона сповнює пахощами фіалки легкі і щирі випари з вуст прошака, коли той благає. По всій Іспанії тоді ходило:

— Рог Dios.[vi]

Не чуючи його, я уявляв, як Сальвадор бубонить, просячи милостиню, перед кожною яткою, звертаючись до кожної ґаздині. Я стежив за ним, як «кіт»[vii] за своєю хвойдою, але з ніжністю в серці. Таким чином Іспанія і моє жебрацьке життя-буття допомагали мені пізнавати розкоші падіння, оскільки вимагалося багато стійкості (тобто любови), аби бодай трохи причепурити цих брудних і споневажених людців. Це вимагало від мене неабиякого хисту. І мало-помалу він у мене з'явився. Якщо й неможливо описати вам цей увесь механізм, то принаймні можу сказати, що поступово я примусив себе сприймати оте убоге життя як жадану необхідність. Ніколи я не шукав способу зробити з нього щось інше, ніж те, чим воно було, ніколи я не намагався його прикрасити, приховати, а навпаки, хотів його утвердити в його достеменній мерзоті; а наимерзенніші його об'яви обернулися для мене об'явами величі.

То було якесь заціпеніння, коли якось увечері, обшукуючи мене після вуличної облави — я розповідаю про випадок, що стався перед приключкою, з якої починається моя книжка — ошелешений поліцай видобув із моєї кишені, серед інших речей, тюбик вазеліну. Над ним зважилися кепкувати, позаяк у тюбику був ментоловий вазелін. Уся канцелярія суду, а інколи і я сам — гіркотно — вибухали сміхом і аж звивалися, чуючи таке:

— Ти що, їх товчеш через ніздрі?

— Дивись, не підхопи нежиті, а то ощасливиш свого приятеля коклюшем.

Злодійським жаргоном я кепсько передаю ту злу іронію іспанських виразів, просто блискучих і дошкульних. Ішлося про тюбик вазеліну, один із кінців якого був кілька разів загнутий. Це свідчило про те, що ним уже користувалися. Поміж вишуканих речей, які було знайдено в кишенях чоловіків, схоплених під час цієї вуличної облави, він постав як знак тої самої мерзоти, що маскується із найбільшою старанністю, а також як знак таємної милости, що незабаром врятує мене від зневаги. Коли я сидів запертий у камері і щойно досить набрався духу, аби здолати нещастя мого арешту, образ цього тюбика вазеліну виник і більше мене не покидав. Поліцаї переможно вимахували ним переді мною, виказуючи в такий спосіб свою помсту, ненависть і зневагу. Отак жалюгідна зашмульгана річ, яка мала для світу — зловорожого представництва сього світу, яким є поліція, а надто оце особливе товариство іспанських поліцаїв, пропахлих часником, потом та олією, але заможних на вигляд, зашкарублих у своїх м'язах і моральній самовпевненості — найогидніше призначення, стала для мене вкрай дорогою. На противагу багатьом речам, до яких я ставився з пошаною та ніжністю, ця річ зовсім не була увінчана лаврами; вона залишилася лежати на столі маленьким тюбиком вазеліну із сірого олива, тьмяного, загнутого на кінці, синюватого, чия дивовижна відстороненість і разюча схожість із банальними речами тюремної судової канцелярії (лава підсудних, чорнильниця, правила внутрішнього розпорядку, туаза,[viii] запах), чия Цілковита байдужість, довели б мене до розпачу, якби вміст цього тюбика, через те, можливо, що був масний, не викликав у пам'яті світильник і не змусив пригадати одну скорботну опівнічницю.

(Отак, удавшись до опису, я відтворив цей дрібний предмет, але тут втручається ще якийсь образ: під вуличним ліхтарем міста, де я пишу, я бачу тьмаве обличчя невеличкої старої жінки, пласке й круглясте, як місяць, геть бліде — чи то сумне, чи лицемірне. Підійшовши до мене, вона почала белькотіти, що дуже бідна, і попросила трохи грошей. Покірність на обличчі цієї риби-місяця свідчила, що старенька щойно вийшла з тюрми.

«Вона злодійка, подумалось мені. Коли я відійшов від неї, якась пронизлива мрія, що жевріла в глибині мого «я», а не десь на узбіччі мого розуму, розродилася думкою, що жінка, яку я щойно зустрів, можливо, моя мати. Я нічого не знав про ту, що покинула мене в колисці, але сподівався, що то була саме вона, ота стара злодійка, яка жебрала вночі.

А що, коли то вона? — мордувався я, відходячи від старої. Ох! Якби то була вона, я засипав би її квітами, гладіолусами, трояндами та поцілунками! Я зросив би сльозами ніжності очі цієї риби-місяця, це обличчя, кругловиде й тупе! Але навіщо, діймав я себе запитаннями, навіщо плакати? Стало якоїсь дещиці часу для моєї свідомості, щоб замінити ці звичні вияви ніжності байдуже якими вчинками і навіть най-ганебнішими, наймерзеннішими, які я наділяв тим самим значенням, що й поцілунки, сльози чи квіти.

Я задовольнився б тим, що плюнув би на неї, думав я, гинучи з любови. (Слово «гладіолус», яке я використав вище, чи не спричинилося б, часом, до слова «блювотиння»?) Плював би на її волосся або ригав на її руки. Але я обожнював би цю злодійку — свою матір).

Тюбик вазеліну, призначення якого вам добре відоме, викликав в уяві обличчя тієї, яка протягом мрії, що тяглася вздовж темних завулків міста, була найкоханішою матір'ю. Він прислужився мені для підготовки до стількох потаємних утіх у місцях, гідних його скромної банальносте, яка стала умовою мого щастя, доказом чого була моя брудна носова хустинка. На цьому столі лежало знамено, яке розповідало невидимим легіонам про мою перемогу над поліцаями. Я сидів у камері. Я знав, що цілу ніч мій тюбик вазеліну буде виставлений на осуд — виворіт Вічного Обожнення — гурту гожих, дужих і кремезних поліцаїв. Таких дужих, що найнемічніший із них, ледь стиснувши той тюбик пальцями, міг би з нього вичавити, спочатку з легеньким попукуванням, клейку тасьму, яка вилазитиме в безглуздій тиші. Проте я був певен, що цей жалюгідний і такий рахманний предмет виявив би їм спротив, самою своєю наявністю він підняв би на ноги поліцію всього світу, накликав би на себе зневагу, ненависть, можливо, ледь глузливу, сліпу й німу лють, мов герой трагедії, що, забавляючись, розпалює гнів богів, мов і він, цей герой, незрушний, вірний моєму щастю і гордий. Як би я хотів відшукати найпромовистіші слова у французькій мові, щоб його оспівати. Як би мені хотілося також побитися заради нього, вчинити різницю на його честь і обарвити в червоне долину на спаді дня.[ix]

Від краси його вираження залежить краса морального вчинку. Сказати, що вчинок гарний, означає вирішити, що він таким буде. Залишається це довести. Це візьмуть на себе образи, тобто зв'язки із пишнотами матеріального світу. Вчинок тоді чарівний, коли він викликає, видобуває з нашої горлянки пісню. Інколи сумління, завдяки якому ми розмірковуємо над вчинком, відомим як мерзенний, сила вираження, якою воно мусить бути позначене, примушують нас співати. Саме тому зрада і є чарівною, бо спонукає нас до співу. Зраджуючи злодіїв, я повертався б не тільки до морального світу, — міркував я собі, — а й до педерастії. Здобуваючись на силі, я стаю богом для самого себе. Я диктую. Стосовно людей слово «краса» означає для мене гармонійну єдність обличчя і тіла, до якої іноді додається мужня ґрація. Краса тоді супроводжується чудовими, владними, величавими рухами. Нам здається, що їх визначають вельми своєрідні моральні засади, і, культивуючи в собі такі чесноти, ми сподіваємося надати нашим нещасним обличчям і хворим тілам тої снаги, якою природно володіють коханці. На жаль, ці чесноти, якими вони ніколи не володіли, є нашою неміччю.

Зараз, пишучи оці слова, я думаю про своїх коханців. Я хотів би просочити їх моїм вазеліном, цією ніжною речовиною з легким запахом м'яти; я хотів би, щоб їхні м'язи зволожилися в цій пестливій прозорості, без якої їхні найдорожчі якості не такі звабливі.

Кажуть, якщо хтось позбувається якоїсь частини тіла, то та, що залишилася, стає дужчою. Я тішив себе сподіванками, що Стілітанів прутень увібрав у себе всю потугу його відтятої руки. Тривалий час я уявляв твердий, грубий, здатний на крайнє нахабство орган, хоча спочатку мене заінтригувало те, з чим Стілітано дозволив мені ознайомитися: єдина, але на диво чітко окреслена бганка на лівій холоші його блакитних полотняних штанів. Можливо, ця деталь не так невідступно переслідувала б мене у мріях, якби Стілітано щохвилини не спрямовував туди свою лівицю і якби він, на манір дам, які роблять реверанс, що утворює складку, не затискав обережно тканину нігтями. Я не вірю, що він ніколи не втрачав холодного розмислу, але поруч зі мною він був особливо спокійний. З легкою зухвалою заразом зневажливою посмішкою він дивився, як я перед ним умліваю. Я знав, що він мене покохає.

Не встиг Сальвадор із кошиком у руці переступити поріг нашого готелю, як я, надто розчулений, поцілував його на вулиці, але він відштовхнув мене:

— Ти збожеволів! Нас матимуть за mariconas![x]

Він досить пристойно розмовляв французькою, яку вивчив на околицях Перпіньяна, куди їздив на збирання винограду. Образившись, я відійшов від нього. Обличчя у хлопця було фіолетове. Воно мало колір капусти, зірваної взимку. Сальвадор не всміхався. Він був приголомшений. «Це важко, — думав він, — уставати спозаранку, щоб жебрачити на снігу. Жан не вміє тримати себе в руках». Його волосся було скуйовджене і мокре. Крізь скло на нас дивилися обличчя, оскільки на нижньому поверсі готелю розмістилася кав'ярняна зала, вікнами на вулицю, яку треба було перетнути, аби зійти нагору в номери. Сальвадор витер обличчя рукавом і ввійшов. Я завагався. Відтак гулькнув за ним. Мені було двадцять років. Якщо крапля на кінчику носа така прозора, як сльоза, то чому б мені її не злизнути так само ревно? Я був у цьому, тобто у виправданні мерзоти, надто бувалий. Якби я не боявся викликати обурення в Сальвадора, то зробив би це в кав'ярні. Тим часом він шморгнув носом, і я здогадався, що хлопець проковтнув свої шмарки. Із кошиком у руці він пройшов мимо прошаків та ракла прямо на кухню. Я йшов слідком.

— Що з тобою? — запитав я.

— Ти привертаєш до себе увагу.

— Що тут поганого?

— Таж не цілуються отак, просто на людях. Сьогодні ввечері, якщо ти хочеш…

Він сказав усе це з маркітною гримасою, неохоче і навіть презирливо. Я хотів лише засвідчити йому свою вдячність, зігріти його своєю вбогою ніжністю.

— А що ти подумав?

Хтось його відштовхнув, не вибачившись, віддаляючи мене від нього. Я не подався слідом за ним на кухню, а підійшов до лавиці біля груби і сів на вільне місце. Я збентежився, погано уявляючи, в який спосіб, втративши голову від могутньої краси інших, я міг би віддатися любощам цього запаршивілого і бридкого злидаря, з яким поводилися грубо навіть легкодухи, закохатися у його вугласті сідниці… а що як, на лихо, у нього ще й розкішний прутень?

Барріо Чіно був тоді своєрідним кублом, заселеним не так іспанцями, як чужинцями — вошивими голодранцями. Інколи ми були вдягнені в шовкові сорочки кольору зеленого або ясно-жовтого мигдалю, взуті в полотняні стоптані черевики, а наша прилизана чуприна здавалася лакованою аж до хрусту. Ми не мали зверхників, радше мали верховодів. Мені важко пояснити, як ними ставали. Очевидно, вони вивищувалися завдяки вдалим операціям із продажу нашої жалюгідної здобичі. Вони вели наші справи і керували нашими нападами, забираючи собі помірну частку. Ми не були більш чи менш організованою ватагою, але в цьому величезному брудному смітнику, в самому осерді кварталу, що відгонив оливою, сечею і лайном, декотрі пропащі люди покладалися на когось іншого, спритнішого від них. Стільки злидарів сяяли молодістю, та лише декотрі серед нас випромінювали оті містичні сполохи, справдешнє сяєво; тіла, погляди, рухи цих молодиків насичені магнетизмом, який перетворює нас на їхню ціль. Саме в такий спосіб мене вразив один із них. Ліпше я розповім про Оплітано, про отого однорукого, через кілька сторінок. Насамперед хай знають, що він був позбавлений будь-яких християнських чеснот. Увесь його блиск, вся його сила крилася у нього між ногами. Його прутень зі своїм причандаллям, увесь цей апарат був такий чудовий, що я називав його не інакше як генеративний орган. Вам здавалося, ніби він мертвий, — так рідко й повільно він оживав: але він не спав. Він випромінював уночі крізь наглухо застебнуту, хоч і однією рукою, матню оте сяйво, що осявало його власника.

Мої любощі із Сальвадором тривали з півроку. Вони були не надто п'янкі, одначе вельми плідні. Мені пощастило полюбити його хирляве тіло, сіре обличчя, кумедну рідку борідчину. Сальвадор дбав про мене, а вночі, при свічці, я вишуковував у рубчиках його штанів вошей, наших близьких знайомих. Воші населяли нас. Вони оживляли наш одяг, а Щойно зникали, він ставав мертвий. Нам подобалося усвідомлювати — і відчувати — цих напівпрозорих комах, які, й не бувши приручені, стали нам такі близькі, що будь-яка чужа воша викликала у нас обох огиду. Ми їх ловили, але сподівалися, що другого дня вони знову вилупляться із гнид. Ми чавили їх нігтями без відчуття огиди чи злости. Ми не викидали їхніх трупів — чи останків — на смітник, ми давали їм змогу падати, вгодованим нашою пурпуровою кров'ю, у нашу брудну білизну. Воші були єдиною ознакою благоденства, але було логічно, що, сприяючи відновленню нашого стану, який освячувався тим благоденством, ми водночас освячували й ознаки цього стану. Ставши такими самими необхідними для пізнання нашої немочі, як прикраси для пізнання того, що називають тріумфом, воші були нашим скарбом. Ми водночас і соромилися їх і пишалися ними. Я чимало часу прожив у кімнатці без вікон, з однією-однісінькою кватиркою на коридор, де вечорами п'ятерко жорстоких і воднораз ніжних облич, посміхаючись або кривлячись через незручну позу, зрошені потом, вишуковували цих доброчесних комах, на яких ми самі були схожі. Я міг тільки радіти, що став коханцем найубогішого, найбридкішого голодранця в самім осерді злиднів. Завдяки цьому я спізнав, що таке привілейований стан. Мені велося зле, але кожна здобута перемога — мої брудні, гордовито виставлені руки допомагали мені бундючно хизуватися своєю бородою та довгим чубом — надаючи снаги або вселяючи неміч, що тут сприймається як одне й те саме, для подальшої перемоги, що нашою мовою, природно, називалося б, падінням. Одначе сяйво, світло були необхідні в нашому житті, у цьому мороці нам треба було мати бодай єдиний сонячний промінь, що пробивався б крізь вікно та всю оцю гидоту; і таким нагромадженням для нас були ожеледиця і паморозь, оскільки ці стихії провіщали не лише великі нещастя а й восрешали в пам'яті радощі, яких цілком вистачало, попри їхню примарність, для нашої кімнати: будили спомини — про Різдвяні та Новорічні свята, будили тільки завдяки морозові, що завжди їх супроводжує і зігріває душі тих, хто святкує.

Хизування на людях ранами, до якого вдаються жебрущі — це для них спосіб заробити дещицю грошей — бодай на прожиття, але якщо вони мусять іти на це через власне слабовілля, то гордість потрібна для того, щоб захистити себе від зневаги, зберігши чоловічу чесноту: як скеля, що стримить з ріки, так і гордість пронизує й розтинає зневагу, виснажує її. Занурюючись дедалі глибше в паскудство, гордість стане дужчою (якщо цей жебрак — я сам), коли я набуду знань — себто сили чи немочі — маючи вигоду з такої долі. Треба, щоб мірою того, як ця проказа заполонює мене, я сам її полонив і здолав. Чи стану я ще огиднішим, ще споневаженішим, чи дійду я тої межі, про яку ще й гадки не маю, але до якої вочевидячки ведуть як естетичні, так і моральні пошуки. Проказа, з якою я порівнюю наш стан, провокує, як кажуть, подразнення тканин, і тоді хворого діймає сверблячка: він збуджується. У своєму самотньому еротизмі проказа втішається і вихваляє свій біль. Убозтво творило нас. Мандруючи Іспанією, ми носили в собі пишноту: таємну, приховану, позбавлену пихатості. Наші рухи ставали дедалі сумирніші, дедалі пригасали, мірою того, як жар покірливості розгорявся чимраз дужче, примушуючи нас жити. Тож-бо мій талант розвивався, надаючи високого сенсу такій убогій подобі. (Я не говорю поки що про талант літературний.) Це стало мені у великій пригоді, ба навіть і тепер дозволяє мені лагідно всміхатися найзлиденнішим серед покидьків, людям, а чи речам, аж до ригачки, аж до слини, яка летить в обличчя моїй матері, аж до вашого лайна. Я збережу в серці свій образ із тих часів, коли ще був злидарем.

Я хотів бути схожим на жінку, яка потай від людей переховувала у себе вдома свою дочку, яка нагадувала бридку, мерзотну потвору, що рохкає, лазить рачки, тупу й безбарвну. Коли вона родила, її відчай був, поза всяким сумнівом, такий глибокий, аж перетворився на сенс її життя. Вона поклала собі полюбити цю почвару, полюбити гидоту, що вийшла з її лона, де вона зачалася, і побожно плекала її. Власне, у своїй душі вона спорудила тимчасовий вівтар, де зберігала пам'ять про потвору. З благочестивою турботою, лагідними руками, незважаючи на мозолі від щоденної праці, з шаленою затятістю тих, що впали в розпач, вона повстала супроти світу, протиставивши цьому світові потвору, яка набула розмірів світу і його могуття. Матір стала відправною точкою для нових моральних приписів, з якими безкінечно змагалися сили цього світу, які приходили зітнутися з нею, але зупинялися перед стінами її житла, де була ув'язнена її дочка.[xi]

А що інколи доводилося красти, то нам були знайомі також і світлі земні приваби відваги. Перед сном верховода-відчайдух давав нам поради. Наприклад, із фальшивими документами ми оббивали пороги різних консульств, домагаючись репатріації. Консул, зворушений або роздратований нашими наріканнями, нашими злиднями та убозтвом, давав нам залізничний квиток до прикордонної станції. Наш верховода перепродував його на вокзалі в Барселоні. Він також наводив нас на церкви для грабунку — на що іспанцям не ставало духу — або на розкішні вілли, зрештою, саме він вів нас до англійських і голландських матросів, яким ми мусили віддаватися за кілька песет.

Отож і виходило, що ми інколи крали, і кожне пограбування дарувало нам мить, аби перевести дух на поверхні. Чатування біля зброї перед кожною нічною вилазкою. Дражливість, викликана страхом, інколи тривогою, спричинює стан, близький до релігійного. Тоді у мене виникав нахил тлумачити найменшу подію. Речі стають провістям удачі. Я хочу загодити невідомі сили, від яких, як мені здається, залежить успіх авантури. Отже, я намагаюся задобрити їх моральними вчинками, насамперед милосердям: я подаю жебракам охочіше і більше, поступаюся місцем старим, даю їм дорогу, допомагаю сліпим перейти вулицю тощо. Себто я скидаюся на того, хто визнає, що крадіжка перебуває під заступництвом бога, якому приємні моральні діяння. Ці спроби закинути вбезпечувальну сіть, куди втрапить бог, про якого я не знаю нічого, виснажують мене, нервують і ще більше розпалюють мій релігійний настрій. Чинові крадійства вони надають ваги обрядового чину. Він і справді вершиться під покровом найглупішого мороку, здебільшого вночі, коли всі вже сплять, у відлюдній місцині, у всьому чорному. Кроки навшпиньки, зціплені вуста, чуйність, якої ми потребуємо навіть серед білого дня, руки, що навпомацки творять у темряві мудровані рухи з надзвичайною обережністю — поворот звичайної дверної клямки вимагає величезних зусиль, кожне з яких виблискує гранню коштовності (коли я шукаю золото, мені здається, ніби я його закопав: я перекопую всі континенти, острови в океані; мене обступають негри, погрожують моєму безборонному тілу своїми отруєними списами, але, чеснота золота дійова, велика сила зміцнює, надихає мене, списи схиляються, негри визнають мене — і я стаю членом племені), поміркованість, шепотіння, нашорошеність, невидима і дражлива присутність спільника та розуміння найменшого знаку від нього, — усе змушує нас у глибині душі зібратися на силі, зосередитися, перетворює нас на згустки яскравих особистостей, про які так добре сказав Ґі:

— Відчувається справжнє життя.

Але всередині мене ця всеосяжна зібраність, яка перетворюється на потужну бомбу, гадаю, жахливу, надає цьому чинові значущості, довершеної неповторності — пограбування, що відбувається в цей момент, завжди останнє, не тому, що ми гадаємо, нібито цього робити більше не будемо, а тому, що така внутрішня зосередженість не може більше мати місця (не тільки в житті, вона нас виводить, виштовхує далі — за межу життя) — і ця неповторність чину, який розгортається (як у троянди пуп'янок) у рухах свідомих, упевнених у своїй ефективності, немочі, а водночас і шаленій силі, якої вони надають цьому чинові, обертаючи його на релігійний обряд. Часто я навіть присвячую його кому-небудь. Стілітано перший сподобився такого пошанівку. Гадаю, саме завдяки йому я був висвячений у злодії, тобто настирлива думка про його тіло не давала мені злякатися. Його красі, його спокійній безсоромності я присвятив свої перші крадіжки. А також химерності цього чудового однорукого, чия рука, відпанахана по зап'ясток, гнила деінде під каштаном, як він мені казав, десь у лісах Центральної Європи. Під час грабунку моє тіло незахищене. Я знаю — воно вилискує від моїх рухів. Світ чутливий до мого успіху, навіть якщо він бажає мені невдачі. Я дорого заплачу за помилку, але якщо я вивернуся, то мені здається, що у володіннях Господа буде весело. Я можу впасти, і найгірше з усіх лих — це каторга. Але тоді каторжанин, який грає «вирішальну партію», неминуче зустрінеться з дикунами завдяки способові, що я коротко описав вище, у моїй сердечній пригоді. Якщо, перетинаючи праліс, він надибає на золоті розсипища, що їх оберігають прадавні племена, то вони його вб'ють або він буде врятований. Я вибрав найдовший шлях, аби повернутися до первісного життя. Мені насамперед потрібен осуд моєї раси.

Сальвадор не давав мені приводу пишатися ним. Якщо він крав, то тільки дріб'язок із прилавків. Вечорами в кав'ярні, де ми тирлувалися, він сумно увивався поміж найвродливішими. Таке життя виснажувало його. Коли я повертався, то мені сором було бачити на лаві його скорчену, скручену калачиком постать, із зелено-жовтою бавовняною ковдрою на плечах, з якою у зимні дні він виходив жебракувати. Він мав ще стару чорну вовняну шаль, яку я відмовлявся носити. Насправді, якщо мій розум терпів і навіть жадав упокорення, то моє молодече дуже тіло відмовлялося від самоприниження. Сальвадор говорив голосом уривчастим і сумним:

— Ти хочеш, щоб ми повернулися до Франції? Працюватимем у селі.

Я відповів категоричним «ні». Він не розумів ані моєї огиди — не з ненависті — до Франції, ані того, що географічно завершені у Барселоні мої мандри мали продовжуватися все глибше й глибше у найглухіших закутнях моєї душі.

— Але ж я працюватиму сам. Ти просто розважишся.

— Ні.

Я залишав його на лавці з його понурою бідністю. Неподалік груби чи прилавка я курив підібрані вдень недопалки поруч із одним споневаженим молодим андалузцем, чий вовняний светр, білий і зашмульганий, збільшував розміри його тулуба та біцепсів. Потерши руки, як це роблять старі, Сальвадор підвівся з лавки. Він пішов у загальну кухню, щоб зварити юшки і підсмажити на решітці риби. Одного разу він запропонував мені спуститися в Уельву, щоб назбирати помаранчів. Якось увечері, жебраючи для мене, він витерпів стільки принижень, стільки брутальних відмов, аж наважився дорікнути мені, що я дав такого маху в Кріоллі.

— Слово чести, коли ти знімаєш клієнта, то мусиш сам йому платити, — сказав він мені.

Ми засперечалися перед хазяїном, який надумав нас витурити з готелю. Того вечора ми із Сальвадором вирішили назавтра поцупити дві ковдри і заховатися в товарняку, що прямував на південь. Але я виявив таку спритність, що того ж таки вечора прихопив ще й пелерину карабінера. Коли я минав доки, де вони зазвичай стоять на варті, один із них погукав мене. Я зробив те, чого він вимагав, у вартівні. Можливо, не вважаючи за потрібне мені це сказати, він хотів одразу ж підмитися біля колонки; на якусь мить він мене залишив самого, і таким чином я врятувався, прихопивши з собою його простору пелерину з чорного сукна. Я загорнувся в неї і повернувся до готелю, відчуваючи сумнівне щастя: то ще не була радість зради, але в мені вже оселялася підступна збентеженість, яка незабаром змусить мене відкинути докори сумління. Відчинивши двері кав'ярні, я побачив Сальвадора. Серед усіх прошаків вигляд у нього був найжалюгідніший. Його обличчя на колір і на доторк нагадувало тирсу, якою було потрушено підлогу кав'ярні. Я одразу ж упізнав Стілітано, який стояв серед картярів. Наші очі зустрілися. Його погляд затримався на мені, і я зашарівся. Я скинув із себе чорну пелерину, й одразу ж зі мною почали торгуватися за неї. Стілітано спостерігав за цими жалюгідними торгами, не беручи у них участи.

— Покваптеся, якщо вона вам так до вподоби. Вирішуйте. Карабінер напевняка кинеться мене шукати, — сказав я.

Гравці почали відтісняти один одного. До таких доводів вони звикли. Тоді до штовханини приєднався Стілітано, пропхався до мене і запитав французькою:

— Ти парижанин?

— Так. А хіба що?

— Нічого.

Хоч він і перший звернувся до мене, я відчув збентеження і відповів природним у таких випадках майже безнадійним жестом, на який зважується гомосексуаліст, підступаючи впритул до молодика. Щоб приховати своє сум'яття, я вдав, ніби моя задишка від поспіху та метушні. Він сказав:

— Ти добре викрутився.

Я знав, що ця похвала була вдалим розрахунком, але серед жебрущих, який же Стілітано (я ще не знав його імені) був красень! Одна з його рук, кінець якої був аби як перев'язаний, спочивала на грудях, так ніби він носив її на черезплічнику, але я знав, що він не мав руки. Стілітано не був завсідник ані готельної кав'ярні, ані навіть calle.

— А скільки ти візьмеш із мене за пелерину?

— Ти мені за неї заплатиш?

— А чом би й ні?

— Чим?

— Ти що, злякався?

— Ти звідки?

— Я серб. Повернувся з Легіону. Я — дезертир.

Я полегшено зітхнув. Я почувався знищеним. Від надміру почуттів у мені утворилася пустка, яку одразу ж заповнив спогад про одну шлюбну сцену. На балу, де солдати танцювали один з одним, я спостерігав за їхнім вальсуванням. Мені здалося тоді, ніби легіонери, щойно закружляють у парі, щезають. Вони непомітно розчиняються у загальному сум'ятті. Якщо на початку їхній танець «Рамона» виглядав цнотливо, то таким він залишався й далі, коли вони женихалися, обмінявшись у нас на очах усмішками, як міняються обручками… На всі накази невидимого духівництва Легіон відповідав «так». Кожен із них був водночас парою, оповитою тюлем і зодягненою в парадну форму (шкіряне біле спорядження, яскраво-пурпурові з зеленим аксельбанти). Вони, вагаючись, обмінювалися пестощами чоловіка та сором'язливістю дружини. Щоб підтримати напругу почуттів, вони танцювали чимраз легше і повільніше, тимчасом як їхні чоловічі чесноти, занімілі від утоми після тривалого походу, крізь барикади шерехуватої тканини, нерозсудливо наражаючись на небезепеку, зачіпали один одного. Лаковані шкіряні дашки їхніх кепі сходилися, ледь торкаючись. Я відчував зверхність Стілітано. Я намагався схитрувати:

— Це ще не свідчить, що ти можеш заплатити.

— Повір мені.

Його надто суворе обличчя, надто ладно збудоване тіло просили мене довіритися їм! Сальвадор спостерігав за нами. Він знав про нашу згоду і про те, що ми вже вирішили його долю — відшити його. Жорстокий і невинний, я відчув себе дійовищем якоїсь феєрії, що знову оживала в мені. Вальс закінчився, і пари солдатів звільнилися від пут. І всі їхні половинки, злютовані в одну перейняту врочистим настроєм, дивовижну цілість, завагавшись, розійшлися врізнобіч, щасливі й печальні, що знову стали зримими, і подалися до дівчат, аби запросити їх до наступного вальсу.

— Даю тобі два дні на розрахунок, — сказав я. — Мені треба купило. Я теж був у Леґіоні. Я дезертирував. Як і ти.

— Буде зроблено.

Я простяг йому пелерину. Він узяв її своєю єдиною рукою і одразу ж повернув її. Усміхаючись, але владно він сказав:

— Згорни її, — і глузливо додав. — Перш ніж поцілуєш мене з прицмоком.

Усім відомий вираз: «Цілувати з прицмоком». Не змигнувши оком, я зробив те, що він мені сказав. Пелерина одразу ж зникла в одному зі сховків господаря. Можливо, ця звичайна крадіжка надала моєму обличчю якогось сяйва, а чи Стілітано просто захотів видатися ґречним, але він ще додав:

— Поставиш мені склянку вина? Колишньому легіонерові?

Склянка вина коштувала два су. Я мав чотири су в кишені, але мусив віддати їх Сальвадорові, який спостерігав за нами.

— Я на бобах, — гордо проголосив Стілітано.

Картярі посідали новими парами, які на хвильку заслонили нас від Сальвадора. Я процідив крізь зуби:

— У мене є чотири су, я їх зараз тобі тихенько передам, і ти сам розрахуєшся.

Стілітано всміхнувся. Я розгубився. Ми сіли за стіл. Він почав був розказувати про Леґіон, аж раптом, пильно глянувши на мене, урвав свою розповідь:

— У мене таке враження, ніби я тебе десь уже бачив.

Цю мить я зберіг у пам'яті.

Від надміру почуттів я ледь не заворкував. Не лише словами, не лише тоном голосу я виразив би свою жагу — я заспівав би, заволав голосом найзакоханішого дикого птаха, голосом, що його вивергнуло б моє горло. Можливо, навіть моя шия наїжачилась би білим пір'ям. Катастрофа завжди ймовірна. Нас підстерігає метаморфоза. Мене врятувала паніка.

Я жив у страху в очікуванні метаморфоз. Щоб дати відчути читачеві, визнаючи, що любов, яка звалилась на мене — і це не проста риторика, що вимагає порівняння: як кречет — є найвишуканішою зі страхів, тому в уяві моїй і постає горлиця. Я й сам не знав, що я тоді відчував, але досить мені викликати в пам'яті появу Стілітано, як моя тута нині одразу ж обертається на стосунки між хижим птахом та жертвою. (Якби я не відчував, як мою горлянку розпирає ніжне туркотіння, я радше порівняв би себе з вільшанкою.) З'явилися б химородні звірі, якби кожне з моїх почуттів перетворилося на тварину, навіяну схожість з нею: гнів сичить із мого горла коброю, та сама кобра нагнітає те, чого я не зважуюсь назвати, моя кавалерія, мої кінні змагання народжуються із мого зухвальства… Від горлиці я зберіг лише хрипоту, яку спостеріг Стілітано. Я закашляв.

За Параллело був пустир, де халамидники грали в карти. (Параллело — це проспект у Барселоні, паралельний знаменитій Рамблас. Між цими дуже широкими дорогами безліч вузьких, темних і брудних вуличок утворюють Барріо Чіно.) Посідавши навпочіпки, вони влаштовували ігри, розклавши карти на квадратовій рядюжці або прямо в пилюзі. Одну з партій грав молодий циган, і я вирішив ризикнути кількома су, які мав у кишені. Я не гравець. Розкішні казино мене не ваблять. Атмосфера осяйних електричних люстр нагонить на мене нудьгу. Мене верне від удаваної розв'язності елегантних гравців, а неможливість вплинути на цю всю машинерію: кулі, рулетки, конячки — бентежить мене, отож я люблю пилюгу, бруд, квапливі рухи шпани. Приголомшений гнівом або жаданням, прихилившись до Жава, я бачу його профіль, втиснутий у подушку. Страждання, нервове посіпування м'язів обличчя, а також тривогу гравців, що осявала їх — це все я часто спостерігав на їхніх маленьких скривлених пичках пустунів, що сиділи навпочіпки. Ця вся братія прагла виграти або програти. Кожна кульша тремтіла від утоми чи тривоги. Того дня заповідалося на грозу. Я перейнявся молодечим нетерпінням цих юних іспанців. Я грав і вигравав. Я щоразу вигравав. За всю гру я не зронив жодного слова. Утім, циган був мені незнайомий. Звичай дозволяв забрати свої гроші й піти. Але хлопець був такий миловидий, що, відчувши до нього приязнь, покинути його в такий спосіб означало б споневажити вроду, яка раптом затужила на його виснаженому спекою та нудьгою обличчі. Я чемненько повернув йому його гроші. Трохи здивований, він узяв їх і просто мені подякував.

— Привіт, Пепе, кинув мимохідь, накульгуючи, якийсь кучерявий і засмаглий хлопець.

«Пепе, — сказав я собі, — його звати Пепе». Я вже зібрався йти, аж завважив його маленьку, делікатну, майже жіночу ручку. Та ледве я ступив кілька кроків крізь цей натовп злодійчуків, повій, жебраків, пустомолотів, як відчув, що хтось торкнувся мого плеча. То був Пепе. Він щойно покинув гру. Він звернувся до мене іспанською:

— Мене звати Пепе, — і простяг мені руку.

— Мене — Хуан.

— Ходімо, вип'ємо.

Зростом він був не вищий за мене. Його обличчя, яке я бачив згори, коли він сидів навпочіпки, здалося мені не таким уже й приплюснутим. Його риси виявилися тоншими.

«Це дівчина», — подумав я, пригадуючи його тендітну руку, й уявив, як нудьгуватиму в його товаристві. Він вирішив, що мій виграш ми проп'ємо. Отож ми взялися «водити козу», весь час, поки були разом, він видавався чарівним. Хлопець був без сорочки, лише в голубій майці з дуже великим викотом, звідки стриміла його міцна шия, така сама дебела, як і його голова. Коли він повертав її, сам залишаючись нерухомим, то напружувалося велетенське сухожилля. Я спробував уявити його тіло, і, незважаючи на майже тендітні руки, воно видалося мені міцним, оскільки кульші були туго обтягнуті легкою тканиною штанів. Було парко. Гроза барилася Дражливість гравців довкола зростала. Дівчата здавалися якимись обважнілими. Пил і сонце нас пригнічували. Ми зовсім не пили спиртного, хіба що цитриняк. Сидячи біля вуличних сало губів, ми зрідка перекидалися словами. Хлопець усе всміхався з якоюсь нудьгою чи то огидою. Він мені видався поблажливим. Чи він здогадався, що мені сподобалася його пичка, я не знаю, але він нічим не давав цього взнаки. А втім, у мене були схожі манери, трохи підозрілі, здавалося, я ладен піти на все у своїх каверзах супроти ошатно зодягнених гультяїв, я був так само молодий і закіптюжений, як і він, та ще й француз. Над вечір йому заманулося пограти, але вже було надто пізно, щоб розпочати партію, до того ж усі місця були зайняті. Ми трохи потинялися між гравцями. Коли Пепе проходив повз дівчат, то зачіпав їх і кепкував. Інколи давав їм щипки. Спека ставала незносною. Небо опустилося до самого долу. Нервозність натовпу стала вибуховою. Нетерплячка охопила цигана, який не важився вибрати собі партнера. Він перебирав у кишені монети. Раптом схопив мене за руку:

— Venga![xii]

Він відвів мене за два кроки, до єдиного на Параллело нужника, який прибирала якась стара жінка. Заскочений його рішенням, я здивовано запитав:

— Що ти хочеш робити?

— Зачекай на мене.

— З якого б то дива?

Він кинув мені якесь незрозуміле іспанське слівце. Я сказав, що нічого не втнув, і він, вибухнувши сміхом, прямо перед старою, яка чекала на свої два су, зробив рух, показуючи, що хоче покрити. Коли він вийшов, його обличчя трохи зашарілося. Він не переставав посміхатися.

— Тепер усе гаразд. Я готовий.

Отак я дізнався про застережні заходи, до яких тут удаються декотрі гравці перед вирішальними подіями, аби почуватися спокійнішими. Ми повернулися на пустир. Пепе знайшов собі напарників. Він програв. Програв усе, що в нього залишалося. Я намагався його стримати, та було вже пізно. За тутешнім звичаєм, він попросив у чоловіка, який тримав банк, викласти йому на бочку гроші для наступної партії. Чоловік відмовився. І тоді я побачив, як те, що видавалося циганською ґречністю, згорнулося, як ото зсідається кисле молоко, обернувшись у найлютішу несамовитість, яку мені будь-коли доводилося бачити. Він спритно згріб банк. Чоловік схопився на рівні, намагаючись копнути його ногою. Пепе ухилився. Він простяг мені гроші, але тільки-но я засунув їх до кишені, як угледів лезо його ножа. Хлопець угородив його в серце іспанцеві, високому засмаглому молодикові, після чого той звалився на землю і, незважаючи на засмагу, зблід, скорчився, затіпався і сконав у пилюзі. Я вперше бачив, як пускаються духу. Пепе зник, але коли я відірвав погляді від мертвого і звів голову, то побачив, як Стілітано з легкою посмішкою розглядав мерця. Сонце сідало. Мрець і найвродливіший зі смертних, здавалося, злилися в тій самій золотавій пилюзі, серед юрмища моряків, солдатів, харцизів, злодіїв з усіх країн світу. Земля перестала обертатися: нести Стілітано довкола сонця — вона здригнулася. В одну мить я запізнався зі смертю і любов'ю. Проте це видіння було надто швидкоплинне, бо я не міг зоставатися там, боячись, що хтось із друзів небіжчика бачив мене з Пепе і відбере гроші, заховані в моїй кишені; коли я віддалявся від того злощасного місця, моя пам'ять прокручувала і тлумачила недавню сцену, яка видалася мені величною: «Чарівне дитя вбило зрілого чоловіка, чия засмага зблідла, прибравши барви смерті, і це все іронічно споглядав високий білявий молодик, з яким я потай заручений». Так само швидко, у млі ока, я встиг оцінити чудову Стілітанову мускулатуру і завважити в його трохи розтуленому роті білу, важку, згущену, як біла черва, слину, якою він бавився, яку перекочував у роті згори донизу, аж поки вона заповнювала всю його порожнину, просочуючись крізь зуби. Він стояв босоніж у куряві. Його ноги були прикриті блакитним полинялим, зужитим і драним полотном штанів. Рукави його зеленої сорочки були закасані, а один із них звисав над посіченим, трохи всохлим зап'ястям, де на шкірі, ще ніжній і блідій, виднівся рожевий рубець.

Стілітано всміхнувся, не звертаючи на мене жодної уваги.

— Тобі начхати на мене?

— Не без того, — кинув він.

— Скористайся цим.

Він знову всміхнувся, витріщивши очі.

— Навіщо?

— Ти знаєш, що ти славний хлопець. І гадаєш, що можеш на всіх начхати.

— Я маю право, я симпатяга.

— Ти певний?

Він вибухнув сміхом.

— Певний. Тут не змахлюєш. Я такий гарнюк, що інколи декотрі починають клеїтися до мене. Щоб їх здихатися, доводиться робити їм усілякі капості.

— Що саме?

— Ти хочеш знати? Зажди, побачиш незабаром мене у ділі. Ще матимеш нагоду пересвідчитися. Де ти спиш?

— Тут.

— Не варт. Поліція тебе шукатиме. Вона припреться насамперед сюди. Ходи зі мною.

Я сказав Сальвадорові, що не можу залишитися в готелі цієї ночі і що колишній леґіонер запропонував мені свою хату. Він змертвів. Мені стало соромно, що він так просто змирився зі своїм лихом. Аби покинути його без докорів сумління, я його образив. Я міг це зробити, позаяк він мене щиро кохав, аж обожнював. На його пригнічений, але повний ненависті погляд бідолашного недоумка я відповів одним словом: «Педик». І пішов до Стілітано, який чекав на мене надворі. Його готель стояв у глухому закутні найтемнішого кварталу. Він там жив уже кілька днів. Із коридору, що виходив прямо на хідник, сходи вели до кімнат. Коли ми бралися нагору, він кинув мені:

— Хочеш залишитися зі мною?

— Якщо бажаєш.

— Твоя правда. Так ліпше виборсатися з лайна.

Перед дверима в коридор він ще попросив:

— Дай мені сірники.

Для нас обох залишилася лише одна коробка сірників.

— Вона порожня, — відповів я.

Стілітано вилаявся. Відтак, оскільки я був праворуч від нього, обняв мене за плечі, взявши мене за руку.

— Іди за мною, — сказав він. — І тихіше, бо стіни все чують.

Він обережно, крок за кроком, вів мене. Я не знав, куди ми йдемо. Навдивовижу гнучкий атлет гуляв зі мною вночі. Найбільш антична і найбільш грецька Антігона примушувала мене лізти на круту й похмуру Голгофу. Моя рука довірилася йому, і мені було соромно, коли я інколи спотикався об камінь, корінь або втрачав під ногами ґрунт.

Під трагічним небом відкриваються найчарівніші краєвиди світу, і я їх споглядав, коли Стілітано вночі брав мене за руку. Що ж то були за флюїди, що переходили від нього до мене, надаючи мені якогось заряду? Я ступав по краю берегової кручі, виходив на похмурі долини, слухав морський прибій. Щойно я ступав на сходи, вони перевтілювалися: оберталися на володаря світу. Спогад про ті короткі хвилини дав би мені змогу описати вам прогулянки, трепетні втечі, переслідування в тих місцинах світу, куди я ніколи не доблукаюся.

Мій викрадач тяг мене за собою.

«Я здаюся йому незграбою», — подумав я.

Проте він мені ґречно і терпляче допомагав, і мовчання, до якого він мене закликав, таємниця, якою він огортав того вечора нашу першу ніч, змусили мене на якусь хвильку повірити в його любов до мене. Будинок мав не ліпший і не гірший запах, ніж решта будинків у Барріо Чіно, але саме цей моторошний пах залишився назавжди для мене пахощами не лише любови, а й ніжності і довіри. Запах Стілітано, запах його пахви, запах із його рота, — коли мій нюх пригадує їх, учувши подібний бентежний аромат, то мені здається, що вони здатні штовхнути мене на найбожевільніші вчинки. (Буває, вечорами, я зустрічаю якогось хлопчину і проводжаю його додому. Біля підніжжя сходів, оскільки мої халамидники мешкають у всіляких кишлах, він бере мене за руку. Він веде мене так само спритно, як Стілітано.)

— Обережно.

Він шепоче це надто ніжне для мене слово. Ми трималися за руки, тож довелося притиснутися до його тіла. На мить я відчув жвавість його рухливих сідниць. Із поваги до нього я трохи відсторонився. Ми піднімалися вузьким проходом попід тонкою стіною, яка мала б оберігати сон повій, злодіїв, звідників та злидарів цього готелю. Я почувався, як дитина, коли її обережно веде за руку батько. (Сьогодні я батько, котрого дитя веде до любови.)

Подолавши четвертий марш, я ввійшов до його вбогої кімнатчини. Я геть засапався. Я любив. У барах Параллело Стілітано відрекомендував мене своїм друзям. Жоден із них, здавалося, не помічав, що я люблю чоловіків, так багато серед люду Барріо Чіно збиралося голубих. Разом з ним ми вчинили кілька безневинних нападів, які забезпечили нас усім необхідним для життя. Я жив із ним, я спав у його ліжку, але цей здоровань мав таку вишукану цнотливість, що мені так і не довелося побачити його всього. Не задовольняючи моїх палких домагань, Стілітано у моїх очах залишався милим і надійним хазяїном, ні сила, ні чарівність якого не втамували моєї жаги до всілякої мужності: солдатів, моряків, авантурників, злодіїв, злочинців. Бувши недоступним, він став головним утіленням тих образів, які приголомшували мене. Отже, я був цнотливий. Подеколи він жорстоко вимагав, щоб я застібнув його пояс, і мої руки починали тремтіти. Він удавав, наче нічого не бачить, і пустував. (Трохи далі я розповім про особливість моїх рук та про значення цього дрожу. В Індії небезпідставно твердять, що святі або нечисті люди і предмети є Недоторканними.) Стілітано був щасливий з того, що верховодив наді мною, і рекомендував мене друзям як свою праву руку. Так ось, оскільки правиця його була ампутована, то я подумки повторював із захватом, що, певна річ, я і є його десниця, я — той, хто замінив йому найдужчу частину тіла. Якщо він і мав якусь коханку серед дівчат із calle «Кармен», то я про це нічого не знав. Він перебільшував свою зневагу до педиків. Отак ми прожили декілька днів.

Якось увечері, коли я сидів у «Кріоллі», одна з повій сказала, що мені треба тікати. Мовляв, приходив якийсь карабінер. Він розшукував мене. То, певне, був саме той, якого я спочатку задовольнив, а відтак обібрав. Я повернувся до готелю. Потім розповів усе Стілітано, який сказав мені, що береться владнати справу, і вийшов.

Я народився в Парижі 19 грудня 1910 року. Вихованець дитячого притулку, я нічого не міг дізнатися про своє походження. Коли мені виповнився двадцять один рік, я дістав свідоцтво про народження. Моя мати звалася Ґабріель Жене. Мій батько і досі невідомий. Я з'явився на світ у будинку 22, що по вулиці Ассаса.

«Я все ж таки роздобуду бодай якісь відомості про своє походження», — сказав я собі та й вирядився на вулицю Ассаса. У номері 22 розмістився пологовий будинок. Мені відмовили в інформації. Я виховувався в Морвані у селянській родині.

Коли я натрапляю в ландах — а особливо надвечір, дорогою назад по відвідинах руїн Тиффожа, де проживав Жіль де Ре, — на квіти дроку, я відчуваю до них глибоку приязнь. Я їх споглядаю поважно і з ніжністю. Мій душевний неспокій, здається, породжений самою природою. Я один на ввесь світ, і зовсім не певний, що не став королем, а, можливо, феєю цих квітів. Коли я проходжу повз них, вони на знак шани схиляються переді мною без поклонів, але впізнають мене. Вони знають, що я є їхнім посланцем — живим, рухливим, метким переможцем вітрів. Вони — мій природний герб, завдяки їм я відчуваю своє коріння в цьому французькому ґрунті, підживленому кістками і прахом дітей та підлітків, зарізаних, порубаних, спалених Жілем де Ре.

Через цю колючу рослину Севени[xiii] я беру участь у кримінальних авантурах Ваше. Нарешті, завдяки тому, що я ношу його ім'я,[xiv] мені близький рослинний світ. Я можу без розчулення споглядати квіти — це моя родина. Якщо через них я повертаюся у нижчі царини, то хотів би опуститися до деревоподібної папороті, до її боліт і водоростей — я не перестаю віддалятися від людей.[xv]

На планеті Уран, мабуть, атмосфера була така важка, що папороть стала повзучою; звірі плазують, приплющені тиском газу. Із цими упослідженими, що одвічно плазують на череві, я хочу поєднатися. Якщо метемпсихоз подарує мені нове житло, то я шукатиму цю прокляту планету, я обожнюватиму її разом із невільниками свого виду. Поміж страхітливих рептилій я переслідуватиму вічну, мерзенну смерть, у мороці, де листя зчорніле, а болотяна вода густа і холодна. Сон мене полишить. Але, стаючи все мудрішим і мудрішим, я пізнаю гидомирне братство крокодилів, що вишкіряються.

Я вирішив стати злодієм не в якийсь там певний період свого життя. Моя лінь і мрійливість привели мене до виправної колонії Меттре, де я мав залишатися до «двадцяти одного» року, але втік звідти й завербувався на п'ять років, щоб здобути премію добровольця. Через кілька днів я дезертирував, прихопивши валізи чорношкірих офіцерів.

Якийсь час я жив із крадіжок, але проституція більше лестила моїй безтурботності. Мені було двадцять років. Отже, я пізнав армію, ще до Іспанії. Гідність, якої надає однострій, відмежування від світу, яке він накладає, і, власне, ремесло солдата додали мені певного спокою — хоча армія перебуває обіч суспільства, — і певності в собі. Моє існування, зазвичай упосліджене з самого малку, на кілька місяців було підсолоджене. Я нарешті дізнався, яка то втіха бути прийнятим людьми. Моє злиденне життя в Іспанії скидалося на деградацію, падіння мішма із соромом. Я став покидьком. Не те щоб під час перебування у війську я був бездоганним солдатом, звиклим керуватися суворими приписами чесноти, які творять касти (педерастії було задосить, щоб осуджувати мене), у моїй душі й досі тривала потаємна робота, яка вихлюпнулася назовні. Можливо, саме моральна стійкість — якої я прагну — змушує мене захоплюватися зрадниками і любити їх. Схильність до самотності була ознакою моїх гордощів, а гордощі — виявом моєї сили, її застосуванням і доказом цієї сили. Я мусив розірвати найміцніші пута у світі: пута любови. Якої ж треба любови, щоб я зачерпнув з неї достатньо снаги, аби її зруйнувати! Саме у війську мені довелося вперше (принаймні, так я думаю) бути свідком відчаю однієї з моїх жертв. Грабунок солдатів прирівнювався до зради, оскільки я розривав пута любови, що пов'язували мене з обікраденим солдатом.

Плостерер був вродливий, дужий і довірливий. Він став на своє ліжко й оглянув своє спорядження, намагаючись розшукати в ньому стофранкову купюру, яку я вкрав чверть години тому. Його рухи нагадували рухи штукаря. Він сам себе дурив. Вигадував найнеймовірніші схованки: солдатський казанок, звідки він щойно їв, торбу для щіток, ящик для сала. Вигляд у нього був кумедний. Він торочив:

— Я не божевільний, може, я поклав їх отуди?

Далеко не певний, що не з'їхав з глузду, він перетрушував усе поспіль і нічого не знаходив. Не втрачаючи надії, всупереч очевидному, він на мить упокорювався і простягався на своєму ліжку, але одразу ж схоплювався й знову починав нишпорити в тих самих місцях. Я дивився, як певність чоловіка, що міцно стоїть на ногах, як надійність його м'язів кришаться, перетворюються на пил, надаючи йому якоїсь податливості, зроду йому не притаманної, згладжуючи його гострі кути. Я був присутній при цьому мовчазному перевтіленні, вдаючи, ніби мені байдуже. Тим часом цей молодий солдат, певний у собі, видався мені таким жалюгідним у своєму невіданні, страху, ледь не захопленні ганебним вчинком, про який він не знав (і гадки не мав) — не думав, що цей злочин наважиться вперше постати перед ним, обравши саме його як жертву — а також про свою ганьбу, аж я так розчулився, що ледь не повернув йому стофранкової купюри, яку, складену вшістнадцятеро, я сховав у тріщині в стіні казарми, поблизу сушарки. Твар обкраденої людини бридка. Обличчя довколишніх ошуканих людей залишають злодія у чванливій самотності. Я наважився сухо кинути:

— На тебе смішно дивитися. Можна подумати, ніби на тебе напала швидка настя. Сходи до нужника і смикни за ланцюжок.

Цей докір врятував мене від самого себе.

Я відчув дивну ніжність, щось на кшталт звільнення заспокоювало мене, надавало моєму тілу, простертому на ліжку, якоїсь дивовижної моторності. Чи було це зрадою? Я щойно рішуче зрікся мерзенного товариства, до якого вабила мене моя щира природжена вдача, і з подивленням відчув від цього велику силу. Я щойно порвав із армією, зруйнував дружні стосунки.

Гобелен під назвою «Дама з Однорогом» приголомшив мене з причин, які я не візьмуся тут перелічувати. Коли я переходив кордон, прямуючи з Чехословаччини до Польщі, стояв літній полудень. Ідеально пряма лінія перетинала поле стиглого жита, білизна якого нагадувала чуприну молодих поляків; воно мало якусь масну ніжність Польщі, про яку я знав, що впродовж історії її завжди то ображали, то жаліли. Я був ще з одним хлопцем, що його, як і мене, вигнала чеська поліція, але я дуже швидко стратив його з очей, — може, він заблукав десь у гаю або захотів мене покинути, словом, ізслиз. Це житнє поле з польської сторони було облямоване лісом, де на узліссі завмерли непорушні берези. З чеської сторони — іншим лісом, ялиновим. Я довго сидів навпочіпки край лану й діймав себе запитаннями, що криє в собі це поле, яке я хочу перетнути, скільки митників принишкло в житі. Невидимі зайці; либонь, перебігали через нього. У душі запанувала тривога. Ополудні, під чистим небом, уся природа пропонувала мені загадку, і пропонувала її з ніжністю.

«Коли щось і трапиться, — казав я собі, — то це з'ява однорога. Такий час і таке місце можуть розродитися лише однорогом».

Страх і якесь хвилювання, завжди присутні в душі, коли я перетинаю кордон, породили ополудні під олив'яним сонцем першу феєрію. Я зважився кинутися у те золочене море, як шугають у воду. Я випростався і рушив крізь жита. Я прошкував повагом, упевнено, тримаючись мов титулована особа, для якої природа створила герб із блакиті, золотистого поля, сонця та лісів. Ця картина, де я мав своє місце, ускладнювалася польською картиною.

«У цьому полудневому небі, можливо, незримо ширяє білий орел!»

Добравшись до беріз, я опинився в Польщі. Мені було запропоновано зачарування іншого роду. «Дама з Однорогом» стала для мене зарозумілим вираженням цього переходу кордону серед білого дня. Завдяки страху я щойно пізнав душевний неспокій перед таїною денної природи, тимчасом як сільська місцевість Франції, де я шалався, особливо поночі, була вся в полоні примари Ваше, вбивці пастухів. Блукаючи нею, я відчував у своїй душі мотиви, які він, очевидно, награвав на акордеоні, й подумки запрошував дітей прийти і принести себе в жертву душогубові. Власне, я згадав про це, аби спробувати розповісти вам, у яку саме пору природа схвилювала мене, викликаючи туманні образи то казкових тварин, то обставин, за яких ставалися нещасливі випадки, бранцем яких я був, полохливим і зачарованим.[xvi]

Перетин кордонів і те почуття, яке цей перетин у мені викликає, вочевидячки породили побоювання щодо сутності нації, до якої я прилучався. Я проникав не в країну, а радше в осереддя картини. Природно, я жадав заволодіти нею, а ще — впливати на неї. Оскільки військова машина свідчить про неї якнайліпше, то саме її я й прагнув зруйнувати. Для чужинця не існує іншого способу здійснити такі свої наміри, окрім шпигунства. Можливо, до цього бажання домішувалося прагнення опоганити зрадою установу, душею якої має бути вірність — або лояльність. А може, я хотів якомога віддалитися од своєї власної країни. (Пояснення, що я даю, зринають у моїй свідомості мимоволі, вони видаються придатними для цього випадку. З ними варто погодитися, бодай заради мене одного.) Хай там що, але я хочу сказати: через певну природжену схильність до чудес (її й досі живить і розвогнює моє збудження перед лицем природи, обдарованої могутністю, яку визнають люди) я був ладен діяти не за приписами моралі, а за певними законами романтичної естетики, які роблять зі шпигуна неспокійну, невидиму, але впливову дійову особу. Нарешті подеколи таке прагнення виправдовувало моє проникнення у країну, куди ніщо не спонукало мене йти, крім хіба Що вигнання із сусідньої країни.

Я згадую про шпигунство у зв'язку з моїм ставленням до природи, але коли Стілітано мене покинув, то ця думка сяйнула мені, як розрада, ніби задля того, щоб укоренити мене у вашу землю, по якій самотність і убозтво примушували мене не ходити, а літати. Адже я такий бідний, і мене вже звинувачували у стількох крадіжках, що навіть виходячи з якоїсь кімнати дуже тихо, навшпиньки, затамувавши подих, я не певен ще й досі, що не прихопив із собою петель із завіс або з портьєр. Я не знаю, наскільки Стілітано був у курсі військових таємниць, про що саме він міг дізнатися у Леґіоні, в робочому кабінеті якогось полковника. Але його не полишала думка стати шпигуном. Ні зиск, який би ми з цього мали, ні навіть небезпека операції мене не приваблювали. Лише думка про зраду вже опанувала мною, її могуть усе більше й більше полоняла мене.

— Кому б запродатися?

— Німеччині.

Але якусь хвильку поміркувавши, він вирішив:

— Італії.

— Але ж ти серб. Це ваші вороги.

— І що з того?

Якби ми довели цю авантуру до кінця, то вона певною мірою допомогла б мені вибратися із паскудства, в яке я втрапив. Шпигунство — це вчинок, який викликає в держав такий сором, що вони його ушляхетнюють — тим більше, чим він ганебніший. Із цього шляхетства ми б мали зиск. Хоча в нашому випадку йшлося про зраду. Пізніше, коли мене заарештували в Італії й офіцери допитували мене, цікавлячись охороною наших кордонів, я зміг відкрити діалектику, здатну виправдати мої зізнання. У цьому разі Стілітано підтримав би мене. Я лише прагнув бути, завдяки цим свідченням, підпомагачем жахливої катастрофи. Стілітано міг зрадити свою країну, а я — свою: через любов до нього. Коли я вам почну розповідати про Жава, ви впізнаєте ті самі прикметні риси, а також майже те саме обличчя, що і в Стілітано; і як дві сторони трикутника, що сходяться в небесному паралаксі, так Стілітано і Жава йдуть назустріч незгасній зірці: до Марка Оберу.[xvii]

Якби ця суконна голуба пелерина, поцуплена у карабінера, уже подарувала мені немов передчуття якогось наслідку, в якому закон і людина поза законом злютовуються в одне ціле, прикриваючись одне одним, але зазнаючи страждань з якоюсь дещицею ностальгії та мужності свого антипода — вона б надала Стілітано шанс на авантуру не стільки духовну чи субтильну, скільки таку, що якнайглибше занурюється у щоденне життя, тобто на придатнішу. Тут ще не йдеться про зраду. Стілітано був державою. Його егоїзм чітко окреслив його природні кордони. (Стілітано був для мене державою.)

Стілітано повернувся пізно вночі і сказав мені, що все влаштовано. Він зустрічався з карабінером.

— Він дасть тобі спокій. Усе кінчилося. Ти можеш виходити, як і раніше.

— А пелерина?

— Я залишу її собі.

Здогадуючись, що сеї ночі сподіялась якась облуда впереміш із підлістю і спокусою, від яких мене, звичайно, було усунуто, я не важився розпитувати далі.

— Нумо!

Порухом здорової руки він подав мені знак, що хоче роздягтися. Як і в попередні вечори, я став навколішки, щоб відчепити виноградне гроно.

Всередині своїх штанів він пришпилив одне з тих штучних виноградних грон, ягоди якого із тонюсінької целюлози були напаковані ватою. (Вони були завбільшки з ренклод, і тогочасні чепурухи у цій країні носили їх на своїх солом'яних капорах, криси яких утиналися під їхньою вагою.) Щоразу в «Кліоллі», коли якийсь педик клав йому руку на матню, вражений її набряклістю, його пальці з жахом наштовхувалися на цей предмет, вважаючи його за кетяг справжнього скарбу, зі стрижня якого кумедним чином звисало надто незвично багато плодів.

«Кріолла» була кублом не тільки педиків. Там завжди витанцьовувало кілька молодиків, зодягнених у сукні, не бракувало там і жінок. Повії приводили своїх «котів» та клієнтів. Стілітано заробив би купу грошей, якби не плював на педиків. Він їх зневажав. Отак собі, вештаючись із китицею виногрона, він потішався з їхньої досади. Гра тривала кілька днів. Отже, я відчепив це гроно, пришпилене англійською шпилькою до його голубих штанів, але замість покласти його, як звикле, зі сміхом на коминок (ми вибухали реготом і жартували упродовж цієї процедури), я не втерпів і, не випускаючи грона з рук, приклав його до своєї щоки. Обличчя Стілітано, що схилилося наді мною, спотворилося од відрази.

— Облиш це! Шльондра.

Щоб розстебнути матню, я присів навпочіпки, але Стілітанова лють, позаяк моєї звиклої запопадливості виявилося замало, змусила мене впасти на коліна. Саме в такій позі я, всупереч своїй волі, не раз стояв перед ним подумки. Я не ворушився. Стілітано копав мене ногами й гамселив своїм єдиним п'ястуком. Я міг би дати драла, але залишився.

«Ключ у дверях», — подумав я. У просвіт між колінами його ніг, які несамовито дубасили мене, я вгледів ключ, що стримів у замковій шпарині, і мені закортіло крунути його на два оберти, щоб залишитися запертим разом зі своїм катом. Я не шукав пояснень його гніву, який зовсім не відповідав причині, що його викликала, бо мій розум мало обходили психологічні рушійні сили. Щодо Стілітано, то відтоді він більше не пришпилював виноградного грона. На світанку, вступивши до кімнати першим, я чекав на нього. Я наслухав у тиші таємниче шурхотіння пожовклих газетних аркушів, які правили за скло.

«Це незбагненно», — казав я собі.

Я відкрив безліч нових слів. У тиші кімнати і мого серця, в очікуванні Стілітано цей легкий шум хвилював мене, оскільки, щоб я міг збагнути його сенс, мусила змигнутися якась мить тривоги. Хто — або що — дає про себе знати в кімнаті злидаря у такий швидкоплинний спосіб?

«Цю газету надруковано іспанською», — також казав я собі. Нічого дивного, що я не розумію шурхоту, який вона спричиняє. Водночас я почувався у вигнанні, і моя дражливість змушувала вбирати в себе те, що — за браком інших слів — я назву поезією.

Виноградне гроно на коминку викликало в мене відразу. Одного разу вночі Стілітано встав, щоб викинути його у вбиральню. Поки він носив це гроно, воно не псувало його вроди. Навпаки, вечорами воно надавало його ногам, трохи заважаючи рухатися, легкого вигину, а його ході — приємної незграбносте, вайлуватосте, певної плавкості, — і коли він ступав поруч зі мною, попереду чи позаду, я відчував чарівний неспокій, позаяк пришпилював його власноруч. Саме завдяки потаємній силі цього кетяга, здається мені ще й нині, я прихилився до Стілітано. Цього відчуття я позбувся лише того дня, коли, танцюючи під акордеон з одним матросом, випадково шаснув рукою за його комір. Очевидно, цей найневинніший жест виявив фатальну чесноту. Лежачи плазом на спині молодика, моя рука звільна осягала простодушність моряків, побожно приховану за їхнім татуюванням. Вона відчувала і не могла позбутися враження, що Жава махає крильми. Але ще зарано вести мову про нього.

Надто розважливий, я не коментуватиму цього загадкового носіння кетяга, одначе мені до вподоби бачити у Стілітано педика, який ненавидить себе.

«Він хоче збити з пантелику й образити, викликати огиду навіть у тих, хто його жадає», — кажу я собі, коли думаю про нього. Ця думка, яку я обмізковую розсудливо і відсторонено, чимраз більше мене хвилює — я ж бо можу мати з неї якнайбільший зиск — думка, що Стілітано придбав цю фальшиву біду для свого найблагороднішого місця — я знаю, що воно в нього просто чудове — для того, щоб порятувати від зневаги свою відтяту руку. Отже, завдяки цьому дуже грубому виверту я знову повертаюся до злидарів з їхніми болячками. За реальним чи удаваним фізичним болем, який дає про себе знати й не дає себе забути, ховається потаємний біль душі. Я перелічу ці потаємні рани: зіпсовані зуби,

сморід,

відтята рука,

запах ніг тощо.

Щоб їх приховати і збудити нашу гордість, ми мали: відтяту руку,

виколене око,

дерев'яну ногу тощо.

Людина лишається запропащою, доки несе в душі сліди падіння, і вміння самотужки вдаватися до вивертів не часто стає в пригоді. Лише вдавшись до гордості, яка необхідна убозтву, ми, плекаючи найогидніші рани, викликаємо співчуття. Ми стаємо докором вашому щастю.

Тим часом ми зі Стілітано жили нужденно. Коли, завдяки кільком педикам, я приносив трохи грошей, він виявляв таку гордість, що інколи я запитував себе, чи не возвеличується він у моїй пам'яті через свою похвальбу, приводом і головним свідком якої я був. Характер моєї любови вимагав од нього, щоб він доводив свою мужність. Якщо він розкішний хижак, чия кровожерність занурює в морок і надає йому сяйва, то хай він віддається ігрищам, гідним її. Я підбурював його до крадіжок.

Разом з ним ми вирішили пограбувати крамницю. Аби перекусити телефонний дріт, вкрай необережно проведений уздовж дверей, потрібні були обценьки. Ми зайшли на один із багатьох барселонських базарів, де продають усіляке залізяччя.

— Постарайся не ворушитись, коли побачиш, як я щось цуплю.

— А що ж мені робити?

— Нічого. Не спускай з ока.

Стілітано був узутий у полотняні білі черевики. Зодягнений у голубі штани й сорочку кольору хакі. Спочатку я нічого не спостеріг, але, коли ми вийшли, я отетерів з подиву, добачивши на клапані кишені його сорочки щось на взір маленької ящірки, водночас рухливої і спокійної, підвішеної за зуби. То були сталеві обценьки, яких ми потребували і які Стілітано щойно вкрав.

«Те, що він зачаровує мавп, чоловіків і жінок, — казав я собі, — це ще зрозуміло, але яка може бути природа отого магнетизму, породженого його золотавими м'язами та чуприною, отим білявим бурштином, спроможним полоняти речі?» Адже — яв цьому не сумнівався — речі підкорялися йому. Інакше кажучи, він їх розумів. Він так добре знав природу криці, зокрема шматка воронованої криці, який називають обценьками, що вони знеможено, покірно і закохано залишилися висіти на його сорочці, куди він точно зумів їх причепити, відречено вп'явшись у тканину, щоб не впасти, своїми убогими щелепами. Інколи траплялося, що ті самі предмети ранили його, коли він робив якийсь незграбний дратливий рух. Стілітано обтинав нігті, кінчики його пальців були ретельно доглянуті, проте один ніготь був приплюснутий і чорний, але це лише додавало йому вроди. (Багрянисті відблиски сонця на вечірньому прузі, як твердять фізики, є наслідком більшої щільносте повітря, крізь яке пробиваються лише короткі хвилі. Позаяк опівдні в небі нічого особливого не діється, заграва схвилювала б нас менше, в тім-то й диво, що вона розгорається ввечері, у найпатетичнішу мить дня, коли сонце на спаді, коли воно зникає, і ми не знаємо його подальшої таємничої долі: може, далі воно погасне від смерті. Щоб надати небу такої пишноти, певне фізичне явище постає, можливо, лише в мить, яка найбільше збуджує уяву: на заході найяскравішого із світил.) Речі, якими користуються щодня, прикрашатимуть Стілітано. Навіть його слабини ґрунтуються на моїй точності. Мені подобалась його лінькуватість. Він був, як про нього казали, лежача колода. Щойно ми вийняли обценьки, як він одразу ж почав задкувати.

— А якщо там пес?

Ми вирішили його знешкодити отруєним біфштексом.

— Собаки дукачів не жеруть казна-чого.

Раптом Стілітано згадав уславлений циганський викрут: злодій, кажуть, носить штани, змащені лев'ячим лоєм. Стілітано знав, що такого жиру не дістати, але ця ідея його розпалила. Він замовк. Звичайно, він уже бачив себе вночі у гаю, який підстерігає свою жертву, в штанях, задубілих від лою. Він, дужий силою лева, обернувся на дику істоту, готову до вогнища, рожна та могили. У своєму обладунку з лою та уяви він був чарівний. Я не знаю, чи він несвідомо виряджався в красу циганської сили та відваги, чи зазнавав насолоди, осяюючи в такий спосіб у мріях таємниці народу.

— Тобі б хотілося бути циганом? — запитав я його одного разу.

— Мені?

— Так, тобі.

— Авжеж хотілося б, тільки тоді мені довелося б залишитися в балагулі.

Отак часами він мріяв. Я гадав, що відкрив шпарину, крізь яку якась дещиця моєї ніжності могла б проникнути під його закам'янілий панцир. Проте його мало захоплювали нічні пригоди, і я не зазнав поруч з ним справжнього сп'яніння, придивляючись до мурів, завулків, садів, перелазячи загорожі, вдаючись до грабунків. Я не зберіг про це жодного вагомого спогаду. Глибокі одкровення стосовно злодійства я почерпнув у Франції завдяки Ґі.

(Коли ми обоє опинилися зачинені в маленькій комірчині, дожидаючи ночі, щоб залізти в безлюдні кабінети Креді Мунісіпаль міста Б., Ґі мені раптом видався замкнутим і втаємниченим. То вже не був хлопчак, якого можна знічев'я зачіпати, штурхати ліктем куди заманеться, а свого роду янгол-винищувач. Він намагався усміхатися, і навіть заходився безгучним сміхом, проте його брови супилися. Із середини цього бідолашного педика, де нидів під замком шибайголова, раптом постав грізний, готовий на все молодик, і насамперед на вбивство, якби хтось наважився завадити його подвигу. Він сміявся, і в його очах, здавалося мені, я читав жадобу вбивства, яка може обернутися супроти мене Що довше він на мене дивився, то більше мене опосідало відчуття, ніби він вбачав у мені ту саму свідому жадобу повстати супроти нього. Відтак він напружився. Його погляд став суворіший, скроні — металеві, м'язи на обличчі ще вузлуватіші. У відповідь я так само затверд. Я налаштував свій арсенал. Я вичікував. Якби хтось тієї миті увійшов, то ми, не певні один в одному, як мені здавалося, перестріляли б, порішили одне одного, зі страху, що один із нас збунтується проти жахливого наміру другого.)

У супрязі зі Стілітано, супроводжуючи його повсюди, я вчинив ще й інші напади. Ми зазнайомилися з одним нічним сторожем, і він став нашим навідником. Завдяки йому ми тривалий час жили із крадіжок. Зухвалість цього лиходійського життя — і його розкіш — не варті були б дірки від бублика, якби поруч зі мною не було Стілітано — як свідчення цього всього. З погляду чоловіків моє життя набуло пишноти, оскільки я мав товариша, чия врода заступає поняття розкоші. Я був служкою, зобов'язаним доглядати його, змітати з нього порохи, лощити його, начищати цей безцінний предмет, який дивом належав мені завдяки дружбі.

«Коли я гуляю вулицею, чи не заздрить мені найзаможніша і найвродливіша із сеньйорит?» — міркував я собі. — Яким чином цей лукавий принц, — дивувалася вона, — цей інфант у лахмітті може отак собі прошкувати, маючи такого вродливого коханця?

Про той період я розповідаю із хвилюванням і оспівую його, але якщо чарівні слова, обтяжені, на моє розуміння, більше чарівністю, ніж змістом, зринають у мені, то це, можливо, означає, що убозтво, яке вони виражають і яке стало моїм, є також джерелом чарівності. Я хочу реабілітувати цю добу, описавши її за допомогою назв найшляхетніших речей. Моя перемога словесна, і я здобув її завдяки розкоші термінів, але хай вона благословить це убозтво, що радить мені такий вибір. Поруч зі Стілітано, в той час, коли мені довелося це пережити, я припинив бажати морального падіння і зненавидів те, що могло бути його ознакою: свої воші, своє лахміття і свій бруд. Можливо, Стілітано було досить лише власної сили, аби змусити визнати свою зверхність без якогось зухвалого вчинку, одначе я хотів, щоб наше з ним життя було яскравіше, хоча мені було приємно перехоплювати, перебуваючи в його тіні (темна, якою має бути тінь негра, вона була моїм сералем), захоплені погляди юнок та їхніх парубків і водночас усвідомлювати, що ми з ним лише жалюгідні злодюжки. Я завжди його підбурював до всіх найризикованіших авантур.

— Нам потрібен револьвер, — сказав я йому.

— Ти зможеш ним користуватися?

— З тобою мені не страшно уколошкати хоч-кого.

Оскільки я був його правицею, то, отже, і мусив діяти. Що більше я підкорявся суворим наказам, то ближчими ставали мої стосунки з тим, хто їх віддавав. А він тим часом усміхався. У банді (кипілі лиходіїв) саме молоді хлопці та гомосексуалісти виявляють відвагу. Власне, вони — натхненники всіх небезпечних нападів. Вони відіграють ролю збудника-заплідника. Чоловіча сила, вік, авторитет, дружба і присутність авторитетів зміцнює їх і підбадьорює. Чоловіки покладаються лише на самих себе. Вони є своїм власним небом і, знаючи власну неміч, вагаються. Зокрема, у моєму випадку, як мені здавалося, чоловіки-відчайдухи були свого роду жіночим туманцем, у якому мені постійно кортіло згубитися, щоб довше відчувати себе незрушною скелею.

Певна вишуканість манер, упевненіша хода свідчили про мій успіх, про моє входження у світську царину. Я ступав слідом за Стілітано, як за герцогом. Я був його вірним, але ревнивим псом. У мене з'явилася горда постава. Якось увечері ми спіткали на Рабле одну жінку з сином. Хлопчик був гарненький, близько п'ятнадцяти років. Моє око затрималося на його білявому чубові. Ми пройшли повз нього, і я озирнувся. Хлопчина й оком не змигнув. Щоб дізнатися, на кого я глянув, Стілітано і собі озирнувся. І саме в ту мить, коли наші погляди втупилися в її сина, жінка пригорнула його до себе чи то пригорнулася до нього сама, ніби захищаючи від небезпеки, від наших поглядів, хоча вона їх не бачила. Я відчув ревнощі до Стілітано, один порух голови якого, здавалося, був вловлений спиною цієї матері як небезпека.

Одного разу, коли я чекав на нього в одному з барів Параллело (той бар був тоді місцем зустрічей усіх французьких рецидивістів: сутенерів, злодіїв, шахраїв, що повтікали з каторги чи французьких в'язниць. Тут розмовляли ледь співучою марсельською говіркою; жарґон, який побутував ще кілька років тому на Монмартрі, правив їм за офіційну мову. Завсідники грали не в ронду, а в англійського підкидного та в покер.) Стілітано привернув до себе увагу. З себе суворий, але з усміхненими очима, він статечно всадовив свій поважний зад на плетений стілець, який застогнав із безсоромністю матраца. Зітхання стільця чудово передавало мою шану до чудових сідниць Стілітано, чар якого не був цілком і раз на все зосереджений у них, але саме в цьому місці — радше, на ньому — воно, це зітхання зустрічалося з самим собою, спресовувалося, надсилало сюди свої жалюгідні хвилі — і силу-силенну олива! — щоб надати крижам хвилястих рухів і поважності.

Я не хочу бути рабом словесних штампів, але мені доведеться ще раз удатися до релігійного образу: ці сідниці були Вівтарем. Стілітано вмостився. Як звикле, зі своїм Граціозним знудьгованим виглядом — «Я ними винагороджений», казав він до речі й не до речі — він роздав карти для партії в покер, в якій я не брав участи. Ніхто із цих панів не став вимагати, щоб я відійшов від місця гри, проте я сам, задля годиться, став позаду Стілітано. Нахилившись, аби присісти, я вгледів за коміром його піджака вошу. Стілітано був вродливий, дужий і прийнятий до товариства таких самих самців, авторитет яких полягав у м'язах та в умінні користуватися револьвером. На Стілітановому комірі, ще невидима для інших, воша не здалася б крихітною випадковою цяткою: вона рухалася, пересувалася з бентежною швидкістю, так, наче обходила, вимірювала свої володіння чи, радше, свій простір. Але вона була не просто у себе вдома, її присутність на його комірі була знаком, що Стілітано, вочевидячки, належав до вошивого світу, незважаючи на одеколон та шовкову сорочку. Я оглянув його уважніше: волосся біля шиї було задовге, брудне й підстрижене абияк.

«Якщо воша лізтиме й далі, то скотиться на рукав або впаде у його склянку. Педики побачать її».

Так, ніби пестячись, я схилився до Стілітанового плеча і поволеньки простяг руку до його коміра, але не встиг завершити свого поруху, як Стілітано стенув плечима, звільнившись від моєї руки, і комаха продовжувала своє землемірство. Першим її запримітив педик із площі Піґаль, за чутками, зв'язаний із міжнародною зграєю торгівців жінками:

— На тебе здерся хорошунчик.

Усі поглянули — не втрачаючи, однак, із поля зору гри — на Стілітанів комір, який ризикував скрутити собі в'язи, намагаючись побачити комаху.

— Ти завжди їх десь підхоплюєш, — сказав він мені, розчавивши вошу.

— Чому я?

— А хто ж, як не ти.

Тон його був зверхній, який не терпів заперечень, але очі всміхалися. Чоловіки не переставали грати в карти.

Саме в той день Стілітано повідомив мені, що Пепе нещодавно арештували. Він сидить у в'язниці Монжюїха.

— Як ти про це дізнався?

— Із газети.

— Що йому світить?

— Довічне.

Ніхто із нас не прохопився жодним словом.

Цей щоденник, який я пишу, — лише літературна розвага. Що далі я просуваюся вперед, упорядковуючи те, що мені пропонує моє минуле життя, мірою того, як я домагаюся чимраз більшої достеменності в композиції — розділів, фраз, самої книжки — я відчуваю, як утверджуюся в бажанні використати у шляхетних цілях свої колишні поневіряння.

У пісуарах, куди ніколи не потикався Стілітано, я розпізнавав педиків за їхніми манерами: вони виконували свій танець — дивовижні зміїні рухи, хвилясто погойдуючись справа наліво, трохи перехилившись назад. Я забрав із собою найбагатшого на вигляд.

За тих часів Рамбласем прогулювалися двоє голубих молодиків із маленькою прирученою мавпочкою на плечі. То був зручний привід, щоб завести розмову з клієнтами: мавпочка стрибала на людину, на яку їй указували. Одного з цих голубих звали Педро. Він був блідий і худий. Стан мав дуже гнучкий, ходу шпарку. Особливо чарівні були його очі з довжелезними вигнутими віями.

Він жартома запитав, хто з них мавпа — він чи тваринка на його плечі, ми погиркалися. Я зацідив йому кулаком: його вії поприлипали до моїх пальців, вони були штучні. Отак я дізнався про існування підробок.

Оплітано розживався на якусь дещицю грошей у дівчат. Найчастіше він їх обчищав, коли вони розплачувалися, забираючи решту, або вночі, коли нишпорив по їхніх торбинках, поки вони сиділи на біде. Він перетинав Барріо Чіно і Параллело, облапуючи всіх жінок, то штурхаючи їх, то пестячи, з постійними кпинами. Коли вранці він повертався в кімнату, то приносив із собою цілу паку дитячих журналів з яскравими малюнками. Інколи він давав великого гака, щоб купити їх у кіоску, відчиненому до пізньої ночі. Він читав історії, які нагадували Тарзанові пригоди — уже в наш час. Героя було зображено з любов'ю. Художник дуже ретельно вимальовував показну мускулатуру цього лицаря, майже завжди оголеного або посороміцьки зодягненого. Відтак Стілітано засинав. Він лягав так, щоб його тіло не торкалося мого. Ліжко було дуже вузьке.

— Привіт, хлопче.

І прокидаючись:

— Привіт, хлопче.[xviii]

Наша кімната була зовсім крихітна. І брудна. Миса — засмальцьована. У Барріо Чіно ніхто й гадки не мав прибирати кімнату, прати свої речі чи білизну — окрім хіба сорочки, певніше її коміра. Замість комірного Стілітано раз на тиждень цілував господиню, яка подеколи називала його сеньйором.

Якось увечері він ледь не встряв у бійку. Ми шпацерували calle Карменом, було майже поночі. Тіла іспанців вряди-годи набувають струмливої гнучкості. Деякі з їхніх поз набувають двозначності. При денному світлі Стілітано не помилився б. Не так було цього разу, коли ще тільки сутеніло. Він здибав трьох чоловіків, які розмовляли тихцем, але рухи яких були водночас і жваві, і млосні. Минаючи їх, Стілітано зухвало кинув кілька грубих слівець. Троє жвавих кремезів — вони виявилися звідниками, відповіли на його образливі слова. Спантеличений, Стілітано зупинився. Троє чоловіків приступили до нього.

— Ти що, маєш нас за підарів, що розмовляєш таким тоном?

Хоч Стілітано й збагнув, що дав маху, а все ж поклав собі похрабрувати переді мною.

— І що з того?

— Сам ти підар.

До нас підійшли жінки, чоловіки і обступили колом. Бійки, здавалося, не уникнути. Один із молодиків відверто провокував Стілітано.

— Якщо ти не підарас, пусти мені юшку.

Перш ніж удатися до кулаків чи зброї, босота довго просторікує. І не для того, щоб залагодити конфлікт, — просто вони випробовують один одного, підбурюючи до бійки. Інші іспанці, їхні друзі, підбадьорювали трійцю. Стілітано відчув, що пахне смаленим. Моя присутність уже його не обходила. Він сказав:

— Ви що, хлопці, будете махатися з калікою?

Стілітано простяг до них свою куксу. Він це зробив так просто й стримано, що його мерзенне кривляння, замість викликати в мене огиду до Стілітано, піднесло його в моїх очах. Він ішов від них не під шикання, а під шепіт, яким доброчесні люди висловлюють душевне сум'яття, відкриваючи поруч із собою злиденність. Стілітано повагом задкував під захистом своєї кукси, викинутої вперед. Брак руки був не менш реальний і дійовий, ніж знак королівської влади, ніж рука правосуддя.

Ті, кого одна із їхнього ж таки числа називає Каролінками, урочистою процесією рушили до місця зруйнованої вуличної вбиральні. Під час заворушень 1933 року заколотники зрівняли з землею один із найбрудніших, але й найдорожчих нужників. Він стояв поблизу порту й казарми, і тепла сеча тисячів солдат роз'їла листове залізо. Коли смерть нужника стала незаперечною, Каролінки в шалях, мантильях, шовкових сукнях, піджаках із підкладними плечами — не всі, а лиш обрані — урочистою ходою рушили до румовища, щоб покласти великий букет червоних троянд, перев'язаних жалобною стрічкою. Почет вирушив із Параллело, перетнув calle Сан Пауло, спустився по Рамблас де Лос Флорес до пам'ятника Колумбові. Ґомиків було може душ із тридцятеро, вони рушили о восьмій ранку, на сході сонця. Я спостерігав за їхнім ходом, супроводжуючи здалеку поглядом. Я знав, що моє місце серед них — не тому, що я був однією з них, але мені здавалося, ніби їхні пронизливі голоси, крики, переяскравлені жести мали на меті лиш одне — пробитися крізь стовпище людської зневаги. Каролінки виглядали велично. Вони були Доньками Осороми.

Добувшися порту, вони повернули праворуч, до казарми, і на вкрите іржею смердюче листове залізо зруйнованого пісуара, на купу мертвого брухту поклали квіти.

Я не брав участи в тій ході. Я був серед іронічного поблажливого юрмиська, що розважалося, дивлячись на те все. Педро безсоромно хизувався своїми накладними віями, а Каролінки — своїми божевільними витівками.

Тим часом Стілітано, уникаючи моєї любови, ставав символом цнотливості і навіть стриманості. Чи часто він кохався з дівчатами, про те я не відав. Лягаючи до нашого ліжка, він виказував соромливість і так вправно засовував між своїх ніг полу своєї сорочки, що я не встигав добачити його члена. Навіть хтивість його ходи, бездоганність рис обличчя не робили його поступливішим. Він ставав утіленням льодовика. Я волів би віддатися найдикішому з негрів із найкирпатішим і найлютішим обличчям, щоб у мені залишилося місце лише для любощів, і тоді моє кохання до Стілітано набуло б іще чіткіших обрисів. Отже, я міг перед ним відважитися на найбезглуздіші, найганебніші пози.

Ми з ним учащали до «Кріолле». Досі йому й на думку не спадало використовувати мене. Коли я приніс йому кілька песет, зароблених із кількома чоловіками в пісуарах, Стілітано вирішив, що я працюватиму в «Кріолле».

— Ти хочеш, щоб я вбрався в жіночий одяг? — промимрив я.

Невже я наважуся, опираючись на його могутнє плече, нап'явши на себе спідницю в блискітках, шлюбити чоловіків від calle «Кармен» до calle «Медьода»? Крім іноземних матросів, така з'ява, либонь, нікого б не здивувала, та ба, ні Стілітано, ні я не змогли вибрати сукню чи зачіску, оскільки нам бракувало смаку. Можливо, саме це нас і стримувало. Я ще пам'ятав жалібні зітхання Перро, з яким ми заприязнилися, коли він ішов перевдягатися.

«Коли я бачу шмаття, обшите блискітками, мене огортає туга! Мені здається, наче я входжу до ризниці й готуюся відспівувати мерців. Усі ці лахи відгонять попівщиною. Ладаном. Сечею! Я запитую себе, у який спосіб мені вдасться нап'ясти на себе оці тельбухи!

І це лахміття мені носити? Можливо, мені навіть доведеться самому його кроїти і шити за допомогою мого чоловіка. І чіпляти бант чи кілька бантів на голову».

Із жахом я уявляв себе вичепуреним велетенськими, із капустину, бантами не зі стрічок, а з непристойних бодрюж.

«То буде приношений бант, — діймав мене глузливий внутрішній голос. — Зужитий старечий бант. Зужитий бант — крутій! Та ще й у якому чубі? У штучній перуці або ж у моїх зашмульганих кучерявих кудлах?»

Щодо свого туалету, то я волів скромно носити дуже просте вбрання, тимчасом як єдиним способом для мене виплутатися з цієї халепи була вкрай несамовита екстравагантність. Одначе я плекав мрію вишити на своїй вдяганці троянду. Вона зіпсує сукню і стане предметом, схожим на жіночий, на кшталт Стілітанового виноградного кетяга.

(Набагато пізніше, після того, як я опинився в Антверпені, я повів мову зі Стілітано про штучний кетяг, який він ховав у своїх ногавках. Тоді він розповів мені про одну іспанську шльондру, яка носила під своєю сукнею серпанкову троянду, пришпилену на відповідному місці.

«На місці зів'ялої квітки», — сказав він мені.)

У Педровій кімнаті я зажурено розглядав сукні. Він дав мені кілька адрес панянок, які начебто гендлювали одягом, де я й дібрав сукні на свій зріст.

— Жене, ти матимеш власний туалет.

Мене вернуло від цього бидлячого слова (мені здавалося, ніби слово «туалет» — це ще й жирова тканина, яка огортає нутрощі в череві тварин). Саме тоді Стілітано, якому, можливо, завдавала болю думка, що його друг буде переряджений, відмовився від цього задуму.

— Це не конечно, — сказав він, — ти й так здатен підчепити хлопців.

На жаль, хазяїн «Кріолли» вимагав, щоб я вирядився дівахою.

Дівахою!

Я — діваха,

Я кладу на свою кульшу…

Отоді-то я й зрозумів, як важко пробитися до світла, розтинаючи гноянку осороми. Перебраний, я зміг лише єдиний раз з'явитися з Педро, виставляючи себе напоказ у парі з ним. Якось увечері нас запросив гурт французьких офіцерів. За їхнім столом сиділа пані років на п'ятдесят. Вона до мене ґречно, поблажливо всміхнулася і, не стримавшись, запитала:

— Ви любите чоловіків?

— Так, пані.

— І… коли саме це почалося?

Я нікому не відважив ляпаса, але голос у мене був такий схвильований, що, чуючи його, я зрозумів свій гнів і осорому. Щоб якось позбутися цих почуттів, тої ж таки ночі мені довелося обібрати одного з офіцерів.

«Принаймні, — втішав я себе, — якщо моя осорома справжня, то вона приховує щось гостріше, небезпечніше, на кшталт жала, яке довічно погрожуватиме тим, хто цю осорому викликає. Можливо, ці тенета осороми не були розставлені на мене, як пастка, можливо, осорома не була зумисною, але бувши тим самим, що й вона, я хочу заховатися під нею і сочити».

Під час карнавалу було неважко перебратися, і я поцупив із готельної кімнати андалузьку спідницю з корсажем. Прикриваючись мантильєю та вахлярем, якось увечері я хутенько перетнув місто, у напрямку до «Кріолли». Щоб не таким різким видавався мій розрив із вашим світом, я залишив під спідницею штани. Щойно я добрався до прилавка, як шлейф моєї спідниці затріщав. Я озирнувся, розлючений.

— Даруйте. Перепрошую.

Нога білявого молодика заплуталася у моєму мереживі. Я ледь спромігся промурмотіти: «Обережно». Обличчя незграби, — той вибачливо осміхався — було таке бліде, що я зашарівся. Хтось біля мене кинув стиха:

— Вибачте йому, сеньйоро, він кульгає.

«Шкутильгайте собі на здоров'ячко, але ж не по моїй спідниці!», — зарепетувала в мені ув'язнена трагічка. Але довкола нас загиготіли. «Не шкутильгайте по моїх туалетах», — волав я у глибині душі. Перетравлюючись усередині, у шлунку чи кишках, огорнутих словом «туалет», ця фраза, як мені здавалося, передавалась через жаский погляд. Розлючений і споневажений, я вилетів під регіт чоловіків і Каролінок. Я добіг до моря і втопив у ньому спідницю, мантилью та вахляр. Усеньке місто було веселе і п'яне від цього карнавалу; відірване від землі, воно опинилося одне серед океану.[xix] Я виглядав жалюгідним і сумним.

(«Бракує смаку…» Я вже його зрікався. Я забороняв його собі. Природно, я б ним ускрізь хизувався. Я знав, що якби я мав таке виховання, то воно не ушляхетнило б мене, а обернуло на квашу. Сам Стілітано дивувався з того, що я такий нерозвинений. Я хотів, щоб мої пальці задубіли: я забороняв собі вчитися шити.)

Разом зі Стілітано я поїхав до Кадиса. Пересідаючи з одного товарняка на інший, ми добулися околиць Сан Фернандо і вирішили продовжувати свій шлях піхтурою. Але Стілітано десь запропастився. Ми домовилися зустрітися на вокзалі. Його там не було. Я довго чекав, я ходив на двірець два дні поспіль, хоча й був певний, що він мене покинув. Я залишився один і без грошей. Коли я втямив це, то знову відчув присутність вошви, їхню надокучливу і водночас приємну кумпанію у рубцях моїх сорочки та штанів: Стілітано і я, ми обидва уперто лишалися отими черницями з От-Тебаїда, які ніколи не миють ніг і чиї сорочки відгонять тлінню.

Сан-Фернандо розкинувся на морському березі. Я вирішив добутися Кадиса, який височів, омитий водами, але сполучений із материком довжелезною греблею. Коли я ступив на неї, то вже вечоріло. Переді мною здіймалися високі соляні піраміди солончаків Сан-Фернандо, а ще далі, в морі, у промінні призахідного сонця вимальовувалося місто бань та мінаретів: на прузі західної землі я раптом уздрів узагальнений образ Сходу. Вперше у своєму житті я знехтував людину заради речей. Я забув про Стілітано.

Щоб якось прожити, я ходив рано-вранці в порт, до пескаторії, де рибалки зазвичай завжди викидають із баркасів трохи риби, спійманої вночі. Усі жебраки знають про цей звичай. Замість готувати її на вогнищі, як у Малазі вкупі з іншими голодранцями, я повертався звідти одинцем до скель, які виходили до Порто-Реале. Уже благословлялося на світ, коли моя риба підсмажувалася. Майже завжди я споживав її без хліба й соли. Стоячи, лежачи чи сидячи на скелях, на східному краю острова, обличчям до берега, я був першою людиною, яку осявав і зігрівав перший промінь. Власне, він був першим об'явом життя. Я збирав рибу на прилавках ще в темряві. У темені повертався і до своїх скель. Схід сонця мене приголомшував. Я обожнював його. Якісь інтимні таємні стосунки зав'язалися між ним і мною. Звісно, я вшановував його, уникаючи складних обрядів, я не міг і думкою здумати, щоб наслідувати первісних людей, але я знаю, що це світило стало моїм богом. Саме в моєму тілі воно сходило, окреслювало дуту й заходило. Якщо я спостерігав за ним на небі, парафії астрономів, то саме воно було зухвалим відбиттям того, що я зберіг у собі. Можливо, я навіть підсвідомо плутав його зі Стілітано, який зник.

У такий спосіб я намагаюся вам пояснити, якою була моя форма сприйнятливості. Природа мене бентежила. Моя любов до Стілітано, грім його раптового впаду в мою убогість і ще не знати що кинули мене на поталу стихій. Але стихії злі. Щоб їх приручити, я захотів усотати їх у себе. Я не тільки облишив заперечувати їхню жорстокість, а навпаки, вітав її, заволодівши стихіями, я їм потурав.

Оскільки така поведенція не могла бути успішною через діалектику, то я вдався до магії, тобто до своєрідного жаданого нахилу, інтуїтивної злагоди з природою. Мова не годна була мені прислужитися. Отоді-то предмети та обставини, у яких, як бджолине жало, все-таки чаїлась колючка пихи, стали для мене по-материнському рідними. (По-материнському: тобто засадничий їхній елемент — жіночність. Згадуючи про це, я не прагнув робити жодного натяку чи посилання, на маздакізм: я лише зазначаю, що моя чутливість вимагала бачити довкола себе жіночий настрій. Вона мала на це право, по-заяк спромоглась оволодіти чоловічими чеснотами: твердістю, жорстокістю, байдужістю.)

Якщо я спробую словами описати тодішню свою поведінку, читач, як і я, буде ошуканий. Ми знаємо, Що наша мова не здатна відтворити навіть відсвіту тих чужих далеких станів, які вже давно відійшли в небуття. Те саме сталося б і з цим щоденником, якби він описав мене таким, як я був. Так от, я уточнюю: він розповідає про те, який я є сьогодні, коли це пишу. Він — не пошуки минулого, а мистецький твір, темою-приводом якого є моє минуле життя. Він стане теперішністю, закарбованістю за допомогою минувшини, а не навпаки. Отже, хай вам буде відомо, що факти чинять так, як я їм наказую, але тлумачення — це те, що я виснував, те, що я є — ким став.

Уночі я блукав містом. Я спав, притулившись до стіни, ховаючись од вітру. Я мріяв про місто Танжер, близькість якого та слава кубла лиходіїв манили мене. Щоб вирватися зі своїх злиднів, я вигадував найзухваліші зради і вчиняв би їх із холодним серцем. Нині я знаю, що із Францією мене єднає лише любов до французької мови, але тоді!..

Цей смак до зради найліпше виявиться на допиті у зв'язку з арештом Стілітано.

«Заради грошей, — запитував я себе, — і під загрозою бути відлупцьованим, невже я накапаю на Стілітано?» Я ще люблю його, і відповідаю «ні», але чи повинен я виказувати Пепе, який убив гравця у віст на Параллело? Можливо, я погодився б, але ціною якої осороми, адже прогнила оболонка моєї душі, ширила б такий сморід, що люди затискували б носи. Так от, читач, можливо, пригадує, що моє життя-буття у шкурі жебрака та лахудри стало для мене школою, де я навчився користати з основ паскудства і вдаватися до них, зрештою, тішитися зі свого вибору. Я вчинив би так само (бувши сильний у своїй майстерності мати вигоду з осороми) зі своєю душею, спотвореною зрадою. Долі забаглося, щоб це питання постало переді мною у той час, коли тулонський морський трибунал засудив до кари на горло молодого лейтенанта з військового корабля. Той виказав ворогові чи то розташування вогневих точок, чи то карту військового порту, чи то конструкцію якогось корабля. Я кажу не про зраду, що через неї було б програно якусь ефемерну морську сутичку, із розпростертими крилами вітрильних шхун, а про загибель у бою сталевих потвор, гордості народу вже не простакуватого, а суворого, підсиленої, підпертої математично точними розрахунками фахівців. Словом, ішлося про зраду новочасну. Газета, повідомляючи ці факти (а я надибав на неї в Кадисі), розповідала, як звикле, по-дурному, бо звідки їй про це знати: «…через потяг до зради». Супроводжувала статтю світлина молодого, напрочуд вродливого офіцера. Я закохався в його образ і відтоді завжди ношу його з собою. Любов, спалахуючи в обставинах ризикових, міцніша, і глибоко в душі я запропонував засланцеві поділити його Сибірі. Морський трибунал, стаючи на заваді моїм замірам, полегшував моє натужне просування до того, до кого душа линула, як на крилах. Його звали Марк Обер. «Я поїду до Танжера», — казав я собі, сподіваючись, що мене заберуть до війська зрадників, і я стану одним із них.

Покинувши Кадис, я перебрався до Уельви. Вигнаний звідти міською охороною, я повернувся до Хереса, а відтак морським узбережжям — до Аліканте. Я мандрував одинцем. Інколи я зустрічав або випереджав іншого галайду. Навіть не сівши на купу каміння, ми розповідали один одному, в якому селі ставляться найдоброзичливіше до злидарів, який алкальд людяніший, і верстали свою путь далі — знову самотою. Кепкуючи з наших торб, про нас тоді подейкували: «Він вирушив на полювання з полотняною рушницею». Я був один. Я покірно простував узбіччям доріг уздовж рівчаків, ступаючи по траві, сірі порохи якої вкривали мої ноги. Через цю кораблетрощу і всі лиха земні, що вкинули мене в океан відчаю, мені ще була відома лагідність сили, що давала мені змогу зачепитися за жаску і могутню гілку якогось мурина. Дужча за всі течії на світі, галузка була певніша, втішніша і гідніша мого останнього подиху, ніж усі ваші материки. Надвечір мої ноги пріли, тож-бо літніми вечорами я вже був весь у багні. Коли у мороці моя голова виповнювалася оливом, що правило мені за мізки, то сонце її спорожняло. Андалузія була чудова, палюча і безплідна. Я обходив її вздовж і впоперек. У тому віці я не відчував утоми. Я пер на собі таку важку ношу біди, що все моє життя, я був певен, минатиме у мандрах. Власне, з дрібниці, яка мала прикрасити моє життя, бурлакування обернулося на реальність. Я вже не знаю, про що я тоді думав, але пригадую, що саме Богові я звірився зі всіма своїми нещастями. На самоті, одаль від людей, я був ущерть виповнений любов'ю та побожністю.

«Я так далеко від них, — либонь, казав я собі, — що вже втратив надію прибитися до них. Хай би я відірвався від них назавжди. Тоді між ними і мною зв'язки майже зникнуть, а останній урветься, коли їхній зневазі я протиставлю свою любов до них»…

Отак, переборюючи нездужання, я дарував вам свою жалість. Мій відчай, поза всяким сумнівом, знаходив свій вираз не в такий спосіб. Насправді, у моїй голові все переплуталося, але ці жалощі, про які я казав, мусили викристалізуватися в чіткі думки, які, пряжені сонцем, набували у моїй голові викінченої і невідчепної форми. Моя нудьга — я не думав, що то була втома — не давала мені спокою. Я вже не ходив до джерел, щоб утамувати спрагу. Моє горло пересохло. Мої очі блищали. Мене діймав голод. Сонце кидало на моє обличчя, поросле жорсткою бородою, мідяні відблиски. Я був виснажений, жовтий, сумний. Я вчився усміхатися речам і міркувати про них. Із моєї присутності — присутності молодого француза на цьому березі, із моєї самотности, із мого злиденного існування, із рівчакових порохів, що здіймалися крихітною окремішньою хмаринкою довкола моїх ніг, хмаринкою, що відроджувалася з кожним новим кроком, моя гордість мала користь: її тішила своєрідність такого існування, суперечна банальному паскудству мого кумедного вбрання. Ніколи ні мої подерті черевики, ні мої брудні шкарпетки не мали гідности, яка підносить і несе по пилюзі сандалі кармеліток, ніколи мій зашмульганий піджак не дозволяв моїм рухам виявити найменше благородство. Протягом літа 1934 року я блукав андалузькими путівцями. Вночі, випросивши кілька дрібняків у якомусь селі, я вибирався у поле і засинав де-небудь у рівчаку. Мене винюхали собаки — я й досі мав особливий запах — вони валували, коли я підходив до ферми чи коли покидав її.

«Йти чи не йти?» — діймав я себе думкою, минаючи білий будиночок, оперезаний побіленими мурами.

Мої вагання тривали недовго. Припнутий до дверей пес без угаву дзявкотів. Я підходив усе ближче. Він задзявкав іще гучніше. На порозі з'явилася жінка, і я попросив дрібняків ламаною іспанською мовою — те, що я чужоземець, мене трохи підтримувало — відтак верстав свою дорогу далі, понуривши голову, із застиглим обличчям, коли мені відмовляли в милостині.

Навіть красу цього куточка землі я не зважувався помічати. Хіба тільки задля того, щоб віднайти таємницю цієї краси, викрити за нею оману, жертвою якої буде той, хто на неї покладеться. Відкидаючи красу, я відкривав поезію.

«Проте скільки ж бо краси створено для мене! Я її помічаю і знаю, що вона так вочевидь оточує мене, аби увиразнити мою скорботу».

Мандруючи берегами Атлантики і Середземного моря, я проходив через рибальські порти, вишукана бідність яких ображала мою злиденність. Я підходив до чоловіків та жінок, які стояли в холодку, і до дітей, що бавилися на майданчику, так, щоб вони мене не примітили. Любов, яку люди, здавалося, виказували одне до одного, тоді мене роз'ятрювала. Досить було мені вгледіти, як двоє хлопчаків обмінюються вітаннями чи усмішками, як мене відкидало на край світу. Погляди двох друзів — інколи їхні слова — були найневловимішою еманацією любовних променів, що струменіли з двох сердець. Променів дуже лагідного й обережно сповитого світла: променів, зітканих з любови. Мене дивувало, що стільки ніжності, цього виплоду такої тонкої, такої цнотливої і коштовної матерії як любов, виковується у такій похмурій кузні, як м'язисте тіло цих самців, які постійно розточують ці ніжні промені, подеколи облизані краплинками блискучої таємничої роси. Мені вчувалося, як старший казав молодшому, уже не мені, ведучи мову про ту частину тіла, яку він, мабуть, ніжно любив:

— Ще сеї ночі я розів'ю тобі віночок!

Я не міг стерпіти з легким серцем, щоб хтось когось любив поза мною.

(У виправній колонії Бель-Ісль зустрічаються Моріс Ж. і Роже Б. Їм по сімнадцять років. Я познайомився з ними в Парижі. З ними я не раз займався любов'ю, але в цьому вони не підозрювали один одного. І ось одного разу вони здибалися у Бель-Ісль, де пасли корів і овець. Я не знаю, як воно вийшло, але ведучи мову про Париж, вони найпершого згадали мене. Хлопці сміються, вони подивовані, дізнавшись, що обидвоє були моїми любчиками. Власне, Моріс і переповів мені ту розмову.

— Ми стали справжніми друзяками, згадуючи про тебе. Я страждав щовечора…

— Чому?

— За перегородкою, що розділяє чоловіків, я чув, як він стогне. Він був вродливіший за мене, і всі сміливці його лапали. Я нічим не міг зарадити.

Я бентежуся, коли дізнаюся, що, як і раніше, тривають солодкі страждання мого дитинства в Меттре.)

Блукаючи земними просторами, я проходив повз стрімчаки, що вп'ялися в небо, роздираючи блакить. Це суворе, сухе і злісне убозтво глузувало з моїх злиднів і людської ніжності. Та все-таки воно мене загартувало. Я почувався не таким самотнім, відкривши в природі одну зі своїх головних якостей: гордість. Я хотів обернутися на один із тих стрімчаків. Я був щасливий і гордий, відчуваючи схожість із ним. Завдяки цьому я міцно стояв на землі. Я мав своїх кумпанів. Я знав, що таке царство мінералів.

«Ми постанемо супроти вітрів, дощів і лиха».

Моя авантура зі Стілітано даленіла у моїй свідомості. Сам він зменшувався, доки обернувся на сяйливу цяточку дивовижної чистоти.

«То був справжній чоловік», — казав я собі.

Одного разу він висповідався мені, що під час служби в легіоні вбив людину, виправдовуючись у такий спосіб:

— Він погрожував мене вбити. Але вбив його я. Він мав потужнішу зброю, ніж у мене. Я не винний.

Я розрізняв притаманні лише йому чоловічі чесноти і рухи. Завмерлі навіки, заціпенілі в минулому, вони утворювали об'єкт міцний, незрушний, який став таким завдяки кільком незабутнім деталям.

Часом, у самім осерді цього гріховного життя, я дозволяв собі паскудні вчинки — приміром, обікрасти злидарів — тягар яких обкладав мене докорами сумління.

Пальми! Ранкове сонце їх позолотило. Світло тремтіло, але пальми стояли недвижні. То були найкращі з-поміж них. Вони облямували берег Середземного моря. Лисиці на шибі взимку відзначалися більшим розмаїттям, але, як і вони — а може, й дужче ніж вони — пальми втягували мене всередину різдвяного образу, в парадоксальний спосіб навіяного строфою про свято напередодні відходу Бога, про входження до Єрусалиму, про пальмові гілки, кинуті під ноги Ісусові. Моє дитинство мріяло про пальми. І ось вони переді мною. Мені розповідали, що у Віфлеємі ніколи не буває снігу. За назвою Аліканте мені відкривався Схід. Я опинився в самому серці свого дитинства, у його миті, що достеменно збереглася в первовічному вигляді. За першим закрутом дороги я побачу під трьома пальмами різдвяні ясла, де я, дитина, буду присутня на своєму різдві між биком і віслюком. Я був найсумирнішим у світі бідняком; знедолений, утомлений я плентався пилюгою, заслуживши врешті-решт пальму першенства, дозрівши для каторги, бриля та пальмових різок.

Для бідака монети не є більше ознакою багатства, а навпаки, чимось протилежним. Дорогою я, як звикле, грабував багатих ідальґо — зрідка, оскільки вони добре вміють убезпечити себе, — але такі крадіжки десь у глибині душі залишали мене байдужим. Я розповім про свої грабунки інших жебраків. Злочин в Аліканте буде для вас повчальним.

Пригадуєте, як у Барселоні Пепе, тікаючи, встиг передати мені гроші, вихоплені з пилюги. Переймаючись героїчною вірністю героєві, а водночас із остраху, що Пепе чи хтось інший з його друзів мене відшукають, я закопав ті гроші у невеличкому сквері поблизу Монхуча, під катальпою. Виявивши витримку, я ніколи не розповідав про те Стілітано, але коли ми з ним вирішили йти на південь, я відкопав ті гроші (дві чи три сотні песет) і надіслав їх на своє ім'я в Аліканте до запитання. Тут часто йшлося про те, як краєвид впливає на мої почуття, одначе жодного слова, як мені здається, не сказано про вплив цього вчинку на мою мораль. Дорогою до Мурсії я проходив пальмовим гаєм Ельче, і природа так стрясла мій розум і душу, що мої стосунки з людьми нагадували тепер звичне ставлення людини до речей. До Аліканте я добувся вночі. Я мусив переночувати на корабельні, а на ранок мені відкрилася таємниця міста і його назва: берег спокійного моря обступали білі гори, кілька пальм і кілька будинків, порт і промениста свіжа блакить осяяна вранішнім сонцем. (У Венеції мене очікувала схожа мить.) Стосунки між речами дихали радістю життя. Аби гідно ввійти у цей світ, мені довелося сумирно розлучитися з людьми й очиститись. Оскільки мене пов'язували з ними пута почуттів, я мусив їх без жодного галасу розірвати. Всю дорогу я тішився гіркою радістю, маючи намір забрати на пошті гроші й переслати їх Пепе до Монхучського криміналу. У якійсь крамничці, яка щойно відчинилася, я випив горнятко теплого молока і рушив до поштового віконця. Без зайвих клопотів мені вручили цінного листа. Гроші були на місці. Вийшовши на вулицю, я роздер купюри, щоб викинути їх у риштак, але щоб ефектніший був розрив із людьми, я посклеював на лавиці клапті банкнот і влаштував собі розкішний обід. Пепе, мабуть, конав із голоду десь у тюремній камері, але завдяки цьому злочинові я вважав себе звільненим від моральних клопотів.

Одначе я не вештався дорогами куди очі світять. Мій шлях — був шлях усіх злидарів, тож як і вони, я не міг оминути Ґібралтар. Нічний скелястий пагорб, що кишить солдатнечею та сонними гарматами, вся ота еротична навала туманили мені розум. Я прибився до села Ла Лінеа, цього неозорого борделю, і розпочав там період «консервної бляшанки». Усі жебраки світу — таких я бачив як у Центральній Європі, так і у Франції — тримають при собі одну чи кілька бляшанок (з-під горошку чи рагу), до яких приладнують дротяну шлейку. Вони вештаються дорогами та коліями з цими бляшанками через плече. Свою першу бляшанку я запопав у Ла Лінеа. Вона була як нова. Я вигріб цю бляшанку з ящика на сміття, куди її нещодавно викинули. Метал просто сяяв. За допомогою каменя я позагинав гострі краї, щоб вони не дряпалися, і подався до колючого дроту, яким був огороджений Ґібралтар, збирати недоїдки англійських солдатів. Ось до чого я докотився. Я вже циганив не дрібняки, а рештки щерби. До того ж, мені було соромно жебрати у солдатів. Я почувався нікчемою, коли врода котрогось із них чи особливість однострою хвилювали мене. Ночами я пробував торгувати своїм тілом і домагався свого завдяки темені провулків. Ближче до полудня прошаки могли розташовуватися під огорожею будь-де, але над вечір ми вишиковувались у чергу в проході поблизу казарми. Якось увечері в цій вервечці я вгледів Сальвадора.

За два роки в Антверпені я зустрів відгодованого Стілітано, який вів під руку розкішну кралю з довгими штучними віями, затягнуту в чорну єдвабну сукню. Як завжди, вродливий, незважаючи на грубі риси обличчя, зодягнений у дороге сукно, всі пальці в золотих каблучках, він ішов хвостом за кумедною білою мацюпісінькою, але злою сучкою. Саме тоді і розкусив я цього підара: він тримав на повідку власну глупоту, своє закручене кучерями, причепурене, випещене убозтво.

То вона, глупота, бігла видрібцем поперед нього, ведучи сумним містом, завжди мокрим від дощу. Я мешкав на вулиці Сак, поряд із доками. Вночі я тинявся по барах, набережжях Еско. Ця річка, це місто гранованих крадених діамантів пов'язувалися в мені з незабутніми витівками Манон Леско. Я відчував — ще трохи, і стану героєм роману, ввійду в образ, зідеалізую себе, стану живим утіленням каторги упереміш із любов'ю. У парі з молодим фламандцем, артистом ярмаркового манежу, ми крали велосипеди в місті, яке сяяло золотом, самоцвітами і морськими завоюваннями. Тут, де Стілітано пошився в багатії і де його любили, я ледь животітиму. Я ніколи не наважуся докоряти йому, що він здав Пепе поліції. Я навіть не знаю, що мене більше збуджувало — доказка Стілітано чи злочин цигана. Не маючи змоги докладно викласти подробиці — ця нерішучість, надаючи розповіді історичного відтінку, ще більше оздоблювала її, — Сальвадор був радий мені про це розповісти. Часом зриваючись, щоб не надто скидатися на світлу пісню жертви, його радісний п'яний голос свідчив про гіркоту і ненависть до Стілітано. Такі почуття, здається, надавали Стілітано ще більшої сили та величі. Ні Сальвадор, ні я не були здивовані з нашої зустрічі.

Оскільки серед старожитців у Ла Лінеа він числився одним із перших, я уник сплати данини, яку збирали двоє-троє грубих здоровенних жебраків. Я підійшов до нього.

— Я дізнався, як усе було, — сказав він мені.

— Що?

— Як що? Арешт Стілітано.

— Його заарештували? За що?

— Не грай вар'ята. Ти це знаєш ліпше за мене.

Уся Сальвадорова лагідність враз обернулася на якусь сварливість. Він заговорив зі мною злобливо, розповідаючи про арешт мого друга. Сталося те не через пелерину чи яку іншу крадіжку, а через убивство іспанця.

— То не він, — сказав я.

— Авжеж. Це всім відомо. То циган. Але саме Стілітано його заклав. Він знав його ім'я. Цигана розшукали в Альбасеті. Стілітано заарештували, щоб захистити його від циганових братів та поплічників.

Дорогою до Аліканте, через внутрішній спротив, який мені пощастило притлумити завдяки тому всьому, до чого мені довелося вдатися, аби позбутися так званих докорів серця, крадіж, який я здійснив, став у моїх очах дуже суворим, дуже чистим, майже блискучим вчинком, зрівнятися з яким може хіба що діамант. Тим самим я ще раз зруйнував — і, як я казав собі, раз і назавжди — святі братерські стосунки.

«Після цього, після такого злочину, на який рівень моральної досконалості я міг сподіватися?»

Той крадіж, який виявився незнищенним, я вирішив обернути на джерело моральної досконалості.

«Це боягузтво, легкодухість, паскудство, підлість… (я даю визначення своєму вчинку лише словами, якими характеризують безчестя), жоден із його складників не дає мені нагоди возвеличити цей вчинок. Я хочу заселити весь світ його мерзенними нащадками».

Але я не можу надто довго описувати цей відтинок мого життя. Моя пам'ять прагне його забути. Таке враження, що вона має намір розмити його обриси, присипати його тальком, запропонувати йому певну рідину, схожу на молочну купіль, яку чепурухи XVI сторіччя називали купіллю цноти.

Наповнивши рештками юшки свій солдатський казанок, я усамітнився в якомусь закутку, аби перекусити. На споді душі, ховаючи голову під крило, я зберіг спогад про Стілітано — величавого й мерзотного. Я пишався його силою і був переконаний У його зв'язках із поліцією. Всенький день я був сумний і вельми серйозний. Якесь невдоволення проймало найпростіший із моїх вчинків. Я волів, щоб зрима, осяйна слава спалахнула на моїх пучках, щоб моя сила піднесла мене над землею, вибухнула в мені й розчинила мене і розвіяла на чотирьох вітрах. Тоді б я пролився на землю дощем. Мій прах, мій пилок сягнули б зір. Я любив Стілітано. Проте любити його серед кам'янистої нужденності цього краю, під нещадним сонцем, яке обмережило вогнем мої вії, було виснажливо. Трішки поплакати б, щоб розважити душу. Або ж довго й невпинно, з блиском говорити перед уважливою і шанобливою авдиторією. Я залишився сам і без друзів.

Я перебув кілька днів у Ґібралтарі, переважно в Ла Лінеа. Під час сніданку, обіду й вечері ми зустрічалися зі Сальвадором біля англійської дротяної огорожі, геть чисто байдужі один до одного. Не раз я бачив звіддалік, як він пальцем чи порухом підборіддя показував на мене якомусь жебракові. Моє життя зі Стілітано інтригувало його. Він намагався надати йому містичної забарви. Оскільки воно спливало поряд із «чоловіком», чиє життя переплелося з його життям, то ця сторінка мого минулого, про яку розповів його очевидець, справжній страдник, в очах інших жебраків надавала мені дивної слави. Я дізнався про це з непохибних, хоч і ледь помітних прикмет, і без пихи ніс її тягар, а тим часом не переставав самотужки наздоганяти те, що як я гадав, указувало на Стілітано.

Мені хотілося дістатись до Танжера. Кінофільми та романи надали цьому місту жахливої слави казино, де гравці ставлять на карту найбільші таємниці всіх армій світу. З іспанського узбережжя Танжер видавався мені казковим містом. Воно було нестеменним символом зради.

Інколи я ходив пішки до Альхесираса, вештався портом, втопивши очі в далечінь, де на обрії бовваніло уславлене місто.

«До якої розпусти, зрадництва, гендлярства можна там дійти?» — запитував я себе.

Звичайно, мій розум відмовлявся вірити в те, що мене використовують як шпигуна, але моє жадання було таке велике, що завдяки йому я вважав себе осіянним, а своє життя пропащим. На своєму чолі я носив, видиме для всіх, викарбуване слово «зрадник». Зібравши трохи грошей, я сів на риболовецький човен, але негода змусила нас повернутися до Альхесираса. Іншого разу, домовившись із матросом, я пробрався на борт пасажирського судна. Але моє манаття, брудне обличчя, заяложений довгий чуб настрахали митників, і ті не дозволили мені висадитися на берег. Повертаючись до Іспанії, я вирішив заглянути в Саут, але по прибутті я відсидів там у буцегарні чотири дні, отож мусив відбути туди, звідки приїхав.

Звичайно, у Танжері, не більше, ніж деінде, мені не вдалося б здійснити авантуру, яку спланувала організація із власною штаб-квартирою, авантуру, зумовлену приписами міжнародної політичної стратегії, проте це місто так очевидно, так знаменито уособлювало для мене Зраду, що саме там, як мені здавалося, тільки там я зміг би прибитися до берега.

«Бо там я знайду пречудові зразки!»

Я шукатиму там Марка Обера, Стілітано та багатьох інших, позаяк маю підозру, не надто зважуючись у це вірити, у їхній байдужості до законів вірності і щирості. Кажучи про них: «Вони брехливі», я розчулювався. Інколи мене ще й досі ці слова розчулюють. Ці люди, я вірив, здатні на будь-який відчайдушний вчинок. Безліч моральних ліній, їхні звивини утворюють переплетені візерунки, які я називаю авантурою. Ці люди ухиляються від ваших приписів. Вони ненадійні. Головне — вони мають ваду, ґандж, схожий на виноградне гроно у шортах Стілітано. Нарешті, що більша буде моя провина у ваших очах, яка цілком і до решти лежить на мені, то більша буде моя свобода. То довершеніша моя самотність, моя виїмковість. Завдяки своїй провині я знову виборов право на розум. «Надто багато людей, — казав я собі, — думають, хоча не мають на це права. Вони не заплатили за нього ініціативою, оскільки думати стає необхідністю для вашого порятунку».

Це переслідування зрадників і зрадництва було лише одним із різновидів еротизму. Зрідка — що навіть важко пригадати — хлопець дарував мені запаморочливу радість, яку можуть дарувати лише поневіряння спільного з ним життя. Тіло, простягнене під моєю ковдрою, тіло, пещене на вулиці або вночі у лісі, на пляжі, приносить мені втіху лише наполовину: в коханні я не наважуся поглянути на себе збоку, оскільки потрапляв у безліч ситуацій, коли моя особа, надаючи такої ваги привабливості, породжувала лише мимобіжний чар. Мені вже ніколи цього не повернути. Отже, я спостеріг, що завжди клопотався обставинами лише з еротичних міркувань. Ось що, попри все інше, керувало моїм життям. Я знаю, що існують авантури, герої і подробиці, які є еротичними. Власне, заради них мені й хотілося жити.

Через кілька днів я дізнався, що Пепе засудили до каторги. Всі гроші, які мав, я надіслав ув'язненому Стілітано.

Якось я натрапив на два знімки зі служби кримінального обліку. На одному з них мені шістнадцять чи сімнадцять років. Я вдягнений у благодійну куртку, з-під якої виглядає драний светр. У мене бездоганний овал обличчя, плескатий ніс, розбитий кулаком під час бознаколишньої бійки. Погляд пригаслий, сумний і теплий, дуже серйозний. Чуб густий і патлатий. Побачивши себе в юному віці, я ледь не розчулився вголос:

«Малий горопахо, ти страждав».

Я співчував не собі, а якомусь іншому Жанові. Я страждав тоді від потворності, якої тепер не знаходжу на своєму дитячому обличчі. Небачене зухвальство — я був загонистий — тим часом пособляло мені легко йти по життю. Якщо я був чимось збентежений, то цього нічим не виказував. Але в сутінках, коли мене опосідала втома, моя голова схилялася, і я відчував, як мій погляд важко лягає на світ і зливається з ним або ж повертається і западає, очевидно, він пізнавав мою цілковиту самотність. Коли я працював наймитом на фермі чи був солдатом, чи у дитячому притулку, попри дружбу і навіть певну прихильність моїх напутників, я залишався одинокий як палець. В'язниця подарувала мені першу розраду, перший спокій, перше душевне збентеження: це трапилося серед покидьків. Безмежна самотність змусила мене шукати подорожнього в самому собі. Споглядаючи світ довкола себе, його безмежжя, його сум'яття, ще прекрасніше вночі, я вбачав у ньому божество, а в собі не лише улюблене його дитя, предмет великої турботи й остороги, обраний і ведений звиш, хоч і через страшні, виснажливі, на межі відчаю випробування, а й єдину мету його зусиль. І помалу-малу, завдяки певним діям, які я не можу до ладу описати, я, не міняючи розмірів свого тіла, можливо, через те, що в ньому було легше помістити досить вишукану підставу такої слави, вмістив це божество — мою першопричину й мій устрій у самому собі. Я поглинув його. Я присвячував йому пісні, які творив. Ночами я насвистував. Мелодія релігійна. Ритм її трохи важкуватий. Завдяки цій мелодії я сподівався налагодити зв'язок із Богом: власне, так воно й сталося, оскільки Бог був лише надією і милістю, збереженою в пісні. Тулячись вулицями, руки в кишенях, із понуреною головою, розглядаючи будинки чи дерева, я насвистував свої недоладні, нерадісні, але й не сумні святкові гімни. Я для себе відкрив, що надія є лише тим вираженням, якого їй надають. Як і підтримка. Я ніколи не міг свистіти в легкому ритмі. Я розпізнавав релігійні теми: вони творять Венеру, Меркурія або ж Діву Марію.

На другій світлині мені тридцять років. Моє обличчя набуло жорстокості. На ньому випинаються щелепи. Рот згорьований і лихий. У мене злодійкуватий вигляд попри ще й досі ніжний погляд очей, їхня ніжність, між іншим, майже невловна, через нерухомість, якої вимагав від мене фотограф. У цих двох зображеннях я знову надибую на ту саму жорстокість, яка тоді мене надихала: від шістнадцяти до тридцяти років, у дитячих колоніях, у в'язницях, у барах я не шукав героїчних авантур, а прагнув своєї тотожності з найвразливішими, з найзнедленішими злочинцями. Я хотів бути молодою повією, готовою супроводжувати до Сибіру свого коханця, або тою, яка переживала його не заради помсти, а задля того, щоб оплакувати його і зберігати про нього пам'ять.

Хоча я не вірив у свій блискучий родовід, непевність свого походження дозволяла мені довільно його тлумачити. Тут я враховував своєрідність своїх страждань. Мені, покинутому напризволяще своєю родиною, здавалося цілком природним поглибити це все любов'ю до хлопчиків, а цю любов посилити злодійством, а злодійство — злочином або ж співучастю у злочині. Себто я рішуче відкидав світ, який відкинув мене. Таке майже радісне прагнення найганебніших обставин, можливо, спричинила ще потреба моєї дитячої уяви, яка творила для мене (щоб я, маленький покинутий хлопчик, вигулював там свою хирляву пихату особу) замки і парки, заповнені більше сторожами, ніж статуями, весільними сукнями, жалобними процесіями, весіллями, а пізніше, трішки пізніше, коли виснажливе злиденне життя, виправні колонії, в'язниці, грабунки, образи, проституція до краю спотворять ці мрії — цілком природним орнаментом (включаючи своєрідну мову), що оздоблює мої шалені душевні почуття предметами мого жадання, якими я прикрашав своє реальне людське існування, але насамперед своє становище вкрай упослідженої дитини, чиє знайомство із в'язницею по вінця виповнить її душу щастям. Тюрма дає в'язневі те саме відчуття безпеки, що й королівський палац гостеві короля. Ці обидві споруди тримаються на нездоланній вірі тих, хто певний у тому ким він є — ким він хотів стати і ким залишиться назавжди. Мурування, матеріали, пропорції, архітектура цих будівель перебувають у злагоді з їхньою моральною цілісністю, яка гарантує їм непохитність, доки існуватиме суспільний лад, символом якого вони є. В'язниця дає мені цілковиту Гарантію. Я певний, що її збудували саме для мене — із палацом правосуддя, прибудовами, величним вестибюлем. Цілком серйозно: усе там призначалося мені. Суворість регламенту, його обмеженість і точність є, власне, тою самою сутністю, що й етикет королівського двору, що й вишукана тиранія ввічливості, об'єктом якої в цьому дворі стає гість. Як і мури в'язниці, палац складається із тесаного високоякісного каменю, мармурових сходів, щирого золота, з найрідкісніших скульптур королівства, з абсолютної влади його господарів; але їхня схожість ще й у тому, що ці дві споруди є: перша — основою, а друга — вершиною живої системи, яка обертається між цими двома полюсами, що її утримують і пригнічують, бувши, власне, силою в чистому вигляді. Який спокій у цих килимах, дзеркалах, у самій задушевності відхожих місць палацу! Тут, як ніде, ви не просто справляєте нужду на світанку, а надаєте цьому актові урочистої значущості, лише так досягаючи успіху, в туалеті, крізь матове скло якого видніються різьблений фасад, охоронці, статуї, парадний двір; у невеличкому нужнику, де шовковий папір такий, як і всюди, але куди щомиті може зайти у єдвабному халаті й рожевих капцях розпатлана, ненапудрена, припорошена фрейліна, аби живосилом очистити шлунок; у невеличкому нужнику, звідки мене не витягнуть силоміць грубі охоронці, оскільки ходити до вітру стає важливим актом, що має своє місце в житті, куди мене запросив король. В'язниця давала мені таке саме відчуття безпеки. Ніщо її не зруйнує. Вітровії, буревії не здатні її знищити. В'язниця залишається певна себе, а ви всередині неї певні себе. Проте, попри всю поважність, притаманну цим спорудам, поважність, яка змушує їх ставитися до себе з пошаною, примірятися одні до одних віддалік і розуміти одні одних, саме через земну велич вони й загинуть. Якби вони постали на землі, в цьому світі з більшою недбалістю, то, можливо, простояли б і довше, але їхня значущість змушує мене дивитися на них без жалю. Я визнаю, що їхні підмурівки засіли в мені самому, ними позначені мої крайні найжорстокіші потяги, і мій ядучий розум уже працює, аби їх зруйнувати. Сліпма я кинувся у злиденне життя — цю реальну подобу зруйнованих палаців, сплюндрованих садів, мертвої пишноти. Воно було їхнім румовищем, але що більше ці руїни були понівечені, то дальшим, глибше зануреним у святе минуле здавалось мені те, видимим знаком чого вони мусили бути, аж я вже не відав, чи живу я в злиденній пишноті, чи в розкішному паскудстві. Нарешті спроквола це почуття упослідженості відірвалося від того, що його викликало, припони, які тримали його в цих ідеальних позолотах — виправдовуючи в очах світу, в очах моєї плоті — майже пробачаючи його, лопнули, і воно залишилося одне на самоті з собою, зробилося єдиним сенсом свого буття, єдиною потребою самого себе і єдиною метою самого себе. Але саме ця уява полишеного напризволяще хлопчика, закоханого в королівські пишноти, і дозволила мені вкрити позолотою мій сором, приоздобити його Гравюрами і видавати за золотарський виріб у звичному розумінні цього слова, аж доки через часте його використання чи, можливо, через зужитість слів, якими той сором прикривався, на поверхню зринула покора. Моя любов до Стілітано повертала мені винятковий дар такої уяви. Якщо через цю любов я спізнав якесь благородство, то тепер я знову віднайшов справжній сенс життя — як-то кажуть, серцевину дерева — розуміння того, що моє життя мусить окреслитися поза вашим світом. Я набув суворості й розсудливості, які пояснюють моє ставлення до бідних: моя злиденність була така велика, що, здавалося, я складався із тіста, замішаного на ній. Вона була навіть моєю сутністю, що полонила і вигодовувала як моє тіло, так і мою душу. Я пишу цю книжку в розкішному готелі одного з найшиковніших міст світу, де я такий багатий, що не годен перейматися співчуттям до бідних: я їх переслідую. Якщо мені приємно ходити павичем перед ними, то я вельми шкодую, що не можу цього робити з більшим блиском і нахабством.

«Якби я мав безшелесне чорне лаковане авто, з глибини якого я знехотя споглядав би убозтво, то поперед нього пустив би кортежі своїх двійників у розкішному вбранні, аби голодрабці дивилися мені вслід, аби бідняки, одним з яких я ніколи не перестану бути, бачили, як я з гідністю уповільнюю рух у тиші дорогого двигуна, у блиску земної слави, роль носія якої, досить мені захотіти, зіграє інший статист».

Зі Стілітано я був безнадійним бідакою, пізнаючи у найвиснаженішій країні Європи найсухішу поетичну формулу, яку інколи пом'якшував ночами мій чутливий дрож перед природою.

На кілька сторінок вище я написав: «… поле у смерканні». Я не уявляв тоді, що в ньому, тому полі зачаїлася неабияка загроза, десь там ховаються воїни, які мене вб'ють або ж візьмуть на муки; навпаки, воно було таке по-материнському ніжне і добре, що я боявся залишитися не самим собою, щоб ліпше розчинитися в цій доброті. Мені часто доводилося стрибати з товарного потяга і блукати серед ночі, дослухаючись до її неквапливої праці; я присідав навпочіпки в траві або не наважувався цього робити і стояв, завмерши посеред луки. Вряди-годи я уявляв, що поле — то кін якоїсь події, де я розставляв героїв, які досить правдоподібно, аж до смерти, зображуватимуть мою справдешню драму: між двох самотніх верб юний убивця, тримаючи одну руку в кишені, цілиться зі свого револьвера і стріляє фермерові в спину. Чи не уявна участь у людських авантурах надавала рослинам такої чуйної лагідности? Я їх розумів. Я вже не голив пушок на губі, який не подобався Сальвадорові, і що далі то більше набував вигляду волохатого стебла.

Сальвадор не прохопився жодним словом про Стілітано. Він став ще гірший, а проте втішав інших блудяг у завулках чи на вбогих лежаках.

— Треба бути збоченцем, щоб кохатися з цим хлопаком, — відгукнувся якось Стілітано про Сальвадора.

Який чудовий, лагідний і щиросердий прогріх, що дозволяє любити тих, хто гидкий, брудний і потворний!

— Ти, як і раніше, знаходиш хлопців?

— Якось викручуюся, — відповів Сальвадор, показуючи свої рідкі чорні зуби. — Тут є такі, що віддають останнє із солдатського заплічника чи казанка.

З неухильністю закономірності він завжди виконував свою нехитру повинність. Його жебрацтво нагадувало стоячу воду. Воно перетворилося на застигле прозоре озеро, якого ніколи не хвилював подмух вітру, і цей сіромашний страмник був доконаним образом того, ким я хотів стати. Саме тоді, можливо, якби я зустрів свою матір і якби вона була вбогіша за мене, то разом з нею ми б спробували злетіти — хоча на язиці, здається, крутиться слово «падіння» або якесь інше, що означає рух униз — саме злетіти, наголошую я, хоча цей злет тяжкий і стражденний, який веде до приниження. З нею я б удався до такої авантури й описав би її, аби прославити наймерзенніші стосунки — вчинки чи слова, — покладаючись на любов.

Я повернувся до Франції. Без жодних клопотів перетнув кордон, але через кілька кілометрів уже у французькому селі мене заарештували жандарми. Моє лахміття було надто схоже на іспанське.

— Документи?

Я показав зашмульгані, порвані від частого згортання й розгортання папери.

— А свідоцтво?

— Яке свідоцтво?

Отоді-то я й дізнався про принизливе антропометричне свідоцтво. Його видавали всім волоцюгам. Його візують у кожній жандармерії. Мене вкинули до буцегарні.

Після тривалого перебування у в'язницях злодій покинув Францію. Спочатку він подався до Італії. Причини, що привели його туди, геть незрозумілі. Можливо, через сусідство кордону. Рим. Неаполь. Бриндизі. Албанія. На судні «Роді», що доправило мене до Самті-Карента, я краду валізу. У Корфу портове начальство відмовляє мені у дозволі сісти в човен, який я винайняв, щоб доплисти до берега. Вони мене примушують переночувати в човні, а потім відряджають назад. Відтак Сербія. Потім Австрія. Чехословаччина. Польща, де я пробую збувати фальшиві злоті. Куди не кинь: крадіж, в'язниця і депортація із кожної з цих країн. Я перетинаю кордони вночі, в осінню, що доводить до відчаю, пору, коли всі хлопці обважнілі й потомлені, а також весною, коли раптово, щойно стемніє, вони виходять невідь-звідки, щоб розсипатися вуличками, набережжями, фортечними мурами, громадськими парками, кінотеатрами й казармами. Нарешті — гітлерівська Німеччина. Відтак Бельгія. В Антверпені я знову зустріну Стілітано.

Брно — чи Брюнн — місто в Чехословаччині. Я дістався туди пішки, під дощем, перетнувши австрійський кордон у Реці. Дрібні крадіжки по крамницях дали мені змогу прожити кілька днів, але я був без друзів, серед роздратованих людей. Тим часом мені хотілося бодай трішки перепочити після бурхливої мандрівки через Сербію та Австрію, після втечі від поліції обох цих країн та її спомагачів, які заповзялися мене погубити. Місто Брно похмуре, дощове, задушене фабричним димом і безбарвним камінням. Моя душа була б там відпружена й оспала, як у кімнаті з причиненими віконницями, якби хоч кілька днів я міг не перейматися грошима. У Брно розмовляли німецькою і чеською мовами. Так, наприклад, тут у місті моцувалися вуличні ватаги молодих співаків, ведучи справжню війну між собою; мене прийняли в одну з них, де співали німецькою. Нас було шестеро. Я збирав пожертви і порядкував грішми. Троє моїх друзяк грали на гітарі, ще один — на акордеоні, а п'ятий співав. Я надибав на них одного млистого дня, коли вони стояли під якимось муром і давали концерт. Одному з гітаристів було років з двадцять. Він був білявий, у шотландській сорочці та вельветових штанях. Вродливих людей у Брно мало, але це обличчя полонило мене. Я прикипів до нього поглядом і постеріг, як він обмінявся згідливою усмішкою з гладким рожевощоким чолов'ягою, у строгому костюмі, який тримав у руці шкіряного портфеля. Коли я йшов від них, то подумки розмірковував, чи здогадувалися ці молодики, що їхній приятель віддається багатим міським педікам. Я пішов собі далі, але потім ще не раз зустрічався з ватагою на різних роздоріжжях. Жоден із них не був із Брно, окрім того, хто став моїм другом і якого звали Міхаеліс Андрич. Рухи він мав ґраційні, але не жінкуваті. Протягом усього часу, поки Міхаеліс був зі мною, він ніколи не переймався жінками. Побачити вперше педераста з чоловічими, навіть трохи грубуватими, манерами було для мене дивовижею. Серед гурту музик він виглядав аристократом. Усі вони мешкали в підвалі, там готували й їжу. За кілька тижнів, проведених разом з ними, мені важко пригадати щось особливо значуще, окрім любови до Міхаеліса, з яким я розмовляв італійською. Він познайомив мене з одним промисловцем. Хоч той був рожевощокий і гладкий, проте не видавався приземкуватим. Я був певний, що Міхаеліс до нього байдужісінький, та все ж пояснив йому, що крадіжка ліпша від проституції.

— Ma, sono il uomo,[xx] — зверхньо відказав він мені.

Я сумнівався в цьому, але вдав, ніби повірив на слово. Я розповів йому про деякі крадіжки та про те, що вже побував у в'язниці: він захоплювався мною. За кілька днів я виріс у його очах, до чого спричинився і мій своєрідний одяг. Нам удалися кілька крадіжок, і я став його зверхником.

Задля більшого кокетства похвалюся, що злодій із мене був знаменитий. Ніколи не хапали мене за руку на «місці злочину». Але те, що я вмів блискуче красти, маючи з цього зиск, не мало жодного значення: головне те, що я прагну стати совістю крадіжки, про яку я складаю поему, себто, не бажаючи перелічувати свої подвиги, я показую, що завдячую їм у моральному розумінні, починаючи з них, я творю те, чого, можливо, навпомацки шукають менш запеклі злодії, те, чого їм самим важко досягти.

«Велике кокетство…»: моя крайня стриманість.

Ця книжка, «Щоденник злодія», — погоня за Неймовірним Нікчемством.

Невдовзі ми пограбували якогось буржуа, і вирішили від'їхати. Ми рушили до Польщі, де у Міхаеліса були знайомі фальшивомонетники. Там ми мали намір збувати фальшиві злоті.

Хоч я й не забував Стілітано, проте вже інший посів його місце у моєму серці та в моєму ліжку. Те, що залишилося від першого друга, було радше якимось різновидом його впливу: на згадку про нього моя усмішка набувала певної жорстокості, а мої рухи — суворості. Я був коханцем такого прегарного хижака, сокола найвищого лету, що міг стосовно ґраційного гітариста дозволити собі певне панібратство, хоча той, бувши насторожі, й не потурав цьому. Я не наважусь братися за його портрет, ви побачили б у ньому риси, які я знаходжу у всіх своїх друзів. (Давши мені привід розквітнути всіма барвами — відтак стати прозорим і, нарешті, зникнути, — Ці хлопці, про яких я веду мову, випаровуються. Від них залишається те, що й від мене: я існую лише завдяки їм — тим, хто обернувся на ніщо, яке існує завдяки мені. Вони мене осявають, але я — це зона взаємної протидії. Хлопці — моя присмеркова Гвардія.) У тому хлопцеві, очевидячки, було трохи більше милого лукавства; щоб ліпше його описати, мені так і хочеться, оскільки він так щиро тремтів, удатися до старосвітського виразу:

«То була шляхетна скрипка».

Ми перетнули кордон із дещицею грошей у кишені, бо старий шанувальник не дав обкрутити себе довкола пальця, і прибули до Катовіце. Там ми розшукали Міхаелісових друзів, але вже назавтра нас заарештувала поліція за торгівлю фальшивими грішми. Нас запроторили до буцегарні: його — на три місяці, а мене — на два. Тут у моєму духовному житті відбувається цікава подія. Я полюбив Міхаеліса. Збираючи пожертви, доки хлопці співали, я не почувався упослідженим. Центральна Європа звикає до таких мандрівних музик із молодиків, та й усі наші подвиги були виправдані молодістю і веселощами. Я міг, не соромлячись, ніжно любити Міхаеліса і не критися від нього. Крім того, вночі у помешканні його коханця ми потай цілими годинами віддавалися втіхам. У Катовіце перед тим, як нас запроторили в холодну, ми відбули разом місяці, у поліційному відділку. Кожен із нас мав окрему камеру, але щоранку, перед відкриттям службового приміщення, приходили двоє поліцаїв і посилали нас випорожнити параші й помити кам'яну підлогу. Єдина мить, коли ми могли побачитися, і та минала під знаком осороми, оскільки поліцаї вишукано збиткувалися над французом і чехом. Вони будили нас удосвіта і змушували спорожнювати асенізаційну діжку. Ми спускали її з шостого поверху. Сходи були круті. На кожній приступці сеча хвильками хлюпала як на мою руку, так і Міхаелісову, якого поліцаї наказували мені називати Андричем. Ми силувано всміхалися, аби бодай якось підсолодити цю гірку хвилину легким гумором, але сморід змушував нас затискати носи, а втома спотворювала гримасою наші обличчя. Нарешті наша кепська італійська мова також не сприяла нашому спілкуванню. Повагом, з урочистою неквапливістю, ми обережно зносили долів цей неосяжний металевий нічний горщик, куди цілу ніч здоровані-поліцаї справляли нужду, наповнюючи його теплою речовиною і рідиною, яка холола на ранок. Ми виливали його вміст у нужник і поверталися упорожні. А відтак намагалися не зустрічатися очима. Якби я запізнався з Андричем під час цієї соромоти і якби не засліпив його своїм блиском, чи зміг би я залишатися спокійним, несучи з ним лайно тюремних наглядачів, але тепер я думав лише про те, щоб позбавити його приниження, і так притлумив у собі всі почуття, що обернувся на своєрідний ієрогліфічний знак, на чудову для нього пісню, здатну піднести дух знедолених, на героя. Після того як ми випорожнювали діжку, поліцаї жбурляли нам ганчірку, і ми запопадливо мили підлогу. Ми повзали навколішки перед ними, шкребучи і витираючи кам'яні плитки. Поліцаї штурхали нас підборами чобіт. Міхаеліс, напевне, переймався моїми стражданнями. Не вміючи читати ні по очах, ні по жестах, я не був певний, що він вибачив моє падіння. Якось уранці мені спало на думку збунтуватися, перекинути діжку на ноги наглядачів, але уявивши собі помсту цього бидла — вони волочитимуть мене по сечі та лайну, подумав я, вони примусять мене, тремтячи з люті всіма своїми фібрами, лизати лайно — я вирішив, що цю виняткову ситуацію мені даровано, оскільки, як жодна інша, вона давала мені змогу реалізувати себе до решти.

«Зрештою, це випадок рідкісний, — казав я собі, — і винятковий. Перед лицем істоти, яку я обожнюю, в очах якої я поставав янголом, мене втоптали у багно: я ковтаю пилюгу, кручусь як білка в колесі й виявляю себе акурат із протилежного боку. Чом би мені і справді не стати цим «протилежним боком»? Якщо любов, яку Міхаеліс відчув до мене — чи, радше, зачарування, — тепер неможлива, я обійдуся без цеї любови».

Від таких думок риси мого обличчя закам'яніли. Я знав, що повертаюся у світ, позбавлений будь-якої ніжності, оскільки то світ почуттів, несумісних зі шляхетністю і красою. У фізичному світі він схожий на світ плюгавства. Хоча Міхаеліс і усвідомлював своє становище, проте він легко з ним мирився. Хлопець жартував із охоронцями, часто всміхався, і все його обличчя сяяло невинністю. Його ґречність мене дратувала. Він хотів полегшити мою обтяжливу роботу, але я його грубо відштовхнув.

Щоб позбутися його, потрібен був привід. Чекати довелося зовсім недовго. Якось уранці він нагнувся, щоб підібрати олівець, який загубив один із поліцаїв. Я вибатькував його на сходах. Він відповів, що не розуміє, в чому річ. Намагаючись мене заспокоїти, він поводився ще ґречніше, від чого я вкинувся в лють.

— Ти боягуз, — сказав я йому. — Ти падлюка. Поліцаї тобою надто опікуються. Колись ти ще лизатимеш їм п'яти! Начувайся, скоро вони внадяться до тебе в камеру!

Я зненавидів його за те, що він був свідком мого падіння, після того, як побачив, що я можу стати Визволителем. Мій костюм зносився, я був замурзаний, неголений, волосся скуйовджене: я спотворював себе, прибираючи вигляду голодранця, огидного Міхаелісеві, бо то був його власний вигляд. Тим часом я чимраз глибше поринав ув осорому. Я вже не любив свого друга. Місце цієї любови — заступництво якої я вперше відчув — заступила хвороблива брудна ненависть, що зберігала в собі якусь дещицю ніжності. Але я знаю, що якби був один, то віддав би перевагу поліцаям. Відтоді, як мене кинули за ґрати, я мріяв про їхню силу, дружбу і можливе між ними та мною порозуміння: якби між нами почався взаємний обмін чеснотами, вони б виставили себе злочинцями, а я — зрадником.

«Запізно, — казав я сам собі, — коли я добре вдягався, коли мав годинника та блискучі мешти, тоді міг бути їм рівнею, але тепер уже запізно, я — халамидник».

Мені здавалося, ніби я до решти зганьбив себе, хоча щасливий випадок і допоміг мені через кілька місяців повернутися на волю. Я вирішив жити з похнюпленою головою і торувати собі шлях у напрямку мороку, всупереч усім вам, висмоктуючи всі соки зі споду вашої краси.

Уява багатьох літераторів частенько потішала себе думкою про банди. Про Францію говорили, що вона ними аж кишить. При цьому мали на увазі безжальних зарізяк, збратаних бажанням грабувати, жорстокістю і ненавистю. Чи таке можливе? Здається малоймовірним, щоб такі людці потрапили згуртуватися. Боюся, в банди їх об'єднує насамперед їхня жадоба, яка маскується під гнів — найсправедливіший вияв протесту. Докопуючись до таких причин та виправдань, ми, з огляду на ці причини, швидко доходимо загального висновку. Ніколи Злонесамовита затятість усупереч вашій моралі не злютовує людей поза законом у банди, окрім хіба що дітей. У тюрмах кожен злочинець може мріяти про якусь напрочуд згуртовану, одрубну, але дужу організацію, яка б стала прихистком від світу і його моралі: одначе то лише мрія. Такою фортецею, ідеальним кублом, бандитським кишлом, об яке розбиваються світові сили, є в'язниця. Щойно злочинець входить у контакт із узвичаєними законами, як він підкоряється їм. Якщо в наші дні преса галасує про банди, утворені з американських дезертирів та французьких злочинців, то не йдеться про якусь організацію, а радше про випадкові недовговічні спілки щонайбільше трьох-чотирьох людей.

Я здибався з Міхаелісом, коли він вийшов із Катовіцької в'язниці. Я був на волі вже з місяць. Перебиваючись дрібними крадіжками у довколишніх селах, я оселився в парку на околиці міста. Стояла літня пора. Інші халамидники приходили сюди переночувати на лужках у затінку крислатих кедрів. На зорі з моря квітів підводився злодій, юний жебрак і, позіхаючи, зустрічав перші сонячні паруси, інші ськалися, сидячи на сходах псевдогрецького храму. Я ні до кого не обзивався. Одинцем я йшов за кілька кілометрів, переступав поріг церкви і крав гроші з карнавки за допомогою палиці, обмазаної клеєм. Надвечір, як завжди пішки, я повертався в парк. Цей Двір Чудес був просто блискучий. Усі пожильці молоді. Якщо в Іспанії вони гуртувалися, рознюхуючи один в одного про блатну малину, то тут старці та крадії зовсім не зналися між собою. Здавалося, вони увійшли до парку через потаємні двері. Вони безшелесно ковзали вздовж пагорбів та гаїв. Їх виказував лиш вогник цигарки чи шурхіт їхніх кроків. Ранок стирав їхні сліди. Так от, така химородність мене окрилювала. Скрутившись калачиком у затишному закутку, я почувався приголомшеним під зоряним небом, на яке дивилися колись Олександр і Цезар, тимчасом як я був лише жебрак і лінькуватий злодюжка. Я перетнув Європу завдяки засобам, які є зворотнім боком уславлених засобів, проте я робив власні таємні нотатки з такими самими дорогоцінними подробицями, як і в історіях великих завойовників. Ці подробиці мають виліпити з мене найхимернішого, найрідкіснішого з персонажів. Торуючи свій шлях, я не переставав пізнавати найпохмуріші злидні. Можливо, мені ще бракувало вбрання безсоромного педераста, за яким я жалкую, що не зберіг у своїх валізах і не носив під звичним одягом. Одначе вночі, щойно я перелазив через паркову огорожу, як одразу ж крадькома натягував на себе вкрите блискітками дрантя.

Під газовим шарфом угадується напівпрозора блідість голого плеча: вона чиста, як барселонський ранок, коли процесія Каролінок вирушила на покладання квітів до пісуара.[xxi] Місто допіру прокинулося. Робітники поспішали на роботу. Перед кожними дверима на хідник виставляли відра з водою. Зодягнені у власне безглуздя, Каролінки почувалися захищеними. Жодні кпини не могли їх дійняти, убозтво їхнього канцур'я свідчило про їхні злидні. Сонце щадило цю гірлянду, яка сяла власним світлом. Усі вони були мертві. Ті, чий вуличний хід ми спостерігаємо, — лише Тіні, відірвані від цього світу. Педерасти — блідий і строкатий нарід, що зростає у свідомості добродіїв. Вони ніколи не матимуть права на світло, на справжнє сонце. Але, витурені на задвірки, вони спричиняються до найкумедніших бід, що провіщають нові красоти. Одна з Каролінок, Велика Тереза, чатувала на клієнтів у нужниках. Коли смеркалося, вона приносила в один із пісуарів, що неподалік від порту, складаний стілець, сідала й починала плести дротами. Час від часу вона уривала працю, аби перекусити тартинкою.

Друга, панна Дора, вигукувала пронизливим голосом:

— Яке це жіноцтво бридке… ця мужва!

Від того крику, якого я ніколи не забуду, народжується блискавичне, але глибоке усвідомлення їхнього відчаю, що був і моїм. Вирвавшись — та чи надовго! — з нечисті, я хочу туди повернутися. Хай принаймні моє перебування у вашому світі дозволить мені створити книгу для Каролінок.

Я був цнотливий. Моє вбрання захищало мене, і я чекав сну в артистичній позі. Я дедалі більше відривався від ґрунту. Я вже линув над землею. Я був певен, що зможу облетіти її з тією самою легкістю, то більше, що мої напади на церкви робили мене ще невагомішим. Після повернення Міхаеліс ледь сковував мене, оскільки був моїм напарником у цих нападах; він майже завжди всміхався знайомою усмішкою.

Я захоплювався цими нічними містеріями і навіть тим, що вдень земля була похмура. Знаючи майже все про бідність, про те, що вона вкрита гнояками, тепер я бачив, як вона вимальовувалася під місячним сяйвом, викраювалася на кшталт китайських тіней поміж листям. Вона втратила тілесність, обернулася на силует, і я здобув небезпечний привілей пройти крізь неї у гущі своїх страждань та крови. Я дізнався, що навіть квіти чорніють уночі, коли хотів нарвати їх, аби покласти до вівтарів, карнавки яких я зламував щоранку. Цими букетами я не прагнув загодити ані якогось святого, ані Діви Марії, а лише намагався надати своєму тілу та рукам умовно гарних поз, здатних ввести мене у ваш світ.

Вас, очевидно, здивує, що я так мало описав яскравих персонажів. Мій переповнений любов'ю погляд не розрізняє, та й тоді не розрізняв, разючих зовнішніх даних, що примушують дивитись на людей, як на речі. Будь-якому найчудернацькішому на вигляд учинку, я, не вагаючись, одразу ж знаходив виправдання. Мені здавалося, що найнезвичайніший рух чи поведінка відповідають внутрішній потребі; я не вмів, я й досі не вмію кепкувати. Будь-яке почуте мною міркування, навіть нісенітне, здавалося мені доречним. Отже, я мусив пройти через виправні колонії, тюрми, пізнати злодійські кубла, бари, дороги, які мене вже не дивували. Пригадуючи ті часи, я не знаходжу в своїй пам'яті жодного з персонажів, чий погляд був би глузливіший і колючіший, ніж мій. Ця книжка, поза всяким сумнівом, розчарує. Щоб урвати її монотонність, я спробую розповісти вам кілька анекдотів, донести до вас кілька фраз.

У суді. Суддя: «Навіщо ви вкрали цей духовий інструмент?»

Підсудний: «Через бідність, пане суддя».

Суддя: «Це не виправдання».

— Я пройшов усю Європу, — казав мені Стілітано. — Я побував навіть у Греції.

— Тобі там сподобалося?

— Непогано. Але подекуди там руїни.

Міхаеліс — красень чоловік, зізнався мені, що більше гордий із захоплених поглядів чоловіків, ніж жінок.

— Цим я пишаюся більше.

— Але ж ти не любиш чоловіків.

— Дарма. Я щасливий, коли, вгледівши мою сподобну пику, вони пускають слину від хоті. Саме через це я такий люб'язний з ними.

Коли я тікав від переслідування Королівською вулицею, жах, який викликали в мене наглядачі, посилювався грізним шурхотом їхніх прогумованих плащів. Тепер щоразу, коли я чую такі звуки, серце моє стискається.

Під час арешту за крадіжку документів, дотичних до IV Інтернаціоналу, я познайомився з Б. Йомубyло років двадцять два — двадцять три. Він боявся, що його запакують у колонію. Коли ми стояли в черзі на антропометрію, він підійшов до мене.

— Мене теж, — сказав я, — можуть запроторити до колонії.

— Це правда? Ставай поряд зі мною, «вони», можливо, поселять нас в одну халупу. (Так в'язні з любов'ю, пестливо називають свою камеру.) Якщо попадемо в колонію, то якось там облаштуємося, аби почуватися щасливими.

Коли ми повернулися після з'ясування особи, він вибрав слушний момент і сказав мені по секрету:

— Я знав двадцятирічного хлопця, який одного чудового дня попросив мене знайти для нього сутенера.

Того ж вечора він зізнався:

— Я тобі молов, що на язик наверзеться. Я потребую цього.

— Тут ти це знайдеш, — сказав я йому.

— Тому я не дуже й переймаюся.

Б. не запроторили до колонії. Я здибався з ним на Монмартрі. Він відрекомендував мене своєму товаришеві, священику, з яким щоночі торгував тілом.

— Чому ти не товчеш свого кюре?

— Не знаю. Він надто розкішний.

Коли ми зустрічаємося, він часто мені про нього розповідає. Він каже «мій кюре» з якоюсь ніжністю. Священик, який за ним гине, пообіцяв йому посаду церковного старости у своїй парафії.

Не підозрюючи, що саме вони знищують, поліцаї пошматували десять-дванадцять малюнків, які лежали в мене на видноті. Їм і на здогад не спадало, що ці арабески — зображення тиснень на оправах давніх книг. Коли ми втрьох — А., Ґ. і я — вирішили пограбувати музей К, то мені доручили оглянути місцевість і дізнатися про можливу здобич. Таке пограбування нещодавно здійснили інші, не ми, тому я не уточнюватиму деталей. Не знаючи, який вигадати привід для мого вчащання до музею, я, почувши, як вихваляли давні книги, замкнені у кількох вітринах, попросив дозволу перемалювати нашвидкуруч і дуже схематично їхні оправи. Кілька днів я ходив до музею, проводячи цілі години перед книгами і копіюючи їх, як міг. Повернувшись до Парижа, я поцікавився вартістю таких фоліантів; і з подивом дізнався, що вони страх дорогі. Досі я ніколи не думав, що заради книг можна йти на крадіжку з виламом. Того разу ми їх не поцупили, але саме тоді мені спало на думку відвідати книгарні. Я дістав портфеля із секретом і так наламав руку під час таких походеньок, що завжди міг легко потягнути книжку з-під самого носа продавця.

Від Жава Стілітано перейняв рвійну ступу — йшов переваги-ваги, розсікаючи корпусом повітря, — і коли Жава підводиться з місця і починає рухатися, враження те саме, що й від мого друга, — неначе перед моїми очима безгучно потихеньку пропливає чи рушає з місця велике розкішне авто. Можливо, Стілітано мав чуттєвіші сідниці. Його зад був рухливіший. Але зраджував Жава так само легко. І так само любив принижувати дівчат.

— Слово чести, вона розпусниця, — хвалився він мені. — Знаєш, про що мені тільки-но розповіла? Ніколи не здогадаєшся. Що цього вечора вона прийти не зможе, бо має побачення з якимось стариганом, і що старі ліпше платять. Суща повія — ось вона хто! Вона в мене ще погне спину!

Він нервово зім'яв сиґарету, яку дістав із коробки. Він хрипить.

На його зап'ястях сліди від водолазного костюма. З викоту білої майки стримлять руки, наділені силою і характером безтурботного і нахабного чепуруна-матроса.

Під пахвою в нього я догледів витатуювану літеру «А».

— Що це означає?

— Група крови. Коли я служив у Waffen[xxii] CC, то там усі мали таке татуювання.

Не дивлячись на мене, він додав:

— Я ніколи не соромитимусь цієї літери. Ніхто не примусить мене її витравити. Я зважився б навіть на вбивство, щоб її зберегти.

— Ти пишаєшся тим, що служив у СС?

— Так.

Його обличчя навдивовижу схоже на обличчя Марка Обера. Та сама холодна краса. Він змикає руки, відтак підводиться і припасовує свій одяг. Струшує зі свого чуба рештки моху та кори. Перескочивши через огорожу, ми мовчки пробираємося поміж камінням. У натовпі він дивиться на мене трохи сумно і водночас якось лукаво.

— Можна подумати, що нас зґвалтував Гітлер, але мені начхати.

Відтак регоче. Його блакитні очі захищає від сонця пушок вій, він розтинає натовп, повітря, сіверко так владно, що я переймаюся його соромом.

Запізнавшись із Еріком, я його полюбив, потім втратив, а тепер я зустрічаюся з…[xxiii] Як одному, так і другому випало жахне щастя належати до триклятого війська. Колишній драбант німецького генерала досить лагідний. Він кілька тижнів стажувався в таборі, де його навчили орудувати кинджалом, бути завжди насторожі, ладним завжди накласти головою заради порятунку офіцера. Він пізнав сніги Росії, грабував країни, якими проходив: Чехословаччину, Польщу і навіть Німеччину. У нього не лишилося ніяких багатств. Військовий трибунал засудив його до двох років ув'язнення, які він відсидів від дзвінка до дзвінка. Інколи він розповідає мені про той час, і найяскравіший його спогад серед інших — це його нестямна радість, коли він бачив розширені від страху зіниці людини, котру мають убити. Він храбрує на вулиці: ходить лише бруківкою. Вечорами він віддається одним решкою, іншим — орлом.

Душогубство — не найдійовіший засіб для того, щоб опинитися в підземному світі погані. Навпаки, пролита кров, постійна загроза, що нависає над тілом, якому можуть відітнути голову як не тепер, то в четвер (убивця відступає, але його відступ іде по висхідній), і властива йому привабливість — нею наділяють того, хто завиграшки стає на герць супроти законів життя, мають велетенську силу, яку легко уявити і яка не дозволяє зневажати цього вбивцю. Інші злочини ще ганебніші: крадіжка, жебрацтво, зрада, зловживання довірою тощо; саме на них я зупинив свій вибір, тимчасом як мені не давала спокою думка про вбивство, яке невідворотно відмежує мене від вашого світу.

У Польщі мені таланило недовго, моя вишуканість впадала в очі, і хоч у поляків я не викликав підозри, проте французький консул виявився пильний і попросив мене негайно звільнити консульство, вибратися з Катовіце упродовж двох діб і якнайшвидше покинути Польщу. Ми з Міхаелісом вирішили повернутися до Чехословаччини, але обом нам було відмовлено у візі. Тоді ми винайняли авто із водієм, щоб добратися до кордону гірською дорогою. Я мав револьвер.

«Якщо водій відмовиться нас везти, ми його улукошетимо і самі поїдемо на автомобілі».

Сидячи позаду, я однією рукою тримав свою зброю, а другою стискав Міхаелісову руку, який був дужчий за мене, але так само юний, як і я, і мені так кортіло пальнути водієві у спину. Автомобіль повільно брався узвозом. Міхаеліс аж потягся рукою до керма, коли водій зупинився перед прикордонним постом, що ми проґавили. Мені не довелося вчинити злочин. Під конвоєм двох жандармів ми повернулися до Катовіце. Насувалася ніч.

«Якщо в мене в кишені знайдуть револьвер, — подумав я, — нас заберуть і, певне, посадять».

Сходи, що вели до кабінету начальника поліції, огорнула темрява. І, коли я піднімався ними, у мене раптом сяйнула думка покласти револьвер на сходинку. Я удав, ніби спіткнувся, нагнувся і тицьнув зброю в куток, біля стіни. Під час допиту («Чому я хотів потрапити до Чехословаччини? Що я тут робив?») я тремтів зі страху, що мої хитрощі буде викрито. Тої миті я відчував тривожну радість — таку саму скороминущу, як пилок на ліщиновій квітці, вранішня позолочена радість убивці, що зникає. Хоч я й не зміг вчинити вбивство, принаймні я поринув у лагідну купіль його сяйва.

Міхаеліс мене любив. Нестерпне становище, в якому я опинився у нього на очах, можливо, обернуло цю любов на якусь жалість. У міфах чимало героїв удають із себе служок. Може, він потай побоювався, що я у своєму скуленому стані личинки готувався здійснити хитромудру роботу перевтілення і здійнятися в небо на крилах, що хто-зна звідки взялися, з-під самого носа охоронців, приголомшених моїм сяйвом, як той олень, котрому Бог у чарівний спосіб допомагає втекти від собак, що обклали його зусібіч. Єдиної поготови скоїти вбивство було досить, щоб Міхаеліс дивився на мене, як і раніше, але я його вже не любив. Я розповідаю про наші з ним походеньки для того, щоб читач побачив, як доля жорстоко збиткувалася наді мною, то знетронюючи мого героя, то втоптуючи в багнюку мене самого. Жава не уникне щербатої долі. Я вже бачу, що його твердість — то лише позірність, шати із найм'якшого желатину.

Говорити про мою письменницьку працю буде плеоназмом. Туга, що мене опосіла у в'язниці, змусила шукати прихистку в моєму минулому — суворому і вбогому житті волоцюги. Згодом, на волі, я писав для заробітку. Поняття літературного твору завжди викликало в мене подив. Тим часом, якщо нині переглянути те, що я писав раніше, то там простежується настійливе бажання реабілітувати людей, предмети, почуття, наділені недоброю славою. Називати їх словами, які зазвичай означують благородні речі, було, можливо, наївно і легко: я квапився. Я вибрав найкоротший шлях, але я цього не зробив би, коли б у глибині моєї душі ці явища й почуття (зрада, злодійство, боягузство, страх) не вимагали епітетів, які ви зазвичай приберігаєте для їхніх антиподів. У ту мить, коли я писав, мені, можливо, хотілося негайно звеличити почуття, вчинки або предмети, які вшановує один чудовий хлопець, перед чиєю красою я схилявся, але сьогодні, коли я перечитую написане, я вже позабував тих хлопців, від них залишився лише отой оспіваний мною атрибут, і саме він осяє мої книги світлом, притаманним гордості, героїзму, відвазі. Я не шукав для них вибачень. Виправдань. Я хотів, щоб вони мали право на титул Вельможного Роду. Ця справа не була для мене марною. Я вже відчуваю її силу дії. Прикрашаючи те, що ви зневажаєте, мій розум, втомлений від гри, в те, щоб надавати престижні імена всьому, що вразило моє серце, відкидає будь-які епітети. Не змішуючи людей з речами, він усіх їх сприймає в однаковій голизні. Він відмовляється вбрати їх у шати. Відтак я не хочу більше писати, я помираю заради Слова. Проте вже кілька днів газети мені сповіщають, що світ охопила тривога. Знову подейкують про війну. Мірою того, як зростає тривога, як стають очевиднішими приготування (не якісь там гучні декларації державних мужів, а загрозлива точність фахівців), мене огортає дивний спокій. Я повертаюся до себе. Я там облаштую для себе чарівний дикий куточок, звідки без остраху споглядатиму людське шаленство. Я покладаю надії на гуркіт гармат, на сурми смерти, аби безнастанно пускати одну за одною кульки тиші. Я приглушу ті гуки численними і щоразу щільнішими пелюшками моїх колишніх авантур, жованих-пережованих, обпльованих, висуканих і обмотаних довкола мене шовковим коконом. Я докладатиму зусиль, щоб збагнути свою самотність і безсмертя, жити ними, якщо тільки якась шалена жадоба самопожертви не примусить мене покинути їх.

Моя самотність у в'язниці була всеосяжною. Тепер вона менша, ніж тоді, коли про неї йшлося. Тоді я був самотній. Вночі я спливав донизу потоком забуття. Світ обертався на стрімку течію, яка щосили намагалася винести до моря, до смерті. Я відчував гірку радість, усвідомлюючи свою самотність. Я тужу за одним звуком: у камері, коли я віддавався туманним мріям, наді мною раптом вчувалося гупання, мовби якийсь в'язень уздовж і впоперек міряв камеру рівним кроком. Я залишався у тумані своїх мрій, але той згук (що ніби виступав на перший план завдяки своїй виразності) нагадував мені, що тіло, це вмістище мрій, перебуває в цюпі, воно є в'язнем виразних рівних кроків. Я ладен був би стати моїми давніми товаришами по нещастю, дітьми-сіромаха-ми. Талант — то знак уваги до матерії, він полягає в тому, щоб укласти пісню в уста тому, хто німував. Мій талант буде любов'ю, яку я несу тому, з чого утворений світ тюрем і каторг. Річ не в тім, що я хотів би їх змінити, впровадити у ваше життя, не в тім, що я дарую їхнім мешканцям поблажливість і співчуття: я розпізнаю у злодіях, зрадниках, убивцях, злочинцях, шахраях глибоку красу — красу западини — у якій я вам відмовляю. Соклай, Пілорж, Вейдманн, Серж де Ленц, Панове Поліцаї, сексоти, інколи ви постаєте переді мною, наче ряджені в жалобне одіння з чорного бурштину, в одіння таких чудових злочинів, які викликають у мене заздрощі, в інших — міфічний жах, а ще в інших — муки, і всіх вас укривають ганьбою, де, зрештою, вони змішуються. Коли я озираюся назад, то бачу лише вервечку жалюгідних діянь. Про них розповідають мої книжки. Вони оздобили їх епітетами, завдяки яким я згадую про них із захватом. Отже, я був тим упослідженим нікчемою, який спізнав лише голод, тілесне приниження, нужду, страх та ницість. Зі стількох похмурих думок я здобувся на підставу для гордощів.

«Звичайно, це я, — казав я собі, — але принаймні я усвідомлюю себе такою істотою, і це усвідомлення руйнує сором і дарує мені почуття, про яке мало хто відає: гордощі. Ви, ті, хто зневажає мене, створені з тої самої низки паскудств, але ви ніколи цього не зрозумієте, а отже, не дізнаєтеся, що таке гордощі, тобто усвідомлення сили, яка дозволяє вам давати відсіч убозтву — не вашому власному убозтву, а тому, з якого створений рід людський».

Чи здатні кілька книг чи поем довести вам, що я використав усі свої біди, необхідні моїй красі? Я написав надто багато, я притомився. Мені було так важко бодай якось досягти того, що завиграшки дається моїм героям.

Жава був вродливий навіть тоді, коли гибів від страху. Завдяки йому страх набував шляхетності. Він обертався на гідність природного потягу і означав те саме, що й органічний страх, жах нутрощів перед ликом смерті чи страждання. Жава дрижав. Я бачив, як жовтий пронос стікає вздовж його монументальних стегон. На його вродливому, зацілованому такими ніжними чи жадібними губами обличчі прозирав страх, спотворюючи його риси. Це стихійне лихо було несамовите, воно мало зухвальство внести безлад у такі шляхетні пропорції і такі збудливі гармонійні співвідношення; власне, ці пропорції і ці співвідношення й стали причиною кризи, вони були причетні до неї, ба більше, були навіть її виразом, оскільки той, кого я називаю Жавою, був водночас паном свого тіла і відповідальним за свій страх. На його страх було любо глянути. Все ставало його ознакою: чуб, м'язи, очі, зуби, статевий орган і мужня ґрація цієї дитини.

Попри це Жава ушляхетнював сором. Він ніс його переді мною, мов якусь ношу, мов тигра, що вчепився за його плечі, та все ж яку нечувану покору надавала його рухам ця загроза! Відтоді вишукана й чарівна покора злагоджує його поведінку. Його груба чоловіча сила, закутана в жалобне запинало, ніби ховалася від спалахів сонця. Спостерігаючи за тим, як він б'ється, я відчував, що хлопець цурається боротьби. Можливо, він боявся виявитися немічнішим, або що його суперник розквасить йому пику, хай би там як, але я бачив, як ним опановує страх. Він зіщулювався і намагався заснути, аби пробудитися в Індії чи на острові Ява, чи бути заарештованим і засудженим до кари на горло. Отже, він страхопуд. Але завдяки йому я знаю, що страх і боягузтво можуть виявлятися у найчарівніших гримасах.

— Я тобі прощаю, — кинув зневажливо хлопець.

Жава й оком не змигнув. Він пропустив образу повз вуха. Відтак підвівся з пороху, підібрав свого берета і відійшов, не струсивши з колін пилюки. Він залишався, як і раніше, дуже вродливий.

Марк Обер дав мені науку, що зрада зріє в гожому тілі. Отже, її можна легко розпізнати, навіть якщо вона прихована, по прикметах, визначальних водночас для зрадника і для зради. Вона виявлялася через біляве волосся, світлі очі, золотисту шкіру, лагідний усміх, шию, тулуб, руки, ноги, член, заради якого я віддав би життя і громадив зради, чинячи їх одну за одною.

«Цим героям, — казав я собі, — треба сягнути такої досконалости, щоб мені вже не хотілося бачити їх живими, щоб вони збулися у геройській долі. Якби вони досягли досконалости, то опинилися б на межі смерті і не боялися більше людського суду. Ніщо не зіпсує їхнього дивовижного успіху. Тож нехай вони мені дозволять те, в чому відмовляють знедоленим».

Майже завжди сам-один, але з уявним подорожнім, я перетинав ще й інші кордони. Моє хвилювання завжди було дуже великим. Я подолав усі можливі Альпи. Я добирався зі Словенії до Італії у супроводі митників, а відтак, покинувши їх, плив проти течії каламутним потоком. Виснажений вітрами, холодом, терням, листопадом, я зійшов на останню вершину, за якою простяглася Італія. Щоб добратися до неї, я сміливо йшов супроти чудовиськ, що ховалися під покровом ночі або яких вона мені являла. Я заплутався в колючому дроті форту, звідки долинали кроки та шепіт вартових. Моє серце калатало; скрутившись калачиком у пітьмі, я сподівався, що перш, ніж розстріляти, вони мене будуть пестити і любити. Отже, я плекав надію, що ніч переповнена хтивими вартовими. Ризикуючи, я подався манівцями, першою-ліпшою дорогою. Вона виявилася правильною. Я про це здогадався, розпізнавши відбитки своїх підошов на її поверхні. Згодом я покинув Італію і подався до Австрії. Вночі я дибав засніженими полями. Місяць висвічував мою тінь. У кожній пройденій країні я крав і попадав до в'язниці, тим часом я йшов не через Європу, а перетинав світ предметів та обставин — з чимраз яскравіше вираженою простодушністю. Безліч дивовиж бентежило мене, але я ставав дедалі твердішим, аби проникнути без небезпеки для себе в їхню щоденну таїну.

Я швидко збагнув, що красти в Центральній Європі важко й небезпечно, поліція тут дивиться обома. Злиденність засобів сполучення, складність перетину пильно стережених кордонів заважали моїй швидкій втечі, ба більше, моє французьке походження виказувало мене з головою. До слова, я завважив, що за кордоном рідко траплялися мої співвітчизники у ролі злодіїв чи жебраків. Я поклав собі повернутися до Франції і там промишляти далі, можливо, виключно в Парижі — злодійством. Блукати світом, вчиняючи більш чи менш дрібні крадіжки, — мене це також неабияк приваблювало. Я вибрав Францію з поважних причин. Я непогано її знав і був цілком певний, що тут я зосереджу всю свою увагу, всі свої турботи на крадіжках; робитиму цю справу як щось єдине в своєму роді; я маю стати її відданим рукомесником. Мені було тоді двадцять чотири чи двадцять п'ять років. У гонитві за духовними пригодами я жертвував розвагами та прикрасами. Мотиви мого вибору рідної країни, сенс якого мені відкривається, можливо, нині, оскільки я мушу його описати, видалися мені незрозумілими. Гадаю, я мав потребу видовбувати, висвердлювати мовну масу, де б моя думка почувалася невимушено. Можливо, я хотів звинуватити себе рідною мовою. Ні Албанія, ні Угорщина, ні Польща, ні Індія не дали б мені таких неосяжних можливостей, як Франція. Справді, крадіж і все, що з ним пов'язане — тюремні страждання вкупі з ганебністю злодійського ремесла — стали безкорисливою справою, своєрідним активним і усвідомленим витвором мистецтва, що могло втілитися в життя лише за допомогою мови, моєї мови, відповідно до її законів. За кордоном я був би тільки більш або менш спритним злодієм, але міркуючи подумки французькою, я визнавав себе французом — це походження не залишало місця для жодного іншого — серед чужинців. Щоб стати злодієм у своїй країні і довести собі мовою своїх жертв — які зі мною є одне ціле через важливість мови — отже, цьому званню злодія варто надати шанс бути єдиним у своєму роді. Я ставав чужим.

Почуття тривоги, викликане тут, можливо, заплутаною політикою, накладає на поліцію країн Центральної Європи обов'язок приголомшувати своєю досконалістю. Я маю на увазі, звичайно, її проворність. Здається, завдяки доносам про переступ можна дізнатися ще перед тим, як його буде скоєно, але там поліцаї не такі проникливі, як наші. Діставшися з Албанії до Югославії у товаристві австрійця Антона, я показав митникові замість паспорта французьку солдатську книжку, куди я всунув ще чотири сторінки з австрійського паспорта (виданого Антонові) з візами сербського консульства. Не раз у потязі, на вулиці, в готелях я показував югославським жандармам цей химерний документ: він видавався їм нормальним. Печаток і віз їм було досить. Коли мене заарештували — за те, що я стріляв у Антона — поліцаї повернули мені цей так званий документ.

Чи любив я Францію? Тоді її слава осявала й мене. Військовий аташе Франції у Белграді не раз вимагав моєї видачі — що суперечило міжнародним законам, — і югославська поліція вдалася до компромісу: вона переправила мене до кордону найближчої країни, яка межувала з Францією, — Італію. Отак, від тюрми до тюрми, я мандрував Югославією. Я зустрічав там непогамовних похмурих злочинців, які лаялися мовою дикунів, з найчудовішими матюками у світі.

— Щоб мені Богоматір у сраку натовкти!

— Щоб мені стіну товкти!

Через кілька хвилин вони реготали, блискаючи своїми білими зубами. Королем Югославії був на той час миловидий хлопчик дванадцяти-п'ятнадцяти років, зачесаний на бік із проділом, Петро II, чий портрет прикрашав марки, і висів у всіх тюрмах та поліційних відділках. Увесь свій гнів гультіпаки і злодії виливали на цього хлопчину. Вони лаялись. Вони паплюжили його. Хрипкі образи злих чоловіків нагадували прилюдні любовні сцени зі зрадливим коханцем. Вони обзивали його повією. Коли мене доправили — а доти я побував у десяти інших в'язницях, де проводив по кілька ночей, — до тюрми Сушак (поблизу італійського кордону), мене замкнули у камері, де вже було душ із двадцятеро. Я одразу ж вирізнив Раде Періча, хорвата, засудженого за крадіжку на два роки. Щоб укритися моїм пальтом, він поклав мене на лежак побіч себе. То був ставний брюнет, у голубому, трохи вилинялому комбінезоні механіка, з величезною кишенею посеред грудей, куди він стромляв руки. У сушанській в'язниці я пробув лише дві ночі, але й цього було досить, щоб я закохався в Раде.

Тюрму було відгороджено від дороги не муром, а рівчаком, куди виходило вікно нашої камери. Далі поліцаї, а відтак митники доправили мене до італійського кордону, і я холодної ночі через гори добувся Трієста. У вестибюлі французького консулату я поцупив пальто, яке одразу ж продав. За вторговані гроші купив десять метрів мотузки та металеву пилку і через П'єдиколло знову повернувся до Югославії. На подорожньому авто я доїхав до Сушака, де й перекантувався ніч. Стоячи на дорозі, я свиснув. З вікна визирнув Раде, і я легко перекинув йому це начиння. Наступної ночі я повернувся, але він відмовився від спроби такої легкої втечі. Я прождав до світанку, сподіваючись його переконати. Кінець кінцем, тремтячи з холоду, я знову поплентався до гір, пригнічений думкою, що цей зух віддав перевагу тюрмі, а не походенькам зі мною. Мені вдалося перейти італійський кордон і добратися до Трієста, відтак до Венеції і, нарешті, до Палермо, де мене посадили до в'язниці. У пам'яті в мене зринає одна кумедна дрібничка. Коли я ввійшов до камери палермської тюрми, в'язні мене запитали:

— Com va, la principessa?

— No lo so,[xxiv] — відповів я.

Уранці, на прогулянці у внутрішньому дворі, мене запитали про те саме, але я нічого не знав про здоров'я принцеси із П'ємонта, невістки короля (йшлося саме про неї). Згодом я дізнався, що вона була при надії, і амністія, яку завжди оголошують у зв'язку з народженням спадкоємця трону, залежала від того, якої статі буде дитина. Мешканці італійських тюрем переймалися тими самими клопотами, що й королівські двораки.

Згодом мене випустили на волю і доправили до австрійського кордону, який я перейшов неподалік Віллаха.

Раде вчинив слушно, що відмовився тікати. Протягом усієї своєї мандрівки Центральною Європою його примара тінню супроводжувала мене. Вона не тільки йшла і спала побіч мене — у своїх постановах я хотів бути гідним героїчного образу, виплеканого у своїй уяві. Ще раз чоловік, наділений неабиякою красою обличчя і тіла, дав мені нагоду засвідчити свою хоробрість.

Перелічуючи, переплітаючи або нагромаджуючи факти — я не знаю ні суті цих фактів, ні того, що їх обмежує у просторі й часі, — чи вдаючись до їхнього тлумачення, яке їх не руйнує, а творить наново, я ніяк не можу знайти свого ключа, свого власного ключа. У полоні свого химерного задуму я заходився наводити лише декотрі з них, удаючи, ніби опускаю ті, — перші утворюють видиму канву мого життя, — що їх зв'язують путами мінливі нитки. Якщо Франція — це почуття, яке передається від митця до митця — на кшталт змінних нейронів, — то я до самого кінця залишуся, либонь, безкінечними пацьорками емоцій, перші з яких я вже забув. Завдяки гакам, якими зачеплюють потопельника, щоб витягти його зі ставу, я зберіг страждання у своєму дитячому тілі. А чи справді трупів шукають за допомогою таких щупів? Я блукав полем, зачарований, коли бачив серед хлібів чи під ялинами потопельників, яким влаштував неймовірне поховання. Чи можу я твердити, якому часові належить та чи та подія — було в минулому чи майбутньому? Все, аж до самого мого скону, вже скуто кригою цього стану: мій трепет, коли карнавальної ночі якийсь здоровань набивається до мене в жінки (я розумію, що його бажання — то мій трепет); краєвид, який відкривається у сутінках із піщаного пагорба, де арабські вояки здаються французьким генералам; моя долоня, що тильним боком лежить на матні якогось солдата, а надто глузливий погляд солдата, звернений на мою руку; море, що раптом розлилося переді мною у просвіті поміж двох будинків у Біарріці; чи, скажімо, такі епізоди: з виправної в'язниці я тікаю ледь перебираючи ногами, настраханий не тим, що мене знову схоплять, а тим, що можу стати жертвою свободи; осідлавши велетенського прутня білявого легіонера, я гарцюю на ньому двадцять метрів земляним валом; відчуваю себе не красюком футболістом, не його ногою, не його бутсами, а м'ячем, потім переставши бути цим м'ячем, я стаю «першим ударом», а відтак обертаюся на думку, яка летить від ноги до м'яча; у камері незнайомі злодії називають мене Жаном; коли вночі у сандалях на босу ногу засніженими полями я перетинатиму австрійський кордон, то не відступлюся, але тоді, кажу я собі, треба, щоб ця стражденна мить сприяла красі мого життя, я не хочу, щоб ця мить і всі наступні уподібнилися до покидьків; користаючись стражданням, я злітаю до неба духу. Негри пригощають мене їжею на набережжях Бордо; відомий поет підносить до свого чола мої руки; німецький солдат, забитий у російських снігах; а його брат пише мені про це; молодий тулузець допомагає мені грабувати кімнати офіцерів та унтер-офіцерів мого полку в Бресті: згодом він помре в тюрмі; я розповідаю про когось — і в цей час треба нюхати троянди, сидячи у в'язниці, дослухатися вечорами, як співає гудок потяга, що везе в'язня на каторгу, закохуватися в акробата у білих рукавичках — завжди мертвого, тобто нерухомого, оскільки я зрікаюся життя заради іншої мети, аніж та, де зачаїлося перше лихо: моє життя мусить стати легендою, тобто заслуговує на те, щоб бути прочитаним, і його прочитання породить якесь нове почуття, яке я називаю поезією. Я вже ніхто і ніщо, я — лише привід.

Стілітано віддавався коханню спроквола, як віддаються сонцю, підставляючи його промінню все тіло. Коли я зустрівся з ним в Антверпені, він виглядав опасистим. Не те щоб став огрядним, проте його кутастість трішки округлилася. У його ході я знову завважив ту саму звірину, потужнішу, м'язистішу, не таку рвучку. На найбруднішій вулиці Антверпена поблизу набережної Еско, під сірим небом спина Стілітано видавалася мені почережно посмугованою то тінню, то світлом, що пробивалося крізь іспанські жалюзі. Жінка у вузькому одязі з чорного єдвабу, яка ступала обік нього, насправді виявилася його подругою. Побачивши мене, він був немало подивований і, як мені здалося, зрадів.

— Жанно! Ти в Антверпені?

— Як ся маєш?

Я потис йому руку. Він відрекомендував мене Сільвії. Спочатку, мені здалося, ніби він дуже змінився, але щойно він розтулив рота, як звідти полилися наиніжніші слова, і я знову запримітив між його зубів серпанок білого шумовиння, яке утворювалося невідь з якого слизу, залишаючись бездоганним, я впізнав колишнього Стілітано. Не уточнюючи, я сказав:

— Ти її зберіг.

Стілітано мене зрозумів. Відтак трохи зашарівся і всміхнувся.

— Ти помітив?

— Авжеж. Ти цим так пишаєшся.

Сільвія запитала:

— Про що ви говорите?

— Лялечко, люди розмовляють. Не втручайся.

Ця невинна співучасть одразу ж поновила мої давні стосунки зі Стілітано. Мене полонили всі його давні чари: кремезні плечі, рухливі сідниці, рука, відірвана, можливо, десь у джунглях іншим хижаком, нарешті, статевий орган, який так довго був недосяжний, прихований, захищений небезпечними смертельними запахами ночі. Я почувався під його владою. Нічого не знаючи про його справи, я був певен, що він панував над людністю халуп, доків, барів, тобто над усім містом. Віднайти гармонію в речах кепського штибу — ось вершина елеґантности. Як водиться, Стілітано зумів доп'ясти жовто-зелені черевики з крокодилячої шкіри, костюм каштанового кольору, шовкову білу сорочку, рожеву краватку, барвисту хустинку і зеленого капелюха. Усе це трималося на шпильках, ґудзиках і золотих ланцюжках, одначе Стілітано виглядав елегантним. Поряд із ним я мав вигляд отого колишнього небораки, але це його, здавалося, не обходило.

— Я вже три дні як тут, — сказав я.

— І викручуєшся?

— Як завжди.

Він усміхнувся.

— Пригадуєш?

— Ти бачиш цього хлопця, — звернувся він до жінки, — це мій друзяка. Побратим. Він може приходити на хату, коли заманеться.

Вони повели мене пообідати в ресторан неподалік порту. Стілітано розповів мені, що він торгує наркотою. Його жінка шльондра. При словах «марафет», «опій» у мене в уяві зароїлося, я подумки бачив Стілітано відважним і багатим авантурником. Він нагадував хижого птаха, що кружеляє великими колами. Хоч у його погляді подеколи й прозирала жорстокість драпіжника, проте він не виглядав пожадливим. Навпаки, попри своє багатство Стілітано, здавалося, продовжував гру. Дуже швидко я переконався, що розкішний був лише його зовнішній вигляд. Він жив у вбогому готелі. Насамперед на коминку я запримітив грубезну паку дитячих журналів, ілюстрованих кольоровими малюнками. Вони супроводжувалися коментарями вже не іспанською, а французькою мовою: малюнки були наївні, як і раніше, а врода, сила та відвага героя, зображеного майже голяка, ніколи йому не зраджували. Щоранку Сільвія приносила йому свіжі журнали, які Стілітано перечитував, валяючись у ліжку. Я подумав, що він провів два роки, читаючи дитячі строкаті оповідки, тимчасом як його тіло та розум, можливо, дозрівали десь поза ними. Він перепродував опій, куплений у матросів, і наглядав за своєю пасією. Увесь свій статок Стілітано носив при собі: одяг, прикраси та гаман. Він запропонував мені працювати під його орудою. Кілька днів я розносив крихітні пакетики його потайним і стривоженим клієнтам.

Як і в Іспанії, з тією самою моторністю, Стілітано злигався з антверпенськими злодійчуками. У барах його частували випивкою, він чіплявся до дівок та педиків. Зачарований його новою вродою, достатком і, можливо, під впливом невідчепних спогадів про нашу дружбу я цілком віддався своєму коханню. Я ходив за ним хвостом. Я ревнував його до друзів, ревнував до Сільвії і страждав, коли десь ополудні знову стрічав його, що пах парфумами та свіжістю, проте з підфарбованими повіками. Ми разом прошкували на набережжя. Гомоніли про минуле. Оскільки за вдачею він був хвалько, то часто розповідав мені про свої подвиги. Я ніколи і в гадці не мав дорікати йому за брехню, зраду чи боягузтво. Навпаки, я захоплювався тим, як просто і гордовито він підтримував у моїй пам'яті цю печаль.

— Ти все так само любиш чоловіків?

— Звичайно. А що, тобі це прикро?

Він відповідав з милою і водночас хитруватою посмішкою.

— Мені? Ти здурів. Навпаки.

— Чому навпаки?

Він завагався, зволікаючи з відповіддю.

— Га?

— Ти сказав: навпаки. Ти їх також любиш.

— Я?

— Так.

— Та ні, хоча інколи я запитую себе, що воно означає.

— Це тебе збуджує.

— Отямся. Я ж кажу тобі…

Він ніяково засміявся.

— А Сільвія?

— Сільвія заробляє мені на кусень хліба.

— 1 все?

— Так. І цього досить.

Якщо, окрім свого впливу на мене, Стілітано дасть мені привід для якихось божевільних сподівань, то він знову оберне мене на раба. Я вже відчував, що мене ось-ось поглине незглибима і сумна стихія. І що мені віщували вибухи його гніву? Я йому про це сказав:

— Ти знаєш, що я завжди мав до тебе поваб і хочу кохатися з тобою.

Не дивлячись на мене, він відповів з усмішкою:

— Побачимо.

Після короткої мовчанки він запитав:

— Що тобі подобається робити?

— З тобою — все!

— Буде видно.

Він і оком не змигнув. Він і кроку не ступив до мене, тимчасом як уся моя істота жадала поринути в нього, я прагнув надати своєму тілу гнучкосте лози, щоб обвити його, вгорнути в серпанок, схилитися над ним. Місто було нестямне. Від портового запаху та його шамотні мене вернуло. Фламандські докери нас штовхали, але покалічений Стілітано все ж був дужчий за них. Можливо, у його кишені, оскільки він був чарівно необачний, завалялося кількоро зерняток наркоти, які надавали їхньому власникові манірности, гідної осуду.

Щоб добутися Антверпена, я перетнув гітлерівську Німеччину, де провів кілька місяців. Я пройшов пішки з Бреслау до Берліна. У мене свербіли руки щось поцупити. Але якась дивна сила стримувала мене. Німеччина наводила жах на всю Європу, власне, в моїх очах вона стала символом жорстокості. Вона вже була поза законом. Навіть на вулиці Унтер ден Лінден мені здавалося, ніби я прогулююся табором, що його облаштували бандити. Я був переконаний, що в мізку наивишуканішого з берлінських бюрґерів криються скарби дворушництва, ненависті, злоби, жорстокості, хтивості. Я насолоджувався своєю волею серед народу, якого взяли у шори. Звичайно, як і раніше, я й тут займався своїм ремеслом, але відчував при цьому певну незручність, бо те, що було його підмурівком, і те, що було його наслідком, — особлива моральна позиція, сперта на засади громадянської мужності — буле відоме всій нації і повертало її супроти інших народів.

«Це злодійський народ, — відчував я в глибині душі. — Якщо я тут краду, то не чиню нічого особливого, оскільки так склалися обставини: я підкоряюся заведеному укладові. Я його не руйную. Я не кою зла, не чиню безладу. Скандал тут неможливий. Я краду надаремне».

Мені здавалося, ніби боги, які відають законами, не обурювалися, а просто були непомалу подивовані. Мені було соромно. Але особливо я прагнув повернутися до країни, де закони звичної моралі піднесені до культу, на якому ґрунтується життя. У Берліні я вирішив заробляти собі на хліб проституцією. Кілька днів я був цілком задоволений, потім мені це набридло. Антверпен спокушав мене казковими скарбами, фламандськими музеями, жидами-ювелірами, судновласниками, що гуляли всеньку ніч, пасажирами океанських пароплавів. Розпалений коханням, я прагнув пережити зі Стілітано небезпечні пригоди. Він сам, здавалося, хотів поринути в гру і засліпити мене своєю хоробрістю. Якось увечері він заїхав по мене до готелю на поліційному мотоциклеті, правуючи однією рукою.

— Щойно поцупив ув одного лягавого, — сказав він мені з посмішкою, навіть не завдаючи собі клопоту злізти з мотоцикла.

Однак, утямивши, що сидячи в сідлі, своєю позою може скрутити мене з глузду, він зліз із мотоцикла, вдаючи, ніби оглядає двигун, а відтак, посадивши мене ззаду, рушив з місця.

— Треба негайно здихатися його, — сказав він мені.

— Ти божевільний. Можна обкрутити деякі справи…

Розпашілий од вітру та їзди, я відчув себе втягнутим у найнебезпечнішу гонитву. Через годину ми продали мотоцикла грецькому мореплавцеві, й той одразу ж повантажив його на судно. Це дало мені можливість побачити Стілітано у справжньому ділі, оскільки продаж машини, торги, залагодження оборудки не поступалися хитрощами перед найвишуканішою змовою.[xxv]

Як і я, Стілітано не був цілком дозрілим чоловіком. Хоча в реальному житті він вдавав із себе гангстера, тобто вміло розігрував цю роль. Я не знаю жодного злодія, що не був би в душі дитиною. Яка «серйозна» людина, поминаючи ювелірну крамницю, банк, почне серйозно і старанно обмірковувати подробиці нападу чи пограбування? Звідки в нього може з'явитися думка злютувати довкола себе гурт, заснований не на корисливості спільників, а на взаєморозумінні, дуже близькому до дружби, як не із мрії безпричинної гри, званої романтикою? Стілітано грав. Він любив бути поза законом, почуватися в небезпеці. Спонукою була його любов до естетики. Він намагався наслідувати ідеального героя, Стілітано, чий образ уже був закарбований на небесних скрижалях слави. Отже, він улягав законам, що правили у злодійському світі й творили його. Без них він був би ніхто, нуль без палички. Засліплений спочатку його величною самотністю, його спокоєм та безтурботністю, я гадав, ніби він створив себе сам, мимохіть, керований лише безсоромністю і зухвальством своїх діянь. Та ба, він шукав взірця. Можливо, то був непереможний герой із дитячих журналів? У будь-якому разі, легка мрійливість Стілітано чудово поєднувалася з його м'язами та жадобою чину. Герой коміксів, зрештою, закарбувався в Стілітановому серці. Я його шаную ще й тому, що хоч напозір він тримався цілком пристойно, але десь усередині, наодинці, відчував тілесну і душевну скутість, і постійно відмовляв своїй жінці у ніжності.

Не звіряючись один одному до решти, ми взяли собі за звичку бачитися щодня. Я обідав у його кімнаті, й вечорами, коли Сільвія працювала, ми вечеряли разом. Потім ми вешталися від бару до бару, щоб набратися по саму зав'язку. Майже щоночі він витанцьовував із чарівними красунями. Щойно він заходив, як атмосфера в барі мінялася, — спочатку за його столом, а відтак поволеньки й за іншими столами. Вона враз ставала гнітючою і несамовитою. Майже щовечора цей чарівний однорукий дикун, умить вихопивши з кишені свого дерев'яного молотка, хвацько встрявав у бійку. Докери, мореплавці, звідники оточували нас тісним кільцем, готові прийти нам на допомогу. Це життя мене виснажувало — я б краще залюбки блукав набережжями, в тумані чи під дощем. У моїй пам'яті ці ночі обсіяні зорями. Ведучи мову про якийсь фільм, один журналіст написав: «Любов розквітає серед бійок». Ця безглузда фраза ліпше за будь-яку блискучу промову нагадує мені про квіти, які називаються «ротики», що квітли поміж сухих будяків, а «ротики» — про мою оксамитову ніжність, якій Стілітано завдав болю.

Бувало, коли він не доручав мені жодної роботи, я крав велосипеди, а тоді перепродував їх у Маастріхті, що в Голландії. Коли Стілітано довідався, як спритно я перетинаю кордон, то одного дня ми вирушили до Амстердама вдвох. Місто його не цікавило. Він наказав мені зачекати його у кав'ярні й на кілька годин зник. Я знав, що його не варто про щось запитувати. Його цікавила моя робота, а мене його — ні. Увечері, коли ми повернулися на вокзал, він вручив мені запечатаний і перев'язаний мотузком маленький пакунок, завтовшки з цеглину.

— Я поїду потягом, — сказав він мені.

— А митниця?

— У мене все законно. Не хвилюйся. Ти, як звикле, підеш пішки. Не відкривай пакунка, це для одного приятеля.

— А якщо я влипну?

— Не жартуй із цим, бо інакше начувайся, побережи свою пичку.

Уміло затягнувши мене в тенета своїх отруйних чарів, в яких я буду борсатися, назавжди втративши себе, він лагідно мене поцілував і подався до свого потяга. Я супроводжував поглядом цей незворушний Розум, цього хранителя Зводу законів, у впевненій ході, безтурботності, у промовистому танці сідниць якого скупчилася вся його могутність. Я не відав, що було в пакунку, який став знаком довіри і талану. Завдяки йому я мусив перетнути кордон не заради своїх жалюгідних потреб, а виконуючи наказ верховного Владики. Щойно Оплітано звіявся з моїх очей, як усі мої клопоти націлилися на єдину мету — його пошуки, і саме цей пакунок і став моїм дороговказом. Під час моїх походеньок (крадіжок, розвідок, втеч) речі оживали. Ніч починалася з великої літери «Н». Брук, дике придорожнє каміння набували сенсу, спонукаючи мене заявити про себе. Дерева дивувалися, побачивши мене. Мій страх був близький до паніки. Кожна річ випускала на волю дух, який тільки й чекав на мій дрож, щоб збентежитися. Довкола мене лагідно тріпотів безживний світ. Навіть із дощем я міг би повести мову. Незабаром я почав вважати це почуття за особливе і віддавав перевагу йому, а не тому, що було його передумовою — страху, і тому, що стало причиною цього страху, — грабунку або моїй втечі від поліції. Ця тривога, діймаючи мене вночі, нарешті порушила спокій моїх днів. Отак я опинився у загадковому всесвіті, що втратив свій практичний сенс. Я втелющився у щось небезпечне. Насправді я вже розглядав речі не відповідно до їхнього звичного призначення, а залежно від тривоги, яку вони, бувши моїми друзями, в мене викликали. Стілітанів пакунок на моїх грудях під сорочкою виказував, ще яскравіше висвітлював таємницю кожної речі, розгадував її завдяки блудній усмішці на моїх устах, що оголювала у вишкірі мої зуби, усмішці, на яку він дозволив мені зважитися, аби звільнити мені шлях. А може, я ніс украдені коштовності? Скількох клопотів поліцаїв, скількох хитрощів нишпорок, поліційних псів, секретних телеграм коштував цей крихітний пакуночок? Отже, я мусив витіснити всі ворожі сили, бо на мене чекав Стілітано.

«Це неабияка падлюка, — казав я собі. — Він клопочеться, щоб не заплямувати своїх рук. Хоча ні, у нього ж лише одна рука».

Коли я добувся до Антверпена, то пішов прямо до готелю, неголений, немитий, бо хотів з'явитися до нього зі свідченнями своєї перемоги — з бородою, брудом і втомою, що доконала мене. Чи не так увінчують переможця лаврами, осипають квітами, прикрашають золотими ланцюжками, коли хочуть зробити з нього символ? Я ж ніс свою перемогу, нічим не прикриту. Поставши перед Стілітано у його кімнаті, я з удаваною невимушеністю простяг йому пакунок.

Ось, тримай.

Він тріумфально усміхнувся. Гадаю, він знав, що причиною успіху була його влада наді мною.

— Все обійшлося?

— Дрібниці. Це було неважко.

— А!

Він ще раз усміхнувся і додав: «Тим ліпше». Але я не важився йому сказати, що з таким самим успіхом міг би пройти цей шлях і він, уникнувши небезпечних пригод, оскільки я вже знав, що Оплітано був моїм власним творінням і так залежав від мене, що я міг його знищити. Попри те все я розумів, що Богові потрібен янгол-вісник, аби виконувати певні доручення, які йому самому не до снаги.

— А що там усередині?

— Кокаїн, певна річ.

Я таємно проніс опій.[xxvi] Але в жодному разі я не зневажав Стілітано за те, що він мене підставив.

«Це нормально, — казав я собі, — він падлюка, а я бовдур».

За те, що він так повівся зі мною, я був йому вдячний. Якби він вчинив у мене на очах безліч зухвалих вчинків, без моєї участи, ставши водночас їхньою причиною і метою, то Стілітано втратив би наді мною будь-яку владу. Потай я підозрював, що він не здатен віддатися якійсь дії цілком. Доказом цього була його турбота про своє тіло. Ванни, парфуми, щоранкове вилежування в ліжку, обм'яклі обриси, яких набуло його тіло. Розуміючи, що він мусить діяти через мене, я прихилився до нього, певний, що черпаю свою силу з цієї примітивної розладнаної потуги, яка становила його основу.

Та пора року (осінь), дощ, похмурий колір будівель, забарність фламандців, своєрідний характер міста, моє убозтво, яке викликало в мене смуток, — то була меланхолія, яка змусила мене оголити в собі ті всі явища і предмети, перед якими я ніяковів. Під час німецької окупації я бачив у кіно-новинах похорони ста чи ста п'ятдесяти жертв бомбардування Антверпена. Вкриті тюльпанами та даліями домовини, виставлені на румовищах Антверпена, нагадували лотки для квітів, перед якими проходили, щоб їх благословити, сила-силенна священиків та півчих хлопчиків із церковного хору у мереживних стихарях. Ця картина, зринувши у пам'яті наостанок, навіяла думку, що Антверпен відкривав мені тіньові сторони. «Вони вшановують, казав я подумки, культ цього міста, чиїм духом, як я здогадався ще тоді, є Смерть». Тим часом сам вигляд цих речей викликав у моїй душі сум'яття, породжене насамперед страхом. Відтак це сум'яття розвіялося. Мені здалося, ніби я сприймаю речі як ніколи ясно. Коли ж найпростіша річ втратила своє звичне значення, я почав діймати себе запитаннями, — чи правильно пити зі склянки і взувати черевики. Відкриваючи своєрідний сенс кожної речі, я збився з ліку. Мало-помалу Стілітано втрачав наді мною свою неймовірну владу. Він вважав мене за неуважного: я ж був, навпаки, уважний. Я був відсутній, навіть розмовляючи. Через зіставлення, підказані мені предметами, призначення яких здавалося несумісним, моя бесіда набувала гумористичного характеру.

— Слово чести, ти стаєш прицюцюркуватим.

— Прицюцюркуватий! — повторював я, витріщивши очі.

«Прицюцюркуватий». Я також пригадую, що мені буцімто відкрилася абсолютна істина, коли я у своїй сліпучій байдужості споглядав забуту на дроті прищіпку для прання. Витонченість і химерність цього невеличкого відомого всім предмета, здавалося, мене не здивували. Самі ж події я сприймав як незалежні. Читач здогадується, якою небезпечною могла бути така позиція за мого способу життя, коли я мусив щохвилини пильнувати, ризикуючи бути схопленим, якщо втрачав із поля зору звичний сенс предметів.

За допомогою Стілітано, а також завдяки його порадам мені вдалося вишукано вдягтися, хоча ця вишуканість була незвична. Гребуючи суворою модою харцизяк, я став вигадливо вбиратися. Так ось, тієї миті, коли я перестав бути жебраком, відрізаним ганьбою від практичного світу, той світ почав від мене вислизати. Я розрізняв суть, а не властивість предметів. Зрештою, мій гумор відштовхував від мене людей, до яких я був щиро прихильний. Я почувався розгубленим і до безглуздя спустошеним.

Молодий сутенер у барі, присівши навпочіпки, забавлявся зі своїм маленьким песиком; хоча ці пустощі й видалися мені геть незвичними в цьому місці, я радісно всміхнувся сутенерові та його песикові: я їх розумів.

Як розумів і те, що автобус, напхом напханий поважними і заклопотаними людьми, може слухняно зупинитися за найменшим порухом пальця дитини. Якщо жорстка волосинка загрозливо стриміла зі Стілітанової ніздрі, я без дрожу в руках брав ножиці і відчикрижував її.

Коли згодом, не зрікаючись захоплення від вроди якогось хлопця, я виявлю таку саму байдужість; коди я змирюся зі своїм хвилюванням і, відмовивши почуттю у праві командувати мною, досліджуватиму його з тим самим здоровим глуздом, я пізнаю своє кохання; починаючи з нього, я налагоджу стосунки зі світом: отоді й настане порозуміння.

Але Стілітано був розчарований. Я перестав бути у нього на побігеньках. Навіть якщо він мене бив чи шпетив. Навіть якщо він мене повчав, що таке зневага та штурхани. Антверпен втратив у моїх очах свій жалобний чар, а також морську сороміцьку поезію. Я чудово усвідомлював, що зі мною могло статитися все що завгодно. Я ладен був учинити злочин. Цей період тривав може з півроку. Я почувався цнотливим.

Арман був у від'їзді. Хоча інколи я чую, що його називають іншими іменами, ми збережемо саме це ім'я. І я сам сьогодні ношу ім'я Жана Ґальєна — за моїми підрахунками п'ятнадцяте чи шістнадцяте? Він повернувся із Франції, звідки, як я згодом дізнався, доправляв опій. Аби я міг охарактеризувати його одним-однісіньким словом, треба, щоб чиєсь обличчя вигулькнуло переді мною бодай на мить. Якщо це буде слово, яким означують вірність, ясність або щирість, що мені навіюють вигин губ, погляд чи то відкрита усмішка, то вони ускладнять його тлумачення. Обличчя стає дедалі складнішим. Його риси переплітаються: воно стає розпливчастим. У Стілітановому обличчі я намагався розгледіти жорстокість, яку псувала іронічна посмішка в кутиках очей або рота. Арманове обличчя було облудне, потайне, зле, підступне і брутальне. Звичайно, після того як я розпізнав цього чоловіка, що було не важко для мене, проте я знаю, що й тодішнє моє враження від його високих прикмет, які дивовижним чином зосередилися на обличчі й чітко проступили, було правильним. Лицемірство, злоба, глупота, жорстокість, лють — це все зводилося до одного. Не лише букет усіх цих якостей можна було побачити на його обличчі, а ще, я хочу підкреслити, на ньому читалося не в просторі, а в часі, залежно від мого настрою або внутрішнього Арманового стану те, що спричиняло їхню появу в його рисах. То був дикун. Він не мав звичної вроди у звичайному розумінні цього слова, але його обличчя, всі оті риси, про які йшлося, чисті, майже не скаламучені якостями протилежного ґатунку, надавали йому похмурого, проте яскравого вигляду. Він відзначався незвичайною фізичною силою. Тоді йому було близько сорока п'яти років. Проживши так довго вкупі зі своєю власною могутністю, він носив її в собі, як щось очевидне. Кінець кінцем завдяки своїй вправності він зумів щонайліпше з неї скористати, тож-бо ця могуть, ця тілесна потуга, що вгадувалася у формі черепа та шийних м'язів, ще більше утвердила і зміцнила в ньому оті всі мерзенні якості. Вона їх змушувала сяяти. Він був кирпатий, очевидно, від природи, бо його ніс, як мені здалося, не був зіпсований ударом п'ястука. Велика і міцна спідня щелепа. Голова кругла і майже завжди поголена. Шкіра на потилиці утворювала три складки, де збирався бруд. Він був високий і мав чудову статуру. Рухався зазвичай неквапом і вайлувато. Сміявся зрідка і нещиро. Голос мав дуже грубий, приглушений, майже бас. Не можна сказати, що грубий, але його тембр був дещо притлумлений. Коли Арман говорив дуже швидко або на ходу і квапливо, то таке торохтіння, несподіване для низького тембру голосу, породжувало дивовижну музичність. За такої жвавості можна було очікувати голосу високого або ж надто низького тембру, як у підлітків, коли він незугарно важко мужніє: але голос звучав легко. Ця невідповідність викликала, окрім того, ще й вишукані модуляції. Арман ледве встигав вимовляти слова, їхні склади налазили один на одного. Його мова звучала просто і легко, слова низалися у горизонтальному супокої. Власне, голос і давав зрозуміти, що замолоду ним захоплювалися, надто чоловіки. Така собі зухвала певність дає розпізнати тих, хто завдяки своїй силі та вроді викликав захват у чоловіків. Вони водночас і певніші себе, і більш ласі на ґречність. Арманів голос торкався якоїсь точки в моєму горлі і перепиняв подих. Він майже ніколи не поспішав, але в тих випадках, коли квапився на якесь побачення, і йшов між мною і Стілітано з високо піднесеною головою, трохи подавшись уперед, вільною, попри масивну статуру, ходою, то голос його, — диво, та й годі! — набував дедалі поважнішого тембру, майже сягаючи вкрай зухвалої досконалості. Щойно починало туманіти, із горлянки цього олив'яного бардадима видобувався блаватний голос. Здавалося, він належить квапливому, моторному, веселому, святковому підліткові, певному своєї чарівливості, сили, вроди, своєї незвичності, краси та винятковості свого голосу.

Усередині нього, в його органах, як мені уявлялося, примітивних, але з цупкої тканини зі строкатими дуже гарними відтінками, у теплих і родючих нутрощах вироблялося бажання зобов'язувати, застосовувати, виявляти лицемірство, дурість, злобу, жорстокість, плазування і досягати в такий спосіб для себе цілком непристойного успіху. Я побачив його у Сільвії в кімнаті. Коли я переступив поріг, Оплітано похапцем сказав, що я француз, його знайомий ще з Іспанії. Арман стояв. Він не простяг мені руки, дивився на мене, та й годі. Я залишився стояти біля вікна, не виказуючи жодного зацікавлення їхньою балачкою. Коли вони вирішили піти до бару, Стілітано сказав:

— Ти йдеш, Жанно?

Перш ніж я відповів, Арман запитав:

— Ти його завжди водиш за собою?

Стілітано всміхнувся і сказав:

— Якщо це тобі дошкуляє, можемо його залишити.

— Та хай собі йде.

Я пішов за ними. Випивши, вони розпрощались, і Арман знову не потис мені руки. Він вийшов із бару, навіть не глянувши в мій бік. Стілітано про нього не прохопився жодним словом. Через кілька днів, коли я зустрів його неподалік доків, Арман наказав мені йти за ним. Без зайвих слів він провів мене до своєї кімнати. Із тим самим позірним споневаженням він зґвалтував мене собі на втіху.

Скоряючись його силі та вікові, уярмлений ними, я віддався роботі з усією запопадливістю. Розчавлений цією тілесною масою, позбавленої будь-якої духовносте, я нарешті спізнав запаморочливе почуття від зустрічі з цим закінченим бидлом, байдужим до мого щастя. Я відкрив для себе, що шерсть, густо поросла на тулубі, череві та кульшах, може таїти в собі ніжність і випромінювати силу. Зрештою, я змирився з тим, що така бурхлива ніч огорнула мене своїм саваном. Чи то із вдячності, чи то зі страху я засвідчив це, поцілувавши волохату Арманову руку.

— Що сталося? Ти занедужав?

— А що тут поганого?

Я залишився з ним, щоб утішати його ночами. Коли Арман лягав спати, то витягував із штанів шкіряного паска й виляскував ним. Він шмагав невидиму жертву, чиєсь прозоре тіло. Повітря кривавилося. У такі хвилини він наганяв на мене жаху своєю неспроможністю бути тим Арманом, якого я звик бачити, — велетенського і лютого. Це виляскування супроводжувало і захищало його скрізь. Сказ і відчай Арманові через те, що він не був собою, змушували його здригатися, як коня, схарапудженого тінню, з кожною хвилиною все дужче й дужче. Тим часом він не зносив, коли я бив байдики. Він порадив мені вештатися довкола вокзалу чи звіринця і там ловити клієнтів. Знаючи, якого жаху наганяє на мене його присутність, він і гадки не мав пантрувати за мною. Я приносив йому зароблені гроші — всі до копійки. Сам він працював у барах. Із докерами та матросами він обкрутив безліч оборудок. Його поважали. Як усі тогочасні міські «коти» й халамидники, він носив полотняні черевики на плетеній підошві. Його безгучні кроки ставали вагоміші й пружніші. Часто він одягав матроські штани із товстого блакитного сукна, частина яких, звана «палубою», ніколи не була застебнута на всі ґудзики, так ніби якийсь трикутник відстовбурчувався спереду, або ж полотняна кишеня трохи оддималася на животі. Мало хто мав таку вихлясту ходу. Мені здається, що завдяки їй він пробирався до схронів пам'яти про своє двадцятирічне тіло — тіло пройдисвіта, «кота» і матроса. Він був їй вірний, як інші залишаються вірними моді своєї молодості. Але, попри свій виклично сексуальний вигляд, він прагнув його посилити, вдаючися до слів та жестів. Звиклий до Стілітанової соромливосте і брутальносте докерів у барах, я часто ставав то свідком, то призвідцею найзухваліших уточнень. Хай би там перед ким, Арман захоплено розводився про свій статевий орган. Ніхто його не спиняв. Хіба що, обурений його тоном і лихослів'ям, якийсь зухвалець присаджував його.

Бувало, випиваючи біля шинквасу, він тримав руку в кишені і пестив себе. Часом він вихвалявся величиною і красою — а також силою і навіть розумом — свого і справді масивного прутня. Не знаючи, як пояснити таку одержимість своїм статевим органом та його потугою, я захоплювався ним. На вулиці він пригортав мене до себе однією рукою, немов хотів стиснути в обіймах, і та ж таки простягнута рука брутально відштовхувала мене від нього. Оскільки я зовсім нічого не відав про його життя, крім того, що він обійшов цілий світ і був фламандець, я намагався розгледіти в ньому сліди каторги, з якої він, тікаючи, і приніс цього голеного черепа, ці масивні м'язи, ці свої лицемірство, жорстокість і лють.

Зустріч із Арманом стала таким катаклізмом для мене, що, хоча ми зі Стілітано і не переставали часто зустрічатися, проте, здавалося, він віддалився від мене — як у часі, так і в просторі. То було дуже давно і дуже далеко, коли я пошлюбився з цим юним хлопцем, чия твердість, прикрита іронією, раптом обернулася на чарівну лагідність. Упродовж мого життя з Арманом Стілітано ніколи не брав цього на кпини. Його стриманість завдавала мені легкого болю. Незабаром він став для мене втіленням Минулих Днів.

На противагу йому Арман не був страхопуд. Він не тільки не відмовлявся від герцю, а й ішов на небезпечні насильницькі дії. Він ззухвалювався навіть їх задумувати і впроваджувати у життя. За тиждень після нашої зустрічі він сказав мені, що ненадовго зникне і щоб я чекав на нього. Арман залишив мені свої речі — валізу з дещицею білизни — і пішов. Кілька днів я відчував полегкість, позбувшись нарешті тягаря страху. Ми часто прогулювалися зі Стілітано.

Якби він не поплював на свої долоні, щоб крутнути коловорот, я не помітив би того хлопця моїх років. Цей жест, притаманний робітникам, викликав у мене таке запаморочення, що я відчув, ніби падаю в порожнечу, в якийсь інший давно забутий час чи в загублений закутень своєї душі. Серце моє пробудилося, і моє тіло, мов від поштовху, скинуло з себе заціпеніння. Дуже пильно і з шаленою поквапливістю я вивчав цього хлопця: його рухи, чуприну, крижі, вигин його тіла, карусель, де він працював, її рух та музику, ярмарковий рейвах, місто Антверпен, де все те діялося, землю, яка обережно оберталася, Всесвіт, що зберігав таку дорогоцінну ношу, і себе самого, що з острахом володів цим світом і володів ним свідомо.

Я не побачив того плювка в долоні: лише завважив смикання щоки і кінчик язика між зубами. А ще бачив хлопця, який потирав свої жорсткі й чорні долоні. Нагнувшись, щоб схопитися за держак, я помітив шкіряний пасок, потертий, але міцний. Такий пас не міг бути прикрасою на кшталт отих ремінців, що підтримують штани всіляких там чепурунів. Матеріал і товщина цього паска засвідчували відповідальність, з якою він виконував свій обов'язок: тримати штани — найочевиднішу ознаку чоловічого роду, штани, які без цього довгого ремінця були б нічим, не змогли б утриматися, не вберегли б чоловічого скарбу і спали, уподібнюючи штанька до зв'язаного путами жеребця. Хлопець носив куртку, світячи тілом помежи нею і штаньми. Пасок не був затягнутий у петлі і за кожним рухом трохи піднімався, а штани опускалися. Приголомшений, я прикипів до нього очима. Я завважив, що ремінь діє напевне. Коли карусельник нахилився вшосте, ремінь уже оперізував, окрім матні, де сходилися два його кінці, хлопцеву спину і голий поперек.

— Нічогенький краєвид, га? — запитав мене Стілітано.

Дивлячись на мене, він говорив не про карусель, а про її доброго духа.

— Піди скажи, що ти його вподобав, піди.

— Не глузуй із мене.

— Я серйозно.

Він усміхнувся. Не маючи ані віку, ані вигляду, що дозволили б мені завести розмову з хлопцем чи спостерігати за ним із легкою награною чванькуватістю тих, хто удає із себе вишуканих панів, я хотів відійти від хлопця. Але Стілітано схопив мене за рукав.

— Ходи сюди.

Я звільнився.

— Облиш мене, — буркнув я.

— Я ж бачу, він тобі подобається.

— І що з того?

— Як то що? Запроси його на склянку вина.

Він ще раз усміхнувся і запитав:

— Ти боїшся Армана?

— Ти з глузду з'їхав.

— Отже, ти хочеш, щоб я до нього підійшов?

Тут хлопець випростався, його лискуче обличчя пашіло, налите кров'ю, як у п'яного. Поправивши свого паска на штанях, він — підійшов до нас. Ми стояли на дорозі, а він — на дощаній основі каруселі. Завваживши наші погляди, хлопець усміхнувся і сказав:

— Від цього кидає в жар.

— А спрага тебе не палить? — запитав Стілітано. І обернувшись до мене додав:

— Поставиш нам по келиху?

Робер рушив із нами до кав'ярні. Ця радісна подія вразила мене своєю простотою. Я вже не був поруч ані з Робером, ані навіть зі Стілітано, я розпорошився на весь світ і завважував сотні подробиць, що спалахували мигтючими зірочками. Я вже й не пригадую яких. Коли я вперше супроводжував Люсьєна, то відчув таке саме запаморочення. Я чув, як якась господиня торгувалася за ґерань:

— Я хотіла б мати таку саму рослину в себе у хаті… — сокоріла вона. — Чудова рослина.

її бажання мати в себе саме цю рослину з корінням та землею, серед тьми-тьмущої інших рослин, таке прагнення заволодіти нею мене не здивувало. Міркуючи про цю жінку, я пройнявся почуттям власника.

«Вона поливатиме свою рослину, казав я подумки. Вона купить їй кашпо із майоліки. Вона виставить її на сонце. Вона її плекатиме…»

Робер ступав субіч мене.

Уночі, закутавшись у ковдру, він спав під кожухом каруселі. Я запропонував йому місце у своїй кімнаті. Він переночував. Наступного вечора хлопець десь запропастився, і я подався на його пошуки. Як я й підозрював, він сидів в одному з барів, неподалік від доків, і гомонів з якимось чолов'ягою з манерами педераста. Я йому нічого не сказав, але попередив Стілітано. Наступного ранку, перед тим, як Робер мав іти на роботу, до нас завітав Стілітано. Його ще переповнювала неймовірна соромливість, тож він почувався страх ніяково, перш ніж сказав, чого, власне, він хоче. Нарешті він зважився:

— Працюватимемо разом. Ти заманюватимеш їх до нужника або на хату, — а нас із Жанно ждати не доведеться. Заявляємо йому, що ми твої братки і змушуємо цього типа розщедритися.

Я ледь не бовкнув: «А що робитиме Арман?» Але стримався.

Робер лежав у ліжку, світячи грудьми з-під ковдри. Щоб його не збентежити, я намагався не доторкатися до нього. Він став пояснювати Стілітано, яка небезпечна така витівка, але я бачив, що ті всі страхи здавалися йому далекими, невиразними, огорнутими густим туманом. Нарешті він здався. На нього теж подіяли Стілітанові чари. Мені було соромно. Я любив Робера, але не зміг би переконати його, а надто було мені гірко, що Стілітано намагався вдатися до засобів, винесених із наших близьких стосунків ще в Іспанії, про які знали тільки він і я. Коли Стілітано вийшов, Робер шаснув під ковдру і пригорнувся до мене.

— Це твій чоловік, га?

— Чому ти мене про це питаєш?

— З усього видно, що це твій чоловік.

Я стис його в обіймах, намагаючись поцілувати, але він відсунувся.

— Здурів абощо? На кий біс нам з тобою воно здалося!

— А то чому?

— Чому? Не знаю. Ми з тобою однолітки, яка з цього втіха?

Того дня він прокинувся пізно. Ми пообідали разом зі Стілітано і Сільвією, відтак Робер вирядився шукати свого хазяїна, щоб сказати йому, що він більше не працюватиме на каруселі, й розрахуватися. Ми пили цілий вечір. Минув уже тиждень, як Арман пішов, а звісток від нього жодних. Спочатку у мене промайнула думка втекти до Антверпена, а то й до Бельгії, прихопивши з собою його манатки. Але він впливав на мене і на відстані, отож я відмовився від свого наміру — не через страх, а через шалений потяг до цього дохожалого чоловіка, зрослого у злі, справдешнього бандита, здатного самотужки потягти мене за собою і ледь не на руках внести у жаский світ, з якого, гадаю, він постав. Я не покидав його кімнати, але день при дні моя тривога зростала. Стілітано пообіцяв не розповідати йому про моє палке почуття до Робера, але я не мав певності, що сам Робер не викаже мене знічев'я. Із одноруким Робер тримався досить таки невимушено. Позбавлений будь-якої ніяковості, він був грайливий, насмішкуватий, ледь нахабний. Коли вони обговорювали можливі оборудки, я помічав, що його погляд враз ставав зосереджений, а коли розмова закінчувалася, Робер увінчував її Цілком зрозумілим жестом: його великий і середній пальці стулялися так, наче проникали до внутрішньої кишені уявного піджака й обережно витягували звідтам уявну коштовність. То був легкий рух. Робер повагом креслив у повітрі дві ламані лінії: перша — наче рука вигулькує з кишені обкраденої жертви, друга — коли рука сягає до своєї кишені.

Ми з Робером обслуговували Стілітано, як обслуговують священика або артилерійську гармату. Колінкуючи перед ним, кожен зашнуровував свого черевика цього паші. Щодо його єдиної рукавички, то тут було складніше. Саме Роберові майже завжди випадало щастя застебнути на ній застібку.

Розповідь про кілька вдалих оборудок вам нічого не додасть до картини наших заведенцій. Найчастіше ми з Робером піднімалися до себе з якимось педіком. Щойно той засне, ми, поцупивши його гроші, передавали їх Стілітано, який чекав під вікном. Уранці цей телепень звинувачував нас у крадіжці. Ми дозволяли нас обшукати, але він не відважувався заявити в поліцію. Спочатку Робер намагався якось виправдати ці грабунки. Злодій-початківець завжди хоче крадіжкою покарати негідника.

— Ці людці — збоченці, — казав він.

Шукаючи вад у педерастів, яких він оббирав, Робер дедалі більше скидався на зануду, отож Стілітано з неприхованою брутальністю закликав його заткнути пельку:

— Якщо ти не облишиш своїх проповідей, тобі доведеться постригтися в попи. Ми це робимо з одної-однісінької причини — нам потрібне купило.

Після таких слів Робер геть розперезався. Бувши певний у Стілітановій підтримці, він дозволяв собі несамовиті вільнощі. Він просто почав блазнювати. Це розважало Стілітано, і він тепер ходив тільки з ним. Я чимраз більше занепадав духом. Я ревнував обох своїх друзів. Робер, який любив дівчат, загравав з усіма. Його любили. Через те, що він був зі Стілітано, я відчував, як він невпинно віддаляється від мене, виходячи поза межі моєї досяжності. Оскільки він був вродливіший від мене і йому легше вдавалося зваблювати чоловіків, Стілітано віддав йому моє манаття. Робер носив його невимушено, з усміхом. У мене залишилися тільки штани, піджак і кілька драних сорочок. Аби помститися Стілітано, я вигадував усілякі ниці способи відплати. Супроти Армана він ставав дедалі примітивнішим, позбавленим шляхетності. Його врода здавалася мені вульгарною. Мова — вбогою. Від Армана я чекав нових одкровень.

Я не можу твердити, що його сороміцькі манери дали мені перший поштовх до повзяття наміру писати порнографічні книжки, але я був, поза всяким сумнівом, приголомшений його нахабною відповіддю Стілітано, коли той дуже спокійно, з ледь помітною байдужістю запитав Армана, в чому причина його надто палкого захоплення такими манерами:

— У моїх яйцях, — відповів тамтой, — у моїх яйцях, жінки зазвичай виставляють свої цицькі, вони хизуються ними, то чому й мені не пишатися своїми яйцями, не виставляти їх напоказ, а то й не підносити на тарілочці. Я навіть маю право — вони ж такі гарні — надіслати їх у подарунок Полу Неґрі чи принцові Уелльському!

Стілітано не цурався цинізму, але до таких панегіриків йому було як до неба. Уже віддавна його глибоко приховані боягузтво, тюхтійство, лінощі — нагромаджуючись у ньому, залишали в мені дедалі гіркіший осад — й ось тепер він знову підіймався з глибу душі, щоб виповнити смородом моє дихання. Те, що інколи прикрашало його, — як ото виразка різьбить і розмальовує плоть — тепер давало мені підстави для зневаги. Його вади, здавалося, не зважали на мою ревність і лють і невпинно підточували наші стосунки. Одного разу, коли ми залишилися з Сільвією на вулиці самі, вона взяла мене за руку. Відтак пригорнулася до мене. Двоє чоловіків, яких я любив, через свою взаємну і недвозначну дружбу віддалялися від мене, відмовивши мені у доступі до своєї вільної і радісної приязності, але жінка одного з них, прагнучи втішити мене, ще більше мене цим принижувала. Від доторків її стегон та грудей мене занудило. Стоячи перед Стілітано, звичайно, щоб допекти йому, вона зважилася сказати, що я їй подобаюся. Стілітано і Робер вибухнули сміхом.

— Ну що ж, повештайтеся на пару. А ми теж прогуляємося вкупочці.

Виштовханий їхніми глузами, я відчув, як лечу сторч головою по осяяних світлом сходах, на вершині яких панує Стілітано. Я знову скотився до своєї Іспанії та лахміття, до ночей серед голоти, збагачений лише дещицею щасливих, але безнадійних хвилин: тепер я був певен, що мені ніколи не виборсатися з цього багна, що я приречений до скону лизати свої ноги, закурені виснажливими дорогами. Думка про воші уже відкладала яйця цих паразитів на моєму тілі. Ждати такого відкладання яєць насправді було вже недовго, і я навіть підстригав чуба. Я поклав убити Стілітано і Робера. Мені не вдалося стати злочинцем у сяйві слави, тож я жадав стати ним у стражданні: я вибирав каторгу або ганебну смерть. Я тримався лиш завдяки спогадам про Армана та надії на його повернення, але він не з'являвся.

Ми перебували в Бельгії. Французька поліція користувалася в мене неабияким авторитетом. Так само, як і її каральна машина. Те, що я вчинив за межами Франції, було не гріхом, а помилкою. Що чекає на мене на каторзі та в бельгійських тюрмах? Либонь, прикрощі від того, що мене позбавили волі. Стілітанові з Робером я запропонував здійснити похід до Мобежа.

«Якщо я вб'ю їх у Ар денах, то мене арештує французька поліція, і мене зашлють до Гвіани».

Але ніхто з них не пристав на мою пропозицію. Якось, залишившись у Стілітановій кімнаті сам, я поцупив револьвера із кишені його піджака, що висів у шафі.

* * *

Події, про які йшлося вище, я пережив між 1932 і 1940 роками. Нині, коли я описую їх вам, мене заполоняють інші любощі. Скориставшись новими своїми нотатками, подаю їхній опис. Хай вони прислужаться цій книжці.

Я вкусив Люсьєна до крови. Я сподівався, що він завиє від болю, його нечутливість мене вбиває; я знаю, що здатен пошматувати на кавалки тіло свого друга, вкинувшись у непоправну різанину, і все ж, зберігаючи глузд, відчуваючи захват від свого падіння. «Хай дедалі численніші стають на мені сліди від нігтів та гострих зубів, — казав я собі, — хай бризкає слина і пасмами рветься волосся і хай попри всі мої укуси Люсьєн зберігає незворушний вигляд, бо ознаки нестерпного страждання негайно змусять мене розціпити щелепи й перепросити його». Коли я вгороджував свої зуби йому в тіло, щелепи стискалися до дрожу, від якого трепетало все моє тіло. Я хрипко кричав, а все ж любив, та ще й як ніжно, мого любчика-рибалку із Сюке. Коли він простягається біля мене, то ніжно переплітає свої ноги з моїми, і м'якесенький крам наших піжам ще дужче нас бентежить; відтак він ретельно глядить місця, куди б притулитися щокою. Доки він не засне, я відчуваю надто чуттєвою шкірою своєї шиї тремтіння його повік і загнутих догори вій. Якщо йому засвербить у носі, його лінощі та байдужість не дають йому й рукою поворухнути, щоб почухатися, і він треться носом об мою бороду, ніжно буцаючи мене головою, як теля біля материнського вимені. У такі хвилини він до краю уразливий. Один мій злий погляд, одне різке слово можуть його ранити або ж розітнути, не лишаючи сліду, його тіло, що стало надто ніжне, шовкувате і пружне. Бувало, хвиля ніжності здіймалася зі споду мого серця, неждано-негадано для мене огортала мої руки, і ті стискали його все дужче й дужче, а він, навіть не ворухнувши головою, сягав губами мого обличчя, мого тіла і припадав до них. Така, власне, його мимовільна відповідь на раптове стискання моїх рук. Хвиля ніжності завжди озивається цим щирим поцілунком, після якого я чую, як моя шкіра розквітає від лагідності простого щиросердого хлопця. По цьому я розпізнавав його покору велінням мого серця, підлеглість його тіла моєму розумові. Я шепчу, мій голос звучить глухувато, придавлений вагою його голови, що спочиває у мене на грудях:

— Коли ти лежиш отак, пригорнувшись до мене, то мені здається, ніби тебе оберігаю.

— Мені теж, — каже він. — І на відповідь квапливо цілує мене.

— Що тобі теж?

— У мене теж враження, ніби я тебе оберігаю.

— Так? Чому? Я тобі здаюся слабким?

Він лагідно видихає:

— Так… Я тебе оберігаю.

Відтак, поцілувавши мене в заплющені очі, він покидає моє ліжко. Я чую, як він причиняє двері. Під моїми повіками з'являються образи: у прозорій воді рухаються сірі, страх прудкі комахи, які водяться на тванистому дні деяких водоймищ. Вони бігають у тінявій і прозорій воді моїх очей із замуленим дном.

Мене дивує, що таке м'язисте тіло цілком розгасає від мого тепла. Він завжди ходить вихилясом: його твердість тане. Гострі кути ребра обм'якають — тільки очі сяють зі снігових кучугур. Біля мене ця машина, призначена для боїв навкулачки, для ударів головою, ногами, простягується випростується, розгортається, і, на мій подив, доводить, що завжди була лише набутою лагідністю, тільки що стиснутою, скрученою в клубок, скутою, натужною, і я розумію, як ця лагідність, ця гнучка покірливість, відповідаючи на мою ніжність, враз обернеться на злобу, оскільки втратить привід бути самою собою, оскільки моя ніжність розвіється, якщо, наприклад, я покину хлопчину, якщо моя неміч зречеться можливості володіти цим дивовижним тілом. Я бачу, що здатне спричинитися до таких спалахів. 1 яку лють викликають такі пробудження. Його лагідність знову зіщулиться, стиснеться, згорнеться в клубок, перетворившись на жахливу руйнівну силу.

— Якщо ти мене покинеш, я розумом стеряюся, — сказав він мені. — Я буду останнім покидьком.

Інколи я боюся, що його лагідність раптом вийде з покори моєму коханню. Отже, треба діяти дуже обережно і мерщій скористатися з цього дарунку долі. Вечорами, коли Люсьєн стискає мене в обіймах і вкриває моє обличчя поцілунками, моє тіло огортає туга. Моє тіло немов потьмарюється. Його запинає жалобна тінь. Мої очі звертаються до моєї душі. Чи покину я цю дитину, чи відштовхну від себе? Чи дозволю йому зірватися з мого дерева і розбитися об землю?

— Моя любов завжди сумна.

— Це правда, щойно я тебе цілую, ти стаєш сумний. Я це завважив.

— Це наганяє на тебе нудьгу?

— Ні, анітрішечки. Я радий за тебе. Я буркочу подумки:

«Я люблю тебе… я люблю тебе… я люблю тебе…»

«Моя любов, можливо, завершиться тим, що вийде з мене, — кажу я собі, — прихопивши з собою ці слова, мов якусь отруту, що її виводять із тіла молоко чи проносне». Я тримав його руку у своїй руці. Мої пучки затримуються на його. Нарешті я забираю руку, я все так само його люблю. Той самий смуток огортає моє тіло. Таким я його побачив уперше: Люсьєн спускався із Сюке босоніж. Босоніж він гуляв містом, заходив до кінотеатру. Він носив бездоганно елегантний костюм: голубі полотняні штани і матроський тільник у біло-голубу смужку з закасаним аж по плечі рукавом. Не зайве буде додати, що носив він ще черевики на босу ногу; вони здавалися мені, сказати б, старанно дібраним причандаллям, що доповнювало його вроду. Я завжди захоплювався його витримкою і владним виглядом, якого надавала йому серед пихатого натовпу цього міста проста і ґречна певність у своїй вроді, вишуканості, молодості, силі та витонченості. Бувши в осередді цього щедротного щастя, він видався мені статечним, коли осміхнувся.

В араукарії листя червоне, густе і пухнасте, вельми дорідне і брунатне. Ними обсаджують цвинтарі, прикрашають могили давно померлих рибалок, котрі упродовж століть прогулювалися на цьому ще дикому і лагідному березі. Вони спражили на сонці свої вже й так засмаглі м'язисті руки, волочачи свої човни та сіті. Тоді вони носили одяг, який і нині мало в чому змінився: сорочка з великим викотом та барвиста хустина, якою вони обв'язували свої чорняві кучеряві голови. Рибалки ходили босоніж. Вони давно повмирали. Дерева, які й досі ростуть у міських парках, нагадують мені про них. Стовпище тіней, якими вони стали, не облишало своїх пустощів і палких розпатякувань: я відкидаю їхню смерть. Не мавши інших, ліпших способів воскресити молодого рибалку 1730 року і вдихнути в нього нову силу, я або видирався під пражисте сонце на скелі, або вечорами сідав під сосни і примушував його образ втішати мене. Товариства якогось шибеника не завжди ставало, щоб відвернути від них мою увагу. Якось увечері, струсивши з чуба та куртки сухе листя, я застебнув штани і запитав у Боба:

— Ти знаєш типа на ім'я Люсьєн?

— Так, а що?

— Нічого. Він мене цікавить.

Хлопець і оком не змигнув. Навмання, він струсив із себе соснову глицю. Відтак легким порухом торкнувся свого волосся, щоб перевірити на доторки, чи не залишилося там окрушин моху, і вийшов із затінку дерева, аби поглянути, чи не заляпав грязюкою своїх солдатських штанів.

— Із якого тіста цей тип? — запитав я.

— Він? Так, нікчемний зальотник. Водився з гестапівськими «котами».

Я знову опинився в осередді п'янкого вихору. Французьке ґестапо поєднувало в собі дві чарівні риси: зраду і злодійство. Додати до цього ще гомосексуалізм — і картина буде повна, кращої годі й уявити. Ґестапо відзначалося цими всіма чеснотами, які я підношу до ранґу християнських чеснот, здатних довести будь-яке тіло до такої твердості, як у Люсьєнового. Що тут цій установі закинеш? Ґестапо відрубне од світу. Воно зраджувало (зрадити — означало переступити закони любови). Воно дозволяло собі грабувати. Нарешті, через педерастію воно відлучило себе від світу. Отже, воно облаштувалося в нетлінній самоті. Жава мусив багато чого мене навчити, і я запитував:

— Ти певний того, що кажеш?

Боб глянув на мене. Труснувши головою, він відкинув на бік свої чорняві кучері. Він ступав обік мене в пітьмі.

— Ще б пак!

Я замовк, уважно стежачи за собою. На мене накотилися хвилі, збурені словом «ґестапо». По цих хвилях крокував Люсьєн. Вони несли його стрункі ноги, м'язисте гнучке тіло, його шию та голову, увінчану осяйним чубом. Я був у захваті від думки, що у глибині цього храму із плоті панує бездоганне зло, витворюючи цю бездоганну рівновагу із кінцівок і тулуба, зі світла і тіні. Храм сповільна занурювався у воду, серед морських хвиль, які билися об берег, кудою ми йшли, і той берег, мало-помалу, набувши плинності, розчинився у морі. Який спокій і яка ніжність виповнювали мене поруч із такою коштовною самотністю в такій багатій скарбничці! Я хотів поринути в сон, не склепивши очей, обійняти ці хвилі. Примара світу, неба, дороги і дерев увійшла крізь мої очі й оселилася в мені.

— А тобі ніколи не спадало на думку вступити туди, щоб грабувати?

Боб ледь помітним рухом повернув до мене голову. Його обличчя то світлішало, то ставало похмурішим, проте залишалося незворушним.

— Ти збожеволів. Де б я тепер був? На каторзі, як інші!

На каторзі або мертвий, як верховоди цієї організації: Лаффон, Боні, Клав'є, Паньон, Лабюссьєр. Я зберіг витинок із цієї газети з їхніми світлинами, щоб звідти черпати поживу для аргументів на захист зрадництва. Отже, я завжди одбивав їхні обличчя німбом. Моріс Пілорж із таким осяйним світанковим обличчям був весь фальшивий. Він брехав. Він брехав і зраджував із посмішкою на вустах усіх своїх друзів. Я його любив. Коли я дізнався, що він убив Ескудеро, то це було для мене, ніби обухом по голові, оскільки трагедія ще раз наблизилася до мене майже впритул, вона ввійшла в моє життя, славлячи мене, надаючи мені нової значущості (босота молола язиками: «Тепер він поруч із нами і срати не сяде!»). І я створив цього кумира, якого, можливо, обожнюю ще й досі — через вісім років потому, як йому відтяли голову. За той час, між убивством та смертю убійника, Пілорж перевершив мене у величі. Водночас, думаючи про його занапащене життя і обернене у тлін тіло, саме тоді я прохопився: «Нещасний дітвак»: я полюбив його. Власне, тоді я вибрав його не як взірець, а як підмогу в подоланні шляху до якогось неба, де я сподіваюся з ним здибатися (я не пишу «здибатися з ним знову»).

У мене стояли перед очима знуджені (крім Лабюссьєнового обличчя), розм'яклі через нескінченні острахи та вправляння у підлоті обличчя. Все було проти них: і неякісний папір, і наклад, і те, що їх вихопив фотограф у скрутну хвилину. На вигляд вони нагадували тих, хто попав у тенета, але в ті, які вони наставили на самих себе, у тенета власних душ. На прегарній світлині бачимо Вельпо Вайдманна, забинтованого, пораненого лягавим під час свого арешту, а також звіра, що втрапив у пастку, але в пастку, яку влаштували люди. Його власна справа не обертається супроти нього так, щоб спотворити його пику. Те, що побачив, і те, що я бачу тепер, коли дивлюся на них, на портрет Лаффона та на портрети його друзів — це різке неприйняття самих себе, відраза до самих себе.

«Справжній зрадник, зрадник через кохання, — казав я собі тоді, — не має вигляду дворушника».

Кожен із чоловіків, про яких я розповідаю, напевняка пережив періоди слави. Вони тоді купались у її сяйві. Я був знайомий із Лабюссьєром, я бачив, як він роз'їжджав із коханками на розкішних автах. Він був певний у собі й переконаний у своїй правоті, незворушний у центрі своєї діяльності добре оплачуваної нишпорки. Ніщо не краяло його душі.

«Гризота, почуття, що викликали в інших стільки хвилювань, написаних на їхніх обличчях, залишають незайманою Люсьєнову душевну чистоту, — кажу я собі».

Боб сподівався, змалювавши його мерзотником, відштовхнути мене від нього. Та ба, він тільки ще більше прихилив мене до нього. Закоханий, я уявляв, як Люсьєн убиває і катує. Я помилився. Він ніколи не зраджував. Я поцікавився у нього, чи не погодиться він поділити зі мною моє життя, навіть якщо в ньому стільки небезпек, а він подивився мені у вічі таким холодним поглядом, якого я ніколи в нього ще не бачив. То було джерело, що струменіло вже вологими луками, де ростуть квітки люби-мене та ота рослина, яку в Морвані називають плакучою травою. Потім він мені сказав:

— Так.

— Я можу покластися на тебе, на твою дружбу.

Той самий погляд і та сама відповідь.

— Я вестиму те саме життя, що й ти, хіба що не хочу красти.

— Чому?

— Ні. Я ліпше працюватиму.

Я замовк.

— Ти кажеш, якщо я тебе покину, то ти станеш розбишакою. Чому?

— Бо мені було б соромно.

За кілька днів я йому сказав:

— Ти знаєш, доведеться обходитися тим, що є. У нас майже немає купила.

Люсьєн ступав, устромивши очі в землю.

— Аби тільки було, що поцупити, — сказав він.

Я насторожився, затамувавши подих, щоб надто брутальним запалом не порушити крихкого механізму, який спонукав його вимовити ці слова. Я повів розмову про інше. Другого дня після відвідин Ґ. Г. Люсьєн поділився зі мною інформацією.

Ґ. Г. мешкає в квартирі, умеблюваній за чотири дні, коли німці вступили до Парижа. Перебравшись із трьома своїми друзями в однострої Вермахту (однострої викрали повії у солдатів, яких здолала втома, алкоголь та любов), він пограбував кілька приватних осторонців парижан, які покинули свої домівки. Його напхом-напхана вантажівка курсувала від Пасеї до гаража. Останнім часом він надбав собі меблів та килимів. Від таких килимів на всю кімнату, кажу я собі, передається крізь підошви ніг стриманість, вони дарують тишу — навіть самотність і душевний спокій, які може дарувати лише материнське серце. Вони дозволяють виголошувати ганебні слова і готувати мерзенні злочини. Люстри дослівно заполонили помешкання. Двоє його друзів, які порівну розділили свою здобич, померли, тобто їх убито в Італії під Дарнаном. Третього щойно засудили до примусових довічних робіт. Ці дві смерті і покарання освятили право Ґ. Г. на власність. Вони узаконили правдивість цього права. Упевнений — чи ні — що його ніхто ніколи не викриє, він ходив по цих килимах, розсідався у кріслах з незнайомим йому досі відчуттям власної значущосте.

— Хай вони тільки спробують мене виселити, — хвалився він мені.

Свою силу він черпає із певності у своєму праві володіти загарбаними меблями, цими розкішними речами, якими захоплювався Люсьєн. Помешкання — частина драми, яка ще не добігла свого кінця. Ця безцінна дарохранильниця, варта якої не дрімає. Відтоді як я дізнався про смерть його друзів, я сам заходжу до Ґ. Г. — сміливо, але з певним обридженням. Кожен предмет уже втратив будь-який зв'язок із колишнім хазяїном, підвладний іншій особі. Він тут «із тельбухами» належить своєму теперішньому власникові. Коли ми вийшли, Люсьєн сказав мені на сходах:

— Із цим жуком, очевидно, збіса кльово працювати.

— Як працювати?

— Як він!

— Як саме?

— Як та як! Сам добре знаєш — красти!

Можливо, Арман живе в таких самих розкошах, якщо його не розстріляли. Коли німці окупували Францію, куди він повернувся, цей плюгавець, звичайно, подався у ґестапо. Я дізнався про це через одного наглядача, коли під час мого затримання той знайшов у мене його світлину. Саме там було його місце, і мені довелося б іти за ним. Його вплив на мене вів мене туди.

(Оскільки добрячий шмат цього щоденника пропав, я не можу пригадати слів, які викликають у моїй пам'яті авантуру Альбера і Д., свідком, а не учасником, якої я був. Я не почуваюся на силі, щоб знову розповідати цю історію, але з поваги до трагічної тональности, якої вони надали своєму коханню, я мушу згадати бодай про нього. Альберові було тоді двадцять років. Він приїхав із Гавра. Д. зустрівся з ним у в'язниці Санте. Вийшовши на волю, вони почали жити разом. Щойно німці вступили до Франції, Д. взяли до ґестапо. Одного разу, у барі, він застрелив із револьвера німецького офіцера, щоб той не збиткувався над його товаришем. У шарварку, який зчинився, він примудрився передати Альберові свого пугача.

— Заховай мого пістоля.

— Драпаймо, драпаймо, Деде!

Не пробігли вони й п'ятдесяти метрів, як їм перепинили шлях. Перед очима в Деде враз постали тортури, яких він зазнає.

— Дай мені револьвер, — сказав він Альберові.

Той відмовився.

— Кому кажу, дай, я хочу застрелитися.

Але було запізно, німці вже стояли.

— Бебере, я не хочу, щоб вони взяли мене живцем. Застрель мене.

Альбер убив його, пустивши кулю в голову, відтак наклав на себе руки.

Коли я поновлював цей загублений уривок із щоденника, то мене тривалий час невідступно переслідувала врода Альбера, який не розлучався зі своїм кашкетом річкового флоту (чорна стрічка якого була заткана золотими квітками). Д. зухвало шпацерував Монмартром у своїх чоботях. Вони постійно гиркалися між собою (Д. було на той час сорок років), аж до їхньої смерті, свідком якої я не був. Щодо форми, якої я із самого початку надав цій оповіді, то вона мала слугувати невідь-якій моралі. Я не відчуваю в собі ані найменшої охоти відтворювати її наново.)

У момент крадіжки мене опановує дивовижний спокій укупі зі страхом. Моє тіло боїться. Хоч би скільки я стояв перед вітриною ювелірної крамниці, доки я не опинюся всередині, ніколи не повірю, що щось звідти поцуплю. А щойно переступлю поріг, я певен, що вийду звідти з якоюсь прикрасою: або перснем, або наручниками. Цю певність засвідчує невгавний дрож, який сковує мене, прошиваючи від потилиці аж до п'ят. Він вичерпується в моїх очах, вії яких залишаються сухими. Мої клітини немовби випромінюють коливання, хвилясті рухи яких є сутністю спокою. Я усвідомлюю себе від голови до п'ят. Я йду за хвилею. Її породив страх. Без неї не було б спокою, в який якомога поринає — сягає — моє тіло. Мені потрібна неабияка зібраність, аби не втекти. Вийшовши з крамниці, я боюся бігти чи бодай чимчикувати. Мене стримує якась пружна сила. Мої м'язи скувало, вони обважніли. Але невсипуща пильність скеровує мене на вулицю. Я погано уявляю Люсьєна за таких обставин. Чи не завагається він? Як він поведеться під час пограбування? Замок зламано. Щойно я штовхнув двері, вони кидають на мене брилу мороку, певніше, густющий туман, куди моє тіло покликане ввійти. Я входжу. Півгодини я діятиму, якщо я сам, у світі, що є сподом звичного світу. Моє серце калатає, як навіжене. Але моя рука зроду не здригнеться. Страх не покидає мене ні на мить. Я зовсім не думаю про власника цього помешкання, але кожен мій рух воскрешає його невидимий образ. Я переймаюся думкою про право власности, коли грабую цю власність. Я відтворюю відсутнього власника. Він не постає переді мною, а обволікає мене. Я вдихаю якісь невагомі часточки, які входять у мене, заповнюють мої легені. Спочатку не дуже страшно. Страх з'являється тоді, коли я вирішую йти на виступці. Рішенець визріває, коли в мешканні вже не залишається жодного потаємного закутка, і я посідаю місце власника. Тобто не конче тоді, як я натрапляю на скарб. Ґі майже завжди сідає до столу і їсть у пограбованій кухні чи залі. Декотрі вломники, пограбувавши, поспішають до вбиральні. Я не спонукаю Люсьєна до таких ритуалів. За своєю природою він зовсім не набожний. Скарб знайдено, треба брати ноги на плечі. Саме тоді страх виповнює моє тіло. Я намагаюся все пришвидшити. Не підганяти себе чи рухатися моторніше, а зробити так, щоб усе в чарівний спосіб закрутилося. Щоб чимхутчій перенестися звідси куди-інде, дуже далеко, але як стати моторнішим? Треба рухатися щонайрозважливіше, щонайповільніше. Та вповільненість веде за собою страх. Не тільки серце, а й усе моє тіло тріпоче. Я обертаюся на велетенську скроню, скроню, яка стугонить у цій пограбованій кімнаті. Бувало, я віддавав перевагу тому, щоб подрімати там, за дверима, якусь часинку, аби заспокоїтися, аніж виходити на вулицю і рятуватись, бо навіть, знаючи, що мене ніхто не переслідує, я все одно починаю відчайдушно петляти, бігти вулицями, повертатися назад, немов хочу заплутати сліди. Після похапливої крадіжки все відбувається ще гарячковіше: я наддаю ходи в ноги, кваплюся, і дільниці, у вигляді низки з ламаних ліній, мелькають перед очима. Таке враження, ніби сама швидкість, із якою я здійснив крадіж, пориває і тягне мене за собою. Я проти того, щоб Люсьєн ризикував у такий спосіб. Він не звик скрадатися. У його рухах, у його поведенції відчувається якесь ледь помітне вагання, скутість, які нагадують затримку останніх складів на скривлених зволожених вустах молодих американців. Люсьєн виглядає сором'язливим.

Одного разу я пригрозив його покинути.

— Поки що все гаразд, але скоро мій терпець урветься.

Я вийшов, навіть не поцілувавши його. Упродовж трьох днів я не хотів його бачити. Він, як звикле, не бідкався і не побивався.

«Гаразд, я його позбудуся, — міркував я, — а що тоді?» Мене опосіли докори сумління, ці думки затьмарили й отруїли і так надто бурхливий плин мого життя. Я сподівався, що він кинеться мені на шию. Я чекав на диво, але бракувало грози, щоб розвіяти хмари на небі. Надвечір третього дня я зайшов до його кімнати.

— Ти вже нажерся?

— Я не маю ані шага.

— Не міг у мене попросити грошей?

— Я думав, ти не захочеш дати.

Він говорив щиро, а відтак замовк. Він зовсім не чіплявся за життя. Його тупа покора своїй власній біді мене вкрай обурювала.

«Може, він горить бажанням це зробити, — думав я, — і лише брак уяви не давав йому вдатися до певних кроків».

Раптом мені здалося, ніби його замуровано десь у глибці, звідки не може долинути звук його голосу — голосу, звичайно, дуже несміливого і дуже тихого. То був паралітик, чия душа впадала у розпач на дні нерухомого тіла. Але що остаточно розтопило мою суворість, то це те, що я пригадав його слова про своє викручене плече: «Це не з моєї вини». Він проказав речення таким сумирним тоном, що я уявив собі, як він зашарівся в темноті.

«Гріх, — сказав я собі тоді, — залишити цього бідолашного хлопчину зовсім самого. Він може пригадати речення, що мені сказав, і вважатиме, що у мене кам'яне серце».

За дві хвилини, коли Люсьєн опинився в моїх обіймах, вткнувшись у мою шию, я схопив його за чуба, щоб зазирнути йому в обличчя, і побачив, що він плаче. За ці три дні його облягла безмежна тута. І тоді я відчув, як мою душу огортає спокій від того, що я втішив цього дітвака. Я пишався тим, що спричинився до сліз, радості і страждання цього хлопчини. З моєї ласки він став своєрідною перлиною, яка завдяки його сльозам та горю затужавіла до блиску. Його відчай і повернення до життя додали йому ще яскравішої вроди. Його сльози, його ридання, коли він припадав до моїх грудей, свідчили про мою мужність. Я його чоловік. Ледве Люсьєн витер сльози на своєму обличчі, лежачи поруч мене в ліжку, як знову почав м'яшкурити мочку вуха. Він її скручував, розкручував, посмикував.

— Вуху не завадила б зайва складка, — сказав він.

Облишивши вухо у спокої, він перейшов на мою щоку, відтак на лоба, роблячи на ньому бганку своїми жорсткими пальцями. (Його пальці розминали мою шкіру з твердою певністю. Його рухи не були мимовільні, Люсьєн надавав неабиякої ваги тому, що робив.) Здавалося, він приміряв до мене безліч усіляких облич, з яких жодне його не задовольняло. Я дозволив юнакові вовтузитися біля мене, оскільки ця гра давала йому змогу забути про своє горе. Вигадуючи ці зморшки, западини та пагорки, він забавлявся, але, забавляючись, залишався поважний. Хлопець не сміявся. Опинившись під такими винахідливими пальцями, я відчув його доброту. Завдяки їм, він мені нагадував виліпленого чи випиляного хлопчика-мазунчика, і я відчував до нього ту саму любов, з якою матерія ставиться до людини, що так радо надає їй форми.

— Що ти робиш із моєю щокою?

Моє запитання лине десь іздалеку. Де я? Що діється тут, у цьому готельному покої, на мідяному ліжку? Де я? До того, що він робить, мені байдуже. Мій розум відпочиває. Зараз цей літак, що гуде, розіб'ється об землю. Я залишуся тут, нарешті уткнувшись обличчям у його шию. Він не ворушитиметься. Я зав'язну в коханні, як у снігу, болоті чи страху.

Люсьєн обмацує мою шкіру, вії, підборіддя, щоку. Я розплющив очі ширше, подивився на нього і без усмішки, оскільки мені забракло на неї снаги, сказав йому з сумом (я не мав більше сили змінити тон):

— Що ти робиш із моєю щокою?

— В'яжу на ній вузлики.

Він відповів щиро, як говорять про щось звичайне з тим, хто може зрозуміти або ніяк не може збагнути такої простої і такої загадкової речі. Голос його був глухуватий. Коли він знову підняв мої вії, щоб їх розім'яти, я трохи відхилив голову вбік. Він сягнув рукою, щоб знову взяти її і наблизити до себе. Я відхилився ще далі. Він простяг руки і жалібно покликав, майже, як немовля:

— Жане, благаю тебе, поступися.

— Ти мені завдаєш болю.

— Бодай трішечки, мій любий Жане. Дай торкнутися до твоїх милих вій.

Я розумію, що пов'язує скульптора з глиною, маляра — з фарбами, кожного робітника — з матеріалом, який він обробляє, і відчуваю покірність, податливість матерії під рухами того, хто її оживляє, і знаю, яка любов передається через ці пальці оцим бганкам, оцим западинам, оцим пагоркам.

Чи покину я його? Люсьєн заважатиме мені жити. Якщо тільки його спокійна ніжність і потривожена чеснота не обернуться під сонцем моєї любови на тигра чи лева. Якщо він мене любить, чи піде слідом за мною?

«Що буде з ним без мене?»

Пиха не дасть йому повернутися до своєї родини. Поряд зі мною він звик до лінощів та розкошів. Чи піде він по барах? Він стане лихий і жорстокий із помсти, з виклику, з ненависті до всіх чоловіків. Мені байдужі нещастя всього світу, але я страждаю на саму думку, що цей хлопчина ступить на слизький шлях. На межі його падіння моя любов спалахує. Насамкінець вона щовечора влаштовує апофеоз сонця на спаді.

«Що буде з ним?»

Біль накочується й затоплює мене. Переді мною постає Люсьєн, його задубілі, сині, розбухлі, уразливі, промерзлі до самих кісток пальці, ледве розігнуті, щоб заховатись до кишень із зашмульганими краями пом'ятих штанів; я бачу, як він тупцяє на місці, від лютого холоду, перед кав'ярнею, не наважуючись туди ввійти; можливо, завдяки його натрудженим ногам народиться новий танок чи бодай якась пародія на нього. Він відкочує комір свого піджака. Незважаючи на вітер, од якого порепалися губи, він усміхатиметься старим педикам. Біль накочується на мене, але яке духмяне щастя розливається по всьому моєму тілу, виповнюючи моє серце, коли я усвідомлюю: та сама думка, що примушує мене його покинути, рятує його від того всього зла, на яке його прирікаю? Він не зненавидить мене. Нудотний сморід моєї Іспанії шибає мені в носа.

* * *

Чи маю я змогу зробити ліпше, аніж ставити його упродовж кількох сторінок в одну з найганебніших, знаних мені поз? Наївне, дитяче, а можливо, гордовите почуття спокути змушує мене думати, що я зазнавав такої ганьби заради того, щоб він сам звільнився від неї. Але для того, щоб експеримент виявився дійовішим, я примушую Люсьєна бодай на якусь мить опинитися в моїй нещасній шкурі. У книжці під назвою «Диво про Троянду», де йдеться про молодого невільника, якому його товариші плюють в обличчя і межи очі, я приймаю його ганебний стан на свій рахунок,і, розповідаючи про нього, кажу: «Я…» Але тут навпаки. Дощило. Присівши навпочіпки з іншими безрідними клошарами, Люсьєн притулився до кам'яної брили на пустищі поблизу порту, де до злидарів нікому не було ніякого діла. Кожен збирав собі там гілочки і розводив невеличке багаттячко, підігріваючи на ньому рис та квасолю, які перепадали їм під час роздання неподалік казарм і які вони приносили у бляшанках. Недоїдки гожих солдатів, поміж яких він був би найвродливіший, упереміш із їхньою жалістю або їхньою зневагою, це їдло, ця нечувана зупа перетворювалися на каміння і ставали поперек горла. Серце його стискалося. Тамовані сльози робили його вії кам'яними. Від вогнищ лишився жаристий присок — їх загасив дощ. Злидарі якомога оберігали свою юшку, ховаючи бляшанки під поли піджаків, під торби, накинуті на плечі. Пустка розкинулася біля муру, простягненого вздовж бульвару, що сполучається з Рамбласом, і перед відпочивальниками, що там прогулюються чи стоять, спираючись на парапет, відкривався справжній Двір Чудес, де вони щомиті ставали свідками дрібних суперечок, сутичок та жалюгідних оборудок. Кожна їхня дія скидалася на пародію. Злидарям був притаманний ґротеск. Те, що вони тут робили, було лише спотвореним відбиттям дивовижних пригод, можливого, мавпуванням життя багатих осель та гідних уваги достойників. Злидарі, які билися і сварилися між собою, злагоджували лють своїх рухів та криків, щоб уникнути будь-якої ознаки шляхетности, призначеної для вашого світу. Решта злидарів, спостерігаючи за цими сутичками, кидали на них легковажні погляди, оскільки їхні погляди, можливо, теж лише якесь відбиття. На дотепний випад, на гучний насміх, на раптовий напад велемовности, як і на майстерний, надто вправно завданий удар, вони відповідали не сміхом чи вигуками нестямного захвату. Навпаки — сприймали все мовчки, гудячи в душі такі об'яви почуттів, немов би ті були якоюсь непристойністю. Власне, давалася взнаки їхня соромливість. Приміром, жоден бідняк не сказав би іншому жалісливим тоном: «А що, старий бідаче, все гаразд. Усе минеться». Ці панове мали почуття такту. Заради своєї безпеки, щоб уникнути будь-якого психічного розламу, кудою могла б прослизнуги скорбота, вони споглядали світ із якоюсь байдужістю, що межує з безмежною ввічливістю. Їхня мова зберігала стриманість класиків. Знаючи, що вони лише деформовані й нещасні тіні чи відблиски, бідаки побожно працювали, щоб набути нещасної стриманості рухів та почуттів. Вони говорили не тихо і не голосно, а якимось проміжним тоном. Сцена, яку я хочу описати, відбувалася в дощ, але навіть ополудні під липневим сонцем, здавалося, на них стиха сіється мжичка і змушує їх тремтіти. Інколи з'являвся якийсь солдат. Він кидав кілька слів іспанською, і п'ятеро чи шестеро найупослідженіших, найстаріших і найпотворніших догідливо кидалися до нього: солдат відводив двох із них до пральні, де вони заходжувалися викручувати і розвішувати білизну. На ці виклики Люсьєн не відповідав ніколи. Із глибини своєї вартівні печалі він дивився просто себе, туди, де море вдалині зрошувалося слізьми. Його очі прикипали до однієї точки. Він був певний, що ніколи не вибереться з цього сну. Бруд чітко окреслював його риси. Від поту його лице робилось масне і лискуче, просто бездоганне для об'єктива. Він голився зрідка і погано, намилюючи щетину руками. Не розірвавши, як я в ту пору, зв'язків, які тримали в полоні тих, чий єдиний шанс — це зречення, він залишався залежним від вашого світу завдяки своїй молодості, вроді, турботі про свою вишуканість, голодові, потребі земної слави. Мені прикро його упосліджувати. Моя радість була б безмежною, якби я зміг назвати його шахраєм, пройдисвітом, потолоччю, негідником, злодієм, крутієм — чудовими іменами, покликаними оживляти в пам'яті те, що ви жартома називаєте дивовижним світом. Так ось, ці слова співають. Вони муркочуть. Вони викликають у вашій пам'яті також найсолодші, найлегковажніші втіхи, бо ви нашіптуєте їх тишком-нишком перед або слідом за словами: «ніжний», «любий», «жаданий» чи «коханий», які вони спритно з вас видобувають, а ви їх мурмочете своїм коханцям. Тож нехай Люсьєн впадає в розпач, а я від цього страждатиму! Зірвавши покров чесноти, оголивши сороміцькі місця, я зашарівся і відчув потребу сховатися або померти, але, гадаю, що, зустрівшись із цими стомливими тривогами саме тут, тепер, я завдяки безсоромності довідаюся про дивовижні красоти. (Я вживаю це слово про всяк випадок, оскільки сподіваюся відкрити світ світліший, де, не обмежуючи себе в почуттях, любові, можна буде вільно сміятися сміхом стриманим — і пустопорожнім.) Люсьєн страждав, але потаймиру, позаяк він умертвляв плоть. Дивлячись на свої брудні руки, він часом підскакував від несамовитого сказу і біг стрімголов до фонтана. Там він відважно обмивав свій тулуб, потім ноги, руки, вмивався і зачісувався беззубим гребінцем. Таке прагнення зрівнятися з вами було марне. За кілька день бруд знову роз'їдав його відвагу. Усе більше й більше він мерз на північних вітрах, хляв од голоду — не шляхетною кволістю від хворобливої млявості: його тіло залишалося так само вродливе, але він не міг ним навіть попишатися, бо то було б нахабство — огидний запах змушував його триматися осторонь від вас.

Я розповів досить про те, що з ним коїлося. Одного разу французькі туристи перехилилися мимохідь через парапет. Їхній пароплав зайшов у гавань Барселони, і вони на кілька годин зійшли на берег. Чужинці в цій країні, виряджені в чудові Габардинові плащі багатії, вони застерегли за собою право розглядати цей мальовничий архіпелаг убозтва, відвідини якого, можливо, були потаємною, прихованою метою їхніх круїзів. Не клопочучи собі голову тим, що можуть завдати болю жебракам, вони завели над їхніми головами короткий діалог, вдаючись до влучних, майже фахових термінів.

— Гармонія між відтінком неба і зеленкавими барвами їхнього лахміття просто чудова.

— …це справжній Ґойя…

— Бачите гурт по ліву руку? За ним дуже цікаво спостерігати. У Ґюстава Доре є сцени, композиція яких…

— Вони щасливіші за нас.

— У них набагато відразливіший вигляд, ніж у злидарів, що живуть у нетрищах Бланки, пригадуєте? Цікаво, що марокканський костюм надає простому бідоласі певної гідності, про який європеєць може тільки мріяти.

— Ми їх заскочили у повному заціпенінні. От би поглянути на них за сонячної погоди!

— Навпаки, оригінальність поз…

Із глибини своїх шовкових охлопків, натовп погуляльників розглядав цих зіщулених, скулених, згорнутих у клубок людей, безборонних перед вітрами та водами. Я ніколи не мав у своєму серці ні ненависте, ні заздрощів до панства, що бридливо сахалося від нас. Життєва мудрість радила нам притлумити свої почуття — лише покора і плазування. Багаті підвладні законам багатства. Коли Люсьєн побачив, що вони наближаються, то відчув у душі якусь тривогу. Вперше він побачив тих, хто прибув досліджувати його моральні якості, збочення, дивацтва. Одним ударом його скинуто в нечувану захлань, і це запаморочливе падіння, від якого йому зайняло дух, змусило його серце закалатати. Він бачив, як у руках цих людей, зодягнених у рукавички, злобливо виблискували хижі об'єктиви фотоапаратів. Дехто із знедолених розумів французьку, але тільки він один розрізняв відтінки нахабства, змішані із вельможною доброзичливістю. Кожен бідак догадливо скинув своє покривало чи дрантя і ледь вистромив голову.

— Хочете заробити?

Як і решта, Люсьєн підводився, спирався ліктями, присідав навпочіпки залежно від того, яку сценку хотіли сфотографувати туристи. Він навіть усміхнувся, коли йому загадали це зробити, до старого жебрака, і не пручався, коли з його мокрого лоба відкинули брудні патли. Позування затяглося, позаяк година стояла похмура. Нарікання на світло не заважало туристам вихваляти якість своєї плівки. Коли інші небораки наївно гонорилися тим, що прислужилися мальовничості краєвиду, без якого Іспанія була б не така приваблива, то Люсьєн відчував, як його виповнює і заливає сором. Усі вони були лишень часткою славнозвісного краєвиду. У Марселі, коли мені було шістнадцять років, я сам серед інших хлопчаків чекав на панство, яке нас вибере для знімків, — чи розумів я тоді, утворюючи композиційну групу з п'ятнадцяти чи двадцяти злодійчуків, на яких приїжджають подивитися з другого кінця світу, і які є тяглим, але посутнім елементом, що творить любе серцю педиків місто? Декотрі мої однолітки і досі при зустрічі зі мною ляскають себе по лобі:

«О, так, пригадую, я бачив тебе на вулиці Бугрі». Або: «Я зустрічав тебе на бульварі Бельзюнс».

На додачу до своєї брутальності, волоцюги розташувалися в найбрудніших закапелках, байдужісінькі до свого здоров'я; Люсьєн і собі вмостився на мокрій приступці, втелющивши ноги в калюжу. Він не докладав жодних зусиль, щоб повернутися у ваш світ, він втратив надію. Його жалюгідний образ був призначений для ілюстрації мандрівки якогось мільйонера-аматора.

— Вас я сфотографував п'ять разів, — вирік пан. — А відтак простяг Люсьєнові десять песет, за що той подякував по-іспанському.

Сірома виказала стриману вдячність і радощі. Одні одразу ж подалися пиячити, а інші знову завмерли в зігнутих позах: здавалося вони сплять, але насправді творили своєрідну істину, яка належатиме лише їм і яка їх порятує: нужда у чистому вигляді.

За допомогою цієї сцени, лише однією з-поміж багатьох інших, я хотів би очистити уявлення про Люсьєна, щоб воно досягло довершеності і було гідне щастя, яке я йому тоді виковував.

Його добре знані мені риси: ніжність, привабливість, вразливість — були радше вадами, а не чеснотами (як-то кажуть, уразливим місцем), пропонуючи мені його в таких позах, без яких його страждання було б таке велике, що він наклав би на себе руки. Одначе, щоб полюбити його дужче за самого себе, треба, щоб я усвідомив його немічним, тендітним, аби ніколи не піддатися спокусі (всупереч самому собі) його покинути. Мої авантури стануть йому в пригоді. Я їх пережив. Тому образові Люсьєна, яким він мені уявлявся, я жорстоко даю пройти через ті самі випробування. Якщо не брати до уваги, що те все вистраждало моє власне тіло і мій розум. Потім, виходячи з них, я виліплю з нього такий образ, який він буде наслідувати.

Я щойно якось незугарно описав своє намагання звалити на себе чужу біду, та ба, нічого не вдієш: одне те, що я досить туманно уявляю собі механізм такого звалювання, а друге — вже запізно, я надто стомився, аби спробувати змалювати це ще ліпше.

Щоб Люсьєн не лише розкошував у щасті, а й випромінював його, я хочу виліпити його, взоруючись на заздалегідь підготовлену, витворену моїми власними пригодами, виразно окреслену модель. Себто мало-помалу я привчу його розуміти ті пригоди й усвідомлювати, що я виліплений з їхнього тіста, змушуючи самого себе говорити про них не червоніючи, не нарікаючи на себе і не розчулюючись, — хай він затямить, що від мене залежить, аби він мав із них користь. Ось чому я вимагаю, щоб він дізнався про мою проституцію і визнав її. Хай він дізнається до найменших подробиць про мої наймерзенніші крадіжки, хай він страждає від цього і хай змириться з цим. Хай він також дізнається про моє походження та мою педерастію, про мою підлоту, а також дивовижну уяву, яка підсовує мені в матері стару злодійку з пожухлим і потайним обличчям; про мої звички просити милостиню; про мій голос, що його я міняв і приглушував, як це заведено серед злидарів та міщан; про Дотепний спосіб залицятися до педиків мого власного винаходу; про мої заведенції нервового гомика; про мою сором'язливість перед вродливими хлопцями; про той випадок, коли один із них, відкинувши мою ніжність, віддав перевагу нахабному і сподобному пройдисвітові; про те, як французький консул, побачивши мене, затулив собі носа і наказав спровадити мене за двері; і, нарешті, про мої нескінченні мандри Європою у незмінному рам'ї, в супроводі голоду, зневаги, втоми та гріховного кохання.

Коли Стілітано покинув мене поблизу Сан-Фернандо, моя тута стала ще нестерпнішою, а відчуття власного убозтва ще глибшим. (Кажучи про бідних, араби вживають слово «meskine». Я був жалюгідний.) То був навіть не спогад про нього, що я зберігав у собі, а образ казкової істоти, яка стала першопричиною і приводом для всіляких бажань, істоти грізної і лагідної, далекої і близької, що оселилася в мені, бо, ставши тепер мрією, вона набула, сама брутальна і жорстока, мінливості деяких газових туманностей, їхніх велетенських розмірів, їхнього сяйва у небі, ба навіть їхніх імен. Виснажений сонцем і втомою, я топтав Стілітано ногами; і здійнята пилюга була невідчутна на дотик, а тим часом мої завогнені очі намагалися вихопити найдорогоцінніші деталі з його тепер більш людського й водночас недосяжного образу.

Щоб досягти у цій книжці поезії, тобто передати читачеві ще невідоме мені тоді, - як, зрештою, і тепер — почуття, мої слова волають до хтивої розкоші й до пишних обрядів цього світу, але, на жаль, не до раціонального укладу нашого сьогодення, а до краси минулих або мрущих епох. Я сподівався, виражаючи цю поезію, звільнити її від впливу, що чинять на неї предмети, органи, речовини, метали, настрої, з яких іздавна творили культ (діаманти, пурпур, кров, сперма, квіти, орифлами, очі, нігті, золото, корони, намиста, зброя, сльози, осінь, вітер, химери, моряки, дощ, жалоба), і в такий спосіб здихатися світу, який вони звістують (не від того, який вони називають, а від того, який вони воскрешають у пам'яті і в якому я грузну), але будь-які мої намагання марні. Я постійно вдаюся до цих слів. Вони множаться і пожирають мене. Завдяки їм я перетинаю генеалогічні шари, Відродження, Середньовіччя, добу Каролінґів та Меровінґів, добу Візантії та Стародавнього Риму, епопеї, навали, щоб добутися часів міфології, де можливе будь-яке творіння.

Я запитую себе, що може ховатися під запиналом цієї слини, мене хвилював потаємний сенс її клейкого і білого плювка, не хворобливого, а навпаки, наділеного неймовірною силою, здатного викликати величезну енергію розпусти. (Схвильований читанням навмання, наштовхуючись на терміни, пов'язані з релігійністю, я, природно, використовував їх у мріях про свої любовні пристрасті, які, діставши у такий спосіб імена, навдивовижу розросталися. Разом з ними мене поглинула первісна авантура, керована стихійними силами. Можливо, щоб створити мене наново і на ліпший лад, любов відсилала мене до основ, здатних викликати бентежні слова, якими ті основи називають: богослужіння, церемонії, явлення, літанії, королівська влада, магія… Завдяки такій сукупності слів, завдяки недосконалому Всесвітові, який вона, любов, пропонує і який я тримаю в собі, я почувався розпорошеним і знищеним.) У цьому безладові, у цій несосвітенності я жебракував, мандруючи від села до села.

Уздовж іспанського узбережжя через кожні три-чотири кілометри митники порозставляли невеличкі курені, звідки можна було зорити море. Якось увечері хтось увійшов до куреня, де я влаштувався на ночівлю. Коли я був злидарем, який продирався крізь дощ і крізь вітер, найменша заглибника, найменший прихисток ставали для мене житлом. Інколи я опоряджав його із вигадливим комфортом — як до його особливостей: то як театральну ложу, то як капличку на цвинтарі, то як печеру, то як покинуту каменярню, то як товарний вагон — як усе, де я бував. Переслідуваний невідчепною думкою про житло, я подумки, залежно від його архітектурного стилю, прикрашав свій щойно знайдений дім. Коли я не надибував на прихисток, то ладен був обернутися на канелюри псевдоколон, що прикрашали фасади з кариатидами, балконами, різьбленим камінням, — незграбним буржуазним гараздом, вираженим у цих деталях.

«Я мушу їх полюбити, — казав я собі, — я мушу їх пестити, я мушу їм належати, як і вони мені, і щоб порядок, який вони підтримують, став і моїм».

На жаль, я ще не доріс до них. Щось мене тримало від них на віддалі, заважало цій любові. Я знеохотився до земного щастя. Нині, коли я багатий, але стомлений, я прошу Люсьєна посісти моє місце.

Зігнувшись у три погибелі, зіщулившись у своєму пальті, щоб захиститися від морської вологи, я забував про своє тіло та втому, уявляючи для куреня з очерету і тростини ці всі прикраси, які перетворили б його на чудову оселю, зведену, власне, для того, щоб дати притулок чоловікові, яким я ставав у ці хвилини, для того, щоб моя душа гармонійно зливалася з ландшафтом — морем, небом, скелями, ландами — і хисткою будівлею. Якийсь чоловік перечепився об мене. Він лайнувся. Я вже не боявся ночей, а навпаки. То був митник років на тридцять. Озброєний рушницею, він прийшов вистежувати рибалок та моряків, які промишляють контрабандою між Марокко та Іспанією. Спочатку він хотів мене витурити, але потім, посвітивши в обличчя ліхтариком і розгледівши, що я молодий, дозволив залишитися. Він поділився зі мною своєю вечерею: хлібом, оливками, кількома оселедцями, а також вином. Ми трохи побазікали, потім він мене приголубив. Чоловік назвався андалузцем. Я вже не пригадую, чи був він вродливий. Через отвір видніло море. Ми не помітили ніякого човна, але чули, як весла б'ють об воду, і голоси людей. Він спробував вийти, але я вдався до ще вишуканіших пестощів. Він не зміг від них відірватися, і контрабандисти спокійно причалили.

Скоряючись примхливим бажанням митника, я корився авторитарному орденові, не годити якому було зась, — поліції. На якусь хвильку я забув про те, що я голодний, обідраний волоцюга, цькований собаками і переслідуваний дітьми; я вже не був колишнім відважним злодієм, який глузував із лягавих, а фавориткою під нічним зоряним небом, яка заколисувала переможця. Коли я зрозумів, що тільки від мене залежить, аби контрабандисти щасливо висадилися на берег, я відчув відповідальність не лише за них, а й за тих усіх, хто діяв поза законом. До того ж я відчував їхні погляди і не міг їх покинути напризволяще. Гордість була моїм опертям. І, нарешті, Удаючи із себе закоханого, я затримував поліцая, а стримуватиму його запевне, — казав я собі, — якщо моя любов буде ще палкішою, і, не вигадавши нічого іншого, я кохав його з усіх сил. Я подарував йому найчудовішу з моїх ночей. Не на те, щоб ущасливити його, а щоб звалити на себе — а його тим самим звільнити — від його власної ганьби.

Зрада, крадіжка та гомосексуалізм — ось головні теми цієї книжки. Між ними існує — хоч вона й не завжди очевидна — єдність, принаймні, мені здається, ніби я розпізнаю щось схоже на кровообіг між своїм нахилом до зради, крадіжками та своїми пасіями.

Коли я вгонобив його, митник запитав мене, чи не почув я чогось дивного. Таїна сеї ночі та сього моря, яким сновигали невидимі злочинці, мене збентежили.

Вельми своєрідне почуття, яке я навмання назвав поезією, залишило в моїй душі тривожний слід, який незабаром зник. Якийсь шепіт уночі, а в морі сплески невидимих весел, на тлі моєї своєрідної обстави, приголомшили мене. Я завжди завмирав, силкуючись утримати ці блудні миті, що, як мені здавалося, на манір душі, визволеної від тіла, шукали свідомості, яка могла б їх помітити і відчути. Знайшовши її, вони щезають: поет вичерпує світ. Але якщо натомість він пропонує інший, то це може бути лише його власна вигадка. Коли в Санте я взявся до писання, то ніколи не намагався ще раз пережити свої почуття чи передати їх будь-кому, а лише хотів виразити те, що вони мені накинули, з чого я створив якийсь невідомий (моральний) лад (насамперед самого себе).

— Так, — сказав я.

Він запитав мене, де вони могли висадитися. Його погляд нишпорив у темряві. З рушницею навпереваги, він був готовий першої-ліпшої хвилини вистрелити. Так от, оскільки точність — моя струнка, я ледве показав йому правильний напрямок: але здоровий глузд зупинив мене й порятував пачкарів. Удвох, немовби я був його псом, ми трохи повешталися по скалах і повернулися до куреня задля нових утіх.

Я продовжував свої мандри надбережним шляхом, ідучи то поночі, то вдень. Мені ввижалися химерні примари. Втома, сором і злидні примушували мене шукати притулку лише в тому світі, де кожна подія мала якийсь сенс, незбагненний для мене, але вочевидячки не той, що його пропонує реальний світ. Вечорами я слухав співи: селяни збирали врожай помаранчів. Удень я заходив до церкви перепочити. Оскільки моральний уклад бере свій початок від християнських заповідей, то я жадав злитися з думкою про Бога: під час ранкової меси, бувши великим грішником, я причащався. Священик брав проскуру із дароносиці (іспанський кюре)!

«У якому ж соусі вони змочені?» — запитував я себе. Соусом була солодкава маса на блідих пальцях священика. Щоб роз'єднати проскури, з яких він брав лише одну, він намацував їх зворушливим рухом, буцім сколочував густу рідину в золотій посудині. Так ось, знаючи, що проскури випечені з тонесенького білого сухого тіста, я дивувався з його рухів. Відмовляючись визнати Бога як світло, відповідно до пояснень теологів, я відчув Бога — або, радше не його, а нудотне враження таїни — завдяки кільком мерзенним бридким деталям (що залишилися від дитячого уявлення) католицької літургії.

«Із цієї нудоти, — казав я собі, — й постала чудова структура законів, бранцем якої я є».

У похмурій церкві, перед священиком у ризі, мене поймав страх. Та що ідальґо, які стояли навколішки поруч зі мною, не сахалися мого лахміття, беручи на кінчик язика таку саму проскуру, та добре знаючи, що її могутність виявляється всередині нашої душі, а не деінде, я, щоб схопити її на місці злочину та обману і зробити з неї свою спільницю, подумки шпетячи, пережовував її. Бувало, я посилався не на Бога, а на оту нудоту, яку викликали в мене церковні відправи, сутінки каплиць, де на тебе чатують богоматері та воскові свічки, причепурені для балу, співи мертвих або звичайний гасильник для свічок. Я пригадую те дивне враження, оскільки щось таке мені доводилося відчувати весь свій вік за обставин, дуже далеких від тих, що я описую. Армія, поліційні відділки та їхні господарі, в'язниці, пограбовані помешкання, душа лісу, душа ріки (небезпека як докір або співучасть уночі) та кожна подія, свідком якої я був, дедалі більше утверджували в мені те саме відчуття огиди і страху, переконання, що думка про Бога перетравлюється у моїх кишках.

Покинувши південь, як завжди пішки, я знову почимчикував у напрямку Франції. Все, що я звідав у Севільї, Тріані, Аліканте, Мурсії та Кордові, зводилося, головно, до нічліжок і чашки рису, які нам подавали. Проте я розпізнавав під мішурою лахміття — безглуздою позолотою — кутасті м'язи, які, зненацька напружуючись, за кілька років прорвуть її. У глибині свого відчаю я не забував про насолоду та шпичаки шалу.

(Із якогось комуністичного видання я витнув вірша, який батожив воїнів Леґіона Азюль,[xxvii] фашистів-гітлерівців. Скерований проти них, цей вірш водночас їх і оспівує. Цитую:

РОМАНС ЛЕҐІОНА АЗЮЛЬ

Ми католики що тре…,

Ми — найліпші в світі вбивці,

Про республіку мовчіть,

Про дубці нам, розкажіть,

Про рицини квіт, сміливці.

… … … … … … … … …

У Кастилії сніги,

Завивають там вітри,

Нас залізні ждуть хрести,

Ми досягнемо мети,

Нас залізні ждуть хрести

І коханок поцілунки.

У Кастилії сніги.

Написаний іспанським пересічним віршомазом, цей вірш гудить Іспанію. Леґіон Азюль був командою вбивць, яких скерували до Росії на допомогу Гітлерові. Небесна барва в поміч дияволові!)

Ні карабінери, ні аґенти муніципальної поліції мене не затримували. Вони бачили в мені не людину, а дивний плід нещастя, до якого не можна прикласти закону. Я перейшов усі межі пристойності. Наприклад, ніхто б не здивувався, якби я приймав якогось чистокровного принца чи іспанського гранда, називаючи його своїм кузеном і розмовляючи з ним найвишуканішою мовою. Це не було б дивним.

— Приймати іспанського ґранда. Але в якому палаці?

Аби ви ліпше зрозуміли, до якої межі самотності джерела моєї незалежності я дійшов, я вдаюся до цього риторичного прийому, до якого мене змушують обставини та успіх, що виражаються словами, гідними бути виразниками тріумфу сторіччя. Словесна спорідненість передає спорідненість моєї слави з дворянською. Я породичався із принцами та королями завдяки своєрідному, таємному, не знаному людям зв'язку, який дозволяє пастушці бути на «ти» з королем Франції. Палац, про який я розповідаю (оскільки іншого слова не доберу), — то архітектурний ансамбль вишуканих, ба більше, витончених почуттів, які видобувають гордість із моєї самоти. Юпітер викрадає Ганімеда і цілує його: я теж міг собі дозволити будь-яку розпусту. Я відзначався звичайною витонченістю і невимушеністю відчайдухів. Моя відвага зводилася до руйнації всіх звичних життєвих засад і відкриття інших. Відкриття здійснювалося повільно.

Спостерігаючи за дисципліною — а не за внутрішнім розпорядком виправної в'язниці — у Меттре, я згодом відкрию для себе її чесноти. Щоб стати колоністом, я силував себе. Як і більшість неповнолітніх харцизяк, я міг би мимохіть, не роздумуючи, здійснювати безліч вчинків, які творять колоніста. Я пізнав би злигодні та нехитрі радощі, і життя пропонувало б мені лише банальні думки, які може висловити будь-хто. Меттре, який щедро обдаровував мої любовні потяги, постійно ранив мої почуття. Я страждав. Я відчував жаский сором від наголо остриженої голови, ганебного вбрання та ув'язнення в цьому мерзосвітньому місці, я зазнавав зневаги інших колоністів, дужчих за мене або жорстокіших. Аби пережити своє горе, я дедалі більше замикався в собі, виробляв сувору дисципліну. Її механізм нагадував щось схоже (відтепер я буду до неї вдаватися): на всяке несправедливе звинувачення, висунуте проти мене, я від щирого серця відповідав ствердно «так». Ледве я встигав вимовити це слово — чи відповідне речення — як одразу відчував у собі потребу зробитися тим самим мерзотником, за якого мене вважали. Мені тоді було шістнадцять років. Ви мене зрозуміли: у своєму серці я не зберіг жодного закутка — криївки для своєї цноти. Я визнавав себе боягузом, зрадником, злодієм, гомиком, якого вбачали в мені. Звинувачення могло бути висунуте бездоказово, і, щоб видатися винним, я мусив, очевидно, вдатися до дій, властивих зрадникам, злодіям, боягузам, але це виявилося зайвим: набравшись трохи терпцю, зібравши думки, я відкрив у собі досить підстав для того, щоб до мене прикладали такі прозвиська. Мені заціпило, коли я дізнався, з яких нечистот я складаюся. Я зробився паскудним. Мало-помалу я звикся з таким станом. Я спокійно міг зізнатися в ньому. Зневага, з якою до мене ставилися, обернулася на ненависть: я досяг успіху. Але яких душевних гризот я зазнав![xxviii]

За два роки я став дужим. Тренування, до якого я вдався, схоже на духовні вправи, допомогло мені піднести бідність до чесноти. Одначе я досяг перемоги лише над самим собою. Навіть коли я стикався зі зневагою дітей або чоловіків, то мені самотужки доводилося переборювати лише себе, бо йшлося не про зміну інших, а про зміну самого себе. Моя влада над собою стала великою, але, пануючи в такий спосіб над своєю внутрішньою сутністю, я ставав надто незграбним проти інших людей. Ні Стілітано, ні решта моїх друзів не зможуть тут стати мені у пригоді, позаяк поруч із ними я буду надто заклопотаний власним образом бездоганного коханця. Мої мандри Європою, можливо, додали б мені бодай дещицю хисту, якби я не відкидав щоденних потреб на користь певного роду споглядання. Перед тим, про що я збираюся вам розповісти, я зробив кілька вчинків, але жодного з них я не досліджував з такою пильністю, як своє моральне життя. Я спізнав легке сп'яніння від випадку в Антверпені, коли одного вечора мені вдалося скрутити чоловіка, який завів мене на набережжя. Стілітано з Робером подалися на танці. Я залишився сам, охоплений сумом та ревнощами. На хвильку мені забаглося розшукати обох своїх друзів, але сама думка про пошуки свідчила, що я їх втратив назавжди. Прокурені й галасливі бари, де вони пили і танцювали, були земним утіленням духовного простору, в якому вони перебували, ізольовані,»від мене та від решти світу навіть уранці, коли я міг бачити, ввійшовши до кімнати, як Стілітано, готовий у новий похід, простягує руку в рукавичці, трохи звівши її вгору, а Робер усміхаючись, ледь торкається її, застібуючи на ній кнопку. Я вже не був правою рукою Стілітано.

Якийсь гладкий чолов'яга попросив у мене прикурити і запропонував випити. Коли ми вийшли з бару, він хотів повести мене до себе додому, але я відмовився. Повагавшись, він одважився піти зі мною до доків. Я примітив у нього золотого годинника, обручку та гаманець. Я знав, він не кликатиме на допомогу, але він, здавався моцаком. Отже, я зможу досягти мети, лише вдавшись до хитрощів. Усе вийшло якось несподівано. Раптом мені спало на думку скористатися з мотузки, яку мені дав Стілітано. Коли ми нагледіли затишну місцину, чоловік запропонував мені покохатися.

— Гаразд.

Я почекав, доки він спустить свої штани аж донизу, сподіваючись, що він заплутається в них, як тільки захоче бігти.

— Розсунь…

Орудуючи обома руками, він виконав мій наказ, і я вмить зв'язав їх у нього за спиною.

— Що ти робиш?

— Ти що, не бачиш, телепню!

Я вдався до тих самих слів та інтонації голосу, які я почув від Стілітано того дня, коли нас схопили під час крадіжки велосипеда.

Від вигляду найнікчемніших речей погляд Стілітано злагоджувався і ставав ґречним: його єдина рука добродушно брала з ресторанного столика засмальцьоване меню. Предмети могли прихилятися до нього, оскільки він не чув до них жодної зневаги. Торкаючись до одного з них, Стілітано негайно ж виявляв головну його властивість і видобував із нього найкраще його зерня. Усміхаючись, він поєднувався з тим предметом.

Мене зачаровують не гримаси хлопчаків, а їхні Усмішки. Інколи я довго споглядаю їх: вони мене заворожують. Їхня усмішка стає чимось таким, що відокремлюється від обличчя, в що ніби вдихнули своєрідну душу. Радше вона стає рідкісним звіром із важким і водночас недовговічним життям, це чарівна химера. Якби я зумів її вирізати, зняти з обличчя, де вона грає і, поклавши собі до кишені, забрати з собою, то, відчуваючи її ущипливу іронію, я творив би чудеса. Інколи я пробую її приміряти — це також бажання захиститися від неї — але даремно. Бо саме ця усмішка і є справжня злодійка.

— Нащо ти мене зв'язуєш? Послухай, я тобі дам…

— Заткни пельку, я сам візьму.

Страх бути заскоченим або що цей товстун розірве мотузку, робив мене збіса вигадливим, і я зав'язував щонайміцніші вузли. Я обшукав його кишені. З тією самою пронизливою радістю мої пальці намацали банкноти і документи. Тремтячи зі страху, він зважився ворухнутися.

— Залиш мені трохи…

— Стули писок!

Було б шкода, якби це все раптом урвалося. До моїх рук потрапила одна з моїх жертв, і мені хотілося, щоб вона за це дорого заплатила. Місцина була темна, але ненадійна. Митник, роблячи обхід, міг нас помітити.

— Гей ти, старий нечупаро, ти думав, що я захочу…

Із петельки його жилетки я відірвав годинника, почепленого на ланцюжку.

— Це пам'ять, — промимрив він.

— Власне. Я люблю спогади.

Я зацідив йому п'ястуком у пику. Він заскиглив, але стиха. З таким самим спритом, як і Стілітано, я розкрив свого ножа і помахав лезом перед його носом. Мені хотілося б пояснити якнайдокладніше, що означала для мене ця мить. Жорстокість, до якої я себе силував, надавала дивовижної сили не лише моєму тілу, а й душі. Я відчув, що здатний повестися великодушно зі своєю жертвою і розв'язати паскудника. А також, що здатний його вбити. Очевидно, він теж відчув мою силу. Незважаючи на темряву, я відчував його покірність, бажання обслужити мою хіть.

— І не верещи, бо приб'ю.[xxix]

Я відступив крок у темряву.

— Послухай…

— Що?

Він прошепотів лагідним голосом, можливо, боячись моєї відмови:

— Залиш мені бодай…

Коли я знову зустрівся зі Стілітано, я мав кілька тисяч бельгійських франків і золотого дзиґарика. Спочатку в мене була думка розповісти йому про свій подвиг, щоб подратувати його та Робера. Але потім мій вчинок мало-помалу забувся, і моя гордість підупала. Я вирішив залишитися єдиним хранителем цієї авантури. Я знав, лише я один знав, на що я здатен. Я приховав свою здобич. Уперше я побачив обличчя своїх жертв: воно виявилося бридке. Я був причиною такої потворності і мав від того лише жорстоку втіху, що, як я вважав, переінакшувала моє обличчя, примушувала його сяяти. Мені було тоді двадцять три роки. З тої хвилини я відчув, що моя жорстокість здатна зайти надто далеко. Володіння грішми та годинником знищило в мені рештки любови до жалюгідних злиднів. (Не руйнуючи любови до страждання, хоча й помпезного.) Тим часом я мав зиск, твердо додержуючись засади жорстокості або байдужості до чужого горя завдяки суворому гарту, набутому в жебрацтві. Я вдавався до нових нападів. Вони мали успіх. Отже, у такий спосіб я збувся потаємного становища непорядного злодія. Я вперше нападав на людей. Я бився з ними з відкритим заборолом. Я відчував, що стаю дзвенючим, злим, холодним, пружним, яскравим, гострим, як лезо шпаги. Ні Стілітано, ні Робер мого перевтілення не помітили. Вони жили в тісних товариських стосунках, разом слухаючи жінок або нехтуючи їх. Моє ставлення до Стілітано не змінилося. Я поводився з ним так само шанобливо, а Робер — так само зухвало. Чи захищала мене обладунком героя особа Стілітано, де у глибині пильнувала й віддавала накази найліпша частина моєї душі, чи оберігали мене голос, слова, рухи мого друга, які я використовував, як ото торкаються реліквій, кваплячись відчути їхню магію? Не я, а Стілітано бився на моєму місці. Він погоджувався пити з педиками, він ходив перевальцем перед ними, а відтак оббирав їх. Він невідступно переслідував мене, я мучився, розуміючи це, але також усвідомлював, що гордо звільнившись від такої підтримки, я зазнаю краху. Він не знав, якій таємній меті я примушую його служити, не знав, що він для мене те, що називають батьківщиною: сутність, яка б'ється замість солдата і жертвує ним. Я тремтів, спускаючись сходами, що вели з кімнати, де щойно примусив клієнта віддати свої гроші, оскільки Стілітано хутко звітрювався з мене. Я переховував свою здобич, уже й гадки не маючи подарувати її йому. Тоді я почувався самотнім.

Мене знов опосіла тривога. Світ самців панував наді мною. Коли темрява огортала все довкола, будь-який гурт хлопчаків видавався мені загадкою, відгадку якої ніхто мені не міг піднести на блюдечку. Незворушні й мовчазні самці крили в собі шалену силу електронних часточок, під впливом сили тяжіння оберталися довкола джерела сонячної енергії: кохання.

«Якби, — казав я собі, — мені вдалося зіткнутися з одним із них, то до якого розпаду, до якої несподіваної руйнації це спричинилося б? Вони мусять, — не втомлювався я втовкмачувати собі, — туманно здогадуватися про це, щоб суворо триматися свого місця».

Зусилля, завдяки яким я міг зустрітися віч-на-віч з чоловіками, виснажили мене, і я довірився темним силам. Я ставав провидцем. Мене поймав страх, обернений у минуле. Я вирішив покласти край цим небезпечним походенькам: вечорами, щойно якийсь чоловік обертався у мій бік, як Стілітано враз поставав у мені, збільшуючи мої м'язи, роблячи мою ходу гнучкішою, а рухи — твердішими. Він майже змінював колір мого обличчя. Він діяв. Чимчикуючи хідником, я відчував, як крокодиляча шкіра його черевиків порипує під вагою огрядного тіла — тіла володаря передмістя. Заполонений одержимістю, я Усвідомлював, що здатен на будь-який жорстокий вчинок. Мій погляд став пильніший. Замість лякати мене, моє перевтілення здавалося мені мужньою благодаттю. Я відчував, що стаю жвавим і нестримним. Якось увечері я скипів, виведений з рівноваги чванством одного педика, мої кулаки стислися, ладні вдарити в невидимий барабан.

— Смердючий недоумку, — процідив я крізь зуби, тимчасом як мій розум впадав у розпач від того, що я ранив, ображав одного з тих, хто був жалюгідним виразником мого найдорожчого скарбу — педерасти.

Відлучений через своє народження і свої нахили від укладу суспільного життя, я не бачив у ньому розмаїття. Я захоплювався бездоганною послідовністю, з якою він мене відкидав. Я був приголомшений такою непоступливою спорудою, всі деталі якої повставали проти мене. Ніщо у світі не було незвичайним: ні зірочки на генеральських рукавах, ні курси на біржі, ні збір оливок, ні судовий стиль, ні зерновий ринок, ні квітники… Ніщо. Цей грізний, страшний уклад життя, всі деталі якого були акуратно переплетені, мали єдиний сенс: моє вигнання. Я ще й досі тишком-нишком бився з ним, у мороці. Нині я наважився діткнутися до нього, показати, що торкаючись його, ображаю тих, із кого він складається. Водночас, визнаючи за собою право чинити це, я усвідомлював своє місце. Мені здавалося природним, що офіціанти в кав'ярні називали мене «месьє».

Якби трішки терпіння й удачі, то я міг би збільшити цей розрив. Але все-таки мене стримувала задавнена звичка жити, похнюпивши голову, всупереч моралі, яка керувала світом. Нарешті я боявся переваг мого важкого і втомливого поступу в напрямку, протилежному вашому.

Зі своєю подругою Стілітано поводився брутально, через що я заздрив йому, тимчасом як від Робера він терпів дошкульні кпини. Тоді він чарівно усміхався, показуючи свої білі зуби. Інколи він і на мене дивився з такою самою усмішкою, але, може, тому, що я не заставав його зненацька, я не міг прочитати в ній тої самої свіжості, того самого розуміння. Біля Стілітанових ніг вибрикували лише оленята. Робер обплутував його своїми Гірляндами. Однорукий був колоною, а тамтой — гліциніями. Те, що вони так любили один одного, але ніколи не впадали в любощі, мене бентежило. Стілітано здавався мені все дедалі неприступнішим. Я відкрив для себе, не пригадую вже як, що він не крав чорного мотоциклета у поліцая. Він узагалі його не крав. Вони заздалегідь умовилися: поліцай на кілька хвилин одвихнувся, і Стілітано залишилося лише осідлати мотоциклета, а відтак продати. Гроші вони поділили між собою. Таке відкриття мало б віддалити мене від нього, але після цього він став для мене ще дорожчим. Я був закоханий у фальшивого злодія, що злигався з лягавим. Вони обоє були водночас і зрадником і самозванцем. Зроблений із болота і пари, Стілітано й справді був божеством, якому я міг ще раз принести себе в жертву. У будь-якому сенсі цього слова — я був одержимий.

Окрім того, що Стілітано служив ув іноземному легіоні, про що я довідався завдяки досить жалюгідним подробицям, які він час від часу воскрешав у пам'яті, мені також стало відомо, чим він промишляв упродовж часу від нашого розриву до зустрічі. Мені здається, за ці чотири-п'ять років він обійшов усю Францію, продаючи дуже дорого дешеві мережива. Ось що він мені розповів, усміхаючись. Один приятель зладив йому документ, який давав йому — і лише йому одному — право продавати мережива, що їх плели сухотні діти із санаторію в Камбо.

— Камбо, — кажу тобі, — бо в Камбо нема санаторіїв. А отже, мене не могли звинуватити в шахрайстві. Так ось, прибувши до якогось загумінку, я одразу ж розшукував кюре. Показував йому свій папір, куксу і мережива. Я казав йому, що покривки для вівтаря, сплетені хворими дітьми, примножать добру славу його церкви. Сам кюре не піймався на принаду, а натомість посилав мене до багатих гонорових пань. Оскільки я приходив від кюре, то вони не важилися випхати мене за двері. Вони не сміли не купувати. Тоді я продавав за сто франків невеличкі штуки фабричного мережива, за які я платив по сто су на вулиці Мірра.

Стілітано розповів мені про це без прикрас, байдужим голосом. Він похвалився, що заробив чимало грошей, але я йому не повірив, оскільки він був не вельми скорохвацький. Очевидно, його привабила сама ідея цього махлярства.

Нарешті одного разу, коли його не було, я натрапив у якійсь шухляді на цілу купу військових медалей, хрестів Ніссам, Уїссам-Алуїт і Білого Слона, потім він мені зізнався, що, нап'явши на себе французький однострій, обвішував груди медалями і в метро збирав пожертви, виставивши свою куксу.

— Я заробляв свої десять ліврів денно, — казав він мені. Я був ситий по саму зав'язку, дивлячись на пики парижан.

Він розповів мені й інші подробиці, про які мені тут ніколи розводитися. Я все так само його любив. Його якості (як і якості Жава) нагадують деякі наркотики чи запахи, про які не зважишся сказати, що вони приємні, але від яких годі відірватися.

Тим часом Арман повернувся, коли я його вже й не чекав. Він зустрів мене, лежачи в ліжку і пахкаючи цигаркою.

— Привіт, хлопче, — сказав він мені.

Він уперше простяг мені руку.

— Як ся маєш, усе обійшлося? Чиста робота?

Я вже розповідав про його голос. Він здавався не менш холодним, ніж його блакитні очі. Позаяк Арман ніколи не дивився на предмети чи людей прямо, то його фантастичний голос майже не брав участи в розмові. Декотрі погляди можна порівняти з променями (погляди Люсьєна, Стілітано, Жава), але не Армана. Його голос уже більше нічого не випромінював. У глибині його серця оселився гурт крихітних чоловічків, яких він тримав у сховку. Він тримав усе в собі, й можна було не боятися, що він зрадить. У його голосі можна було вчути легку ельзаську говірку: чоловічки його серця були боші.

— Так, усе обійшлося щасливо, — відповів я. — Як бачиш, я зберіг твої речі.

Навіть сьогодні мені часом хочеться, щоб поліція арештувала мене і сказала: «Насправді, пане, ми бачимо, що то не ви вчинили крадіжку, винуватці її затримані». Я хотів би бути ні в чому не винним. Відповідаючи Арманові у такий спосіб, я був би радий переконати його, що інший на моєму місці — хто, власне, і був мною — його обчистив би. Майже з трепетом у душі я святкував свою вірність.

— О так, я вірив.

— А в тебе все гаразд?

— Авжеж, усе в ажурі.

Я зважився сісти на краєчок ліжка і покласти руку на ковдру. Того вечора, у тьмавому світлі, що падало згори, він виглядав так само дужим і м'язистим, як і вдень. Раптом я побіжно побачив можливість позбутися обтяжливого почуття тривоги, розбурканого в мені непоясненними для мене стосунками між Стілітано і Робером. Якби Арман погодився на те, щоб не він мене, а я його любив, то завдяки своєму вікові й велетенській силі він би мене порятував. Він прибув дуже до речі. Уже відчуваючи захват, я ладен був ніжно притиснутися щокою до його тіла, вкритого брунатним хутром. Я простяг руку. Він усміхнувся. Він уперше до мене всміхнувся, і цього було досить, щоб я його полюбив.

— Я спроворив незлі справи, — сказав він.

Арман повернувся на бік. Моя легка напруга свідчила про те, що я чекав, коли його грізна рука владним рухом схилить мою голову і цим самим примусить мене нагнутися заради його втіх. Якби ми вдалися до любощів сьогодні, то я б, задля годиться, покомизився б, щоб він понервувався і захотів мене ще дужче.

— Я б чогось випив. Я зараз встану.

Він підвівся з ліжка і вдягнувся. Коли ми вийшли на вулицю, Арман привітав мене з тим, що я так успішно можу патрошити «тіточок». Я був ошелешений.

— Хто тобі це сказав?

— Не переймайся цим.

Він навіть знав, що одного з них я зв'язав.

— Чудова робота. Я б не повірив.

Тоді він розповів мені, що працівники порту знають про мою методу. Кожна моя жертва попереджувала про мене іншу жертву або докера (вони всі пов'язані з педиками), розповідала про злощасну ніч. Я зажив гучної слави й наганяв страху на педиків. Арман нагодився саме вчасно, щоб оповістити мене про мою славу, яка могла обернутися для мене небезпекою. Сам він просвітився після свого повернення. Якщо Робер і Стілітано ще не знають про це, то незабаром довідаються.

— Чудово, що ти коло цього заходився, малий. Таке мені до вподоби.

— О, це було неважко. Вони перепудилися.

— Це добре, я тобі кажу. Я б не повірив. Гайда вип'ємо.

Коли ми повернулися, він нічого від мене не вимагав, і ми заснули. Найближчими днями ми зустрілися зі Стілітано. Арман познайомився з Робером і, щойно його побачив, одразу ж спалахнув до нього любов'ю, але хитрий хлопець вислизнув від нього. Якось він сказав, усміхаючись:

— Ти маєш Жанно, тобі цього не досить?

— Він — то зовсім інше.

Насправді, відтоді як він дізнався про мої нічні пустощі, Арман ставився до мене, як до побратима. Він розмовляв зі мною, давав поради. Його зневага зникла, поступившись місцем трохи зворушливій материнській турботі. Він мені радив, як вдягатися. А вечором, щойно ми викурювали свої цигарки, він давав мені добраніч і засинав. Поряд із ним, кого я тепер любив, я впадав у розпач, вигадуючи найвишуканіші пестощі. Форма дружби, яку він мені дарував, вимагала від мене вельми строгої поведінки. Хоч я й визнавав, що у моїх переступах шахрайства не уникнути, пересилюючи страх, я намагався в очах Армана виглядати справжнім чоловіком. З героїчними вчинками не повинні пов'язуватися рухи, казав я собі, здатні обернути їх на ніщо. Щиросердий Арман не допустив би, щоб я слугував його втіхам. Навіть його повага до мене не дозволяла скористатися моїм тілом, як раніше, хоча таке використання додало б мені ще більшої снаги та відваги.

Стілітано і Робер жили на утриманні Сільвії. Забувши, кінець кінцем, про наші потайні витівки з педиками, Робер удавав, ніби зневажає мою роботу.

— І ти називаєш це роботою? Нічого собі робота, — сказав він мені одного разу. — Ти нападаєш на стариганів, годних ще триматися на ногах завдяки своїм фальшивим комірцям та ціпкові.

— Він має рацію, перебірливість тут ні до чого.

Я й не здогадувався, що незабаром ця Арманова репліка призведе до наизухвалішого з переворотів у моралі. Не встиг Робер відповісти, як Арман уже трохи поважніше повів далі:

— А я, чим тоді, гадаєш, займаюся я, га? — і повернувшись до Стілітано: — Як ти на це дивишся? Коли я бачу користь для себе, ти чуєш мене, то нападаю не лише на стариганів, а й на літніх жінок. Не на чоловіків, а на жінок. Ще й вибираю найнемічніших. Бо мені до зарізу потрібне купило. Добра робота — це успіх. Коли ти змикитиш, що лицарство тут ні до чого, то зрозумієш багато чого. Він (Арман, який ніколи не називав мене на ім'я чи пестливим словом, показав на мене рукою), він ступає попереду вас і правильно робить.

Його голос не тремтів, але моє хвилювання було таке велике, що, охоплений ним, я боявся, щоб Арман не пішов на приголомшливе зізнання. Але його останні ваговиті слова мене заспокоїли. Він замовк. А я відчув, як у мені забила джерелом (розквітла серед моря нарікань) тьма-тьмуща думок, які гризли мене навперейми, що я скорився якійсь подобі чести. Арман уже ніколи не повертався до цього питання (ні Стілітано, ні Робер не відважувалися про це дискутувати), але воно впало зерням у мою свідомість. Своєрідний кодекс чести халамидників видався мені смішним. Мало-помалу Арман став Усемогутнім знавцем у питаннях моралі. Я вже не дивився на нього як на якусь брилу, за ним угадувався тягар гірких випробувань. Тим часом його тіло залишалося таким самим масивним, і мені подобалося бути під його ослоною. Знайшовши в людині, чий страх ніколи не вихлюпувався назовні — мені хочеться так думати, — таку владу, я відчув, що мої думки опосіла якась дивна й незнана досі веселість. Поза всяким сумнівом, трохи згодом я постановлю собі розвинути і видобути з них безліч двозначних почуттів, у яких би змішалася і моя втіха, я відкрию в собі осереддя суперечностей, цілий їхній клубок, але я вже уявляв, що нам доведеться проголосити, яких засад ми будемо дотримуватися. Незабаром свою волю, яка завдяки роздумам і Армановим вчинкам звільнилася від моральних шор, я застосую, коли оцінюватиму поліцію.

Саме в Марселі я зустрівся з Бернардіні. Коли я зійшовся з ним ближче, то став називати Бернаром. Лише французька поліція мала в моїх очах таку дивовижну міфічну владу. Мені було двадцять два роки, а Бернарові вже тридцять. Я хотів би достеменно передати його портрет, але моя пам'ять зберегла лише враження фізичної і моральної сили, яке він тоді в мене викликав. Якось ми сиділи в барі, що на вулиці Тюбано. Мені показав його один молодий араб. Це викінчений «кіт», — сказав він. — Довкола нього завжди ошиваються гарненькі дівчатка.

Та, що була з ним, видалася мені дуже вродливою. Можливо, я його й не помітив би, якби мені не сказали, що то лягавий. Поліція різних країн Європи будила в мені страх, як у будь-якого злодія, французька ж викликала ще й бентегу, була якимось жахом, пов'язаним радше з моїм природженим і неперехідним почуттям провини, ніж із небезпекою, на яку мене наражали випадкові помилки. Подібно до світу босяків, світ поліцаїв залишиться для мене неприступним, оскільки здоровий глузд (свідомість) не дозволить мені поєднатися з цим безформним, рухливим, туманним, здатним без кінця себе відтворювати, стихійним і загадковим світом, вісниками якого серед нас є мотоциклісти в однострої зі своїми атрибутами сили. Як жодна інша, французька поліція для мене означала саме це. Можливо, через уплив її мови, де мені відкривалися безодні. (Вона була не тільки суспільною інституцією, а й святою силою, яка безпосередньо гнітить мою душу, бентежить мене. Лише німці гітлерівської доби досягай того, аби бути водночас Поліцією і Злочином. Цей штудерний синтез суперечностей, ця брила істини були жахливі, наснажені магнетизмом, який ще довго зводитиме нас із глузду.)

Бернардіні був земним, видимим для моїх очей, можливо, перелітним об'явом демонічної організації, не менш огидної, як похоронні ритуали і траурні прикраси, але водночас не менш чарівливої, які королівська велич. Знаючи, що під цією шкірою, в цьому тілі криється часточка того, на що я ніколи не міг сподіватися, я споглядав його з душевним трепетом. Як колись Рудольф Валентіно, Бернардіні прилизував своє чорне лискуче волосся, розділяючи його з лівого боку рівним білим проділом. Він був дужий. Його обличчя здавалося мені шерехуватим, немов гранітовим, і я наділяв його брутальною і жорстокою душею.

Поволеньки я осягав його красу. Мені навіть здається, ніби я її творив, вирішивши, що вона ввійде в це обличчя і це тіло, відштовхуючись від ідеї поліції, яку вони мали означити. Народний вираз на означення цієї організації, загалом поглиблював мою тривогу:

«Таємна поліція. Він із Таємної поліції».

У подальші дні я почав крадькома ходити за ним, пас його очима здалеку. Я організував філігранне стеження. Він увійшов у моє життя, навіть не здогадуючись про це. Нарешті я покинув Марсель, зберігаючи десь глибоко в душі про Бернардіні болісно-ніжний спомин. Пізніше, через два роки, мене затримали на вокзалі Сен-Шарль. Наглядачі грубо поводилися зі мною, сподіваючись видобути з мене свідчення. Двері комісаріату розчахнулися навстіж, і я, приголомшений, побачив Бернардіні. Я злякався, що він теж кинеться на мене з кулаками, але той наказав своїм колегам припинити допит. Він жодного разу не помітив мене, коли я ходив за ним назирці, позираючи любосним оком. Якщо він і бачив моє обличчя двічі або тричі, то за два роки геть його забув. Не симпатія і не доброта примусили його зласкавитися наді мною. Він був не менша погань, як решта. Я не можу пояснити, чому він за мене заступився. Але коли через два дні мене звільнили, я поклав зустрітися з ним і подякувати.

— Ви принаймні були на висоті.

— О, це нормально. Навіщо знущатися з хлопців?

— Вип'єте зі мною склянку вина?

Він погодився. Наступного дня я знову з ним зустрівся. Тепер уже він мене запросив. У барі ми були самі. Мліючи серцем, я сказав:

— А я вас давно знаю.

— Так? І відколи?

Стішивши голос, боячися, що він розгнівається, я зізнався йому в любові та своїх хитрощах, коли вистежував його. Він усміхнувся:

— Отже, ти тоді був не байдужий до мене? А тепер?

— Є такий гріх.

Він звеселився іще більше: мабуть, чи не відчував себе підлещеним. (Жава нещодавно зізнався мені, що любов чи захоплення чоловіка дає йому підстави більше пишатися, ніж любов чи захоплення дівчини.) Я стояв поруч нього і, трохи блазнюючи, говорив про любов, бо побоювався, що поважність цього зізнання нагадає йому про поважність його обов'язків. Усміхаючись із виглядом малого розпусника, я сказав:

— Що вдієш, я люблю гарних хлопців.

Він поблажливо глянув на мене. Його мужність захищала його, стаючи на заваді жорстокості.

— А якби я тебе того дня віддубасив?

— Якщо відверто, це мене б дуже засмутило.

Але я більше не вів про це мови. Якби я таким тоном зізнався поліцаєві не в скороминущому кумедному захопленні, а в глибокому коханні, то це боляче вразило б його цноту.

— Це в тебе минеться, — сказав він мені з усміхом.

— Сподіваюся.

Проте він не знав, що коли я сидів біля нього за шинквасом, розчавлений його кремезною поставою та певністю, то найдужче мене хвилювала невидима присутність його поліційної бляхи. Цей металевий предмет здавався мені могутньою запальничкою в руках у робітника, застібкою від портупеї, стопорним вирізом, врешті дулом, де несамовито скупчується мужність самців. Наодинці з ним, у якомусь темному закутку, я, можливо, набрався б сміливості легенько доторкнутися до тканини і ковзнути рукою за вилогу піджака, де лягаві зазвичай чіпляють свої відзнаки. Вся його мужність скупчилася в цій блясі так само, як у його члені. Якби він здибився під моїми пальцями, то видобув би з неї снагу, завдяки якій, можливо, ще більше б набряк і сягнув дивовижних розмірів.

— Мені можна з вами ще раз зустрітися, га?

— Звичайно, заходь до мене потиснути руку.

Щоб не розгнівити його своєю нетерплячкою, я утримувався кілька днів від зустрічі з ним, і ось нарешті ми почали кохатися. Він познайомив мене зі своєю дружиною. Я був щасливий. Якось увечері, коли ми прогулювалися набережжям Жольєтт, самотність, яка нас раптом огорнула, близькість форту Сен-Жан, де роєм роїлися леґіонери, і жаска портова нудьга (це все вдатне було вкинути мене в більший розпач, ніж перебування з ним у цьому закутку) зненацька штовхнули мене на інші крайнощі. Я раптом помітив, що коли до нього наближаюся, він уповільнює ходу. Тремтячою рукою я незграбно торкнувся його кульші, потім, не знаючи, як повестися далі, машинально поставив запитання, яке завжди мав напохваті, при зустрічі зі сором'язливими педиками:

— Котра година? — запитав я.

Що? Поглянь, на моєму вже полудень.

Він засміявся.

Я часто з ним зустрічався. На вулиці я йшов опліч Нього, підлаштовуючись під його крок. Якщо це було серед білого дня, я намагався ступати так, щоб на мене падала його тінь. Ця проста гра справляла мені втіху.

Я не полишав злодійського ремесла, патраючи ночами гомиків, які попадалися під руку. Повії з вулиці Бютрі (цей квартал тоді ще не був зруйнований) скуповували в мене крадені речі. Я залишався таким, як і раніше. Мабуть, я трохи передавав куті меду, дістаючи при кожній зустрічі з лягавими новісіньку посвідку, вимахуючи нею перед їхніми очима, на якій Бернар власноруч поставив печатку префектури. Він відав про моє життя і ніколи не докоряв ним мені. Та все ж одного разу, пробуючи виправдатися, що він лягавий, завів зі мною мову про мораль. Навіть із погляду естетики будь-якого вчинку я не міг його збагнути. Добра воля всіх моралістів розбивається об те, що вони називають моєю несумлінністю. Якщо вони доведуть мені, що вчинок огидний через зло, яке він спричиняє, то я сам потім суджу, за допомогою пісні, яку воно видобуває з мене, про його красу і вишуканість; себто я сам вирішую, відкидати його чи приймати. Нікому не навернути мене на праведний шлях. Ба більше, вони, либонь, можуть знову заходитися мене перевиховувати естетично, але для вихователя це все-таки ризиково — дати себе переконати і стати на мій бік, якщо обидві сторони підносять красу до ранґу найвищої влади.

— Я не дорікаю тобі, що ти фараон, сам знаєш.

— Тебе від цього не нудить?

Я розумів, що йому не поясниш, яке запаморочливе почуття вабить мене до нього, і мене охопило лукаве бажання трохи йому дошкулити.

— Це мене трохи дратує.

— Гадаєш, аби бути поліцаєм, не потрібна сміливість? Це ще небезпечніше, ніж уявляють.

Але він говорив про фізичну сміливість і небезпеку. А втім, його це мало обходило. Окрім декотрих (Пілоржа, Жави, Соклая, чиї обличчя виказують сувору мужність, але приховують багнисті болота на кшталт тропічних районів, званих тремтячими саванами), герої моїх книжок і чоловіки, яких я шукав для кохання, виглядали такими самими кремезними, лишаючись до непристойності безтурботними. Бернар був схожий на них. Одягнений у костюм масового виробництва, він був виклично елегантний, — як марсельці, що з них він глузував. Він був узутий в жовті із трохи зависокими підборами черевики, і все це надавало його тілу стрункості. То був найвродливіший серед італійців, яких я знав. У його душі я відкрив, на щастя, якості, несумісні з чесністю та незламністю, якими наділяють у кінофільмах лягавих. То був паскудник. Але попри всі свої вади, яким чудовим серцеїдом міг би він стати, та ще й добродієм, якби трохи помудрішав!

Я уявляв, як він переслідує небезпечного злочинця і на повному бігу хапає його, як декотрі регбісти кидаються на прудконогого суперника з м'ячем, стискають його в обіймах і притискаються головою до ворожої кульші чи матні. Злодій триматиме свій скарб, боронитиме його, трохи побундючиться, а потім двоє чоловіків, збагнувши, що володіють кремезними тілами, і бувши готові на будь-яке зухвальство, ці двоє чоловіків, двоє споріднених душ, обміняються дружніми усмішками. Накидаючи цій короткій драмі своє продовження, я здавав бандита поліцаєві.

Наполягаючи (та ще й як заповзято!) на тому, що кожен із моїх друзів мав свого двійника-поліцая, чи не скорявся я якомусь темному бажанню? Ні злодія, ні лягавого я не збирався прикрашати лицарськими доблестями, якими щедро наділяють героїв. Жоден із них не був тінню іншого, але оскільки як один, так і другий, на мою думку, були поза суспільством, яке відлучило їх і прокляло, то я, можливо, прагнув їх злити водно, щоб виразніше побачити плутанину, з якою їх змішує людський загал, коли каже:

«Поліцаїв вербують ще з півчих дитячого хору».

Як би я хотів, щоб поліцаї та злодії були красюками, щоб їхні сяйливі тіла помстилися вам за вашу зневагу до них. Міцні м'язи і поправні риси обличчя мусили б оспівати і прославити нечисті заняття моїх друзів, викликати у вас повагу до них. Коли мені трапляв на очі гожий хлопчак, мене охоплював дрож на думку, що, можливо, його душа благородна, але я страждав, якщо у хирлявому тілі жила шахраювата нікчемна душа. Чесність була на вашому боці, а отже, я відкидав її, проте я часто розпізнавав у собі її ностальгійні гуки. Я мусив боротися з цією спокусою. Поліцаї і злочинці — наймужніша еманація сього світу. На неї накидають запинало. Вона є вашими сороміцькими місцями, які я разом з вами все ж називаю благородними. Прокляття, якими обмінюються вороги, виказують удавану ненависть, яка, як на мене, свідчить про ніжність.

Інколи я зустрічався з ним у барі, прогулювався з ним вулицею. Я міг тоді уявити себе таким собі підступним злодійчуком, який грає «з відкритими картами» із нишпоркою, фліртує з ним, обережно кпить із нього, чекаючи, що той образиться. Ніколи ми не шпетили один одного, не обмінювалися зухвалими чи іронічними погрозами, крім однієї: зненацька він хапав мене за руку і рішучим тоном казав:

— Ходімо, я відведу тебе…

І лагідним голосом, ледве стримуючи сміх, додавав:

— … випити склянку.

Поліцаї часто вдаються до таких грубих жартів, і Бернардіні дозволяв собі їх зі мною. Тож і йдучи від нього, я кидав:

— Я йду геть.

Для нього ця гра, можливо, була мимовільною, але мене вона бентежила. Мені здавалося, ніби я засягаю в найпотаємнішу суть поліції. Очевидно, я й справді засягнув у неї глибоченько, оскільки один із поліцаїв іронізував зі мною з приводу своєї професії. Проте, як мені здавалося, ця гра вказувала нам на сміховинність нашого спільного становища, і ми тікали від нього, щоб скрасити усмішкою нашу дружбу. У наших стосунках не було місця для чварів. Я був його другом, а прагнув бути найближчою йому істотою, і якщо я відчував, що ми не любимо один одного в наших основних образах: поліцая і злодія (саме це нас єднало), то ми розуміємо, що це чимось схоже на протилежні електричні заряди, спалах від зудару яких годі з чимось порівняти. Звичайно, я міг би закохатися в чоловіка, не згірш чарівного, як Бернар, але маючи вибір, я віддав би радше перевагу не злодієві, а поліцаю. Перебуваючи поруч із ним, я був заполонений його чарівною ходою, грою його м'язів, що вгадувалися під його одягом, його поглядом, нарешті його особливими якостями, але коли я залишався наодинці з собою і роздумував над нашим коханням, наді мною починала панувати нічна влада всієї поліції («Нічна» або «Присмеркова» — слова, які насамперед спадань на думку, коли говорити про неї. Як і решта всі, поліцаї вдягаються в різні кольори, а все ж, коли я думаю про них, їхні обличчя та одяг ніби нагадують якусь тінь.)

Одного разу він попросив мене «здати» йому приятелів. Погодившись це зробити, я розумів, що відтепер мої почуття до нього будуть ще глибші, але вам не доведеться дізнатися чогось більшого про цю розмову.

Про суддю зазвичай кажуть, ніби він витає в повітрі. У символіці Візантійської імперії, яка копіює небесний лад, євнухи, як відомо, є втіленнями янголів. Мантії надають суддям якоїсь двозначності, яка є ознакою православного ангелізму. Крім того, я говорив про тривожні почуття, що їх викликають у мене ці небесні істоти. Так само і судді. Їхній одяг сміховинний. Їхня мораль комічна. Міркуючи про них, я їм ухвалюю вирок; мене хвилює їхній розум. Одного разу на судовому засіданні, де я постав перед судом за крадіжку, я сказав голові Рею:

— Чи не були б ви ласкаві уточнити (йшлося про те, щоб довести деякі провокації з боку декотрих платних поліційних інформаторів), про що заборонено говорити в суді й, насамперед, чи не дозволили б ви мені поставити вам запитання?

— Що? У жодному разі. Кодекс…

Він відчув небезпеку надто гуманного ставлення. Його чесності було б завдано удару. Я розреготався, коли побачив, як суддя уникає прямих висловів, ховаючись під свою мантію. Із суддів можна поглузувати, але не з поліцаїв, у яких руки на те, щоб міцно скручувати злочинців, а ноги, щоб осідлувати й приборкувати могутні мотоцикли. Я шаную поліцію. Вона зугарна вбити. Не на відстані чи за дорученням, а знічев'я власноруч. Ці вбивства, навіть учинені за наказом, усе ж диктуються своєю власною волею, передбачаючи разом із рішенцем і відповідальність убивці. Поліцаїв навчають убивати. Я люблю ці зловісні, хоч і усміхнені машини, призначені для найважчого вчинку — вбивства. Саме так тренували Жава у Waffen CC. Щоб зробити його надійним охоронцем — а він став потім охоронцем одного німецького генерала — його навчили, як він розповідав, вправно орудувати кинджалом, деяких прийомів дзюдо, мистецтва користуватися ласо й ручної боротьби. Поліцаї виходять із таких самих шкіл, як юні Діккенсові герої зі шкіл кишенькових злодіїв. Часто маючи справу із загонами для боротьби з наркотиками і дорожньою поліцією, я спізнав на собі всю тупість інспекторів, і мене вона не бентежить. Ані жалюгідна мерзотність більшості з них. Вони ще не поліцаї, а лише незграбні намагання бодай трохи наблизитися до бездоганної комахи. Ці кумедні й гидкі істоти, можливо, є незліченними перевтіленнями на шляху до досконалішого виду, представленого лише кількома рідкісними особинами. Одначе я ніжно любив поліцаїв не за їхні геройські вчинки — небезпечні переслідування злочинців, жертовність, певні дії, які додають їм популярності; а за те, що вони сидять по своїх кабінетах, вивчаючи особові справи і досьє. Слідчі зведення, вивішені на стінах, фотографії та прикмети злочинців на втеках, вміст картотек, запечатані речові докази — це все створює атмосферу потайної злоби, паплюжої підлоти, якою, і мені це подобається Усвідомлювати, дихають ці розбещені нею зухи, зі злісно роз'їденим нею розумом. Саме цю поліцію — завважте, що мені потрібні її найкращі представники — я обожнюю. Їхні широкі грубі руки є продовженням їхніх гнучких і дужих тіл, звичних до бійок, могли перебирати — зі зворушливо-брутальною незграбністю — особові справи, обтяжені проникливими запитаннями. Із тих злочинів, які вони в собі містять, я хотів би дізнатися не про найблискучіші, а про найтемніші, про які кажуть, що вони мерзенні, а герої їхні — безбарвні. Завдяки моральним зрушенням, до яких вони спричиняються, злочини породжують феєрії: один близнюк — вбивця, другий помирає, коли його брата ґільйотинують; новонароджені діти, задушені гарячим хлібом; яка-не-будь чудова знахідка у похмурій виставі, із затяжним розкриттям убивства; заціпеніння злочинця, який заблукав у дорозі й повертається до самого себе, повертається на місце злочину, де його заарештовують; милосердя снігу, що падає, сприяючи втечі злодія; вітер, що замітає сліди; грандіозні докази, роздобуті завдяки щасливому випадку, мета яких відітнути людині голову; шаленство речей супроти вас; ваша хитромудрість, щоб їх здолати; не менше таємниць зберігають у собі в'язниці, але тут вони вирвані з душ, повільно, шматочок по шматочку погрозами та залякуванням. Я заздрив інспекторові Бернардіні. Він міг витягти з шафи якесь убивство чи зґвалтування і, наситившись ним, розбухнувши від нього, піти собі додому. Я не хочу сказати, що так він може розважатися, наче під час читання якогось детективу. Тут не йдеться про забаву — навпаки. Йдеться про те, щоб узяти на себе найнесподіваніші найнещасливіші ситуації, завдати на свої плечі найпринизливіші зізнання, які є найбагатші. Але ніколи не кепкуйте з них: з тих людей, погорда до яких здатна творити найбільші чудеса. Здавалося, що тверезий і симпатичний свідок стількох важких зізнань мав би бути наділений велетенським розумом. Можливо, власне, пошуки того розуму і ведуть мене до цих неймовірних галантних авантур. Чого тільки не зустрінеш у марсельській поліції! Проте я ніколи не наважувався просити в Бернара дозволу проникнути в них разом з ним, а також дозволити мені прочитати його доноси. Я знав, що він водився з декотрими ґанґстерами із кварталу поблизу Опера, а також із ґанґстерами барів, що на вулиці Сен-Санса. Не бувши певний у мені, він не познайомив мене з жодним із них. Я ніколи не переймався бажанням дізнатися, чи погано любити фараона.

У кімнаті одного приятеля я думав, дивлячись на його ліжко та на все буржуазне начиння:

«Тут я запевне не зміг би віддаватися любощам». Таке місце викликає в мене заціпеніння. Щоб зупинитися на ньому, я мусив би вдаватися до таких якостей, перейматися такими далекими від любови клопотами, що розчарувався б у своєму житті. Любити чоловіка — то не лише впадати в сум'яття через якісь подробиці, які я називаю нічними, оскільки вони зроджують у мені темряву, серед якої я тремчу (чуб, очі, усмішка, великий палець, кульша, шерсть тощо), а й спонукати ці потробиці повивати тінню все, що тільки можна, розгортати тінь тіні, тобто згущувати цей морок, розширювати його володіння і заселяти його чорнотою. Мене хвилюють не лише тіло з його прикрасами, не самі лише любовні ігри, а й продовження кожної з цих еротичних якостей. Так ось, ці якості можуть утворюватися лише з того, що їм дають пригоди, пережиті тим, хто ними, цими якостями, позначений, хто чутливий до цих подробиць, у яких, як мені здається, я відкриваю зародок подібних авантур.

Отже, з кожної смуги темноти, із кожного хлопця я видобував найбентежніший образ, щоб моє хвилювання зростало, а з усіх смуг темряви — нічний усесвіт, у який поринав мій коханець. Отже, той, у кого цих подробиць удосталь, надить мене до себе дужче за інших. А я, видобуваючи з них усе, що вони можуть дати, продовжую їх завдяки зухвалим авантурам, які є свідченням їхнього заряду любовної снаги. Отже, йдеться про вироблення еротичного церемоніалу, своєрідного, подеколи дуже тривалого парування завдяки цим нічним і небезпечним авантурам, у які я дам себе втягти згаданим похмурим героям.

Бернадіні відзначався багатьма такими подробицями, чий розквіт, очевидно, і спричинився до його дивовижної кар'єри поліцая, яка, власне, і надавала їм сенсу та виправдовувала подібні подробиці. За декілька тижнів я покинув Марсель із безліччю жертв, які мені погрожували і ремствували на мене. Мені загрожувала небезпека.

— Якби тобі наказали заарештувати мене, ти послухався б? — запитав я в Бернара.

Він вагався не більше шести секунд. Відтак, прискаливши око, відповів:

— Я влаштував би так, щоб це зробив не я. Я попросив би про це свого приятеля.

Така ницість не викликала в мене обурення, а радше поглибила мою любов до нього. Однак я його покинув і подався до Парижа. Я почувався спокійним. Цей короткий зв'язок із поліцаєм, моя любов до нього, а його — до мене, любовне переплетіння наших таких протилежних доль — це все мене очистило. Перепочивши, звільнившись на якийсь час від усіляких шлаків, здатних розпалити жадання, я відчув себе обмитим, очищеним, готовим до найлегшого стрибка. Згодом, років за п'ятнадцять-шістнадцять, коли я втьопався у сина одного лягавого, я спробую зробити з нього злочинця.

(Хлопцеві двадцять років. Звати його П'єр Ф'євр. Він написав мені, щоб я купив йому мотоцикла. Трохи далі я розповім вам про його роль.)

Тепер, за його допомогою, Арман відлдвав мені половину нашої здобичі. Він наполягав, щоб я користувався певною незалежністю, і хотів, аби я мав окрему кімнату. Можливо, з обережности, оскільки хоч він мене й оберігав, грозові хмари все ж згущалися над моєю головою, він вибрав кімнату в іншому готелі, на іншій вулиці. Десь ополудні я приходив до нього, і ми розробляли план нічного пограбування. Потім обідали. Він усе так само торгував наркотою, з чого Стілітано мав свою частку.

Я був би щасливий, якби моя любов до Армана не набула такої ваги, тож я запитую себе, чи він помічав її бодай колись? Його присутність зводила мене з розуму. Його відсутність мене хвилювала. Пограбувавши якусь жертву, ми сиділи вдвох десь із годину в барі, але що було потім? Я зеленого уявлення не мав, що він робив уночі. Я почав ревнувати до всієї портової босоти. Нарешті одного разу, на довершення всього і на мій жах, просто на моїх очах, Робер, посміхаючись, грубо заявив Арманові:

— Гадаєш, мені нема чого розповісти про тебе?

— Що ти цим хочеш сказати?

— Як то що, адже, я теж маю на тебе якісь права.

— Ти, шльондрочко?

Робер вибухнув сміхом.

— Власне. Це тому, що я — шльондрочка. Я твоя жінка, отак-то.

Він це сказав без ніяковості і без фанфаронства, кинувши лукавий, сповнений ніжності погляд у мій бік. Я думав, Арман його телепне або заткне губу надміру пихатому Роберові якоюсь реплікою, але він лише усміхнувся. Здавалося, його не бридили ні хлопцева фамільярність, ні його пасивність. Якби я так повівся, то певен, це розлютило б його не на жарт. Так я дізнався про їхні амури. Можливо, Арман цінував мене як товариша, але, на жаль, я прагнув стати його любкою.

Якось увечері Арман чекав на мене, прихилившись до одвірка у позі яничара, охоронця садів. Я затримався на годину і був певен, що він вибештає мене, а то й стусоне; мені було жаско. Знизу, з останньої чи з передостанньої приступки сходів, я побачив Армана голим по пояс, його широкі штани з голубого полотна, що спадали на стопи, здавалося, правили за основу не для Арманового погруддя, а для його складених навхрест рук. Можливо, вище стриміла голова, не знаю, але я бачив лише його міцні, м'язисті руки, їхню важку рельєфну брунатну плоть, і одну з них прикрашало вишукане татуювання із зображенням мечеті з мінаретом, банею та пальмами, похиленими від самуму. На руки з шиї, певніше, з самої потилиці просто звисав, спадав, ринув довгий мусліновий бежевий шарф, яким обмотують голову легіонери чи солдати колоніальних військ, для захисту від піску. Його біцепси, притискаючись до грудних м'язів і цілком затуляючи їх, рельєфно випиналися. Ці руки жили своїм окремішнім життям, тобто, лежачи перед Арманом, вони правили йому за гербовий щит і скульптурну зброю.

Блискавична чи некваплива медитація про планетарну систему, світила, туманності, галактики ніколи не дасть мені убгати в себе весь світ і втішитися: перед Усесвітом я ніяковію, але звичайна ознака могутньої мужності підбадьорює мене. Тривожні думки та страх щезають. Моя ніжність — найдивовижніше втілення її предмета у мармурі чи в золоті у підметки не годиться тілесній моделі — обтяжує цю силу браслетами із вівсюга. Страх — через моє спізнення — примушував мене майже здригатися і, поза всяким сумнівом, посилював моє хвилювання, даючи змогу проникнути в його, того страху суть. Химерне плетиво неприродних рук було не лише невідпорною зброєю цього оголеного вояка, а ще й несло в собі спомини про африканські походи. Кінець кінцем, його татуювання — мінарет із банею — бентежили мене, нагадуючи про розлуку зі Оплітано, коли я споглядав Кадисовів відсвіт у морі. Я пройшов перед його очима, Арман не ворухнувся.

— Я спізнився.

Я не смів дивитися на його руки. Вони були такі дужі, що я завагався, чи, бува, не дав маху, звертаючись до його очей та вуст. Реальним у цих руках чи в тому, що вони виражали, був тільки їхній несподіваний скульптурний візерунок проти тулуба борця. Щойно руки розімкнулися, як пощезне і найглибша й найдостеменніша Арманова реальність.

Сьогодні я розумію, чому на цей вузол м'язів мені було сором дивитися — у них відкривалася Арманова сутність. Якщо королівське знамено з'являється у вершника, який скаче чвалом сам, нас охоплює тривога і ми скидаємо шолом, а якщо король несе його власноруч, це гнітить наші душі. Найкоротший шлях, що нам пропонує символ у руках того, кого він мусить означувати, як створює, так і руйнує поняття та річ, яку воно означувало. (А тут усе поглиблювалося ще й тим, що звивистий візерунок лежав на тулубі!)

— Я робив усе, що можна, аби прибути вчасно і спізнився не з власної вини.

Арман не відповів. Він і далі стояв спершись об одвірок, повернувшись до мене, мов на осі, всією своєю масою. Стояв неначе ворота храму.

(Мета цієї оповіді — приоздобити мої минулі авантури, тобто видобути з них красу, відкрити в них те, що нині викликає пісню — єдиного свідка цієї краси.)

Його руки залишалися згорнутими. Арман завмер як бовван Байдужості. Провісники ще чудовішої зброї, яка нехтувала тим, щоб заявити про себе, ховаючись за блакитною тканиною штанів, його руки викликали у пам'яті одну ніч — їхній бурштиновий колір, їхня масть, еротична маса (якось увечері, коли він лежав у ліжку, я мазнув по його згорнутих руках своїм членом, як ото сліпий розпізнає навпомацки обличчя, і він не посмів розгніватися), надто ж упливало на мене блакитне татуювання, засвічуючи в небі перші зірки. Під мурами цієї мечеті, підпираючи похилену пальму, один леґіонер часто чекав на мене в сутінках у тій самій незворушній і владній позі. Здавалося, він охороняє невидимий скарб, а сьогодні мені навернулось на думку, що він оберігав, усупереч нашому коханню, свою бездоганну цноту. Він був старший за мене. Він завше приходив перший на побачення в сади Мекнеса. З блудним поглядом — або ж споглядаючи світлу мрію? — курив цигарку. Так, щоб він залишався незворушно стояти на місці (він завжди здоровкався зі мною крізь зуби і ніколи не подавав руки), я дарував йому втіху, якої він жадав, поправляв штани і йшов собі геть. Як би я хотів, щоб він стис мене у своїх обіймах! Він був вродливий, і коли б мені довелося згадувати його ім'я, найперше зринуло б у пам'яті, що він заслуговував бути названим сином ненажери.

Споглядання Арманових рук, гадається мені, було того вечора єдиною відповіддю на всі метафізичні хвилювання. Заступлений ними, Арман зникав, руйнувався і воднораз ставав реальніший і дійовіший, чого вимагала від нього така персоніфікація, оскільки він був головним носієм цього герба.

По суті я зберіг про нього самого не дуже ясні спогади, пам'ятав хіба що те, як Арман відважив мені два чи три ляпаси, що з мого боку було б нечесно від вас приховувати. Він терпіти не міг, щоб я його змушував чекати бодай хвильку. Може, він боявся, що я зникну назавжди. Кілька днів я вдавав, ніби поблажливо пантрую за його сварками з Робером, але я страждав від любови, досади і лютощів. Цієї туги я сьогодні, можливо, без вагань позбувся б, сприяючи зляганню двох чоловіків, яких я любив: одного — за його силу, другого — за вроду. Таке милосердя, тепер вельми близьке моїй душі, дозволило б мені ощасливити не двох чоловіків, а істот іще бездоганніших, втілень сили та краси. Якщо перше і друге не можуть об'єднатися в мені, тоді хай моя доброта, поза мною, вміло зав'яже досконалий вузол — кохання. Я мав певні заощадження. Нікого не попередивши, ні Стілітано, ні Армана — ні Сільвії, ні Робера — я сів на потяг і повернувся до Франції.

У лісах Мобежу я зрозумів, що країна, яку я з такими труднощами покидав, цей звабливий край, за яким я раптом відчув ностальгію, перетинаючи останній кордон, була близька осяйній Армановій доброті — сумі всіх тих складників, які, вивернуті навиворіт, утворювали його жорстокість.

Якщо тільки не станеться події такої ваги, що проти неї моя літературна творчість видасться безглуздою і мені доведеться вдатися до нової мови, щоб приборкати нове лихо, ця книжка буде останньою. Я чекаю, що небо звалиться мені на голову. Святість полягає в тому, щоб скористати із страждань. Щоб змусити диявола бути Богом. Щоб добитися вдячності від зла. Уже п'ять років я пишу книжки: я можу присягнути, що робив це з утіхою, але письменству я поклав край. Завдяки творчості я досяг того, чого шукав. Те, що стало для мене наукою і вказуватиме мені шлях, полягає не в тому, що я пережив, а в манері, в якій я те все переповів. Не у вигляді анекдотів, а у вигляді мистецького твору. Коли важить не власне життя, а його тлумачення. Саме це дарує мені мова: викликати його в пам'яті, розповісти про нього. Втілити в життя свою леґенду. Я знаю, чого хочу. Я знаю, куди йду. В подальших розділах (я вже зазначав, безліч їх утрачено) розповідь плинутиме безладно.

(Під леґендою я розумію не більш чи менш оманливе уявлення, яке матиме про мене загал, ознайомившись із моїм ім'ям, а відповідність мого майбутнього життя найзухвалішим уявленням, які я сам та інші можуть скласти про нього, прочитавши цю оповідь. Залишається з'ясувати, чи полягає здійснення моєї легенди у щонайризикованішому існуванні в злочинному середовищі.)

На вулиці я так боюся, що мене впізнає якийсь поліцай, що свідомо ховаюся в собі. Досить найголовнішій частці мого «я» заховатися в найпотаємнішому, в найвідлюднішому сховку (в якомусь затишному закутку мого тіла, де я завжди насторожі, звідки зорію мерехтливим вогником), як мені вже море по коліна. Я нерозважно гадаю, ніби моє тіло, очищене від будь-яких характерних прикмет, здається порожнім, і його неможливо розпізнати; все полишило мій образ: очі, пальці, з яких пощезли нервові судомні посіпування, — тож-бо поліцаї бачать, що поруч із ними хідником чимчикує лише порожня черепашка, позбавлена суті — людини. Але коли я ступаю тихою вулицею, полум'я розростається, проникає в мої кінцівки, піднімається до обличчя і забарвлює його схожістю зі мною.

Я нагромаджую нерозважливі вчинки: роз'їжджаю у крадених автомобілях, поминаю крамниці, які грабував, надто зухвало показую свій паспорт, тобто фальшиві документи. Я відчуваю, ще трохи — і все урветься. Мої неподобства надто серйозні, і я знаю: моя загибель надлетить на сяйливих крилах через найменшу помилку.[xxx] Але хоч я й звіряюся на нещастя як на ласку, та все ж докладаю всіх зусиль, аби пристосуватися до ігрищ, звичних у цьому світі. Я прагну втілитися в найрідкіснішій долі. Я невиразно бачу, яка вона буде, але я хочу, щоб вона поставала не у вигляді граційної кривої, ледь-ледь нахиленої в бік вечора, а у вигляді небаченої краси, розквітлої завдяки небезпеці, що мучить, виснажує, руйнує її. О, зробіть так, щоб я був суціль із краси! Я піду швидко чи повільно, але я зважуся на те, на що мушу зважитися. Я знищу всі свої подоби, покрівці впадуть і згорять у полум'ї, і якогось вечора я постану на долоні вашої руки, незворушний і прозорий, як скляна статуетка. Ви бачитимете лише мене. А довкруж усе пощезне.

З вагомості засобів, з пишноти матеріалів, до яких удався поет, аби наблизитися до людей, я суджу, наскільки він од них відійшов. Глибина мого падіння присилувала його до цієї каторжної праці. Так ось, моє падіння — то був мій відчай. А у відчаї зачаїлася знов сила — і водночас привід, щоб його знищити. Але якщо найпрекрасніше творіння потребує потуги найбільшого відчаю, то поет муситиме любити людей, щоб замахнутися на таке зусилля. І щоб він досяг успіху. Як відомо, люди цураються глибокого твору, якщо він є криком душі людини, потворно загрузлої у власному «я».

З огляду на вагу засобів, потрібних мені, щоб відкинути вас від себе, уявіть, яку ніжність я до вас відчуваю. Судіть про те самі, як я вас люблю, з отих барикад, які я звів у власному житті і творчості (позаяк мистецький твір мусить бути лише свідченням моєї святості, то байдуже, чи реальність цієї святості буде обов'язкова не лише для того, щоб запліднити твір, а й для того, щоб на цей твір, уже скріплений святістю, я міг спертися заради ще більшого стрибка в невідомість), щоб ваше дихання (я той, хто піддається крайньому зіпсуттю), не могло мене опоганити. Моя ніжність виліплена із крихкого тіста. А людське дихання затьмарює методи пошуків нового раю. Я примушу визнати зло у невинній подобі, навіть якщо ця подоба скрутить мені в'язи, позбавить мене чести і слави.

Творчість — то аж ніяк не легковажна гра. Творець вплутався в жахливу авантуру, поклавши йти до кінця крізь усі небезпеки, які випали на долю його творінням. Годі уявити собі твір без покладеної в його основу любови. Як можна ставати в ньому віч-на-віч із не менш потужною силою, яку треба зневажати чи ненавидіти? Адже тоді творець повинен перебрати на себе тягар гріхів своїх героїв. Ісус став людиною. Він відбуває спокуту. Потім, як і Бог, створивши людей, звільняє їх від гріхів: його батожать, плюють йому в обличчя, глузують із нього, розпинають. Ось у чому сенс вислову: «Він страждає у плоті своїй». Облишмо теологів. «Взяти на себе тягар людського гріха» насправді означає: відчути силу й наслідки всіх гріхів; погодитися зі злом. Будь-який творець мусить завдати його собі на плечі — ба більше — так поріднитися з ним, щоб створена ним субстанція циркулювала, мов кров, у його жилах — зло, яке він пропонує і яке його герої вибирають на власний розсуд. Ми прагнемо тут добачити один із численних об'явів благородного міфу про Сотворіння та Покуту. Даруючи своїм персонажам вільну волю, свободу розпоряджатися собою, будь-який творець у глибині душі сподівається, що вони виберуть Добро. Так само, як будь-який коханець плекає надію бути коханим.

Я хочу на мить загострити увагу на реальності найвищого щастя, присутнього у відчаї, коли людина зненацька залишається віч-на-віч із неминучістю своєї наглої загибелі, коли вона стає свідком безповоротного знищення свого твору та самої себе. Я віддав би всі скарби світу — воно й справді варте того, — аби пізнати стан відчаю і безвісти, — хай би ніхто не знав, що я витерпів. Самотній Гітлер у бункері свого палацу в останні хвилини розгрому Німеччини, напевняка пережив таку мить чистого осяяння — крихку і заразом тверду ясність — усвідомлення свого краху.

Моя гордість зашарілася рум'янцем мого сорому.

Хоча святість — моя мета, проте я не можу сказати, що це таке. Моєю відправною точкою є саме слово, яке визначає стан, якнайближчий до духовної довершеності. Про нього я не знаю нічого, крім хіба того, що без нього моє життя було б марнотне. Неспроможний дати вдале визначення святості — не більше ніж краси, — я щомиті прагну її творити, тобто робити так, щоб усі мої вчинки вели мене до неї — до незнаної мені мети. Хай кожна мить спрямовує моє прагнення святості доти, доки моє сяйво стане таке, що люди скажуть: «Це святий» або, радше всього: «То був святий». Я довго йду навпомацки. Методи ще нема. Навмання і без жодних інших підстав, окрім певності, що я досягну святості, що я роблю рухи, покликані привести мене до неї. Може, її досягають завдяки математиці, але я боюся, що в такий спосіб домагаються лише доступної, кастрованої святості, у випробуваних формах, як-то кажуть, — академічної. Це означає набути подоби святості. З огляду на найпростіші моральні та релігійні засади, святий досягає своєї мети, якщо він відкидає їх. Як краса, а також і поезія, з якими я її порівнюю, святість — це щось незвичайне. Її вираження самобутнє. Проте мені здається, що вона спирається виключно на зречення. Отже, я порівнюю її також зі свободою. Але особливо я хочу бути святим, бо це слово означає найвищий стан людини, і я зроблю все, щоб його досягти. У цьому разі я скористаюся зі своїх гордощів і пожертвую ними заради святості.

Трагедія — то радісна мить. Радісні почуття можуть бути виражені через усмішку, через тріумф усього тіла та обличчя. Герой не розуміє значущості трагічної теми. Він не повинен спозирати на неї, навіть якщо коли-небудь він її невиразно передбачив. Байдужістю його наділила природа. На балах у робітничих передмістях трапляються поважні молодики, байдужі до музики, здається, ніби вони радше диригують нею, ніж її сприймають. Інші весело поширюють серед дівчат пранці, схоплені в однієї з них: незворушно, з усмішкою на вустах, вони рухаються до розпаду своїх дивовижних тіл, про що сповіщають воскові фігури халуп. Якщо герой іде на смерть — до конечної розв'язки — він іде якщо не до щастя, то до найдосконалішого, тобто бездоганного самовиразу, іде з радісним серцем. Герой не буде ремствувати, йдучи на геройську смерть. Він стає героєм лише завдяки цій смерті, вона є станом, до якого так болісно рветься пересіч, вона — це слава, кінець кінцем вона (сама смерть і нагромадження видимих невдач, які до неї ведуть) є вінцем прихильного до неї життя, але насамперед — то погляд нашого власного образу, відбитий в ідеальному дзеркалі, яке являє нас в одвічному сяйві (доки не змерхне світло, назване нашим ім'ям).

Час кривавився. Двоє солдатів щойно почубилися через щось таке, про що давно вже забули, молодший упав із розсіченою залізним п'ястуком скронею, а другий дивився, як кров, стікаючи, перетворюється на букетики примул. Це цвітіння швидко поширювалося. Воно заполонило обличчя, яке вмить покрилося безліччю дрібнесеньких, щільно порослих квіточок, ніжних і фіялкових, як вино, що ним ригають солдати. Нарешті все юнакове тіло, яке звалилося в пилюгу, обернулося на зелений пагорбок, порослий такими великими примулами, що вони стали схожі на стокротки, між яких гуляє вітер. Лише самотня рука виднілася і посмикувалася, але вітер продовжував ворушити це зело. Незабаром переможець міг бачити лише зап'ясток руки, яка незграбно махала йому на знак прощення і безнадійно втраченої дружби. А там і зап'ясток зник, занурившись у розквітлий чорнозем. Вітер повагом і неохоче затих. Небо померкло, висвітивши спочатку око молодого жорстокого солдата-вбивці. Вій не плакав. Він усівся на горбок, на який обернувся його приятель. Подихи вітру ще відчувалися, але вже менше. Солдат різким рухом відкинув волосся, яке лізло в очі, і влігся відпочити. Він заснув.

Усмішка трагедії також викликана певного роду жартами про богів. Трагічний герой обережно глузує зі своєї долі. Він це робить напрочуд лагідно, але об'єктом його кпинів цього разу є не людина, а боги.

Уже засуджуваний за злодійство, я можу знову попасти в хурдигу ні за цапову душу, лише за одним якимось незначним звинуваченням чи підозрою. Закон вважає мене схильним до переступу. Небезпека чигає на мене не тільки під час крадіжки, а й щомиті впродовж усього життя, бо я крав. Невиразна тривога огортає моє життя туманом, обтяжує його і воднораз полегшує. Щоб зберегти ясність, гостроту погляду, моя свідомість мусить осягати до щирця кожен мій вчинок, аби можна було швидко його виправити, змінити його суть. Ця тривога змушує бути насторожі. Вона надала мені пози косулі, здивовано завмерлої на галявині. Але тривога ще й підхоплює мене, неначе вихор, забиває мені памороки, кидає мене в стихію мороку, де я припадаю до землі й усміхаюся, коли під листям земля відлунює чиїмись кроками.

Мені розповідали, що Меркурій у давнину був для старожитніх богом крадіїв, отже, вони знали, до кого звертатися. Але ми не маємо нікого. Тут би не гріх і на диявола молитися, проте наповажне жоден злодій на це не піде. Укласти з ним угоду — означає зайти надто далеко, оскільки він повстав супроти Бога, який, річ відома, зрештою вийшов переможцем. Навіть убивця не відважиться молитися дияволові.

Щоб відмовитися від Люсьєна, я так обставляю Цю відмову, щоб вона здавалася поглинутою лавинами катастроф. Він почуватиметься соломинкою серед виру торнадо. Навіть якщо він дізнається, що то я спричинився до цього лиха, він зненавидить мене, але ця ненависть не вразить мене. Докори сумління та осуд його чарівних очей не спроможуться мене схвилювати, оскільки я перебуватиму в самім осередді розпачливої туги. Я втрачу речі, які для мене набагато дорожчі, ніж Люсьєн, але не такі дорогі, як докори сумління. Ось чому я охоче вбив би Люсьєна, щоб утопити свій сором під розкішним запиналом переступу. На жаль, релігійний страх стримує мене від убивства, хоч і штовхає мене на нього. Він ризикує зробити з мене священика, жертву Бога. Щоб зруйнувати дійову силу вбивства, мені, можливо, досить довести її до краю, обґрунтувавши доцільність злочинства. Я зміг би вбити людину заради кількох мільйонів. Вага золота може переважити вагу вбивства.

Чи здогадувався про це бодай туманно колишній боксер Леду? Убивши спільника із помсти, він влаштовує в його кімнаті безлад, щоб створити позірність пограбування, забираючи зі столу п'яти-франкову купюру, і пояснює своїй зчудованій подрузі:

— Я збережу її як талісман. Ніхто не скаже, що я вбив не з корисливості.

Я досить швидко зміцню свій дух. Думаючи про це, не варто дозволяти своїм повікам чи там ніздрям трагічно морщитися, а треба обмірковувати сам задум злочину цілком невимушено, з широко розплющеними очима, наморщивши чоло ніби з простодушного подиву та захвату. Тоді жодна гризота, жодна передчасна журба не подужають оселитися в кутиках ваших очей чи захистити ґрунт під вашими ногами. Глузливої посмішки, ніжної мелодії, яку насвистують крізь зуби, дещиці іронії в пальцях, що беруть цигарку, стане, щоб відновити в мені зв'язок зі скорботою в моїй сатанинській самотності (якщо тільки я не покохаю якогось убивцю, якому притаманні і цей жест, і ця усмішка, і ця ніжна мелодія). Коли я поцупив перстень Б. P., мене почала діймати цікавість.

«Ану ж він про це дізнається? — запитував я себе, — ану ж я продав перстень комусь із його знайомих?!»

Я уявляв, оскільки Люсьєн любив мене, його страждання та мій сором. Так ось, я рокую найгірше: смерть. Вготовлюю її йому.

На бульварі Осеманна я бачив, як затримали громил. Тікаючи з крамниці, один із них спробував вискочити через вітрину. Нагромадивши довкола свого арешту цілу купу збитків, чи розраховував він у такий спосіб надати йому значущості, в якій буде відмовлено попередньому вчинку — пограбуванню? Він шукав нагоди оточити свою персону кривавою, дивовижною, жахливою помпезністю, в осередді якої він сам усе одно залишився б жалюгідним. Злочинець звеличує свій подвиг. Він намагається зникнути під цією пишнотою, за лаштунками цієї велетенської вистави, до якої спричинилася доля. Поки він розчленовує свій вчинок на жорсткі миті, той вчинок, навпаки, розкладає його.

«Що для мене людські образи, коли людська кров…»

Чи міг би я, не паленіючи на виду, захоплюватися прегарними злочинцями, якби я не знав їхньої вдачі? Якщо вони, на своє лихо, приоздобили стільки віршів, я хочу їм допомогти. Митець, який використовує злочин у власних цілях, чинить блюзнірство. Хтось ризикує своїм життям, славою, щоб стати облямівкою у твориві якогось дилетанта. Навіть якщо то йдеться про уявного героя, його образ, навіяний живою людиною. Я не хочу втішатися його стражданнями, якщо я їх із ним не поділяв. Насамперед я накличу на себе зневагу й осуд людського загалу. До святості Венсена де Поля я ставлюся з недовірою. Він мав би погодитися вчинити злочин замість невільника, в кайдани якого він себе закував.

Тон цієї книжки ризикує збурити найліпші, а не найгірші голови. Я не шукаю скандалу. Я укладаю ці записи для кількох молодиків. Я хотів би, щоб вони розглядали їх як підручник до найвитонченішої аскези. Мій досвід болісний, і він ще не завершений. Його відправною точкою була романтична мрія, але то байдуже: я опрацьовую його з неменшою докладністю, ніж якусь математичну задачу; і видобуваю з нього матеріали, конечні для створення твору мистецтва або ж для досягнення моральної досконалості (можливо, для знищення власне цих матеріалів, для їхнього розпорошення), близької до тієї святості, яка для мене й досі лишається найпрекраснішим словом людської мови.

Обмежений світом, супроти якого я повстаю, відтятий ним, я стану ще вродливішим, ще яскравішим, якщо кути, які мене ранять і надають мені форми, стануть ще гостріші й жахливіші, стануть для мене зубцями.

Мою боротьбу годиться продовжувати аж до її завершення. Хай би яка була відправна точка, кінець буде чудовий. Власне, будь-яка незавершена дія є ганебною.

Коли я повернув голову, мої очі засліпив сірий трикутник, утворений ногами вбивці: одна з них спиралася об невеличкий виступ стіни, а друга залишалася нерухомою в пилюці внутрішнього дворика. Обидві ноги були обіпнути грубою жорсткою тканиною жалоби. На якусь хвильку осліп, припинивши жувати стебло троянди, яке тримав у зубах, я випадково впустив її (а можливо, пожбурив ув обличчя якогось злодія), і вона з потайною вправністю зачепилася за матню — виразний кут із сірої тканини. Цей простий рух лишився непомічений для наглядача. Він вислизнув навіть від інших в'язнів і від убивці, котрий відчув лише легесенький доторк. Коли він глянув на свої штани, то зашарівся від сорому. Сприйняв він її як плювок чи як знак якоїсь насолоди, якою його нагородили лише тому, що саме в ту мить він перебував під безхмарним небом Франції? Одне слово, з обличчям, що набуло брунатної барви, він недбалим рухом, намагаючись це приховати, відірвав безглузду троянду, що крадькома зачепилася кінчиком шпичака, і засунув її до кишені.

Святістю я називаю не стан, а моральний вчинок, який до неї веде. Це ідеальна точка моралі, про яку мені нема що сказати, оскільки я її не помітив. Вона віддаляється, щойно я наближаюся до неї. Я жадаю і боюсь її. Цей вчинок може виявитися марним. Одначе, хоч він і болісний, проте веселий. Він божевільний. У безглуздий спосіб він обертається на Каролінку, яка задирає свої спідниці й верещить із радості.

Я підношу до найвищої чесноти не лише самотність, а й жертовність. Ця чеснота має переважно творчу основу. Очевидно, над нею тяжіє прокляття. Чи я здивую когось, заявляючи, що злочин може прислужитися утвердженню моєї моральної сили?

Коли я нарешті проникну в саме осердя образу, стану світлом, власне, тим, хто доносить його до ваших очей? Коли я опинюся в серці поезії?

Я ризикую заблукати, сплутавши святість із самотністю. Але завдяки цьому реченню чи не ризикую я знову надати святості християнського змісту, що його я прагну відокремити від неї?

Ці пошуки ясності, можливо, марні. Осягнення її віщує спокій. Усмішка, з якої зникнуть і «я», і «ви», обернеться на байдужу усмішку, яка споглядає речі.

Того ж таки дня, коли я прибув до Санте — у ще одне з багатьох місць мого ув'язнення, — я постав перед начальником тюрми через те, що, йдучи коридором повз віконце камери, озвався до одного зі своїх приятелів. Кара не забарилася: мене одразу ж запроторили до карцеру на два тижні. Після триденного ув'язнення якийсь робітник дав мені недопалків, їх передали в'язні моєї камери, до якої я так і не дійшов, що мене вельми розчулило. Вийшовши з карцеру, я їм віддячив. Ґі сказав мені:

— Ми збагнули, що прибув новенький, на дверях було написано: Жене. Ми знали, хто такий Жене. На тебе чекали. Ми доглупалися, що ти попав до карцеру, і передали тобі чинарики.

Оскільки моє ім'я значилося у списках тих, що вже сиділи в цій камері, вони виявили солідарність із незнайомцем, покараним за якусь провину, до якої вони не мали ніякого діла. Ґі був душею камери. Смаглявий підліток з білявими кучерями уособлював непідкупне і суворе сумління. Щоразу, як він звертався до мене, я осягав сенс чудородного виразу: «Розрядити парабелум між крижі».

Його заарештувала поліція. У мене на очах відбувся такий діалог:

— То ти вчинив напад на вулиці Фламандській?

— Ні, не я.

— Ти. Консьєржка тебе впізнала.

— Виходить, хавка того ракла схожа на мою.

— Вона править, що його звати Ґі.

— Виходить, у того ракла така сама хавка і таке саме ім'я, як у мене.

— Вона впізнала твоє дрантя.

— Виходить, у нього така сама хавка, таке саме ім'я і таке саме дрантя, як у мене.

— І такий самий чуб.

— Виходить, у нього така сама хавка, таке саме ім'я, таке саме дрантя і такий самий чуб, як у мене.

— З'ясовано, що то твої відбитки пальців.

— Виходить, у нього така сама хавка, таке саме ім'я, таке саме дрантя, такий самий чуб і такі самі відбитки пальців, як у мене.

— Бачу, це триватиме довго.

— До кінця.

— То ти вчинив напад.

— Ні, не я.

Саме від нього я одержав листа, де є такі місця (я ще сидів у в'язниці Санте…): «Любий мій Жанно, я зараз на бобах, тож не маю змоги надіслати тобі передачу. Я не маю ані шеляга за душею, але хочу сказати тобі щось таке, що, сподіваюся, втішить тебе: я вперше вдався до суходрочки, думаючи про тебе, і вгонобив себе. Принаймні, ти можеш бути певний, Що десь є друг, який думає про тебе…»

Інколи я дорікаю йому за його панібратство з інспектором Рішардо. Я намагаюся втовкмачити йому, що поліцай ще мерзенніший від нишпорки, але Гі пускає мої слова повз вуха. Він дріботить. Розстебнутий комір його шовкової сорочки м'яко майорить довкола його шиї, спадаючи на рамена, піджак сидить ладно; голову він тримає високо і дивиться просто себе, суворо оглядаючи сумну, сіру й похмуру вулицю Барбеса, де якийсь «кіт» із-за фіранок умебльованої кімнати може накинути на нього оком.

— Так, по суті ти маєш рацію, — каже він. — Усі вони плюгавці.

За якусь хвильку, коли я думаю, що він уже забув мої слова (справді-бо якийсь час він нічого не думав, щоб ліпше відчути на своєму зап'ястку вагу срібного ланцюжка, або ж чекав, коли в його голові утвориться пустка, щоб ця думка знайшла собі місце), він бурмоче:

— Так, але все-таки лягавий — це щось інше.

— Отакої! Ти вважаєш?

Незважаючи на всі мої докази, що лягавий проти нишпорки гідний більшого осуду, я відчуваю те саме, що й Ґі, але не зізнаюся йому в цьому. Я люблю, так, потай я люблю поліцаїв. Я не розповідатиму йому про своє хвилювання, коли в Марселі на бульварі Бельзюнс я поминав поліційну їдальню. Вона просто роїлася марсельськими поліцаями в однострої і в цивільному. Їдальня притягувала мене. Там кишіло зміями, які звивалися, перепліталися з невимушеністю, яка не заважала — а можливо, навіть сприяла — їхній підлоті.

Ґі байдуже ступає поруч мене. Чи знає він, що лінії його рота надто зманіжені? Вони надають його обличчю якоїсь дитячої чарівності. Білявий зроду, він перефарбувався на чорнявого. Він хоче скидатися на корсиканця — і захоплюється цією грою, — а я підозрюю, що він любить рум'яна.

— Я в розшуку, — хвалиться він мені.

Життя злодія — це низка безперервних скутих, але палких рухів. Добуваючись із випаленого нутровиння, кожен рух стає болісний і жалюгідний. Тільки після крадіжки, вдаючись до літератури, злодій оспівує свій чин. Кожен успіх виспівує в його тілі гімн, який повторюють вуста. Кожне падіння викликає захват у його туги. На мою усмішку, на моє стенання плечима Ґі відповідає:

— Я виглядаю надто зеленим. Серед злодійського кодла треба видаватися мужем.

Мене захоплює його незламна воля. Невинна усмішка, каже він мені, може його занапастити. Я відчуваю до нього такі самі жалощі, як і до лева, якого приборкувач ганяє по напнутій линві.

Про Армана я говорю мало: дається взнаки сором'язливість, а може, бракує слів, щоб розповісти, ким і чим він був для мене, щоб достеменно передати важливість його морального авторитету — його доброта, як на мене, була чимось подібним до стихії, де мої потаємні (ганебні) якості знаходили собі виправдання.

Власне, після того, як я його покинув, провівши між ним і собою межу, тільки тоді я відчув його значущість. Він видався мені метикуватим. Тобто він зважився переступити моральні засади, не безтямно, з облудною легкістю хлопчаків, які не відають про них, а навпаки, ціною величезних зусиль, певний, що втрачає безцінний скарб, але натомість створить щось інше, набагато цінніше від того, що втратив.

Гангстери міжнародної банди здалися «поліції без найменшого опору, як останні легкодухи», писали бельгійські газети, — ми дізналися про це одного вечора в барі, де кожен коментував їхню поведінку.

— Це запроданці, хіба не так, — сказав Робер. — Ти іншої думки?

Стілітано не відповів. При мені він побоявся згадувати про страх чи відвагу.

— Ти мовчиш, ти іншої думки? Вони правлять, що обкрутили колосальні справи: напади на банки, потяги і раптом з дорогою душею дали себе злапати фараонам. Вони могли б боронитися до останньої кулі. У будь-якому разі їхній розрахунок певний: їх вимагає Франція, і їх збираються їй видати. Там їм скостять термін. Я б на їхньому місці…

— Ось не дратуй мене!

Арман раптом аж затремтів од гніву. Його погляд виказував обурення. Трохи утихомирившись, Робер запитав:

— Ти що, зі мною не згоден?

— У твоєму віці я зробив трохи більше, ніж ти, але не брався судити людей, особливо тих, яких запакували до криміналу. Для них існує щось більше, ніж суд. Тобі ще рано про це белебенити.

Його статечний тон трохи осмілив Робера. І він ризикнув відповісти:

— І все ж вони злякалися. Якщо вони робили все так, як розповідають…

— Ах ти ж недоумку паскудний, як же їм не злякатися, коли вони саме так і вчинили, як розповідають. Чи ти знаєш, чого вони хотіли, га? Ти це знаєш? То я тобі скажу. Відчувши, що їм клямка, вони вирішили дозволити собі розкіш, на яку не мали часу впродовж усього життя, — злякатися. Ти затямив? Для них це свято — мати змогу здатися поліції. Це дасть їм перепочинок.

Стілітано зберігав спокій. Із його лукавої посмішки я здогадався, що Арманова відповідь у принципі йому сподобалася. Не своєю позитивною, героїчною і зухвалою формою, а розпливчастим стилем. Робер промовчав. Він нічого не втямив зі сказаного, хіба те, що він не зовсім ще «свій» для нашої трійці.

Я сам, але вже трохи згодом, дійшов до цього виправдання. Арманова доброта полягала в тому, щоб дати мені почуватися в ній невимушено. Він розумів усе. (Себто розв'язав мої проблеми.) Я маю на увазі не його пояснення капітуляції ґанґстерів, яке він посмів дати і яке було прийнятне для цих ґанґстерів, а те, що його було зроблено заради мене, немовби він виправдовував мою власну капітуляцію за таких самих обставин. Його доброта полягала ще й у тому, щоб перетворити на свято, на врочистий і сміховинний парад те, що було ганебним відступом. Арман переймався насамперед реабілітацією. Не інших і не себе, а морального убозтва. Він надавав йому властивостей, які є вираженням утіх офіційного люду.

Мені далеко до його статури, м'язів та волосні, але, бувало, коли я дивився на себе в дзеркало, то знаходив у своєму обличчі якусь дещицю Арманової доброти. Тоді я пишався собою, своєю грубою і плескатою пикою. Я не відав, у якій братській могилі він похований, а може, він і досі живий, байдуже прогулює своє гнучке, дуже тіло. Він єдиний, якого я хочу вивести під справжнім ім'ям. Зрадити його бодай трохи було б занадто. Коли він вставав зі свого стільця, то вивищувався над світом. Він міг стерпіти ляпаси, й оком не моргнувши, тілесні образи не дошкуляли йому, він залишався великим. Він займав усе наше ліжко, його розчепірені ноги утворювали тупий кут, де лише я міг знайти трішки місця, щоб скрутитися калачиком. Я спав у затінку його члена, який час від часу падав мені на очі, та ще інколи, прокидаючись уранці, я примічав, що моє чоло прикрашав масивний і страх потішний брунатний ріг. Прокидаючись, його нога, не брутально, але владно виштовхувала мене з ліжка. Він мовчав. І лише курив, тимчасом як я готував каву і тости для цієї Святодарниці, де спочивало — або вироблялося — Знання.

Якось увечері ми ненароком дізналися, що Арман бурлакує між Марселем і Брюселем, від міста до міста, від кав'ярні до кав'ярні, заробляючи собі на прожиток, тим, що витинав паперові мережива перед відвідувачами. Докер не жартував, розповідаючи про нього мені із Стілітано. Він вельми правдоподібно розповідав нам про серветки, торбини, носовики, про тонкі вироби, виготовлені зі згорнутого паперу за допомогою ножиць.

— Я на власні очі бачив, як Арман показував свій номер, — сказав він.

Уявивши свого могутнього і незворушного владцю за жіночою роботою, я розчулився. Жодні кпини не могли його сягнути. Я не знаю, з якої каторги він вийшов, чи його звільнили, чи він звідтам утік, але те, що я дізнався про нього, свідчило: Арман відбув школу всіх тонкощів тюремного побуту на берегах Мароні або у французьких централах.

Слухаючи докера, Стілітано злобливо посміхався. Я слушно побоювався, що він спробує образити Армана. Фабричні мережива, якими він ошукував побожних власниць садиб, були ознакою шляхетності, свідченням Арманової вищості над Стілітано. Одначе я не наважувався його благати, щоб він замовк: така витончена моральність щодо свого кореша, виявила б у мені, у моєму серці химерні краєвиди, окутані таким м'яким сяйвом, що стало б одного доторку пальця, аби їх зруйнувати. Я вдав, ніби мені байдуже.

— Що не день, то новини, — кинув Стілітано.

— А що тут поганого?

— Я, власне, про це й кажу. Крутиться хто як може.

Щоб заспокоїти себе і, звичайно, підживити своє немічне тіло, я мав уявляти, що мої коханці витесані з найтвердішого матеріалу. І ось я дізнався, що земні злидні обсіли того, від кого я зазнав чимало кривди. Нині я найчастіше згадую Армана, який — я ніколи не бачив його за таким ділом — походжає між рестораційних столиків і робить витинанки — достоту як венецькі — свої паперові мережива. Можливо, саме тоді він і виявив без будь-чиєї допомоги вишуканість не того, що називають манерами, а незліченної гри поз. Чи то через лінощі, чи то бажаючи мене приборкати, чи то відчуваючи потребу в церемоніалі, який надав би ваги його персоні, він вимагав, щоб я припалював і розкурював цигарку, а відтак встромляв її йому до рота. Я навіть не мав права чекати, доки він виявить своє бажання, я мусив випередити його. Спочатку я так і робив, але бувши сам курець, я вирішив не марнувати часу, тож прикурював одразу дві цигарки, одну з яких передавав Арманові. Він брутально заборонив мені вдаватися до такої методи, вважаючи її за негідну. Довелося, як і раніше, виймати з коробки одну цигарку, прикурювати її, стромляти йому до рота, а відтак діставати другу для себе.

Оскільки впадати у скорботу — то для мене насамперед коритися стражданню, якого я уникаю, знаючи, що оберну його на силу, необхідну, щоб вийти з-під звичної моралі, то я не можу красти квіти, аби потім покласти їх на могилу любого мені небіжчика. Крадіж наперед визначає моральну позицію, якої не досягти без зусиль, — це геройський вчинок. Страждання від втрати любої істоти відкриває нам людські стосунки. Воно вимагає від того, хто залишився жити, гідної поведінки, насамперед із погляду формального. Такого формального, що турбота про неї змусить нас красти квіти, якщо нам нізащо їх купити. Це вчинок, викликаний відчаєм, інакше ми не здійснимо звичного обряду — прощання з мертвими. Ґі прийшов до мене, щоб розповісти, як уколошкали Моріса Б.

— Потрібні вінки.

— Навіщо?

— Для похоронної процесії.

Його мова була уривчаста. Він боявся подовжувати склади, щоб його душа не знемоглася. А можливо, він думав, що не годиться в такий мент умиватися слізьми чи нарікати. Про які вінки він торочив, про яку похоронну процесію, про яку церемонію?

— Для похорону потрібні квіти.

— Ти маєш бабки?

— Ні гроша. Зберемо пожертвування.

— Де?

— Уже ж не в церкві. У корешів. У барах.

— Усі зараз на бобах.

Власне, не самим похованням мерця переймався Ґі. Найбільше він хотів, щоб шану цього світу було віддано його товаришеві — злодію, полеглому від куль лягавого. Сплести із квітів для найупослідженішого зі смертних найрозкішніший покрівець, як ведеться в людей. Ушанувати товариша, але насамперед уславити його за допомогою засобів, узгоджених між тими, хто їх вигадує, хоч і не заплющує очей на їхню жалюгідність.

— Тебе не обурює, що лягавих, яких уколошкали, ховають, як королів?

— Це тебе бісить?

— А тебе ні? А коли хоронять суддів, то позаду тьопають присяжні.

Ґі виглядав збудженим. Його осявало обурення. Його змагала нестримна щиросердість.

— Ніхто не має купила.

— Треба шукати.

— Ти поцупиш квіти разом із його корешами.

— У тебе що, вавки в голові?

Він сказав це глухим голосом, соромлячись і, можливо, з жалем. Либонь, лише божевільний потрапить влаштувати небіжчикам незвичайні похорони. Він може, він здатен творити обряди. Ґі вже завмер у зворушливій позі пса, що справляє нужду. Він тужився, його погляд застиг, чотири лапи зійшлися під згорбленим тілом; дрож проймає його від голови до лайна, що парує. Я пригадую свій сором, ба навіть подив від одного безглуздого вчинку, коли якось у неділю на цвинтарі моя мати-годувальниця, роззирнувшись довкола, витягла з корінням нагідки зі свіжісінької могили і пересадила їх на могилу своєї дочки. Красти квіти звідки завгодно, щоб покрити ними домовину любого небіжчика, — такий вчинок, на думку Ґі, не втішить злодія. Жарти тут недоречні.

— Що ж ви тоді збираєтеся робити?

— Якнайшвидше обкрутити якесь дільце. Напасти на когось.

Ти маєш щось на прикметі?

— Hi.

— Тоді що?

Уночі з двома друзями вони вкрали на монмартському цвинтарі квіти. Хлопці перелізли через мур на вулиці Фруадво, біля громадського пісуару. Ото була хохма, похвалився мені Ґі. Мабуть, як і щоразу, перед грабунком, він сходив справити нужду. Якщо ніч була глупа, він зазвичай зоставляв труси — перед ворітьми або внизу перед сходами, у дворі. Таке панібратство його заспокоювало. Він знає, що «лайно» на жарґоні означає «вартовий».

— Я поставив вартового, — казав він. — Після цього нам спокійніше, і ми піднімаємося сходами. І місце видається нам не таким-то вже й чужим.

Присвічуючи ліхтариком, вони шукали троянд. Здавалося, квіти ховалися під листям. Сп'янілі від радості, вони крали, бігали, жартували серед надгробків. «Ми обнишпорили все», — похвалився він мені. Жінкам доручили сплести вінки і зробити букети. У чоловіків вийшли гарніші.

На ранок квіти зів'яли. Вони викинули їх на смітник і, консьєржка, очевидно, запитувала себе, що за орґія відбувалася сеї ночі в помешканнях, де зазвичай ніколи не буває букетів, хіба що інколи пощастить натрапити на якусь сиротливу орхідею. Більшість сторожких «котів» не потикаються на такі злиденні похорони, їхній гідності та нахабству пасують ліпше світські урочистості. Вони спровадили туди своїх жінок. Ґі також там був. А коли повернувся, то розповів мені про оте все злиденне збіговисько.

— То збіговисько горопах! Шкода, що ти не прийшов. Там були тільки шмонді та голодранці.

— О! Ти знаєш, я бачу їх щодня.

— Не в тім сила, Жане, треба ж було, щоб хтось озвався, коли грабарі запитали про родичів. Я пік раків.

(Коли я відбував термін у виправній колонії Меттре, мені наказали бути присутнім на похоронах одного молодого колоніста, померлого у лазареті. Ми його провели на крихітний цвинтар виправної колонії. Грабарями були діти. Після того, як вони опустили домовину в могилу, присягаюся, що якби хтось із грабарів запитав, як тепер: «Хто родичі?», я виступив би з натовпу наперед, зіщулившись у своїй жалобі.)

— Чому ти пік раків?

Ґі трохи потягся, а потім з усмішкою сказав:

— Гидко було — страх! Похорон бідняка. Ми добряче дерболизнули — цмулили всеньку ніч. Я радий, що повернувся. Хоч роззуюся і одведу трохи дух.

Ще замолоду я мріяв грабувати церкви. Згодом я з насолодою цупив звідти килими, вази, а подеколи й образи. Ґ… не помітив у М… гарних мережив. Коли я йому сказав, що стихарі й вівтарні покривала коштують дуже дорого, то його квадратове чоло набурмосилося. Він хотів знати їхню достеменну вартість. Пораючись у ризниці, я пробурмотів:

— Не знаю.

— Ну скільки, п'ятдесят?

Я мовчав. Мені захотілося якнайшвидше покинути цю залу, де панотці вдягаються і роздягаються, застібають свої ряси, зв'язують у вузол білі стихарі.

— Га? Ну скільки, п'ятдесят?

Я перейнявся його нетерплячкою і відповів:

— Більше, сто тисяч.

Пальці Ґ… затремтіли, обважніли. Вони бгали тканину та кутасті мережива. Його обличчя, осяяне скупим світлом, спотворене жадобою, здавалося чи то бридким, чи то чарівним. Ми заспокоїлися лише на берегах Луари. Сидячи на траві, ми чекали на перший-ліпший товарняк.

— Тобі пощастило, що ти на цьому знаєшся. Мережива так би й залишилися.

Саме тоді Ґі запропонував мені приєднатися до нього. «Ти будеш лише моїм навідником, я діятиму сам», — сказав він мені. Я відмовився. У злодійському ремеслі годі здійснити те, що задумав хтось інший. Той, хто діє, мусить бути досить вправний, щоб злагоджувати всілякі несподіванки на обраному шляху. І, нарешті, Ґі бачить злодійське життя лише як щось чудове, блискуче, в яскраво-червоних і золотавих барвах. Мені ж воно здається похмурим і таємничим, ризиковим і згубним, як і будь-яке інше життя, тільки небезпека зовсім ув іншому, не в тому, щоб скрутити собі в'язи, падаючи з даху чи тікаючи на авто, увігнатися в мур чи сконати від кулі калібру 6/35. Я не створений для отих бутафорних видовищ, коли перевдягаються у кардинала, щоб викрасти із храму скарб, або сідають на літак, щоб збити зі сліду супротивну банду. Яке мені діло до цих розкішних ігор.

Викрадаючи автомобіль, Ґі рушав з місця лише тоді, коли з'являвся його власник. Він глузував просто в вічі бевзеві, у якого з-під самого носа цупили автомобіль. То було для нього свято. Він вибухав розкотистим металевим, ледь силуваним, штучним реготом, а відтак чухрав геть. Бачучи окрадену жертву, її заціпеніння, шаленство та немічність, я рідко коли не страждав.

Коли я вийшов із в’язниці, ми зустрілися у барі звідників. У «Віллі». Стіни там були обвішані фотографіями; портретами танцівниць, а надто боксерів і танцюристів. Ґі не мав ані шеляга за душею, бо щойно втік із тюрми.

— У тебе є якесь дільце на прикметі?

— Та є одне.

Пошепки я розповів йому про свій намір обчухрати одного власника кількох мистецьких творів, годящих для продажу за кордон. (Я щойно завершив роман «Собор Квіткової Богоматері», після видання якого завів кілька цінних знайомств.)

— Треба заковбасити «кота»?

— Не варто. Наставляй вуха.

Глибоко вдихнувши повітря, я нахилився до нього. Я змінив поставу рук на бильці шинквасу, пересунув ногу і нарешті наготувався до стрибка.

— Послухай. Ми можемо запроторити цього типа на тиждень до хурдиги.

Не можна сказати, що риси обличчя в Ґі спотворилися, одначе вся його фізіономія цілковито одмінилася. Його обличчя немов знерухоміло і закам'яніло. Я був нажаханий раптовою жорстокістю погляду його блакитних очей. Трохи схиливши набік голову, Ґі пильно дивився на мене або, певніше, уп'явся в мене очима, немов збирався прицвяхувати до стіни. Зненацька я відчув усю глибину речення: «Я зараз тебе пришпилю!» Він відповідав мені тихим і рівним голосом, скерованим на мій живіт. Він видобувався з його вуст, як нечуственна колона, і невблаганно, як таран. Приглушений, монотонний, він здавався ущільненим і стужавілим.

— Як, і це кажеш мені ти, Жанно? Ти пропонуєш мені запакувати «кота» до хурдиги?

Моє обличчя було незворушне і таке саме жорстоке, як і в нього, але іще напруженіше і вольове. Його грозовому обличчю, де громадилися чорні хмари, я протиставив своє обличчя-скелю, його громи та блискавиці стиналися з моїми кутами та стрімчаками. Знаючи, що його суворість виснажиться і обернеться на зневагу, я, не гаючись, дав йому одкоша. Я став гарячково крутити мозком, як мені вийти з цього становища, щоб він, бува, не подумав, ніби я здатен на таке паскудство. Я мав виграти час. Я мовчав. Я дав йому змогу висловити своє зачудування і вилити на мене свою зневагу.

— Я можу пришити цього типа. Якщо хочеш, я його ухекаю, я замокрушу твого «котяру». Тільки накажи. Ну що, Жанно, ти хочеш цього?

Я вперто мовчав, нижучи його очима. Мені здавалося, ніби моє обличчя непроникне. Але Ґі мав помітити мою напругу і, мабуть, гадав, ніби мій вольовий рішенець, який так його вразив і збентежив, помалу-малу вкинув мене у вкрай драматичний стан. Так ось, я боявся його жорстокості як ніколи, бо саме того вечора він видавався особливо мужнім. Він поважно сидів на високому дзиґлику, його м'язисті кульші, туго обтягнуті гладенькою тканиною штанів, випиналися, а рука, яка на них спочивала, була дужа, груба і шерехата. Я не можу достеменно сказати, що саме зближувало його з ними: злоба, безглуздя, мужність, вишуканість, пишнота чи липкучість, — але Ґі був схожий на сутенерів, які терлися довкола нас, був схожий на їхнього друга. Він гнітив мене. «Вони» мене гнітили.

— Ти хоч даєш собі звіт, що таке спровадити туди людину? Ми обоє з тобою пройшли через це. Воронь Боже це робити.

Чи сам він зраджував, запродував своїх друзів? Його близькі стосунки з якимось інспектором поліції із П. Ж. наганяли на мене страху — і давали надію, що він стукач. Страху, бо він міг накапати на мене і випередити мене у зраді. Надію, бо я міг мати кумпана та підмогу в паскудствах. Я зрозумів самотність і відчай мандрівця, що згубив свою тінь. Я й далі мовчав, утупившись поглядом у Ґі. Моє обличчя залишалося незрушним. Ще не настала мить щоб опанувати собою. Хай він мимрить із подиву, аж поки не зіб'ється з пантелику. Проте я не міг уже стерпіти його зневагу, коли він сказав:

— Та все ж, Жанно, я вважаю тебе своїм братухою. Розумієш? Якщо якийсь зальотний, чи тутешній «кіт» захоче з тобою поквитатися, я спущу з нього шкуру. А ти, ти мені кажеш…

Він стишив голос, оскільки звідники почали підсідати ближче до нас. (Повії теж могли нас почути. Бар був напхом напханий.) Мій погляд став ще жорсткіший. Брови насупилися. Я міцно стулив рота і мовчав.

— Знаєш, якби не ти, а хтось інший запропонував мені таке…

Незважаючи на панцир рішучості, який мене захищав, я був принижений братньою ніжністю його зневаги. Його тон і його слова посіяли в мені зерна сумніву. Нишпорка він чи ні? Моє серце опосіло вагання. Якщо він нишпорка, то може зневажати мене за вчинок, на який би погодився сам. А ще, можливо, він чує до мене надто гостру відразу, щоб узяти у свої спільники і чинити паскудства, бо я в його очах не такий престижний і не такий яскравий, як інший злодійчук, що його він хотів би взяти на моє місце. Я сповна відчув його зневагу. Ще трохи — і вона б розчинила мене, як цукрову скелю. Мені годилося б, не надто цим усім переймаючись, усе ж постаратися зберегти свою твердість.

— Так ось, Жанно, якби хтось інший був на твоєму місці, то йому перепало б від мене на горіхи. Не знаю, чому я пустив повз вуха твої слова. Ніяк не втямлю.

— Ну й гаразд.

Він звів голову, його рот залишився трохи розтулений. Мій тон його здивував.

— Як?

— Я кажу, що все гаразд.

Я ще ближче нахилився до нього і поклав свою руку йому на плече.

— Мій любий Ґі, я такий щасливий. Мене охопив жах, коли я побачив тебе разом із Р. (поліцаєм), як ти з ним заприязнився, не буду цього приховувати. Я здрейфив. Я злякався, що ти пошився у стукачі.

— Ти відбився глузду. Я зв'язався з ним насамперед тому, що він волоцюга над волоцюгами, а ще — щоб він роздобув мені документи. У цього типа грошей кури не клюють.

— Гаразд. Тепер я вірю, але вчора, коли я побачив, як ви разом банячите, то, присягаюся, в мені все перевернулося. Я ж бо терпіти не можу стукачів. Ти знаєш, мене ніби обухом по голові огріли, коли я засумнівався і подумав, що ти міг скурвитися.

Я відкинув обережність, про яку він сам не забував, докоряючи мені, і трохи підвищив голос. Позбувшись його зневаги, я відчув полегкість, дихати стало вільніше, і я мало не затанцював. Мене окрилила радість, що я випручався з обіймів зневаги і так уник бійки, яка вже назрівала, і в якій би всі сутенери бару пішли супроти мене, а ще тому, що завдяки моєму велемовству я горував над Ґі. Нарешті, жалість до себе надала моєму голосу зворушливих модуляцій, позаяк я програв, хоч і стояв ще на ногах. Моя твердість і непримиренність луснули, і оборудка з пограбуванням (про яку ніхто з нас навіть не затнувся) остаточно забулася. Нас оточували бувалі в бувальцях звідники. Вони розмовляли галасливо, проте дуже чемно. Ґі розповів мені про свою подругу. Я щось йому відповів. Мене огорнув великий сум, який інколи протикали спалахи моєї люті. Самота (образ якої міг бути у вигляді туману чи випарів, що соталися з мене) на якусь мить прорвалася надією і враз зімкнулася наді мною. Я міг би мати спільника на волі (позаяк я нарешті впевнився, що Ґі — стукач), але я з'їв гарбуза. Мені хотілося зраджувати разом із ним. Оскільки я прагну мати змогу любити своїх спільників. Не можна, щоб ця обставина незвичайної (грабіжника) самотності залишила мене замурованим із яким-небудь хлопчиком-незграбою. Під час оборудки я весь обертаюся на страх (або радше на світло) і напевняка ризикую впасти в обійми свого спільника. Я зупиняю на ньому вибір не за його зріст чи силу, не для того, щоб він захищав мене на випадок невдачі, а для того, щоб тваринний страх укинув мене в чудовий прихисток його бездонних обіймів та стегон. Цей вибір небезпечний тим, що часто страх наскільки відступає, що обертається на ніжність. Я надто легко покладаюся на ці чудові рамена, на цю спину, на ці культі. Ґі викликав бажання працювати разом.

Він прийшов до мене у якомусь сум'ятті. Мені важко було зрозуміти, чи його страх і справді такий панічний. Того ранку вигляд у нього був геть жалюгідний. Він почувався далеко певніше в коридорах і на сходах Санте, спілкуючись із «котами», чий престиж зводився до хатніх халатів, у які вони перебиралися для зустрічі зі своїм адвокатом. Чи не безпека, яку дарує в'язниця, сприяла такій його легковажності?

— Я маю вибратися з лайна. Підкажи мені щось, аби я чухнув у якусь глушину.

Він намагається жити поміж «котів» і в його нервозності, у фатальному русі його голови я розпізнаю трагічну манеру педиків та акторок. «Хіба можливо, — каже він мені, — щоб на Монмартрі «чоловіки» дурили один одного?»

— Ти мене заскочив зненацька. Нічим зараз тобі не зараджу.

— А мені байдуже, яке дільце, Жанно. Якщо хочеш, замочу якогось звідника. Я ладен уколошкати «кота» за двадцять кусків. Учора я заледве не попав на каторгу.

— Це мене не колише, — сказав я осміхаючись.

— Тобі важко це уявити. Ти мешкаєш у розкішному готелі.

Він мене дратує: чому я мушу остерігатися шиковних готелів, люстр, салонів, чоловічої дружби? Можливо, комфорт додасть відваги і звільнить мій дух. А ген-ген за духом, я певен, полине і моє тіло.

Раптом він усміхнувся, дивлячись на мене.

— Пан приймає мене у вітальні. А до твоєї кімнати, що — заказано? Там твій хлопчик?

— Так.

— Він гарненький? Хто це?

— Зараз побачиш.

Коли він покинув нас, я запитав у Люсьєна, що він думає про Ґі. У глибині душі я був радий, що вони сподобалися один одному.

— Він має чудернацький вигляд у своєму капелюсі. Одяг на ньому звисає якимсь таким кандибобером.

І одразу ж він перевів розмову на інше. Ні татуювання Ґі, ні його пригоди, ні його хоробрість не зацікавили Люсьєна. Він завважив лише його кумедне дивацьке вбрання. Людина зі смаком може взяти на глузи елеґантність злодіїв, але, незважаючи на це, вони зі зворушливою статечністю чепуряться вдень, а особливо надвечір, докладаючи не менше зусиль, ніж кокотка. Вони прагнуть напустити туману. Егоїзм їхньої особистості зводиться лише до догляду за тілом («кіт», зодягнений ліпше, ніж принц, має убоге житло). Але як цей майже завжди недоладний потяг до вишуканості виявляється у Ґі? Що він означає, коли на ньому кумедний голубий капелюшок, тісний піджак і декоративна кишенькова хустинка? Хоч Ґі й не притаманні Люсьєнові дитяча чарівність і стримані манери, одначе йому властива палкіша пасія, гарячіше серце, жагучіша й пристрастніша вдача — ось чому я й досі ним дорожу. Він здатен, як він каже, зважитися на вбивство. Він може розтринькати за один вечір усі гроші на себе чи заради друга. Він хвацький хлопець. І, можливо, всі високі Люсьєнові прикмети не варті в моїх очах єдиної чесноти цього недоладного злодія.

Моя любов до Люсьєна і щастя цієї любови вже спонукають мене визнати мораль, більше узгоджену з вашим світом. І не тому, що я став великодушніший, я такий був завжди, — просто ця одубіла мета, до якої я прагну, жорстка, як металевий флагшток на скрижанілій маківці гори, така бажана, така люба моїм гордощам і моєму відчаю, що, як мені здається, загрожує моїй любові. Люсьєн не відає, що я перебуваю на шляху до пекельних країв. Мені все так само подобається йти туди, куди він мене веде. Наскільки б дужче, аж до запаморочення, падіння та блювоти, п'янила б мене любов, яку я йому присвятив, якби Люсьєн був злодій і зрадник! Та чи полюбив би він мене тоді? Хіба його упокореність перед моральними засадами, перед лагідністю не викликають і в мені тієї самої ніжності і легкого сум'яття? Та все ж я хотів би пов'язати своє життя з якоюсь усміхненою, але незворушною залізною потворою, яка вбиває, краде і запродує слідчим батька та матір. Мене й досі тягне до нього, щоб самому обернутися на виняткову почвару, яка до пари потворі — посланцеві Бога, — що задовольнить мою пиху і мій потяг до духовного усамітнення. Люсьєнова любов щедро виповнює мене, але коли я блукаю Монмартром, де тривалий час жив, то все, що я там бачу, оте все паскудство змушує моє серце калатати дужче і боляче стискає моє тіло та душу. Я знаю ліпше за будь-кого, що в цих кварталах, з недоброю славою нема нічого таємничого, проте для мене вони завжди будуть незбагненними. Знову пережити події цих місць, аби бути у злагоді зі злочинним світом, вимагало б неможливого повернення в минуле, оскільки ці місця бездушні, як і місцеві вуркагани з безбарвними пиками, а «коти», що наганяють жаху, є нестерпні бевзі. Але вночі, коли Люсьєн повертається до своєї кімнати, я боязко зіщулююся під ковдрою і багатію думкою, що обік мене простягнеться тіло грізнішого, небезпечнішого і воднораз лагіднішого злодія. Я маю намір незабаром повернутися до небезпечного життя поза законом у найрозпуснішому кварталі, у найнеподобнішому порту. Я покину Люсьєна. Хай сам виплутується з халепи як може. А я поїду. Подамся до Барселони, Ріо або куди очі світять — галасвіта, але спочатку сяду до в'язниці. Там я знову здибаю Сека Ґорґі. Чорний велетень лагідно простягнеться на моїй спині. Негр неосяжніший і чорніший за ніч, покриє мене. Весь тугий клубок його м'язів, що обплете мене, запульсує припливами чоловічої снаги, яка зосередиться в такій неподатливій, такій несамовито атакованій точці, що всеньке його тіло, пронизане дрожем цього блага і власного потягу, існуватиме лише заради мого щастя. Потім ми замремо. Він продовжить своє занурення. Відтак, здоланий сонливістю, мурин звалиться на мої плечі й розчавить мене своїм мороком, де я мало-помалу розчинюся. Розтуливши рота, я відчуватиму, як він заклякає, прикутий до цієї похмурої вісі своїм сталевим прутнем. Я відчую полегкість. Я стану байдужий до всілякої там відповідальності. І понесу над світом свій ясний погляд, що подарував орел Ганімедові.

Що дужче я люблю Люсьєна, то швидше позбуваюся потягу до переступу та злодіїв. Я щасливий, що люблю його, але велика журба, недовговічна, як тінь, і важка, як мурин, розпростерлася над усім моїм життям і спочиває над ним, злегка торкається і розчавлює його, проникаючи до мого ледь розтуленого рота: це туга за моєю легендою. Завдяки своїй любові до Люсьєна я пізнаю бридкі пестощі ностальгії. Щоб розлучитися з ним, я маю покинути Францію. Тоді мені доведеться розчинити його у своїй ненависті до неї. Але це чарівне дитя має очі, чупер, груди і ноги ідеальних злодіїв, тих, яких я обожнюю, і якщо я покину його, то почуватимуся так, наче покинув їх. Його чарівність його ж і порятує.

Того вечора, коли я перебирав пальцями його кучері, він задумливо звірився мені:

— Як би мені хотілося бодай одним оком глянути на свого хлопчика.

Замість збудити в ньому якусь жорстокість, ця фраза його розчулила. (Якось, під час висадки на берег він зробив дитину одній дівчині.) Мій погляд, спрямований на нього, стає серйозніший і лагідніший. Я уважно розглядаю цього хлопчину з гордим обличчям, з усмішкою, із жвавим, ніжним і лукавим поглядом, як молоду дружину. Кривда, якої я завдаю цьому самцеві, спонукає мене раптом до пошанівку, а його ця глуха, віддалена і майже притлумлена кривда робить млосним, як спогад про страждання при пологах. Він усміхається до мене. І я все більше виповнююся щастям. Я відчуваю, що моя відповідальність зросла, неначе — в буквальному розумінні — небо щойно благословило наш шлюб. Але чи зможе він пізніше, в обіймах своїх коханок, забути те, чим він був для мене? Що станеться з його душею? Чи загояться рани? Чи поведеться він у цьому разі так само байдуже, як і Ґі, чи посміхатиметься так само, як він, знизуючи плечима, щоб відкинути назад себе і пустити за вітром, віддаляючись своєю жвавою ходою, цей важкий і незглибимий біль: меланхолію зраненого самця? Чи не з'явиться у нього до всього якась погорда?

Роже часто радив мені не залишати його надовго з педиками, з якими він злягається. Ми вдавалися до таких осторог: щойно він виходив із пісуара або з лісочка, де до нього пристав гомик, Стілітано або я супроводжували його, тримаючись віддалік, аж до кімнати — зазвичай у невеличкому готелі, власності колишньої повії, на якійсь брудній і смердючій вулиці, — там я (або Стілітано) чекали кілька хвилин, а відтак піднімалися за ними.

— Гей, ти ж не барися, Жанно. Ти чуєш? Не зволікай.

— Усе-таки йому треба дати час роздягтися.

— Певна річ. Але потім дій швидко. Перед дверима, як завжди, я кину паперову кульку.

Він так часто і наполегливо напучував мене, що одного разу я його запитав:

— Але чому ти мене так квапиш? Ну, трохи зачекаєш.

— Ти сказився. Я боюся.

— Боїшся чого?

— А що коли якийсь зальотник почне мене лапати, — тоді я пропав. Я не впевнений, що не піддамся.

— Ну, що ж, піддавайся.

— Зваж, я дуже збуджуюся, еге ж. Але цього робити не слід. Не кажи про це Стілові.

Блукаючи лісом у супроводі людожера, Роже засіював свій шлях дрібними білими камінцями; ув'язнений злим наглядачем, він сповіщав про себе залишеною біля своїх дверей звісткою. Якось увечері я вирішив по-дурному покпити з його страхів. Ми зі Стілітано довго чекали, перш ніж піднятися нагору. Коли ми натрапили на потрібні нам двері, то обережненько їх відчинили. Крихітний вхід, вузький, як альков, відокремлював нас від кімнати. Простягнувшись голяка на ліжку, з червоною гвоздикою, затиснутою між великими пальцями ніг, Роже зачаровував старого пана, що повагом роздягався перед дзеркалом. До речі, у цьому дзеркалі нам і відкрилося це видовище: Роже вправним рухом підніс ногу до своїх губ і схопив гвоздику. Нюхнув її і засунув собі під пахву. Старий виглядав збудженим. Він плутався у своїх ґудзиках, шлейках і пристрасно жадав молодого тіла, яке так вправно покривало себе квітами. Роже осміхнувся.

— Ти моя в'юнка колюча дика ружа, — прожебонів старий.

Не встиг він закінчити речення, як Роже, відкинувши ковдру, трепетно перевернувся долічерева, встромив гвоздику собі в зад і, припавши щокою до подушки, закричав сміючись:

— Ти зараз теж почнеш колотися!

— А ось і я, — вихопився Стілітано, — рушаючи до нього.

Він був спокійний. Його соромливість — я вже розповідав, як вона інколи приоздоблювала його майже звірячу жорстокість, одначе нині розумію ліпше: ота його сором'язливість була не якимось чітко окресленим предметом, а чимось на взір вуалетки, яка прикриває його чоло та руки (вона не забарвлювала Стілітано), і не так почуттям, як незручністю, тертям, яке заважало злагоджено і шляхетно взаємодіяти різним частинам внутрішнього механізму, відмовою організму брати участь у радості іншого, протилежністю свободи, до якої, тієї протилежності, можливо, спричинилося дурнувате боягузтво; мені совісно називати таку сором'язливість оздобою (хоча, як на мене, це не означає, що згадана глупота інколи не надає рухам — чи то через вагання, чи то через різкість — певного чарунку, якого без неї вони були б позбавлені, і що цей чарунок не міг бути для них прикрасою), адже Стілітанова соромливість уже поблякла, і те, що викликало її, не було каламутним напливом думок чи таємничих хвиль, не було сум'яттям, що несло соромливість до незвіданих нових і водночас заповітних країн (я був би зачарований її ваганнями на порозі світу, відкриття якого бентежило рум'янцем його щоки), не було коханням, — то був відступ власне життя, яке залишало місце лише жаскій порожнечі недоумства. Я пояснюю Стілітанову поведінку, як можу, — самим лише забарвленням його шкіри. Цього замало. Але, можливо, саме в такий спосіб мені вдасться описати той бляклий образ, який зберегла моя пам'ять, — цим разом його чеснота не заважала ні його голосу, ані його ході. Він погрозливо підступив до ліжка. Як ошпарений, Роже схопився на рівні ноги і кинувся до свого одягу.

— Шльондра.

— Але ви не маєте права…

Літній пан аж затремтів. Він був схожий на карикатуру, на зображення перелюбника, застуканого на місці злочину. Він стояв спиною до дзеркала, де відбивалися його вузькі плечі й жовтувата лисина. Цю сцену осявало рожеве світло.

— Заткни свою пельку. А ти, — наказав він Роже, — хутко вдягайся.

Стоячи біля купи свого одягу, Роже й далі невинно тримав у руці пурпурову гвоздику. Із такою самою невинністю напружено стримів і його прутень. Тим часом поки він одягався, Стілітано почав вимагати у старого гроші.

— Падло. Ти, я бачу, надумав переспати з моїм братом?

— Але ж я не…

— Заткнися. Гони капусту.

— Скільки ви хочете?

— Усе.

Стілітано сказав це таким крижаним тоном, що старий не зважився йому перечити.

— Годинник.

— Але ж…

— Лічу до десяти.

Це нагадало мені мої дитячі ігри, і Стілітано видався ще жорстокішим. Враження було таке, ніби він забавляється і може задалеко зайти, оскільки це лише гра. Старий відчепив ланцюжок, на якому висів дзиґарок, і простяг його, підступаючи до Стілітано. Той узяв здобич.

— Твої персні.

— Мої персні…

Старий почав заникуватися. Стоячи нерухомо посеред кімнати, Стілітано чітко показував на жадані предмети. Я стояв у нього за спиною, трохи ліворуч, застромивши руки в кишені, й зорив його у дзеркалі. Я був певен, що з цим старим тремтячим педиком він жорстокіший, ніж завжди. І справді, коли старий сказав, що з його вузлуватих пальців персні годі зняти, Стілітано наказав йому пустити воду.

— Намиль руку.

З величезною запопадливістю старий намилив руки. Він спробував зняти два золоті персні з печаткою, але марно. Упавши в розпач, потерпаючи, що йому відпанахають пальці, він простяг до Стілітано руку з лячним хвилюванням нареченої перед вівтарем. А як же кряжистий Стілітано — пан Б. майже помітив моє хвилювання, коли зупинив мене у своєму парку, перед обсіяним гвоздиками пагорком: «Це мій найчарівніший кряж», — зізнався він мені — чи стану я свідком шлюбу тремтячого старигана зі спітнілими руками? Вишукано й обережно, в чому я вбачав якусь дивну іронію, Стілітано силкувався зірвати з пальців персні. Старий однією рукою підтримував руку, з якою той морочився. Може, він відчуває потаємну радість, що його оббирає гожий хлопець. (Мені на все життя врізався у пам'ять вигук бідолашного горбаня, у якого Рене, так і не ущасливив його, вирвав із рук тисячофранкову купюру: «Який жаль, що я не отримав ще платні. Я віддав би тобі все!» І відповідь Рене: «Не переймайся, можеш переслати її мені поштою».) Стілітано дбайливо намилював руку старого, подібно до того, як це роблять або як я намилював його єдину руку. Тепер обидва виглядали дуже спокійними. Вони підсобляли один одному виконати просту формальність. Стілітано не сердився, йому не бракувало терпіння. Я був певен, що завдяки цьому шаруванню палець обточиться і зробиться тоншим. Кінець кінцем він одійшов від старого і, як завжди, повагом відважив йому два ляпаси. Він відмовився від перснів.

Я трохи затяг свою розповідь із двох причин. По-перше, вона дає мені змогу ще раз пережити ту сцену, зваба якої невичерпна. До безсоромності Роже, який віддається стариганам, долучаються ще деякі деталі, на яких ґрунтується мій ліризм. Насамперед квіти, супроводники моці двадцятирічного хлопця. З немов приклеєною усмішкою цей хлопець довіряв свою чоловічу гідність — і підпорядковував — тремтливому жаданню старого. Стілітанова брутальність, спрямована на руйнацію тієї зустрічі, його жорстокість, завдяки якій він домігся остаточного її знищення. І нарешті, — як мені здавалося — у цій кімнаті, перед дзеркалом, де, — чудасія, та й годі! — я бачив відображення стількох згідливих і самозакоханих молодиків, — як мені здавалося — що сама присутність напівроздягнутого, кумедного, жалюгідного старого пана, чия пригнічена особа, саме тому, що мені доводиться називати її жалюгідною, символізує мене самого.

Друга причина: я вважаю, що не все ще для мене втрачено, бо Стілітано у такий спосіб освідчувався в коханні до Роже, а той — у коханні до іншого. Вони пізнали один одного у ганьбі.

Чи Люсьєн крадькома заходить до моєї кімнати, чи вривається вихором, — я завжди відчуваю одне й те саме хвилювання. Уявні тортури, які я вигадав для нього, болять мені куди лютіше, аніж коли б він перетерпів їх насправді. Чи мушу я вважати, що образ, який я створив, любіший моєму серцю, ніж дитина, що, власне, й стала його основою? Мені важко спостерігати, як мордується його тіло. Інколи, у хвилини ніжності, його погляд окутується легким серпанком; вії стуляються, очі каламутить якась туманна поволока. Вуста складаються у схвильовану усмішку. Жахливість його обличчя, воно наганяє мені холоду, — зумовлена тим, що я поринаю в любов до цього хлопчини. Я тону в ній, як у воді. Я бачу, як я потопаю. Смерть засмоктує мене. Коли він спить, мені не варто надто часто нахилятися до його обличчя: від цього я втрачу свою силу, а сила, яку я черпаю в ньому, — здатна лишень погубити мене і врятувати його. Любов, яку я у ньому буджу, складається з тисячі лагідних слів, що йдуть із глибини його душі, із глибини його серця: немовби випущені наосліп, вони стосуються лише мене.

Інколи я кажу собі, що якби ми крали разом, він полюбив би мене ще дужче і змирився з моїми любовними примхами.

«Лихо розтрощило б його сором, — переконую себе, — здерло б шкуру з його осороми».

Тоді я відповідаю собі, що якби його любов була спрямована на його рівню, то стала б іще несамовитіша, іще глибше збурила наше життя, але він не став би від цього дужчим. Я його швидше вб'ю, аніж завдам йому болю. Люсьєн, якого я, між іншим, назвав своїм послом на Землі, єднає мене зі смертними. Моя майстерність полягає в тому, щоб служити — йому і завдяки йому — укладові, який заперечує уклад, на який би я хотів скинути усі свої клопоти. Проте я працюватиму, не покладаючи рук, щоб створити з нього зримий і рухливий шедевр. Небезпека криється в деталях, які він мені пропонує: у наївності, безтурботності, ледарстві, простодушності його розуму, у його шануванні людей. У цьому разі мені доведеться вдатися до того, що мені мало властиве, але завдяки чому я хочу досягти доброго результату.

Якби він сам запропонував мені протилежні якості, я так само обробляв би їх із гарячим серцем заради супротивного, але не менш рідкісного результату.

Як я наголошував вище, його вишуканість була єдиним критерієм моїх дій. Я не суперечу собі, наполягаючи на своєму виборі зради. Зрада може бути чудовим вишуканим жестом, позначеним нервовою силою і красою. Я рішуче зрікаюся поняття шляхетності, яка присвоює, повертає на свою користь форму гармонії, прихованішу, майже незриму красу, яку варто б засвідчувати в чомусь іншому, ніж прокляті дії та предмети. Ніхто не буде введений в оману, якщо я напишу: «Зрада — прекрасна», і не буде бездухістю вважати — чи удавати, ніби вважаєш — що я маю на увазі ті випадки, коли вона стає неминучою і шляхетною, коли вона сприяє утвердженню Добра. Я вів мову про підлу зраду. Про ту, яку не виправдають жодні героїчні спонуки. Про потайну повзучу зраду, викликану не вельми благородними почуттями: заздрощами, ненавистю (хоча є мораль, яка зважується зараховувати ненависть до благородних почуттів), жадобою. Аби зрада була саме такою, досить, щоб зрадник здавав собі справу у своєму запроданстві, щоб жадав зради і знав, як розірвати любовні пута, що єднають його з людьми. Щоб досягти краси, конечна любов. А жорстокість — щоб її зруйнувати.

Якщо винуватець має серце — як чую його в собі я, — він вирішує бути тим, ким став, учинивши переступ. Йому легко знайти для себе виправдання, інакше, як би він жив? Він видобуває його із власних гордощів. (Варто відзначити надзвичайну силу словесної творчості гордощів, а також і гніву.) Він замикається у своїй осоромі завдяки гордощам, слову, що означає вияв найзухвалішої свободи. У глибині своєї осороми, у своєму власному слизі він закутує себе у шовкову тканину, яку сам собі зіткав і яка, власне, і є його гордощами. Ці шати неприродні. Винуватець зіткав їх для свого захисту, забарвив у пурпур, аби прикрасити себе. Нема гордощів без провини. Якщо гордощі — це найзухваліша свобода — Люципер, що повстав супроти Бога, — якщо гордощі — це чудове прикриття, з якого стримить моя провина, — зіткані з неї, то я хочу бути винуватим. Провина породжує почуття винятковості (вона знищує збентеження), і якщо у злочинця черстве серце (оскільки замало скоїти злочин, його треба заслужити і заслужити право вчинити його), він піднімає його, своє серце на підмурок самотності. Самотність не дана мені, я її завойовую. Мене веде до неї прагнення краси. Я хочу в ньому закоренитися, окреслити свої межі, вибратися з плутанини, зробити в собі лад.

Підкидьок, я провів усе своє дитинство і юність у самотині. Злодій, я вважав своє ремесло за виняткове. Я, казав я собі, дивовижний виняток. Насправді ж моя діяльність і потяг до переступу пов'язані із моїм гомосексуалізмом, якому я завдячую свою незвичайну самотність. Яким же був мій подив, коли я помітив, як поширилося злодійство. Мене поглинуло лоно банальності. Щоб вибратися з нього, мені залишалося тільки прославити свою злодійську долю і жадати її. Саме в цьому добачили примху, з якої глузували ґевали. Чи вважають мене за нікудишнього злодійчука? Байдуже. Слово «злодій» означає людину, чия основна діяльність — крадіж. Точніше, воно витісняє — з огляду на свою назву — все, що не є злодієм. Спрощує його. Поезія полягає в найглибшому усвідомленні свого злодійського права. Можливо, усвідомлення будь-якої іншої якости, здатної стати для вас головною, так само можна назвати поезією. Проте я потішений, що усвідомлення своєї особливості названо антигромадською діяльністю: переступом.

Звичайно, злочинець, який пишається собою, завдячує свою винятковість суспільству, але, можливо, вона завжди була йому притаманна, а суспільство тільки забачило її і поставило йому це за провину. Я вирішив протиставити себе суспільству, але воно мене засудило, караючи насправді не так злодія, як непримиренного ворога, чийого самітного розуму воно боїться. Так ось, саме суспільство приховало в собі цю винятковість, яка боротиметься супроти нього ж таки, вгородивши йому в черево ножаку, викликаючи докори сумління — душевний неспокій — яка стане раною, звідки цебенітиме його кров, що її воно саме не наважується пустити. Оскільки я не можу розраховувати на найяскравішу долю, то прагну найзлиденнішої, але не заради безплідної самотности, а щоб добути з такого рідкісного матеріалу новий твір.

Якось я зустрів Ґі не на Монмартрі, не на Єлисейських полях, а в Сент-Уані. Він був брудний, у лахмітті, весь покритий лепом. Ґі самотньо стримів серед гурту покупців, ще вбогіших і брудніших, ніж продавці. Він намагався продати пару простирадл, які, звичайно, поцупив із якогось готелю. (Я часто носив із собою речі, які робили мою фігуру та ходу недоладними: книжки під пахвою, які сковували мої рухи, простирадла чи ковдри, обмотані довкола стану, які уподібнювали мене до товстуна, парасолі у холоші при нозі, медалі в рукаві…) Він був сумний. Мене супроводжував Жава. Ми одразу впізнали один одного. Я запитав:

— Це ти, Ґі?

Я не знаю, що він прочитав на моєму обличчі, але його стало просто жахливе.

— Усе гаразд, дай мені спокій.

— Послухай…

Він завмер у шляхетній позі манекена, який демонструє тканини у вітрині, з простирадлами на передпліччі. Трохи схиливши набік голову, щоб надати словам більшої ваги, він сказав:

— Забудь мене.

— Але…

— Корешу, забудь мене.

Від сорому та приниження йому, мабуть, пересохло в горлі, і він так і не спромігся пояснити, що й до чого. Ми із Жавою пішли собі далі.

Щоб відшукати в собі — за допомогою рухів, які їх заперечують або намагаються їх зупинити — звабливих грабіжників, чиї справи і ремесло захоплюють мене, Моріс Р. винаходить і застосовує всілякі хитромудрощі проти них. Його винахідливість свідчить про його манію та про те, що потай (можливо, сам не знаючи про це) він продовжує пошуки зла в самому собі. Його будинок начинений всіляким причандаллям: у помешканні по ґратках, припасованих до вікон, пущено струм високої напруги, обладнано систему сигналізації, двері убезпечено мудрованими замками тощо. У нього мало коштовностей, але в такий спосіб він підтримує зв'язок із меткими шахраюватими лиходіями.

Бог: мій особистий суд.

Святість: єдність із Богом.

Вона настане тоді, коли припиниться цей суд, тобто коли суддя і підсудний стануть єдиним цілим.

Суд відмежовує добро від зла. Він виголошує вирок суду і накладає кару.

Я перестану бути суддею і підсудним.

Молодята, які кохають одне одного, виснажуються в пошуках еротичних ситуацій. Що бідніша уява, яка їх творить, і що дужче кохання, яке до них штовхає, то кумедніші ці ситуації. Рене чавив виноград у піхві своєї дружини, а відтак, поділивши порівну споживав його у парі з жінкою. Бувало, він пригощав ним своїх друзів, і ті дивувалися, що їм подано такий чудернацький конфітюр. Ба більше, він обмащував свого прутня шоколадним мусом.

Інший мій коханець своє інтимне руно прикрашає стрічками. А ще один сплів для залупи свого друга крихітного віночка зі стокроток. Фалічний обряд ретельно й урочисто святкується в камерах за лаштунками кожної наглухо застібнутої матні. Якби хтось використав його, маючи бурхливу і багату уяву, то які б почалися свята, із залученням до них рослин та звірів і яку б духовність вони щирили, духовність, що запанувала б довкола! Я сам саджаю в поросле волоссям тіло Жави пір'я, що сиплеться вночі з розпоротої подушки. Слово «яйця» перекочується в моєму роті. Я знаю, що моя поважність, коли я собі уявляю цю частину тіла, стає для мене найголовнішою чеснотою. Як ото штукар, витягує зі свого капелюха сотні дивовижних речей, так і я можу видобути з них всілякі чесноти.

Рене розпитує мене, чи не знаю я педиків, яких він міг би обібрати.

— Певна річ, не твоїх друзяк. Твої друзі — то святе.

Подумавши кілька хвилин, я нарешті згадав про П'єра В., у якого Жава прожив кілька днів.

П'єр В. — старий (п'ятдесятирічний), гирявий, маніжний гомик — носить окуляри у сталевій оправі. «Перед тим як удатися до любощів, він їх кладе на комод», — розповідав мені Жава, з яким я заприязнився на Лазуровому Березі. Одного разу я жартома запитав у Жава, чи подобається йому П'єр В.

— Зізнайся, ти його любиш.

— Ти з глузду з'їхав. Я не люблю його. Але він славний хлопець.

— Ти його шануєш?

— Авжеж, він мене годував. І навіть надіслав мені купило.

Він казав мені це з півроку тому. Сьогодні я його запитав:

— А у П'єра В. нема чого поцупити?

— Либонь, злидні, сам знаєш. Хіба золотого годинника.

— І все?

— Може, є й гроші, але доведеться шукати.

Рене потрібні точні відомості. Він дістав їх від Жава, який навіть погодився зустрітися зі своїм давнім коханцем і заманити того в пастку, де Рене оббере його як липку. Коли він пішов від нас, Рене сказав мені:

— Але ж і паскуда цей Жава. Яким треба бути негідником, щоб робити те, що він робить. Ти знаєш, я б на таке не зважився.

Дивна скорбота й неспокійна атмосфера потьмарює світ: я люблю Жава, який любить мене, але ненависть нацьковує нас один супроти одного. Тут годі чимось зарадити, ми ненавидимо один одного. Коли з'являється ця люта ненависть, то мені здається, що я зникаю, і бачу, як зникає і він.

— Ти — мерзотник!

— А ти покидьок!

Уперше він іде на ризик, шаленіє, намагається мене вбити, гнів робить його жорстким: переставши бути позірністю, він стає примарою. Але той, ким він був для мене, щезає. Той, ким був для нього я, припиняє своє існування, одначе живе й далі в нас обох, плекаючи, пильнуючи нашу маячню, упевненість у такому глибокому примиренні, що ми розридаємося, знову відшукавши один одного.

Його підлота, слабовілля, вульгарність манер і почуттів, його дурість і боягузтво не заважають мені любити Жаву. А ще додайте до цього його люб'язність. Порівняння, чи суміш цих простих складників, чи їхнє тлумачення породжують нову якість — своєрідний сплав — який не має назви. Додайте до цього фізичний зовнішній вигляд Жави, його могутнє понуре тіло. Щоб краще передати цю нову якість, варто зазначити, що вона викликає в уяві образ кристалоїда, кожен складник якого, перелічений вище, став його гранню. Жава весь сяє. Його чистої води кристал — і його сяйво — власне, і визначають своєрідність його чесноти на ймення Жава, яку я люблю. Уточнюю: я не люблю ні підлоти, ні глупоти, я люблю Жаву не за першу і не за другу якість, але їхній збіг у ньому зачаровує мене.

Хтось непомалу здивується, як поєднання таких кволих якостей здатне створити такий твердий кришталь із гострими гранями; хтось непомалу здивується, чому я порівнюю — не самі вчинки, а моральний вияв цих вчинків — з ознаками вимірного світу. Я ще раз кажу, що я був зачарований. У цьому єдиному слові зачаїлася мрія про світло — або радше про пучок променів на кшталт сполохів кришталю. Ці сполохи є результатом певної постави площин. Саме з ними я порівнюю нову якість — чесноту — досягнуту завдяки слабовіллю, підлоті тощо.

Ця чеснота не має назви, хіба що ім'я того, хто її випромінює. Хай ті сполохи, що променіють із нього, відшукавши займисту речовину, обпалять мене, бо то кохання. Прагнучи пов'язати себе з тим, що нагадує в мені цю речовину, подумки я досягаю зникнення цих якостей. Їхнє зіткнення в особі Жави засліплює мене. Він сяє. Я палаю, оскільки він мене обпалює. Моє перо, що завмерло для коротких роздумів, слова, які товпляться в моїй голові, викликають у пам'яті світло і тепло, з якими зазвичай пов'язують кохання: засліплення, проміння, багаття, сполохи, зачарування, опік. Тим часом якості Жава — ті, з яких складається його блиск, — холодні. Кожна з них окремо засвідчує брак темпераменту і температури.[xxxi]

Я розумію — те, що я щойно описав, не передає суті Жава, але дає уявлення про ту мить, коли він постав переді мною. Точніше, про момент нашого з ним розриву. Тепер, коли він покидає мене, я наочно поясню, пощо я страждаю. Наш розрив був для мене наглим і болісним. Жава уникав мене. Його недомовки, квапливі поцілунки, похапливі відвідини — він приїздить велосипедом — то лише виверти. Під каштанами Єлисейських полів я освідчився йому у своєму палкому коханні. Умови мені сприяли. Що утримує мене саме в мить нашого розлучення — це його хвилювання і розгубленість перед моїм рішенням, раптове насильство цього розриву. Він приголомшений. Те, що я йому кажу — про нас, а надто про нього — обертає нас обох на такі безталанні істоти, що аж сльози навертаються на його очі. Він упав у журбу. Він мовчки поринає в жалобу, і ця жалоба огортає його поетичним німбом, який надає йому ще більшої чарівності, бо тепер він сяє крізь туман. Я прив'язуюся до нього ще більше саме тепер, коли мушу його покинути.

Його рука, що бере в мене простягнену йому цигарку, надто квола й тендітна як на його м'язисте неповоротке тіло. Я підвожуся, цілую його і запевняю, що це останній поцілунок.

— Ні, Жанно, я тебе ще раз поцілую, — каже він. За кілька хвилин, пригадуючи ту сцену, я раптом проймаюся певністю, що через кволість його руки мій рішенець раптом став для мене чітким, остаточним і безповоротним.

Мої пальці злиплися від соку ягід омели, які ми чавили під Новий рік. Мої долоні повні його сперми. Наша кімната затінена мокрою білизною, що сушиться на шворках, кривулясто протягнутих від стіни до стіни. Це шмаття — сорочки, труси, носові хустинки, шкарпетки, рушники, спідні — розчулюють душі й тіла двох молодиків, що мешкають в одній кімнаті. Ми засинали як брати. Якщо його долоні розм'якали від тривалого перебування у мильній воді, він відшкодовував цю ваду шаленством своєї пасії.

(Текст про примирення із Жавою знищив автор, який турбується, плекаючи ніжність до свого героя.)

У кожному великому місті Франції є бодай один знайомий мені злодій, з яким я працював або познайомився в тюрмі, з яким ми укладали плани, готувалися й обкручували різні оборудки. Я певен, якщо я опинюся у місті сам, то кожен із них мене завжди підтримає. Цих хлопців порозкидало по всій Франції, а то й за її межами, хоч я й не часто їх бачу, вони — моя розрада. Я щасливий і спокійний, знаючи, що вони живі — здорові й чекають свого часу, причаївшись десь у тіні. У мене в кишені невеличкий записник, де занотовано їхні зашифровані імена, чим я дуже тішуся. Він має таку саму владу, як і член. Це мій скарб. Я переписую: Жан В. із Ніцци. Я зустрів його якось уночі в садах Альбера І. Йому забракло духу вбити мене, щоб украсти мої гроші, але він навів мене на одне дільце в Мон-Бороні. Рене Д. з. Орлеана, матроси Жак Л. і Мартіно залишилися в Бресті. Я запізнався з ними в Бужанській в'язниці. Ми разом займалися збутом дурману. «Кіт» Деде із Ніцци, з яким ми здибалися в Каннах. Із Ліона: ділові хлопці, негр і власник бор-делю. Із Марселя я таких знаю душ із двадцятеро. Ґабріель Б. із По і т. д. Я вже казав, що вони вродливі. Але їхня краса незвична, якась інша — вона знаходить свій вираз у силі, у відчаї, у безлічі якостей, виклад яких вимагає коментарю: сором'язливість, хитрощі, лінь, покірливість, зневага, досада, сміливість, легкодухість, страх… Список буде ще довгий. Ці риси написані на обличчях та тілах моїх друзів. Вони штовхаються, чергуються і б'ються між собою. Ось чому я кажу, що вони наділені душею. Крім спільних справ, які нас лучать, ще додається таємна угода, своєрідне взаємне зобов'язання, угода, яку, здається мені, майже неможливо порушити, але знаючи це, я її пильную ще більше як ока в лобі: це спогад про наші любосні ночі або швидкоплинну любовну розмову, або дотики, сприйняті з усмішкою, і притлумлене зітхання в передчутті насолоди. Всі, гадаю, зі мною ґречно погодяться, що я перевантажую себе в кожному із їхніх шорсткостей, як межами, де поляризується струм. Я думаю, що всі вони потай таким чином усе більше підбадьорювали, надихали мене, додавали моєму серцю мужносте і давали змогу нагромаджувати силу — що била з них — щоб їх боронити. Та все ж я залишився сам. Записник, що в мене у кишені, є свідченням того, що я мав таких друзів; але їхнє життя, вочевидячки, таке саме безладне, як і моє, і насправді я нічого про них не відаю. Більшість із них, можливо, у в'язниці. А де ж решта? Якщо вони блукають світами, чи зустрінусь я з ними ще колись і чи впізнаємо ми один одного? І все ж, якщо суперечності між мерзенністю і благородством мусять залишитися, чи зможу я розпізнати в них рештки гордощів та непохитносте, усвідомити їх як розрізнені частки суворосте, які я хочу об'єднати в собі і свідомо створити з них шедевр?

Ув Армана — морська статура, масивна і стомлена, погляд важкий, голова голена, ніс приплющений — не від удару кулаком, а від того, що натикався, розквашуючись об нього, на шкло, яке відокремлює нас від вашого світу — його подоба, як не тоді, то нині воскрешає у пам'яті каторгу, наипоказовішим і найяскравішим заступником якої він мені здавався.

Я відчував у ньому потребу, горнутися до нього, але тільки тепер, упавши в розпач, я в нього поринаю. У ньому я розпізнавав щось материнське, а не жіноче. Саме так чоловіки звертаються подеколи один до одного.

— Ну що, Старенька?

— Привіт, Повійнице!

— Це ти, Лошице?

Такий звичай у злиденного і карного світу. Покараний за злочин носить на тілі — або в душі — печать усихання. (Я маю на увазі якусь квітку, найчастіше лілею, якою таврували злочинців.) Такі звертання свідчать про повний занепад колись дужих чоловіків. Оскільки вони споневажені, то можуть миритися із двозначністю. Вони навіть жадають її. Ніжність, до якої вони схильні, — не жіночність, а відчуття свої двостатевості. Мені здається, ніби вони ладні запліднювати самих себе, відкладати яйця і висиджувати їх, і попри те все жало самців буде не менш смертодайне.

Серед найубогіших злидарів кажуть:

— Як справи, Злодійко (або Лахмітнице)?

Гвіана — теж жіночого роду. Вона всмоктує в себе отих усіх самців, яких звуть «крутими». До того ж вона тропічна країна, розташована на земляному поясі, гарячково збуджена — від золотої лихоманки, — країна, де в джунглях на мочарах іще переховуються дикі племена. Власне, до неї я і скеровую свої стопи — бо зникнувши, вона й досі залишаються ідеальним місцем зла та каяття, якого прагне не моє фізичне тіло, а те, що пильнує за ним, — із жахом, змішаним із утішним сп'янінням. Кожен із «крутих», хто її часто відвідував, залишився мужній — як ото Злодійка і Лахмітниця — але крах навчає їх того, що доводити їм це даремно. Арман виглядав утомленим. Він спочивав на своїх м'язах, як герой на лаврах, він почувався при силі і спочивав на ній. Якщо він хапав за ніжну потилицю якогось хлопчину, приневолюючи того нагнутися, то був лише мимовільний рух, свідчення того, що він не забув прийомів і розпусної моралі світу, де йому довелося тривалий час жити, і звідки, гадаю, він до нас і прибився. Його доброта, як уже згадувалося вище, полягала в тому, що він виявив до мене гостинність, і вона з найбільшою повнотою і непохибністю задовольнила мої найзаповітніші бажання, які я сам виявляю з великим зусиллям, згідно з отими двома поняттями цього враження — хоча тільки вони, ті бажання, здатні видобути з мене найбездоганнішу, тобто найтотожнішу зі мною сутність. Я марив Гвіаною. Але вже не про те нині збезлюдніле валашне географічне місце, а про сусідство, ба навіть панібратство у свідомості, — не в просторі піднесених зразків, великих архетипів лиха. Вона добра. Подих яких підіймає й опускає відповідно до повільного, але важкого рівномірного ритму — це атмосфера краси, яка ним верховодить. Як на мене, це одна з найзасушливіших і найяловіших місцин, але в ній звучить наскрізна тема доброти: вона бентежить, накидає образ материнської груді, наділяє такою ж заспокійливою материнською силою, яка розточує ледь нудотний запах, даруючи мені ганебний спокій. Богоматір і Гвіану я називаю Розрадницею скорботних душ.

Армен, здавалося, мав ті самі лихі риси, проте, коли я згадую його, то переді мною зринають не жахливі, а досить-таки ніжні образи, завдяки яким я виразив би свою любов не до нього, а до вас. Коли я його покинув у Бельгії, як про те йшлося вище, мене мучили докори сумління і сором, і в потязі я думав лише про нього, а що я стратив будь-яку надію бодай колись побачити його чи торкнутися до нього рукою, то рушив на дивацькі пошуки його примари: потяг віддаляв мене від нього, і я мусив був докладати зусиль, щоб скоротити простір і час, які нас розділяли, квапливо подумки намагався повернути їх назад, тимчасом як у мені все більше й більше зріла і дедалі виразнішала — лише вона була здатна розважити мою тугу від втрати Армана — думка про його доброту, тож-бо коли потяг (спочатку він перетнув ялиновий ліс, і, можливо, від ясного краєвиду, що раптом відкрився крізь наглий розрив живлющої тіні ялин, з'явилося відчуття катастрофи) поблизу Мобежа з оглушливим жахливим гуркотом перелетів міст, мені раптом здалося, ніби цей міст завалився, а потяг розламався навпіл і летить шкереберть у зненацька розвержену безодню, лише цій доброті, яка вже виповнювала мене, керувала моїми діями, якимось дивом вдалося стулити докупи уламки і відбудувати міст, завдяки чому потяг уник катастрофи. Коли ми перетнули віадук, я запитав себе, чи не сталося те все, що я допіру оповів, насправді. Потяг продовжував свій рух колією. Французький краєвид дедалі відсторонював від мене Бельгію.

Арманова доброта полягала не в тому, щоб робити добро: Арманів образ, віддаляючись від свого кістлявого і м'язистого прообразу, ставав своєрідною туманною стихією, за якою я ховався, і той сховок був такий приємний, що з його лона я розсилав по світу послання вдячності. Я міг знайти в Арманові виправдання та схвалення свого кохання до Люсьєна. На відміну від Стілітано, він полонив би мене всього разом із ярмом цієї любови, з усім добрим, що з неї випливає. Арман поглинав мене. Його доброта все ж не належала до якостей, визнаних мінливою мораллю, — вона викликає в мені чуття, які породжують безжурні образи. Саме завдяки мові я осягаю розумом його добрість.

Мляво віддаючись коханню, Стілітано, Пілорж, Міхаеліс, всі «коти» і злодії, з якими я стрічався, залишаються щирими, не суворими, а спокійними, позбавленими ніжности; навіть у насолоді чи в танці вони залишаються самотніми, відсвічуючи в самих собі й потай розглядаючи себе у дзеркалі своєї мужності і сили, яке подібно до оливної купелі, бережно розгладжує їх і обмежує, тимчасом як не зігріті їхніми палкими розкішними присутностями коханки відбиваються в самих собі й залишаються собою, замикаючись лише у своїй красі. Я хотів би зібрати в букет отих усіх чарівних хлопців. А відтак помістити їх у закриту вазу. Можливо, тоді їхній гнів розтопить невидиму оболонку їхньої відрубности: в Армановій тіні, що вмістить у собі всіх, вони могли б розквітати, розпукуватися і дарувати мені свята, якими так пишається моя уявна Гвіана.

Оскільки мене дивує, що всі таємниці Церкви (уже саме слово пишне) викликають у пам'яті врочистості, то незабаром і таїна каяття посяде нарешті своє місце в літургійному обряді. У дитячі роки ця таїна зводилася до сором'язливого нещирого белькотіння, керована тінню за віконцем сповідальні, до кількох молитов, прочитаних скоромовкою навколішки на стільці; нині вона розвивається з притаманною всьому земному пишнотою: інакше коротка прогулянка на ешафот була б усього-на-всього хизуванням, прогулянкою набережною моря, яка триває упродовж усього життя в казковому краї. Я не наполягаю на прикметних особливостях Гвіани, завдяки яким вона постає під кінець похмурою і розкішною: її ночі, пальми, світила, золото — силу-силенну цього всього можна побачити на вівтарях. Якби мені довелося жити — а таки, мабуть, доведеться в ньому жити, хоча думка про це й нестерпна — у вашому світі, який усе ж приймає мене, то в ньому б я помер. Нині, коли я, звитяживши у відкритій боротьбі, уклав з вами позірне замирення, я перебуваю у ньому в вигнанні. Я не бажаю знати, пощо я мрію про каторгу, — мо', щоб спокутувати невідомий мені злочин, — проте моя ностальгія така велика, що було б ліпше, якби мене туди запроторили. Я впевнений, що лише там я зможу продовжити життя, обірване, коли я туди прийшов. Звільнившись від тягаря слави та багатства, повагом і з копітким терпінням я почну виконувати обтяжливі рухи покараних. День при дні я здійснюватиму роботу відповідно до приписів, роботу чия влада полягає лише в тому, що вона походить із ладу, який породжує і підпорядковує собі в'язницю. Я виснажуюся. Ті, кого я там здибаю, допоможуть мені. Я стану гладеньким і печеристим, як вони.

Але я веду мову про каторгу, якої вже нема. Що з того, що я її потай відтворюю у пам'яті й подумки в ній живу, як ото християни, що переймаються страстями Господніми. Єдиний доступний шлях до неї мусить пролягти через Армана, простягшись через жебрацтво Іспанії — країни безсоромної і споневажених злиднів.

Зараз, коли я пишу ці нотатки, мені тридцять п'ять років. Решту свого життя я волію прожити осторонь від слави.

Стілітано мав рівніші лінії, ніж Арман. Коли я думаю про них, мій розум намагається порівняти Армана з безмежним Усесвітом. Замість окреслитися й обмежитися досяжними для огляду межами, Арман, що більше я вганяю за ним, то більше змінює свою форму. Стілітано ж, навпаки — його обриси виразно окреслені. Доволі показова різна природа мережив, якими вони захоплювалися. Коли Стілітано відважувався кпити з Арманового таланту, той не сердився. Гадаю, він стримував свій гнів. Навряд щоб образливе зауваження Стілітано ранило його. Він повагом докурив цигарку, а потім сказав:

— Ти що, маєш мене за ідіота?

— Я цього не казав.

— Зрозуміло.

Він знову закурив з відсутнім поглядом. Я став свідком ще одного приниження — звичайно, їх було безліч, — яке завдало Арманові страждань. Ця брила гордощів складалася не лише з відваги чи навіть інших шанованих якостей. Його краса, міць, голос, молодецтво так і не здобули йому успіху, бо йому доводилося, на манір знедоленого, гнути спину, плетучи мережива, виконувати те, чого зазвичай вимагають від дітей, яким можна довірити хіба що папір.

— Цього не скажеш, — заважив Робер, обпершись ліктями об стіл.

— Чого не скажеш?

— Ну, як чого, що ти на таке здатен.

Попри свою постійну хамуватість, Робер не зважувався атакувати прямо в лоба людину, яку обсіли клопоти: він говорив, немовби вагаючись. Стілітано посміхався. Він мав відчувати Арманів біль, як ніхто інший. Як і я, він боявся і чекав запитання — запитання, яке, між іншим, Робер не важився сформулювати:

«Де ти цього навчився?»

Надійшов докер і на якийсь час урвав нашу розмову. Проходячи повз Армана, він тільки назвав час: одинадцята година. Мелодії піаноли розвіювали густий дим у барі, де ми перебували. Арман відповів:

— Гаразд.

Його обличчя залишалося, як і допіру, сумне. Дівчата сюди рідко коли заглядали, тож у барі панувала щира і невимушена атмосфера. Якщо хтось підводився зі стільця, то ніхто не звертав на нього уваги.

Трохи згодом, пригадуючи його долоні то товсті пальці, я подумав, що з-під них мали виходити вкрай неоковирні паперові мережива. Для такого ремесла Арман був надто незграбний. Хіба що він опанував його на каторзі або у криміналі. Майстерність каторжан просто-таки дивовижна. Їхні злочинні пальці творять інколи витончені й тендітні шедеври із сірників, зі шматочків картону, мотузка і ще Бог зна з чого. Гордість, яку вони відчувають при цьому, набуває матеріальних якостей виготовленого шедевра: вона сумирна і тендітна. Інколи відвідувачі вихваляють каторжан за якийсь штудерно вирізьблений каламар із горіха, як буває хвалять мавпочку або пса, немало подивовані їхніми бешкетними викрутасами.

Коли докер подався далі, Арман із тим самим виразом на обличчі сказав:

— Якщо ти думаєш, що хтось здатен піти на все, то ти останній бевзь!

Я з пам'яти цитую його слова, але достеменно пригадую, яким тоном він їх виголосив. Його знаменитий голос зачаєно гримів. Гроза гуркотіла, торкаючи невиразними пальцями найдорогоцінніші на землі голосники. Арман підвівся, попахкуючи цигаркою.

— Гайда, — сказав він.

— Ходімо.

У такий спосіб він звелів нам іти спати. Стілітано заплатив, Арман із вишуканістю пестунчика вийшов за ним: його хода була кваплива. Він ступав вулицею так само невимушено. Того вечора він не прохопився жодним словом, не скористався жодним зі своїх улюблених виразів, які виставляли його неотесою. Гадаю, він перетравлював свою журбу. Він чимчикував із високо піднесеною головою. Стілітано ступав субіч, гонорово несучи свою гнучку іронію, а Робер — своє молодече нахабство. Ідучи пліч-о-пліч із ними, я вбирав їх у себе, обернувшись на їхній відсвіт, я був їхнім мислячим сумлінням. Стояв холод. Ці зухи виглядали мерзляками. Поховавши руки до кишень, вони тулили їх до найзатишнішої місцини на тілі, натягуючи тикову тканину штанів, чим підкреслювали свої сідниці. Всі йшли мовчки. Коли ми дісталися до вулиці Сак, Стілітано, потиснувши руки Роберові й Арманові, сказав:

— Навідаюся до Сільвії, а потім додому. Підеш зі мною, Жанно?

Я склав йому товариство. Якийсь час ми йшли мовчки, спотикаючись об бруківку. Стілітано посміхався. Не дивлячись на мене, він сказав:

— А ти, я бачу, став Армановим корешем.

— Так. І що з того?

— Та нічого…

— Навіщо ж ти мені про це кажеш?

— Знічев'я.

Ми все йшли і йшли, віддаляючись від того місця, де працювала Сільвія.

— Скажи.

— Що?

— Якби в мене було купило, ти б зважився мене обікрасти?

Козирячись і розуміючи, що моя відвага може бути лише ознакою розуму, я відповів ствердно.

— Звичайно. А чому б і ні, якби тих грошей у тебе було хоч греблю гати.

Він засміявся.

— А Арман пішов би на це?

— А хіба що?

— Відповідай.

— А ти?

— Я? А чом би й ні? Якщо в нього їх кури не клюють. З іншими в мене це добре виходить, тоді жодних сумнівів. Ну ж бо, відповідай.

Раптова заміна умовного способу дійсним дала мені зрозуміти, що ми допіру погодилися пограбувати Армана. Я також знав, що через корисливість і сором я вдав із себе циніка, заявивши Стілітано, що я зміг би його обчистити. Така жорстокість у наших стосунках мусила б злагодити жорстокість нашого вчинку щодо нашого товариша. По суті ми зрозуміли, що нас щось єднає і наша змова була не наслідком міркувань вигоди, а породжена дружбою. Я відповів:

— Це небезпечно.

— Не дуже.

Я був приголомшений, що Стілітано звернувся до мене з такою пропозицією, порушуючи дружбу з Робером. Із вдячності я б його розцілував, якби його посмішка не була заслоною між нами. Зрештою я подумав, що, можливо, те саме він пропонував Роберові, і той відмовився. А може, саме тепер Робер намагається налагодити з Арманом не менш близькі стосунки, ніж ті, що єднали мене зі Стілітано. Але я був певен, що у цій грі в довгу лозу вибір припаде на мене.

Стілітано пояснив мені, чого він чекає від мене: я мав украсти велику партію опію, яку доправлять йому матроси та механіки на судні «Арунтаї», що плавало під бразилійським прапором, перш ніж Арман устигне переправити її до Голландії та Франції.

— На якої хвороби тобі здався цей Арман? Ми ж разом були в Іспанії.

Про Іспанію Стілітано говорив як про героїчне минуле. Ми простували крізь вологу холоднечу ночі.

— Не думай, що Арман, коли йому випаде нагода когось обчистити…

Я зрозумів, що мені не варто йому перечити. Оскільки я не мав досить повноважень, щоб самому виробляти і запроваджувати моральні закони, то мусив удаватися до звичних вивертів, погоджуючись чинити справедливо заради виправдання власних переступів.

— … він не стане церемонитися. Про нього я такого наслухався. Можеш запитати у тих хлопців, які його знають.

— А якщо він довідається, що я…

— Не довідається. Ти тільки скажи, де він їх ховає. Щойно він вийде з дому, я піднімуся в його халупу..

Намагаючись врятувати Армана, я сказав:

— Дивно, якщо він зберігає їх у кімнаті. Я більш ніж певен, що у нього є криївка.

— Тоді треба її знайти. Такому хитрюзі, як ти, має пощастити.

Якби він не повівся зі мною так шанобливо, як зазначалося вище, я, звичайно, ніколи не зрадив би Армана. Сама тільки думка про це сповнила б мене жахом. Поки він мені довіряв, зраджувати його не було жодного сенсу: це означало б просто коритися елементарному правилові, якому підпорядковується моє життя. Нині я його любив. Я визнавав його всемогутність. І навіть якби він не любив мене, все одно тримав би мене в собі. Його моральний авторитет напрочуд великодушної людини став такий всеосяжний, що заколот розуму в його лоні був неможливий. Я міг відчувати свою незалежність, діючи лише в царині почуттів. Думка — зрадити Армана — осявала мене. Я надто боявся і надто любив його, щоб не мати бажання його ошукати, зрадити, обікрасти. Я вже передчував млосну насолоду майбутнього блюзнірства. Якщо він був Бог (він відав, що то є жалість) і міг виказати до мене поблажливість, я спокійно зрікався його. Ліпше, якби я це зробив із допомогою Стілітано, який не любив мене і якого я не зміг би зрадити. Його тонка особистість у найчудовіший спосіб відповідала образові кинджала, що протинає серце. Його диявольська сила, можливо, крилася в його байдужості. Сила, з якою Арман відкидав будь-які закони, свідчила про його власну могутність — і силу тих законів над ним. Стілітано кепкував із них. Його іронія роз'їдала мене. Ба більше, вона зухвало проступала на його прегарному обличчі.

Ми зайшли до бару, і Стілітано пояснив мені, що я маю робити.

— Ти казав про це Роберові?

— Зцапів? Це між нами.

— Гадаєш, ми гроші лопатою гребтимем?

— А що ж? Це скнара. Він обкрутив колосальне дільце у Франції.

Стілітано, здавалося, вже давно все обміркував. Я бачив, як він повертається зі свого нічного життя, яке минало перед моїми очима, покрите таїною. Ховаючись за машкарою свого сміху, він пильнував, був завжди насторожі. Коли ми виходили з бару, до нас причепився якийсь жебрак: він попросив у нас кілька су. Стілітано кинув на нього зневажливий погляд.

— Корешу, роби як ми. Якщо тобі треба бабки, візьми їх.

— Скажи, де?

— Пошукай у моїй кишені, якщо хочеш.

— Добре вам так казати, але якби ви були…

Стілітано не захотів продовжувати розмову, яка могла затягтися і в якій він міг дати маху. Він умів дуже спритно відшити свого співрозмовника, демонструючи свою твердість і надаючи своїй подобі чітких обрисів.

— Коли нам треба, ми беремо їх там, де вони є, — звернувся він до мене. — Не варто зв'язуватися з усілякими волоцюгами.

Чи він вирішив, що настала мить напоумити мене, тобто дати мені урок жорстокості, а чи в нього самого виникла потреба ще більше утвердитися в егоїзмі, хоч би що там було, Стілітано виголосив це з якоюсь напускною недбалістю — його порада прозвучала в нічному тумані, мов якась ледь зарозуміла філософська істина, сподобна моїй схильній до жалісливості вдачі. Справді, я міг розпізнати в цій протиприродній істині чесноту, спроможну своїми діями захистити мене від самого себе.

— Ти маєш рацію, — сказав я, — якщо нас схоплять, то не йому сидіти в холодній. Хай сам викручується, як стане духу.

Цим реченням я не тільки ображав найцінніший — хоч і таємний відтинок мого життя, а й утілював себе (у цьому місті золотарів, у мороці марнолюбної самотності) в розкішному образі діаманта з осяйними гранями. Ми надійшли до місця, де працювала Сільвія, але було вже пізно, і вона подалася додому.[xxxii] (Я зауважив собі, що на його жінку іронія не поширювалася. Він говорив про неї хоч і без ніжності, але й без посмішки.) Проституція у Бельгії не була така впорядкована, як у Франції, отож будь-який «кіт» міг жити зі своєю подругою. Ми зі Стілітано рушили до готелю. У наших розмовах він уміло уникав згадок про плани, а натомість поринав у спогади про наше життя в Іспанії.

— Ти тоді в мене по вуха влопався.

— А тепер?

— Тепер? Ти ще й досі любиш?

Мені здалося, ніби він хотів упевнитися в моїй любові, у тому, що заради нього я зможу покинути Армана. Була третя-четверта година ранку. Ми поверталися з країни, де світло і гамір такі несамовиті.

— Ще дужче, ніж раніше.

— Без жартів?

Він посміхнувся, зиркнувши зизим оком на мене, не стишуючи ходи.

— Щось не так?

Стілітанів осміх був жахливий. Його постійна турбота — особливо з тої давньої іспанської пори — стати дужчим за мене, торувати над моєю природженою вдачею і знеславити її змусила мене проказати речення, яке, навіть мовлене спокійним тоном, звучить як виклик. Я мусив пояснити, чітко висловити свою першу пропозицію, сформульовану як умову теореми. Саме з цього пояснення, а не з якогось протилежного мусила постати моя нова позиція.

— Усе гаразд.

— Тоді що? Я ж тобі більше подобаюся.

— Я тебе вже не люблю.

— А!

Цієї миті ми саме проходили під однією з арок віадука, який тримав на собі залізницю. Стало ще темніше, ніж допіру. Стілітано зупинився, повернувся, вп'явся у мене поглядом. Він ступив до мене крок. Я не відступив. Майже з вуст у вуста він прошепотів мені:

— Жане, мені подобається твоє нахабство.

На мить запала мовчанка. Я боявся, що він вихопить ножа, щоб убити мене, і подумав, що не зміг би оборонитися. Але він усміхнувся.

— Дай-но мені закурити, — попросив він.

Я дістав із кишені цигарку, прикурив її, разок затягнувся і вклав її йому прямо посеред рота. Вправним рухом язика Стілітано перемістив її у правий кутик рота і, не перестаючи всміхатися, ступив ще один крок, загрожуючи обсмалити мені твар, якби я не відступив. Моя рука, зависла в нерішучості, мимоволі потяглася до його тіла: воно збентежилося. Стілітано всміхнувся, дивлячись мені прямо в вічі. Мабуть, він легко втримував у собі дим. Коли він розтулив рота, то звідти не випливло ані хмаринки. Від нього самого і від усього його причандалля віяло лише жорстокістю. Ніжність і туманну розпливчастість вигнано. Але нещодавно я бачив його у принизливому становищі. Ярмарковий атракціон під назвою «Палац дзеркал» — це такий собі балаган, де всередині міститься лабіринт, перегороджений дзеркалами: одні з олив'яною амальгамою, інші прозорі. Заплативши, ви туди входите, але вся штука в тому, як звідти вийти. Ви починаєте розпачливо наражатися на своє власне відображення або на відображення якогось відвідувача, відокремлене від вас склом. Вуличні роззяви пантрують за пошуками невидимого шляху. (Сцена, яку я зараз опишу, підказала мені ідею балету під назвою «Адамове дзеркало».) Підходячи до цього балагану, єдиного на цьому святі, я побачив неймовірне стовписько людей, витріщених на нього, немовби там діялося щось надзвичайне. Вони реготали. Серед натовпу я впізнав Роже. Він прикипів очима до дзеркал, підступного лабіринту, і його зморщене обличчя набуло трагічного вигляду. Я збагнув, що Стілітано, єдиний Стілітано, мабуть, заблукав у скляних коридорах. Ніхто його не чув, але з його рухів та обличчя можна було зрозуміти, що він завивав од люті. Він нестямними очима глупів на гурмище, яке, регочучи, пасло його очима. Наглядач за балаганом був байдужий. Такі сцени — звичайна річ. Стілітано залишився самотою. Усі звідти вибралися, окрім нього. Незбагненним робом світ потьмарився. Тінь, яка раптом окутала всі предмети і людей, була тінню моєї самоти перед лицем цього відчаю, оскільки Стілітано, втомившись волати і битися об дзеркала, змирився з тим, що став посміховиськом для ґав, і присів навпочіпки, показуючи, що він одмовляється від подальших пошуків виходу. Я вагався, не знаючи, як мені бути — піти геть чи допомогти йому, розбивши цю кришталеву в'язницю. Я непомітно глипнув на Роже: він і далі не зводив очей із Стілітано. Я підійшов до нього: його рівне, але м'яке волосся з проділом посередині, хвильками спадало обабіч його лиць, сягаючи лінії його губів. Голова його скидалася на верхівки деяких пальм. Очі виповнилися слізьми.

Якщо хтось звинуватить мене у використанні бутафорії: усілякі там ярмаркові балагани, тюрми, квіти, блюзнірська здобич, вокзали, кордони, опій, моряки, порти, пісуари, жалобні ходи, кипіла, щоб творити з них низькопробні мелодрами і змішувати поезію з легковажною красивістю, то що на це відповісти? Я вже казав, що люблю тих, хто поза законом, лише за красу їхніх тіл. Перелічені аксесуари просяклі жорстокістю і брутальністю чоловіків. Жінки не торкаються до них. Лише чоловічі рухи запалюють їх до життя. Ярмаркові свята на півночі присвячені високим білявим хлопцям. Лише вони там бувають. До їхніх рук міцно прилипають дівчата. Власне, вони й глузували із Стілітано, який ускочив у халепу.

Роже рішучим кроком увійшов до балагану. Ми гадали, ніби він заблукає серед дзеркал. Ми спостерігали за його різкими неквапливими рухами, певною ходою, очима, опущеними долу, оскільки підлога була не така підступна, як дзеркала. Його вела певність, і він добувся Стілітано. Ми помітили, як його губи заворушилися. Стілітано підвівся, мало-помалу опановуючи собою, нарешті вони вийшли навіть з якимось тріумфом. Вільні й веселі, вони святкували далі, навіть не глянувши в мій бік, і я повернувся додому сам. Чи не спогад про приниженого Стілітано мене так бентежив? Я знав: він уміє тримати в собі дим від цигарки, і тоді про те, що вона не згасла, свідчитиме лише жаристий вогник, який щоразу, як він затягуватиметься, осяватиме його обличчя. Я відчув, як він збуджується під моїми пальцями, що ледве торкалися його.

— Це тобі подобається?

Я змовчав. А що мав відповісти? Він знав, що моя заповзятливість щойно пальнула по горобцях. Він витяг лівицю з кишені й, обнявши мене за плечі, пригорнув до себе, цигарка тим часом не давала мені припасти до його губ, оберігаючи Стілітано від поцілунку. Хтось надійшов. Я пробелькотів похапцем:

— Я кохаю тебе.

Ми відірвалися один від одного. Коли ми прощалися перед дверима його готелю, він був упевнений, що я викладу йому всі дані про Армана.

Я повернувся додому і завалився спати. Я так і не зумів навчитися ненавидіти своїх хлопців, навіть коли ті зраджували і ненавиділи мене. Відгороджений переділкою від Армана, який спав із Робером, я страждав, що не я на місці когось із них або що я був із ними, або що я був одним із них, я заздрив їм, але не чув до них жодної зненависті. Я дуже обережно брався дерев'яними сходами нагору, оскільки вони пронизливо поскрипували, а майже всі простінки були дерев'яні. Мені здається, що того вечора, знявши свій пасок, Арман не виляскував ним, як батогом. Очевидно, Арман бачив силу і мужню печаль Робера і, як звикле, промовистими рухами наказав тамтому віддатися. У моїх очах Арман ще більше утвердився у своїй силі, джерелом якої були нещастя і паскудства. Ці паперові мережива мали таку саму тендітну структуру, несумісну з вашою мораллю, як жебрацькі фіглі-міґлі: як і ці останні були пов'язані з хитрощами, тобто були фальшиві, як фальшиві були рани, кукси, сліпота.

Ця книжка не прагне бути, торуючи самотній шлях у небеса, твором мистецтва, предметом, відірваним від автора та людей. Своє колишнє життя я міг би описати в іншому тоні й іншими словами. Я його героїзував, оскільки відчував у собі силу ліризму. Моє бажання бути послідовним зобов'язує мене продовжувати свою авантуру згідно з тоном моєї книжки. Вона допоможе мені уточнити дороговкази, які постають з минулого: я багато разів стромляв пальця в рани убозтва і злочину, який було покарано. Саме до них я буду тягтися — не з умисним наміром їх виявити, робом католицьких святих, а повагом, не намагаючись спритно підмінити злигодні та муки демаршем.

Чи зрозуміють мене? Йдеться не про те, аби поширити філософію страдництва, а навпаки. Каторга — назвімо так цю місцину світу і душі, куди я скеровую свої стопи, — подарує мені більше радощів, ніж ваші почесті та свята. І все ж саме їх я прагну. Я жадаю вашого визнання і ваших віншувань.

Мій героїзований твір, який став моєю Книгою Буття, містить — або повинен містити — заповіді, які я не наважуся порушити: якщо я того гідний, він легко винагородить мене ганебною славою, зверхником якої він є, бо, окрім нього, на кого мені сподіватися? І чи не було б логічним із погляду найбанальнішої моралі, щоб ця книга потягла моє тіло за собою і заманила до в'язниці — ні, я ще раз уточнюю, не через відповідність вашому судочинству, породженому вашою мораллю; а завдяки долі, яку я туди вклав і яка, як я того й хотів, зберегла мене як свідка, піддослідного кролика, доказом дев'яти її чеснот і моєї відповідальності?

Про ті свята каторги я й хочу вести річ. Жити в оточенні розлючених самців — то для мене величезне щастя, і воно мене втихомирило. Одначе я ледве пригадую його, позаяк інші обставини (армія, спорт тощо) не поступаються йому своїми радощами. Другий том цього «Щоденника» я назву «Справа про мораль». Я маю намір передати, описати, прокоментувати ті свята особистої каторги, що я відкриваю в собі, перетнувши той край моєї душі, який я назвав Іспанією.

[i] Моє сум'яття — то коливання від перших до других.

[ii] Я говорю про ідеального каторжанина, про осереддя всіх чеснот засудженого.

[iii] Її скасування так мене окрало, що я потайки витворюю заново не тільки самого себе, а й каторгу для самого себе — ще гидкішу, ніж та, що в Гвіані. Додам, що центральні в'язниці перебувають ніби «в тіні». Каторга — під спекотним сонцем. Під жорстоким світлом, що пропонує все, і я не можу стриматися, щоб не вибрати його як символ ясності.

[iv] Він каже: «Я поцупив у нього лопатник!»

[v] Вулиця (ісп.). (Прим, пер.)

[vi] Заради Бога (ісп.). (Прим, пер.)

[vii] Звідник, сутенер. (Прим, пер.)

[viii] Зростомір (фр.). (Прим, пер.)

[ix] Далебі, я радше бився б до крови, ніж зрікся цього кумедного предмета.

[x] Гомосексуалісти (ісп.). (Прим, пер.)

[xi] Через газети я дізнався, що після сорокарічної самопожертви ця мати облила бензином — чи гасом — свою сонну дочку, а потім і весь будинок, і підпалила. Потвора (дочка) загинула. Стару (сімдесятип'ятирічну) витягли з полум'я, врятувавши її, після чого вона стала перед судом присяжних.

[xii] Підійди (ісп.).

[xiii] Коли я зустрівся із Жаном Кокто, того ж таки дня він прозвав мене «своїм іспанським дроком». Він не відав, що ця країна зробила зі мною.

[xiv] У французькій мові «genet» (жене) означає дрок. (Прим. пер.)

[xv] Ботанікам відомий різновид дроку, який вони називають летючим дроком.

[xvi] Перший вірш, який я написав, на превеликий мій подив, звучав так: «Жнець поривчастих повівів». Те, що я описав вище. нагадує мені цей рядок.

[xvii] Це обличчя збігається також з обличчям Рассенера, вломника, з яким я працював десь 1936 року. Через щотижневик «Детектив» я дізнався, що його засудили на довічне ув'язнення, і того ж таки тижня письменники подали петицію президентові Республіки із проханням скасувати таке саме покарання для мене. Світлину Рассенера, який стоїть перед трибуналом, було вміщено на другій сторінці. Журналіст іронічно зауважує, що злочинець, здається, дуже задоволений зі свого заслання. Це мене не дивує. У Санте він був маленьким князьком. Він стане заводієм у Ріомі або Клерво. Рассенер, здається, родом із Нанте. Він грабував також і педерастів — або педиків. Від свого приятеля я дізнався, як одна з його жертв, сівши за кермо автомобіля, довго розшукувала його по всьому Парижу, щоб «випадково» його розчавити. Відплата педиків буває жахливою.

[xviii] Коли я кидав свої речі абияк, то Стілітано щовечора вішав свій одяг на стілець, акуратно складаючи штани, куртку, сорочку, щоб вони не пожмакались. У такий спосіб він, здавалося, примиряв життя зі своїми речами і хотів, щоб вони відпочили вночі після важкого дня.

[xix] Перечитуючи цей текст, я зауважив, що переніс до Барселони сцену зі свого життя, яка сталася в Кадисі. Власне, слова «одне серед океану» мені про це нагадали. Описуючи згадану сцену, я, отже, припустився помилки, перемістивши цей випадок до Барселони, але в його описові закралася промовиста деталь, яка дозволяє мені повернути його до справдешнього місця.

[xx] Але я чоловік (im.). (Прим, пер.)

[xxi] Читача попереджено — ось і його черга, — що цей звіт про моє інтимне життя або про те, що воно навіює, буде лише піснею про любов. Справді-бо, моє життя було приготуванням до еротичних авантур (не до ігор), сенс яких я хочу нині збагнути. На жаль, то був героїзм, який видається мені надміру обтяженим любовною цнотою, а що герої існують лише в нашій свідомості, то їх усе ж таки треба витворювати. Ось чому я вдаюся до слів. Ті, яких я вживаю, навіть якщо я пробую з їхньою допомогою щось пояснити, мають заспівати. Чи те, про що я пишу, правда? А чи брехня? Лише ця книжка про любов стане реальністю. Факти, які є її підставою? Я мушу бути їхнім охоронцем. Та й зовсім не їх я відтворюю.

[xxii] Війська (нім.). (Прим, пер.)

[xxiii] Я не можу назвати це ім'я.

[xxiv] — Як ведеться принцесі?

— Не знаю (im.). (Прим, пер.)

[xxv] Коли цими днями син жандарма, що сам невдовзі мав вивчитися на поліцая, П'єр Ф'євр (йому 21 рік) сказав мені, що мріе бути лягавим, щоб роз'їжджати на мотоциклеті, я розчулився. Я пригадав Стілітанові сідниці, втиснуті у шкіряне сідло вкраденого мотоцикла.

[xxvi] 1947 рік. Я дізнаюся з вечірньої газети, що його нещодавно заарештували за нічний збройний напад. Газета пише: «…однорукий красень виглядав блідим…» Цей матеріал не викликав у мене жодних почуттів.

[xxvii] Блакитний (ісп.).

[xxviii] Я заздрю, мов якомусь привілеєві, безчестю, якого зазнало молоде подружжя, про що розповіла газета «Франс-Діманш». Дівчині на ім'я Надін жителі Шарлевіля в день її весілля подарували заквітчану блазенську свастику. Під час німецької окупації Надін була коханкою берлінського капітана, згодом загиблого на російському фронті. «Вона замовила месу і вбралася в жалобу». На знімку в газеті бачимо Надін із її чоловіком, які виходять із церкви, де щойно кюре поєднав їх шлюбом. Вона переступає через свастику. Шарлевільці дивляться на неї з ненавистю. «Дай мені руку і заплющ очі», — можливо, прошепотів ій чоловік. Перед французькими прапорами з жалобними стрічками вона проходить з усміхом.

Я заздрю гіркому, зверхньому щастю цієї молодої жінки. Я «віддав би» весь світ, щоб спізнати його ще бодай раз.

[xxix] Рене, про якого я розповім трохи згодом, повідав мені, що в Ніці якийсь гомик обходився з педерастами у такий самий спосіб. Потішна історія, яку я почув, ще більше зближує мене з ним.

[xxx] Рене, про якого я розповім трохи згодом, повідав мені, що в Ніці якийсь гомик обходився з педерастами у такий самий спосіб. Потішна історія, яку я почув, ще більше зближує мене з ним.

[xxxi] Сон Жава. Увійшовши до моєї кімнати — позаяк, якщо він спить зі своєю коханкою, то навідується до мене вдень, — Жава розповідає мені свій сон. Але спочатку він похвалився, що напередодні зустрів у метро матроса.

— Я вперше обернувся на гожого парубка, — сказав він мені.

— Ти не пробував об нього тернутися?

— Ти збожеволів. Але я зайшов за ним у вагон. Якби він мені запропонував, то гадаю, я пристав би на його любощі.

Потім він залюбки описав мені того матроса. Нарешті він розповів мені про свій нічний сон, який примарився йому після тої зустрічі. У тому сні він був юнгою на судні, а якийсь матрос ганявся за ним із ножакою. Коли той упіймав його посеред снастей, то Жава впав перед ним навколішки і сказав:

— Лічу до трьох. Убий мене, якщо ти не боягуз.

Щойно він вимовив останнє слово, як усе довкола пощезло.

— Потім, — каже він, — я побачив дупу.

— А потім?

— Я прокинувся.

[xxxii] Ми швиденько зникли, відомо ж бо: якщо повії не на своїх робочих місцях, то це знак, що десь поблизу фараони. Серед злочинців кажуть: «Там, де нема хвойд, шастають лягаві».

Content

Жан Жене
Щоденнік злодія