Еврипид

Трагедії (збірка)

Евріпід

Алкеста

Переклад Андрія Содомори

© Еріпід

© А.Содомора (переклад), 1993

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.: 21-62.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

Зміст

Дійові особи

Пролог

Парод

Епод

Епісодій перший

Стасим перший

Епісодій другий

Епод

Стасим другий

Епісодій третій

Стасим третій

Епісодій четвертий

Епісодій п'ятий

Коммос

Стасим четвертий

Ексод

Коментарі

ДІЙОВІ ОСОБИ

АПОЛЛОН

ТАНАТОС - ДЕМОН СМЕРТІ

ХОР ФЕРЕЙСЬКИХ ГРОМАДЯН

СЛУЖНИЦЯ

АЛКЕСТА

АДМЕТ

ЕВМЕЛ

ГЕРАКЛ

ФЕРЕТ

СЛУГА

Дія відбувається в Фессалії, в місті Ферах.

ПРОЛОГ

АПОЛЛОН

Адметова оселе, де на хліб собі,

Мов наймит, заробляв я, богом будучи, -

Причиною сам Зевс тут: мого сина він,

Асклепія, у груди вдарив пломенем.

А я здолав кіклопів, що Всевладному

Вогні кували вбивчі - й кару визначив

Для мене батько: слугувати смертному.

В цей край прибувши, пас волів господаря

І до сьогодні дбав я про житло його.

10] Бо, сам із чесних, мужа стрінув чесного -

Феретового сина - й, піддуривши Мойр,

Я смерть йому відстрочив: ті запевнили -

Адмет уникне мли Аїду, тільки-но

За нього вмерти б інший хтось наважився.

По черзі друзів опитав, отця свого

І матір сиву, що йому життя дала, -

Ніхто, окрім дружини, не погодився

За нього вмерти, з сонцем розлучитися.

Тепер у домі, душу видихаючи,

20] Нещасна б'ється на руках: сьогодні їй

Прийшла пора загинуть, із життя піти.

А я, бо ж не хотів би заплямитися,

Лишаю дім цей - крівлю, дорогу мені...

Вже й Танатоса бачу - всіх покійників

Жерця: уже зібрався відвести її

В Аїдову домівку. Саме впору йде:

Їй треба вмерти - день настав рокований.

ТАНАТОС

Ага!.. То це ти вколо дому цього,

Проходжаєшся, Фебе? З підземних богів

30] Посміятись надумав?.. По їхнє прийшов?..

Чи не досить, що вирвав Адмета у нас,

Піддуривши богинь, що рішають самі,

Хто коли має вмерти? Ти й нині, свій лук [23]

Наготовивши, хочеш і ту врятувать,

Що із світу піти замість мужа свого

Дала згоду вже, - Пелія доньку?..

АПОЛЛОН

Не бійся. В мене право й чесні наміри.

ТАНАТОС

Якщо ти правий, то навіщо лук тобі?

АПОЛЛОН

Така вже звичка: з ним не розлучатися.

ТАНАТОС

40] А дім цей захищати - право теж твоє?

АПОЛЛОН

Нещастям свого друга я пригноблений.

ТАНАТОС

Мерця відняти в мене хочеш другого?

АПОЛЛОН

А першого й не брав я в тебе силою.

ТАНАТОС

Чому ж не під землею, а на ній ще він?

АПОЛЛОН

Його дружину замість нього матимеш.

ТАНАТОС

І поведу під землю, де померлих край.

АПОЛЛОН

Веди ж, бо сумніваюсь, чи схилю тебе...

ТАНАТОС

Убить, кого належить? Я ж займаюсь цим.

АПОЛЛОН

Та ні: того лиш брати, хто життя прожив.

ТАНАТОС

50] Куди ти хилиш - легко здогадатися.

АПОЛЛОН

А не змогла б Алкеста вмерти в старості?

ТАНАТОС

Ну, ні! Й мене, признаюсь, ваблять почесті. [24]

АПОЛЛОН

Чи так, чи сяк - ти візьмеш лиш одне життя.

ТАНАТОС

Для мене більша слава - молодих косить.

АПОЛЛОН

Помре старою - пишно хоронитимуть.

ТАНАТОС

Лиш багачеві, Фебе, той закон кладеш.

АПОЛЛОН

До мудрування, бачу, хист і в тебе є.

ТАНАТОС

Для себе смерть старечу він купити б міг.

АПОЛЛОН

То що? Таки направду не схилю тебе?

ТАНАТОС

60] Нізащо. В мене вдача - знаєш сам яка.

АПОЛЛОН

Ворожа смертним і богам ненависна.

ТАНАТОС

На що не маєш права, - не жадай того.

АПОЛЛОН

Хоч ти який жорстокий, а поступишся:

Такий-бо в дім Ферета завітає муж,

По кінну колісницю в сніжну Фракію

Велінням Еврістея владним посланий,

Що, тут, як гість Адмета, він із рук твоїх

Зажерливих цю жінку вирве силою.

Отож, не заслуживши в мене вдячності,

70] А лиш ненависть, мою волю сповниш ти.

(Відходить.)

ТАНАТОС

Багато мовиш - мало з того матимеш.

Ця жінка в млу Аїда зійде все-таки.

Іду ж до неї і мечем обряд почну:

А той, у кого я зітну волосся жмут,

Уже підземним божествам посвячений.

(Входить у дім.) [25]

ПАРОД

На оркестру вступає хор ферейських громадян.

ХОР

Що за тиша закралась в Адметовий дім?

Що за дивна мовчанка? Й нема тут кого

Запитати, чи то вже настала пора

Нам покійну оплакувать - дому цього

80] Володарку, чи, може, вона ще живе,

Бачить сонце - Алкеста, яку не лиш я -

Усі люди вважають вінцем доброти

І чесноти зразком:

Поступилась життям задля мужа.

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Строфа І

Почув хтось, може, стогін там,

В оселі тій, чи сплески рук,

Чи зойк - тяжкої втрати знак?

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Тихо в домі... Ніде ні душі.

В воротах - нікого із слуг.

90] Появись, о Пеане, хай грізна

Біди відрине хвиля!

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Якби вмерла - таки б не мовчали...

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Бездиханна лежить...

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Таж її не виносили з дому...

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Звідкіля така певність? Я гіршого жду.

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Чи можливе таке, щоб володар Адмет

Благородну жону

Поховав, не оплакавши навіть?..

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Антистрофа І

Нема й води при вході в дім,

100] Щоб руки змить, за звичаєм, [26]

Перед порогом, де мрець лежить.

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Окрім того, не бачу я там

Жалоби - волосся пучка.

Ніжнорукі жінки раз по раз

Не б'ються тужно в груди.

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Та настав-таки день вирішальний...

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Ти про що? Поясни...

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Коли мусить під землю податись.

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Моє серце вразив ти, стривожив думки.

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

110] Коли добра людина поникла в журбі, -

їй на поміч прийти

Має кожен, хто чесного роду.

ХОР

Строфа II

Хоч би в яку далечінь

Суден ми не слали -

В Лікії край чи аж ген,

Де на землях безводних

Древній Амона престол, -

Не вернуть нам сердешну

До сонця: доля безжальну сіть

120] Кинула вже. Кого з богів

Кров'ю вівці благати?

Антистрофа II

Тільки один, якби ще

Сонце й досі бачив,

Син Аполлона, з імли

Нині б міг її вирвать -

Вивести з темних воріт.

Оживляв-бо він мертвих,

Аж поки Зевс не вразив його

Жалом стріли вогненної.

130] Ну, а тепер - відкіля

Нам порятунку ждати? [27]

ЕПОД

Всі обряди печальні володар

До кінця вже довів:

Оросились жертовною кров'ю

Вівтарі всіх богів, та ніщо не змогло

Вгамувати, притишити болю.

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

З палацу виходить служниця.

А втім, служницю бачу - з дому, плачучи,

Виходить онде... І яку ж то вість несе?..

Тужити, коли туга є в господарів, -

140] Служниці личить. Але ж треба знати нам,

Чи ще жива владарка, чи померла вже.

СЛУЖНИЦЯ

Вважай живою водночас і - мертвою...

ПРОВІДНИК ХОРУ

А як то можна вмерти й... сонце бачити?

СЛУЖНИЦЯ

Вже никне, бідна, душу видихаючи.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Таку жону втрачає нині муж такий!..

СЛУЖНИ ЦЯ

Лише перестраждавши, зрозуміє це.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Й надія на рятунок не заблисне їй?

СЛУЖНИЦЯ

Та ні. Гнітить нещасну день рокований.

ПРОВІДНИК ХОРУ

І все вже, як годиться, приготовлено?

СЛУЖНИЦЯ

150] Всі вбори, аби муж міг схоронить її.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Вмираючи, хай знає, що з усіх жінок

Вона - найкраща в світі, найдостойніша.

СЛУЖНИЦЯ

Ще б пак! У цьому годі сумніватися. [28]

Хоч як силкуйся, все ж не дорівняєш їй:

Чи ж не найкраще це любові свідчення,

Коли заради мужа йде на смерть жона?

Все місто про це знає. Але дома як

Поводилась, послухай - подивуєшся.

Як лиш відчула, що останній день настав,

160] То біле тіло річковою хвилею

Омила. Потім одяг із кедрової

Дістала скрині; зодяглась, прикрасилась,

І так благала, ставши перед вогнищем:

«Богине-опікунко, я під землю йду,

Й молю тебе, припавши до колін твоїх, -

Над сиротами зглянься: дай же синові

Дружину милу; доньці - мужа доброго.

Хай долі не повторять материнської -

Не передчасно, а в глибокій старості

170] Під рідним небом вік хай щедро виповнять».

Усі по черзі обійшла жертовники

В Адметовій оселі; поклонялась їм,

Вінчала миртом. Не лила ні сліз тоді,

Ані не нарікала. Й, хоч на смерть ішла,

Від того її врода не пригаснула.

А вбігши в спальню, ниць на ложе кинулась,

Тоді лиш заридала, примовляючи:

«Прощай, о ложе, де дівочий пояс свій

Я розв'язала, щоб оддатись мужеві,

180] За кого нині гину! Не клену тебе:

Одну мене ти губиш. Щоб не зрадити

Обох вас, - умираю. Буде інша тут,

Од мене не вірніша, та щасливіша».

Припавши на коліна, обціловує

Те ложе і зливає сліз потоками.

Коли плачем, нарешті, наситилася,

Встає з постелі. Опустивши голову,

Із спальні йде. Та раптом повертається,

І падає на ложе, й так - не раз, не два...

190] Тим часом дітки, за поділ хапаючись,

Ридають. їх по черзі до грудей вона,

Готова вмерти, горне, приголублює.

Ридала й вся прислуга, співчуваючи

Своїй владарці. А вона до кожного

Правицю простягає. З найубогішим

Прощається й сердечний чує відгомін.

Таке-то горе у гнізді Адметовім...

Померши - прахом став би; врятувавшися -

Довіку з невитравним болем житиме.

ПРОВІДНИК ХОРУ

200] В біді й Адмет, напевно, побивається -

Таку дружину доведеться втратити... [29]

СЛУЖНИЦЯ

Авжеж. її з обіймів не пускаючи,

Лишитись молить і шукає виходу

З безвиході. Алкеста - никне, тане вся,

Вмліваючи - ледь чутний на руках тягар -

Усе ж, дарма що ледве-ледве дихає,

До світла пнеться: ще б хоч раз поглянути

На небо - вже ж ніколи не всміхнеться їй

Промінням ясносяйним любий сонця круг.

210] Піду вже сповістити, хто прийшов сюди.

Не всі ж настільки щирі до господарів,

Щоб ті в біді великій були раді їм.

А ти - прихильник давній владарів моїх.

(Відходить.)

СТАСИМ ПЕРШИЙ

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Строфа

З тієї скрути, Зевсе, як їм вирватись

І хитрий вузол розв'язать?

Як їм долю обійти?..

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Вигляне хтось? Чи пора прийшла

В чорне вдягтись і волосся жмут

Зрізати в знак жалоби?

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

220] Друзі! Ясна річ. І все ж...

Богів благаймо, адже в них -

Незрівнянна сила.

ХОР

О Пеане, зласкавсь!

Адмета в горі порятуй, володарю,

Зарадь йому, зарадь же; як давніше

Був рятунком, так і нині,

Зцілителю наш, проти смерті стань

І приборкай убивцю - Аїда!

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Антистрофа

Гай-гай!..

Ферета сину, як тобі

230] Без жони такої жить?.. [30]

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Як до заліза не вдатись тут?

Як у петлі не повиснути

Після такої втрати?

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Не лишень жону - вірну подругу,

Душі найвищу радість, ти

Мертвою побачиш.

ХОР

Он ідуть! Он ідуть!..

Дружина й муж виходять із палат своїх.

Ридай, ферейська земле, сліз не стримуй,

240] Бо ж найгідніша

З жінок, занепавши, знесилівши,

В попідземний Аїд нині сходить.

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

З палацу виходять Адмет і Алкеста у супроводі дітей.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Не погоджусь ніколи, що в шлюбнім житті

Більше втіх, аніж болю. Минуле не дасть

Помилитись. Та й нині ось бачу печаль

Владаря: незрівнянну дружину свою

Коли втратить, то змушений буде в журбі

Коротати життя, а не жити.

АЛКЕСТА

Строфа І

Сонячне сяйво, окрасо дня,

250] Й ви, кругобіжні хмари,

Що в яснім ефірі!..

АДМЕТ

Обох нас бачить сонце, опечалених

Близькою смертю, хоч богам годили ми.

АЛКЕСТА

Антистрофа І

Земле і крівле житла мого,

Спальне моя дівоча

Отчого Іолка!.. [31]

АДМЕТ

Кріпися, безталанна... Не лишай мене...

Молись усемогутнім - може, зглянуться.

АЛКЕСТА

Строфа II

Двовесловий на мене он човен жде...

260] Й провідник умерлих,

Жердину в руки вже взяв Харон,

Чого чекаєш? - квапить.

Сідай! Годі баритись!

Підганяє, гнівний, мене в дорогу.

АДМЕТ

Гай-гай! Про невеселу нагадала ти

Дорогу!.. 0] бездольна! Горе! Горе нам!..

АЛКЕСТА

Антистрофа II

Чи не бачиш? Він тут, він жене мене

У в оселю мертвих...

Он гнівом очі блищать з-під брів -

270] Це смерті бог крилатий.

Пусти! Що ти задумав?..

На яку ж то я стежку ступаю, бідна!..

АДМЕТ

Сумну для друзів, але найпечальнішу -

Для мене й діток; ця журба й на них тяжить.

ЕПОД

АЛКЕСТА

Залиште мене, залиште!..

Ноги слабнуть... Покладіть...

Близько Аїд жахний - темної ночі мла

Вповзає в вічі...

Вже вовік, дітки мої,

280] Матері вже вовік

Не бачить вам... Світло дня

Милим для вас хай буде!..

АДМЕТ

О як важко це слово вразило мій слух!

Легше вмерти було б, ніж почуть таке.

Не відходь, не лишай мене, ради богів, [32]

РаДи діток - не звалюй сирітства на них!..

Стань на ноги, кріпись!

Лиш помреш - то і я з цього світу піду,

Бо, живі ми чи мертві, - належим тобі,

290] Нам любов твоя - наче святиня.

АЛКЕСТА

Адмете, мої справи - бачиш сам які...

Та перед смертю хочу слово мовити.

Тебе люблю й шаную - і життя своє

Кладу, щоб ти міг світло денне бачити,

Хоч я вмирать за тебе і не мусила -

Могла ж я, з фессалійців мужа вибравши,

Володаркою в домі жить розкішному,

Та не схотіла: не було б тебе тоді,

Осиротіли б діти... Тож відмовилась

300] Од молодості - дару неповторного.

А батько й мати... свого сина зрадили,

Хоч їм і вмерти б, сивочолим, личило,

Ще й славно вмерти: сина врятувать могли,

Єдиного - нема ж бо в них надій на те,

Що після тебе сина мали б іншого.

Тоді б ми нерозлучно прожили свій вік

Обоє: ти дружини б не оплакував

І сиріт не ростив би. Певно, бог якийсь

Подбав, щоб так ось наша доля склалася.

310] Та хай вже!.. Мою жертву оціни лишень.

Не про віддяку йдеться, бо ж ціни життю

Нема, - про справедливість; сам погодишся,

Адже не менше, аніж я, дітей своїх -

Якщо розумний - любиш. Мова ось про що:

Дозволь їм повноправно в домі нашому

Хазяйнувати. Не приводь їм мачухи,

Вона ж - не мати: нашим любим діточкам

Відчути б довелося руку заздрісну.

Отож благаю вже востаннє, зваж на це:

320] Ворожа дітям, що од шлюбу першого,

Не м'якша від змії буває мачуха.

Для сина - батько є надійним захистом.

А як же ти, о доню, дозріватимеш?

Яку з жінок застанеш ти при батькові?

Лиш би тебе, розквітлу, не обмовила

Й твого подружжя не розбила, злісниця.

Гай-гай! твого заміжжя не побачу вже,

Сміливості при родах не додам тобі...

А ласка материнська - незамінна тут.

330] Пора мені вмирати... І не завтрашня

Для мене згасне днина чи позавтрашня -

Покійницею зараз же назвуть мене.

Щасливі зоставайтесь! Ти, о мужу мій, [33]

Пишатись можеш, що таку дружину взяв,

А вам не гріх гордитись, дітки, матір'ю.

ПРОВІДНИК ХОРУ

За нього - будь спокійна - я ручаюся:

Останню твою волю хто б не виконав?

АДМЕТ

Усе сповню, як кажеш. За життя була

Моєю ти - й по смерті йменуватиму

340] Лишень тебе жоною. З фессаліянок

Не буде мене жодна мужем кликати.

Нема такої, щоб могла чи знатністю,

Чи вродою з тобою позмагатися.

Мені цих діток досить. Лиш боги б дали

Натішитись. Тобою - не дали, на жаль.

І знай: не рік лиш по тобі, жоно моя,

Носитиму жалобу - поки житиму.

Не матиму вже серця до батьків своїх:

Зичливі не на ділі - на словах були.

350] А ти мене ціною найдорожчою -

Життям урятувала. Ну то як мені

Жони такої гірко не оплакувать?

Відмовлюсь од гулянок, од забав гучних,

Вінків та співів, хоч у них тонув мій дім.

Ні ліри не торкнуся дзвінкострунної,

Ні на лівійську флейту не озвуся вже,

Бо ти життєву втіху в мене вирвала.

Твою подобу - різьбяра-умільця твір -

У нашій спальні поміщу й горнутимусь

360] До неї тілом і в обійми братиму,

Звертаючись на ймення. Так жону свою

Триматиму, насправді - не тримаючи.

Примарна втіха, а проте полегшує

Тягар душі: приснишся - і самотнього

Розрадиш. Бо приємно і вві сні бува

Близького друга хоч на мить побачити.

Коли б я хистом володів Орфеєвим,

Щоб міг, дочку Деметри й мужа-владаря

Завороживши, з Орка тебе вивести, -

370] Спустився б; не злякав би ні Плутона пес,

Ані Харон, що душі на той світ везе, -

Твоє життя до світла з пітьми б вихопив.

Коли ж і сам умру я, там чекай мене

Й готуй оселю, де б ми вкупі знов жили.

Звелю, щоб у труну цю ж саму, кедрову,

Й мене поклали - побіч тебе ляжу я,

Дружино: не розлучить навіть смерть мене

З єдиною, з тобою - найвірнішою. [34]

ПРОВІДНИК ХОРУ

І я в журбі з тобою, як із другом друг,

380] Володарю, схилюся: гідна сліз вона.

АЛКЕСТА

Ви чули, дітки, обіцянку батькову? -

Не приведе додому жінки іншої -

Вшанує мою пам'ять, не покривдить вас.

АДМЕТ

Кажу це ще раз, і на тім стоятиму.

АЛКЕСТА

Бери ж на цій умові діток з рук моїх.

АДМЕТ

Дарунок, серцю милий, з милих рук беру.

АЛКЕСТА

Ти й матір'ю цим дітям замість мене будь.

АДМЕТ

Тут слів нема - таку ж бо неньку втратити!..

АЛКЕСТА

Ще б жити мені, дітки, та під землю йду...

АДМЕТ

390] О горе!.. Що без тебе тут робитиму?..

АЛКЕСТА

Біль тихне з часом. Хто помер - нема того.

АДМЕТ

Піду з тобою... Лиш візьми, візьми мене!..

АЛКЕСТА

Одна йду... Цього досить... Замість тебе йду.

АДМЕТ

Яку жону ти, доле, в мене вирвала!..

АЛКЕСТА

В очах темніє... Вже вони мов важчають.

АДМЕТ

Помру і я, дружино, як покинеш нас.

АЛКЕСТА

Ти міг би вже сказати, що нема мене... [35]

АДМЕТ

Зведи обличчя!.. Не лишай дітей своїх!..

АЛКЕСТА

Чи ж я б лишала?.. Прощавайте, дітоньки!

АДМЕТ

400] Поглянь на них, поглянь же!..

АЛКЕСТА

Я - покійниця.

АДМЕТ

Стривай! Лишаєш?..

АЛКЕСТА

Прощавай!

АДМЕТ

Загинув я!..

ПРОВІДНИК ХОРУ

Уже її немає... Вже вдівець Адмет...

ЕВМЕЛ

Строфа

Гай-гай! Горе нам!

Озвись, матінко!..

Пішла... Ясного сонця вже

Не бачить, батьку мій!

На сирітське життя залишила мене,

Безталанна!.. Он глянь:

Мов тягар якийсь - на очах, руках...

410] Ти почуй мене, вчуй,

Я благаю тебе, моя матінко!

1 до вуст твоїх,

Син твій, дитя, тулюся.

АДМЕТ

Не чує і не бачить... Найжорстокіший

Удар на мене і на вас впав, дітоньки.

ЕВМЕЛ

Антистрофа

Ще й не окріпнувши,

Сам я, без матері,

Лишитись, батьку, змушений.

Як же це стерплю я? [36]

420] Цей тягар і тобі, моя сестро, нести...

У годину лиху

Ти жону в цей дім, о мій батьку, вів!

Не дійшли до межі

Рука в руку ви - до похилих літ...

Вона вмерла - й дім,

Рідний наш дім схитнувся!..

ПРОВІДНИК ХОРУ

Адмете, доведеться той тягар нести:

Не ти ж бо нині перший, не останній ти,

Хто залишився без дружини вірної.

430] А вмерти - ти це знаєш - треба кожному.

АДМЕТ

Авжеж. І не раптово та біда мене

Спіткала: знав давно я - здавна й мучився.

Та вже про винос тіла сповістить пора.

Тож не відходьте. Тужний спів підземному,

Що втіх не любить, починайте богові.

Усім моїм підлеглим, що в Фессалії,

Велю до голосіння приєднатися:

Хай обітнуть волосся, в чорне вдягнуться.

Чи в'їде четвернею, а чи верхи хто -

440] Щоб коням гриву не забув обрізати.

Хай місто не почує ліри з флейтою,

Поки дванадцять місяців спливатиме.

Дорожчого ж нікого вже не буду я

Ховати, бо ж найвищих гідна почестей -

Єдина, що за мене вмерти згодилась.

Алкесту виносять.

Адмет і діти покидають сцену.

СТАСИМ ДРУГИЙ

ХОР

Строфа І

Пелія дочко, прощай!

Хай з тобою йде радість у дім Аїда,

В ту оселю без сонця, що жде на тебе.

Хай Аїд чорногривий знає

450] І весляр - невблаганний старець,

Мертвих перевізник:

Він такої жони

У край підземний

Двовесловим човном не возив іще

Й не повезе ніколи. [37]

Антистрофа І

Ліра вшановує тебе

Семиструнна, дзвінка, з черепахи гірської,

Як і слово співуче, без ліри, в Спарті,

Коли з роком, що йде по колу,

460] Знов засяє карнейський місяць

На всю ніч у небі.

І в Афінах ясних,

Багатством славних,

Возвеличишся: в смерті твоїй співці

Знайдуть натхнення вічне.

Строфа II

О, якби змога в мене!

Якби - сил було досить! -

Із осель тебе б вивіз темних

Через води Кокіта,

470] Веслом б'ючи

Попідземну хвилю.

Ти ж одна з-між усіх, одна-єдина

Дала згоду спуститись

В Аїд, щоб тільки муж твій

Міг бачити сонце!.. Легкою тобі,

Жінко, хай буде земля! А надумає

З другою ложе ділити - ненависний

Навік мені й діткам цим,

Сиротам, він стане.

Антистрофа II

480] Таж ані мати рідна

Лягти в землю за сина

Не схотіла, ні батько-старець;

Не рішилися вмерти,

Щоб жити міг

Той, кого зродили,

Й сором їх не отямив, сивочолих!..

А ти - в розквіті віку! -

Померши замість мужа,

Із світу пішла... О, коли б то мені

490] Мила дружина, жона така трапилась -

Рідкісне щастя! - зо мною б жила вона

До схилу літ, до межі -

Та й журби не знала б! [38]

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

Входить Геракл.

ГЕРАКЛ

Ферейські поселяни, чи застану я

Адмета зараз дома, підкажіть мені.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Феретів син у себе. Не виходив ще.

Та що Геракла привело в Фессалію,

В ферейське місто? Видно, пильна справа є?

ГЕРАКЛ

Служу в Тірінфі нині - Еврістеєві.

ПРОВІДНИК ХОРУ

500] Куди мандруєш далі? Що ти ще звершиш?

ГЕРАКЛ

По четверню йду Діомеда з Фракії.

ПРОВІДНИК ХОРУ

А це можливо? Чужоземця знаєш ти?

ГЕРАКЛ

Не знаю. В край бістонський не ступав іще.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Тоді без бою не здобудеш коней тих.

ГЕРАКЛ

Від труднощів не гоже відмовлятися.

ПРОБІДНИК ХОРУ

Повернешся - убивши. Ні - то згинеш там.

ГЕРАКЛ

Не вперше за умов таких боротимусь.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Подужаєш фракійця... Ну, а далі що?

ГЕРАКЛ

Доставлю коней владарю тірінфському.

ПРОВІДНИК ХОРУ

510] Але їх загнуздати, ой, важка це річ!

ГЕРАКЛ

Не думаю. Хіба що дишуть полум'ям. [39]

ПРОВІДНИК ХОРУ

Зате зубами тут же на шматки порвуть.

ГЕРАКЛ

Мов не про коней мовиш - хижаків гірських.

ПРОВІДНИК ХОРУ

їх ясла, сам побачиш, кров'ю збризкані.

ГЕРАКЛ

Яким же батьком їх господар хвалиться?

ПРОВІДНИК ХОРУ

Аресом, в кого щит фракійський з золота.

ГЕРАКЛ

Ну, що ж. І цей труд, видно, доля шле мені -

Злоблива все ще: на стрімке й важке жене -

Коли ще й з тими, що Аресом зроджені,

520] Змагатись мушу: Лікаона вклав колись,

Потому - Кікна, а тепер із третім ось

Боротимусь та з кіньми людожерними.

Не бачити ж нікому, щоб Алкмени син

Тремтів перед рукою супротивника.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Та ось і сам володар краю нашого,

Адмет, сюди з покоїв поспішає вже.

АДМЕТ

Втішайся, Зевса і Персея пагоне!

ГЕРАКЛ

І ти втішайся, фессалійців владарю!

АДМЕТ

Та рад би... В твоїй дружбі пересвідчивсь я.

ГЕРАКЛ

530] В журбі ти, бачу... І волосся зрізане...

АДМЕТ

Та похорон тут нині несподіваний...

ГЕРАКЛ

Щоб лиш дітей од лиха вберегли боги.

АДМЕТ

Живі й здорові, вдома діточки мої. [40]

ГЕРАКЛ

На схилі днів твій батько. Чи не він помер?

АДМЕТ

Отець і мати при здоров'ї, друже мій.

ГЕРАКЛ

Гадаю ж, не Алкеста відійшла од нас?..

АДМЕТ

Двояку можу дати на це відповідь...

ГЕРАКЛ

Чи про живу, чи вже про мертву мовиш ти?

АДМЕТ

І є вона, й нема вже. От і мучуся.

ГЕРАКЛ

540] Що знав, те й знаю. Годі щось утямити.

АДМЕТ

Чи ж ти не чув, Геракле, що судилось їй?

ГЕРАКЛ

Померти замість тебе, знаю, згодилась.

АДМЕТ

То як їй жити, раз пішла на жертву цю?

ГЕРАКЛ

І все ж завчасно по дружині сліз не лий.

АД М ЕТ

Хто смерть обрав, той мертвий, і нема його.

ГЕРАКЛ

Одна річ - бути, а не бути - інша річ.

АДМЕТ

Ти так, Геракле, судиш, я - по-іншому.

ГЕРАКЛ

Чого ж сумуєш? Може, в тебе друг умер?

АДМЕТ

Не друг, а жінка, таж про неї мова йшла.

ГЕРАКЛ

550] Була вона чужою чи споріднена? [41]

АДМЕТ

Чужою. Але з домом тісно зв'язана.

ГЕРАКЛ

А як це сталось, що й померла в домі цім?

АДМЕТ

Без батька залишившись, виростала тут.

ГЕРАКЛ

Гай-гай! Як жаль, що в тузі я застав тебе!..

АДМЕТ

А як це розуміти? Щось надумав ти?

ГЕРАКЛ

(простуючи до виходу)

До іншої господи мушу вдатися.

АДМЕТ

О ні!.. За що ж на мене ще й така біда?

ГЕРАКЛ

У домі, де жалоба, гість - небажаний.

АДМЕТ

Хто вмер, того не вернеш. У покої входь.

ГЕРАКЛ

560] Коли сумує друг мій... веселитимусь?

АДМЕТ

Вітальня жде на тебе - тихий закуток.

ГЕРАКЛ

Та ні. Стократ віддячусь - одпусти мене.

АДМЕТ

Щоб ти просивсь до інших?.. Не погоджуся.

(До прислужника).

Провадь-но гостя; відчини вітальню ту,

Що в глибині палацу, й накажи, щоб там

Багатий стіл накрили.

Геракл входить у дім.

Адмет звертається до інших слуг.

Зачиніть хутчій

Проміжні двері: за столом же гостеві

Не треба чути зойків. Нащо сум йому? [42]

ПРОВІДНИК ХОРУ

В таку важку годину будеш гостеві

570] Годить, Адмете? Чи не збожеволів ти?

АДМЕТ

Ну, а коли б із дому й міста вигнав я

Прибульця-гостя, ти б за це хвалив мене?

Таж ні, мого страждання б не применшилось,

Проте зажив би слави негостинного.

І горе б я примножив горем ще одним,

Якби недобра слава й про мій дім пішла.

Чудово й він, бувало, пригощав мене,

Коли перебував я в спраглім Аргосі.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Чому ж із горем ти своїм ховаєшся,

580] Якщо до тебе справді щирий друг забрів?

АДМЕТ

Нізащо й на поріг мій не ступив би він,

Якби про моє горе хоч догадувавсь.

Мій вчинок нерозумним, гідним осуду

Вважати можуть, та цей дім ніколи ще

Не скривдив чужоземця, не прогнав його.

(Входить у дім).

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

Строфа І

Найгостинніша з-поміж осель,

Добротою господаря славна!

Сам бог тут бував - Аполлон Піфійський,

Тут він жити зволив.

590] Пасти овець твоїх згоду дав:

На пологих горбах твоїх

Отарам на лірі він

Грав та грав -

Зазивав до любові.

Антистрофа І

Заворожені піснею, тут

Походжали плямисті рисі.

А з Офріса гір жовтогриві леви

Сунули стадами,

Щоб танцювати під гомін струн.

600] З-поміж високогривих ялиць [43]

Прудка появлялась лань '-

Душу їй,

Фебе, грою втішав ти.

Строфа II

Густорунних виводить овець

Край Адмета - де хвилі Бебіди ряхтять.

Орних піль та буйнозелених долів

Межі за обрій сягли:

Де снаги набираються коні Сонця

На стоянці нічній, де ясніє

610] Променисте молоське небо -

Й до берегів егейських,

До Пелія, де не заходять судна, -

Все в його володінні.

Антистрофа II

Й нині він одчинив свій дім

Перед гостем, хоч очі були на той час

Повні сліз - над тілом своєї жони,

Вмерлої щойно, ридав:

Благородного й горе до зла не схилить.

А хто чесний - у того й мудрість.

620] Тож надію в душі плекаю,

Може, й сміливу надто:

Тому, хто богам виявляє шану,

Доля все ж усміхнеться.

ЕПІСОДІЙ ЧЕТВЕРТИЙ

З палацу виносять мертву Алкесту

За ношами йде Адмет.

АДМЕТ

Мужі ферейські, що зі мною ділите

Мій смуток! Ось покійна. Вже несуть її,

Належно вбрану, на високе вогнище.

За звичаєм, ви з нею попрощайтеся,

Адже ступає на останню путь свою.

ПРОВІДНИК ХОРУ

(до Адмета)

Он батька твого бачу - наближається

630] Старечим кроком. Он ідуть з окрасами

Жони твоєї - похоронний дар несуть. [44]

ФЕРЕТ

Прийшов я, сину, біль твій розуміючи:

Цнотливу, благородну ти, без сумніву,

Дружину втратив. Але й цей тягар нести

Потрібно, хоч би як він не гнітив тебе.

Прийми ж убір цей - хай під землю з мертвою

Іде: покійну щедро вшанувати слід.

Вона ж бо замість тебе із життя пішла,

Й мені добро зробила: не бездітний я,

640] Й не буду сина, немічний, оплакувать.

Та й всім жінкам на світі здобула вона

Хвалу велику вчинком цим нечуваним.

(Простягаючи руки до похоронного ложа).

О рятівнице сина! Підняла ти й нас,

Пониклих... Прощавай же! І в Аїда будь

У ласці... От що значить - одружитися

Щасливо! В іншім разі й не потрібен шлюб.

АДМЕТ

На похорон цей, батьку, я не звав тебе,

Й присутністю твоєю, знай, не втішений.

Окрас цих не побачиш на покійниці:

650] Твоє тут - зайве: вже вона споряджена.

Тоді б ці сльози, як мені грозила смерть.

Та де там! Хоч і старець, молодому ти

Вмирать дозволив... Що ж її оплакуєш?

Моїм правдивим батьком не назву тебе,

А матір'ю - тієї, що неначебто

Мене родила: певно, до грудей своїх

Приклала нишком немовля невільниці.

В біді лиш явним стало, хто насправді ти, -

Й не вірю, щоб твоїм я рідним сином був.

660] Усіх на світі перейшов ти ницістю,

Адже в такому віці, на межі самій,

Ти не схотів, не зваживсь рештки днів своїх

Оддать за сина. На чужу, на жінку цю

Ви жертву переклали. Тож і матір'ю

Назву її, і батьком - лиш її одну.

А міг же ти достойно із життя піти,

Померши замість сина: та й життя ж того,

Як не надійся, залишилась крихітка.

А я б тут із жоною вікував собі -

670] Вдівцем зоставшись, над собою б сліз не лив.

Чого б лишень щасливець не бажав собі,

Те посідав ти: владарем був з юності,

Й мене мав, сина, спадкоємця гідного.

Тож не боявся, що помреш в бездітності,

Що хтось на беззахисний дім поквапиться.

Чи, може, твого віку не шануючи, [45]

Я заслужив неласки - я, хто щиро так

Тобою піклувався?.. Дочекався, бач,

Віддяки - і від тебе, і від матері...

680] Отож чимшвидше інших роздобудь дітей,

Нехай про вік твій дбають, хай вони тобі,

Коли помреш, належний справлять похорон.

Не я, не ця рука тебе ховатиме.

Я - вмер для тебе. А життям завдячую

Людині іншій, от для неї з радістю

Я сином був би й щирим годувальником.

Дарма для себе старці смерть вимолюють,

На довголіття й неміч нарікаючи:

Лиш смерть загляне - всяк її сахається,

690] Тоді нікому старість не обтяжлива.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Ну, годі. Чи не досить тих, що є, страждань?

Не край докором, сину, серце батькове.

ФЕРЕТ

Не раб я твій - не з Лідії, не з Фрігії,

Щоб так зухвало, сину, ти ганьбив мене.

Чи ж я не фессалієць, і чи батько мій -

Не з фессалійців, а чи я - не син його

Законний?.. Знахабнів ти й по-юнацькому

Мене облаяв. Та за це поплатишся.

Тебе зростив я, щоб ти правив домом цим,

700] Але за тебе, вибач, не вмиратиму:

Бо жоден припис, жоден звичай еллінський

Замість дітей вмирати не велить батькам.

Лиш сам для себе - щасний чи нещасний - ти

Родився. Що могли ми, - все дали тобі:

Над багатьма владар ти. Шмат земель своїх

Вділю тобі, - що й сам я вспадкував колись.

То чим тебе я скривдив? А чи викрав щось?

Твого життя не хочу, та й свого не дам.

Радієш сонцю... А чи ж я не рад йому?

710] В Аїді, знаю, ніч - кінця не матиме,

Життя коротке, тим-то жити - солодко.

Отож, ганебно за життя хапаючись,

Відбився ти від смерті, а дружину он

Спровадив у могилу. Ще й мене кориш,

Негіднику, жоною переможений,

Котра за тебе, красуня, загинула!

Ну й хитро ж ти домігся невмирущості:

Щораз новими відкуплятись жонами!..

А ще соромиш друзів: он які, мовляв,

720] Бездушні. Що ж до себе не приглянешся?

Так ось: ти жити прагнеш - рівно й інші всі, [46]

Будь певен, прагнуть. Ганиш інших - сам од них

Ще гіршу - й справедливо - вчуєш відповідь.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Образ доволі вже навзаєм сказано.

Тож годі, старче, сина так паплюжити.

АДМЕТ

Усе, як я, виказуй. Правда вічі їсть?..

Не слід би щодо сина помилятися.

ФЕРЕТ

Померти замість тебе - більша помилка.

АДМЕТ

Вмирати старцю й молодому - різна річ.

ФЕРЕТ

730] Одне прожить нам дано, а не два життя.

АДМЕТ

Живи ж собі, од Зевса довговічніший...

ФЕРЕТ

За що ж ти на батьків так огризаєшся?

АДМЕТ

Бо ти за крок до смерті життєлюбом став.

ФЕРЕТ

А ти?.. Жона в Аїд он замість тебе йде.

АДМЕТ

В ній бачиш доказ власної нікчемності.

ФЕРЕТ

Що не кажи, в тій смерті - не моя вина.

АДМЕТ

Гай-гай!..

Настане день - до мене ти ще звернешся!

ФЕРЕТ

Одружуйсь часто, щоб було вмирать кому.

АДМЕТ

Тобі на сором: ти ж за мене вмерти мав.

ФЕРЕТ

740] Люблю ж, однак, люблю це сяйво Фебове! [47]

АДМЕТ

Хіба це голос мужа?.. Гидко слухати!..

ФЕРЕТ

Не сором старця-батька в гріб зіштовхувать?

АДМЕТ

Умерти доведеться - у неславі вмреш.

ФЕРЕТ

А що неслава для людини мертвої?

АДМЕТ

Гай-гай!.. Старим не бракне безсоромності!

ФЕРЕТ

(вказуючи на Алкссту)

А ця - не безсоромна, бракло глузду їй.

АДМЕТ

Іди-но! Схоронити дай покійницю.

ФЕРЕТ

Іду вже. Вбивця - жертву хоронитимеш.

Рідні ж її за все це ти одвіт даси.

750] Акаста й до мужів не зачислятиму,

Як не відплатить гідно за сестру свою.

АДМЕТ

Ідіть, хай вас не бачу, ти й жона твоя!

Бездітна старість при живому синові -

По праву жде вас, бо в одній оселі нам

Не жити більше. Можна б через вісника

Від батька відректися, то відрікся б я.

(До супровідників).

А ми рушаймо! Горе треба зносити.

Вже вогнище чекає на покійницю.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Поплатилась життям за одвагу свою,

760] О жоно незрівнянна! Прощай же, прощай!

Хай Аїд і Гермес під землею тебе

Зустрічають ласкаво. Якщо навіть там

Є добро, то, втішаючись ним, засідай

Із Аїда дружиною поряд!

Похоронна процесія покидає сцену.

Появляється слуга, що супроводжував Геракла. [48]

ЕПІСОДІЙ П'ЯТИЙ

СЛУГА

Мені чимало довелось гостей пізнать,

Що в дім Адмета звідусюди сходились,

Не одного вгощав я, але гіршого,

Ніж нинішній, не бачив, не прцймав іще.

Помітивши глибокий сум господаря,

770] Поріг переступити не вагався він.

А за хвилину, про біду довідавшись,

Став їсти-пити без докорів совісті.

Забули щось подати - він нагадував,

Місткого кухля з рук не випускаючи,

Вино пив чисте - сік із грона темного.

Вінком зеленим увінчавшись миртовим,

Заводив пісню. Два лади незгідливі

Звучали: він горланив і не дбав про те,

Що в домі горе; ми, раби, ридали всі

780] По господині, та коли до гостя йшли -

Сльози пустить не сміли: так Адмет велів.

Та й зараз у покої прислуговую

Цьому нахабі, може, й розбишака він,

А господиня - відійшла вже, я ж услід

Не йшов за нею, рук їй не простягував,

Не плакав, хоч мені й усім рабам вона -

Як мати: не один раз рятувала нас,

Власкавлюючи мужа. Хто б то зла не мав

На гостя, що засів тут при біді такій?

Входить Геракл.

ГЕРАКЛ

790] Гей ти, чого нахмуривсь? Чим зажурений?

Чи ж так гостей приймають? Що б не трапилось -

Прислуга в домі мусить бути ввічлива.

Прийшов я нині, друг твого господаря,

А ти сумний, насупивсь; на лиці твоїм -

Біда чужа виразно відпечаталась.

А підійди-но - мо', й порозумнішаєш.

У чому ж полягає все життя людське,

Чи знаєш? Де там! Що скажу - затям собі.

Всі люди - смертні. Тож умерти мусимо.

800] Й ніде нема такого поміж смертними,

Хто знав би, що зустріне днину завтрашню.

Куди скерує доля, - не збагнуть того,

Не вивідать, не взнати жодним способом.

Почувши те від мене та продумавши,

Веселим будь, вино пий і своїм вважай

Прожитий день. Всім іншим - доля відає.

Шануй Кіпріду - для людей солодшої [49]

Нема богині, бо така вже лагідна!..

Про інше і не думай. Вір моїм словам:

810] В їх мудрості, я певен, пересвідчишся.

Хіба не переступиш через смуток свій

І тугу непомірну? Увінчавшися,

Не питимеш зі мною? Присягтись готов,

Що від журби хмурної в гавань радісну

Тебе спрямують передзвони келихів.

Ми ж люди - по-людському й думать мусимо.

А хто весь час понурий, засумований,

Для того - хочеш чути моє судження? -

Життя - це не життя вже: гіркота одна.

СЛУГА

820] І я це знаю. Справи ж наші так стоять,

Що тут ані до сміху, ні до жартів нам.

ГЕРАКЛ

Покійниця - чужинка. Що ж так сльози лить?

Господарі ж не вмерли, сподіваюся.

СЛУГА

Не вмерли? Що стряслося, ти не чув хіба?

ГЕРАКЛ

Та ні... Господар, видно, обманув мене.

СЛУГА

Він надто вже гостинний, надто ввічливий.

ГЕРАКЛ

Чужа ж померла... Через те страждатиму?

СЛУГА

Чужа? Гай-гай! Якби-то про чужинку йшлось!

ГЕРАКЛ

Виходить, він біду якусь приховує?..

СЛУГА

830] Біда ця - наша. Ти - вгощайся весело.

ГЕРАКЛ

Не про чуже нещастя, чую, мова йде.

СЛУГА

Інакше б гостя не приймав я хмурячись.

ГЕРАКЛ

Невже господар дому взяв на глум мене? [50]

СЛУГА

Ти в недогідну пору на поріг ступив:

Тут смуток, бачиш... Голови обстрижені,

Та й в темному усі ми...

ГЕРАКЛ

А покійний хто?

Дитя якесь чи, може, старець-батько вмер?

СЛУГА

Жона Адмета, гостю, нас покинула.

ГЕРАКЛ

Що кажеш?.. А мені ще й догоджаєте?..

СЛУГА

840] Боявсь господар, що ти можеш геть піти.

ГЕРАКЛ

Таку дружину втратив!.. Ой, біда ж йому!

СЛУГА

Та всі ми з нею вмерли, не вона одна.

ГЕРАКЛ

Відчув я щось недобре, лиш в очах сумних

Сльозу помітив і волосся зрізане...

Та він запевнив, що чужий тут похорон,

От і ввійшов я мимоволі, й пити став

У гостелюбнім домі, де в такій журбі

Господар... Ба, ще й досі пригощаюсь тут,

Вінком чоло прибравши!..

(Відкидає келих і зриває вінок)

Як же ж ти посмів

850] Од мене приховати цю біду страшну?

А де похоронили? Як знайти її?

СЛУГА

Край шляху, що в Ларіссу навпростець веде,

Лиш з міста вийдеш, є гробниця тесана.

(Входить у дім.)

ГЕРАКЛ

О серце моє мужнє! Докажи тепер,

Якого народила сина Зевсов;

Дочка Електріона - тірінфіянка

Алкмена! Щойно вмерлу до життя вернуть,

Алкесту, я повинен і віддячитись

Адметові за дружбу й доброту його.

860] В киреї темній мертвих повелителя [51]

Підстерегти гадаю: кров жертовну п'є

Біля могили демон смерті - Танатос.

1 хай лише на нього несподівано

Впаду й зімкну залізні на його боках

Обійми, то ніхто вже кровожерного

Не звільнить, поки жінки не віддасть мені.

А не вдадуться лови, не прибуде він

Поласувати кров'ю - в глиб землі спущусь,

До Кори й до Аїда, в край безсонячний.

870] Не відступлюся, вірю: звідти виведу

Алкесту, щоб до рук вернуть Адметові,

Що запросив до дому, не прогнав мене,

Хоча тоді на нього впав удар тяжкий -

Кріпився, благородний, все мені вгоджав.

Чи ж є між фессалійців хтось гостинніший?

Чи взагалі в Елладі? Ні, не скаже він,

Що гостя в себе пригощав невдячного.

(Відходить).

КОММОС

Адмет і хор повертаються на орхестру.

АДМЕТ

Гай-гай! Гай-гай! О пороги сумні!

Як печально в покоях моїх німих!

880] Ой, біда ж мені тут!

Куди йти? Де присісти? Що мовить, що - ні?

От померти б тепер!..

У нещасну годину на світ я прийшов!

Нині заздрю покійникам, нині до них

Пориваюсь - до їхніх осель сумних.

Бо ні сонцю не рад я, ні по землі

Вже не любо ступать - таку дорогу

Демон смерті у мене заложницю взяв,

Щоб Аїду її передати.

ХОР

Строфа І

890] Не стій же, йди!

Далі, в темний закут.

АДМЕТ

Гай-гай!..

ХОР

Твій біль - гідний потоків сліз. [52]

АДМЕТ

Ой-ой!..

ХОР

Туга гнітить тебе, це ж видно.

АДМЕТ

Авжеж...

ХОР

Померлій чим зарадиш ти?

АДМЕТ

Гай-гай! Лишенько!..

ХОР

Ніколи вже

Не глянеш ти в очі жони...

У них - день твій згас, потьмаривсь.

АДМЕТ

Ти сказав - мов по серці ножем полоснув:

Чоловікові втратити вірну жону -

Чи буває щось гірше? Якби-то знаття -

900] Не вінчався б, у дім цей не вів би її!

Нині заздрю всім тим, котрі без сім'ї:

Лиш одне в них життя; побиватись над ним

Не така вже біда.

А як діти хворіють, а ще коли в дім

Увірвалася смерть: як дивитись на це?..

Таки легше встократ без жони, без дітей

Самотою свій вік вікувати.

ХОР

Антистрофа І

Тебе в глухий

Кут загнала доля.

АДМЕТ

Гай-гай!

ХОР

910] І все ж... Межі й у туги є...

АДМЕТ

Ой-ой!..

ХОР

Важко знести таке... А треба... [53]

АДМЕТ

Ох-ох!..

ХОР

Кріпись: не перший ти жону...

АДМЕТ

Біда мені!

ХОР

Похоронив:

У кожного - лихо своє,

В свій час горя всяк зазнає.

АДМЕТ

Де ж то міра печалі, де болю межа

По близьких, що в землі?

О навіщо ти став на дорозі мені,

Коли в гріб, у прогалину темну, ступить

920] Я хотів - і при ній, незрівнянній, лягти?

Не одну б тоді - дві найвірніші душі

Міг отримать Аїд, як лиш темним човном

Подолали б ріку попідземну.

ХОР

Строфа II

Мій родич, тямлю, колись

Утратив єдиного сина -

Як тут сліз не лити?

Але горе те стійко,

Залишившись бездітним, усе ж терпів,

Хоч біліли вже скроні:

930] Не був тоді дужий -

На схилі віку.

АДМЕТ

І як тепер, доме мій, в тебе ввійти?

Як тут жить, коли доля вже нині не та,

Що колись? Ой, не та вже, далеко не та!

Між ясних смолоскипів пелійських тоді,

Між весільних пісень я ступав на поріг,

Простягнувши правицю жоні дорогій.

А за нами - веселий, співучий похід,

Що вітав нас - дружину Алкесту й мене,

940] Бо ж обоє ми знатні: вступивши у шлюб,

Поєднали ми два найславніші роди.

А тепер замість пісні весільної - плач,

Замість одягу світлого - чорний убір

Супроводять мене,

Удівця, до порожньої спальні. [54]

ХОР

Антистрофа II

Хоч тяжко впав той удар

На тебе, улюбленця долі, -

Спас життя ти й душу.

А що вмерла дружина,

950] І тебе залишивши, й любов твою, -

Не дивниця: стільком же

Найдорожчу дружину

Брав демон смерті.

АДМЕТ

Жони моєї долю, як не дивно це,

Вважаю, друзі, від моєї кращою.

її ж ніякий біль вже не дійматиме,

Межу поклала славно не одній біді.

А я, хто мав умерти, відкупившися,

Живу нікчемно. Лиш тепер утямив те.

960] Ввійти в господу, кажеш. А чи зважуся?

Кого окликну? Хто мене окликне там,

Мені зрадівши? Де там притулитися?

Від пустки, від мовчанки утікатиму,

Як лиш на ложе гляну осамітнене

Й на крісло, де сідала, на запилену

Долівку в домі... Діти ж до колін мені,

Оплакуючи неньку, припадатимуть,

Ридатимуть і слуги по добродійці.

Такі-то справи дома. Й поза ним біда:

970] Гнітитимуть весілля фессаліянок,

Жіночі свята: там - Алкести подруги...

Вже від самої думки серце крається.

Неприятель зловтішно у мій бік кивне:

«Живе поганець! Вмерти не наважившись,

Занапастив дружину, підло сам зате

З Аїду вирвавсь. То це муж? Ганьба одна!

Та ще й батьків паплюжить, а від смерті, бач,

Утік». І горе, і неславу матиму.

Чи варто, друзі, жити, щоб тягар нести

980] Подвійний: і зневагу, і журбу свою?..

СТАСИМ ЧЕТВЕРТИЙ

ХОР

Строфа І

Мені - й музи відомі,

Я - ще й вище в думках злітав,

Мудрість пив з багатьох джерел, - [55]

Сил, грізніших, ніж Доля,

Не знайшов. Не врятують тут

Ні фракійські таблиці

Із словами Орфея,

Ні ті ліки, що світлий Феб

Асклепіадам дав їх,

990] Щоб рятівними були

Для роду людей стражденних.

Антистрофа І

Лиш ти, Доле, байдужа

До приношень. Лишень одна

Ти не дбаєш про вівтарі.

Будь до мене ласкава,

Як раніше, володарко.

Навіть Зевс, як рішив щось, -

Те вершить через тебе.

Й те, чим халіби прославились,

1000] Гнеш ти - могуть заліза.

Воля ж сувора твоя

Ні перед чим не гнеться.

Строфа II

Долі й тобі, знай, не вблагать:

Руки твої - в путах.

Ради нема, кріпися:

З пітьми до сонця

Мертвих не повернуть плачем.

Таж навіть безсмертних діти

В смертній імлі тонули.

1010] Нам мила була живою,

Нам мила й тепер, покійна.

Зразком благородства сяє

З тобою поєднана шлюбом.

Антистрофа II

Хай гробівець, де її прах,

Не гробівцем - храмом

Нам і мандрівцям буде.

Стане прохожий

Шанобливо й таке шепне:

«Колись замість мужа вмерла,

1020] Нині ж вона - богиня.

Уславлена будь повіки,

Мені ж посприяй, блаженна».

Ось так молитовно кожен

Прихилить чоло над нею. [56]

ПРОВІДНИК ХОРУ

Але до твого дому - чи здалось мені? -

Адмете, син Алкмени наближається.

ЕКСОД

Входить Геракл. За ним жінка, вкрита довгим покривалом.

ГЕРАКЛ

Із другом слід, Адмете, вести бесіду

Відверто і докорів не замовчувать.

От я, тебе заставши у журбі тяжкій,

1030] Вважав за гідне свою дружбу виявить.

Однак не сповістив ти, що покійниця -

Твоя дружина. Гойно пригощав мене,

Вдавав, що ти стороннім горем зайнятий.

Чоло звінчав я миртом, у зливать почав

Богам в оселі, смутком переповненій.

До тебе, скажу прямо, маю жаль за це,

Та годі. Твого болю не ятритиму.

А з чим сюди прийшов я, повернувсь чому -

Скажу. Цю жінку, друже, збережи мені,

1040] Аж диких коней приведу я з Фракії,

Володаря бістонів умертвивши там.

А ні (цього, одначе, хай не трапиться!) -

Тобі й твоїм домашнім слугуватиме.

Вона нелегко перейшла до рук моїх:

Мандруючи, потрапив я негадано

На грища, гідні поту і напруження.

Ця жінка - нагорода: переміг я там.

Хто у легких змаганнях першість виборов -

Брав коней; хто у важчих - боротьбі або

1050] В бою кулачнім - той биків отримував;

А хто в найважчих - жінку. Опинившись там,

Не міг я, зрозуміло, стати осторонь.

Тож заопікуйсь нею, іще раз кажу,

її ж бо я не викрав - у змаганні взяв.

За це колись, можливо, ще й подякуєш.

АДМЕТ

О ні, не із зневаги, не з ворожості

Я смерть жони від тебе приховать хотів:

До болю біль додався б, коли в іншу б ти

Пішов господу: сліз уже без того я

1060] Пролив чимало, по жоні сумуючи.

А жінку цю, благаю, комусь іншому

Довір із фессалійців, хто в журбі такій,

Як я, не був ще. Не один же приятель

У тебе в Ферах. Не нагадуй бід моїх. [57]

Чи ж я від сліз би втримавсь, її маючи

Перед очима? Ні. Страждань стражденному

Не додавай. Нещастя, бачиш, гне мене.

Та й де ж у домі, молодій, тулитися?

Що молода - з постави бачу, з одягу.

1070] Чи між чоловіками, юнка, житиме?

Та чи зуміла б, серед них буваючи,

Плекати цноту? Юнака - не стримати.

Це ж про твою, Геракле, справу мова йде.

А чи покій дружини відпустити їй?..

Та як в Алкести ложе я слугу вкладу?

Ганьба подвійна буде: говоритимуть,

Що я, дружину-рятівницю зрадивши,

Спішу ділити ложе із молодшою;

Ну, а покійна? Чи ж не їй насамперед -

1080] Моя турбота й шана? При тобі кажу,

Хто б не була ти, жінко. Так-бо схожа ти

На вмерлу, на Алкесту, з виду, з постаті!

(До Геракла).

О горе! Забери з-перед очей моїх

Цю жінку! Хто вже вбитий - не вбивай того!

Дивлюсь на неї - а жона ввижається.

1 серце рветься, і з очей потоками

Струмлять пекучі сльози. Ох, біда мені!

Тяжкої втрати гіркість чую наново...

ПРОВІДНИК ХОРУ

Такій-от долі справді не позаздрити,

1090] Та вже як бог дає щось - брати мусимо.

ГЕРАКЛ

Якби ж то міць у мене аж така була,

Щоб міг Алкесту, прислужившись другові,

З осель сумних до сонця нині вивести!

АДМЕТ

Бажання, вірю, щире, - нездійсненне лиш,

Бо хто помер, той сонця вже не зрітиме.

ГЕРАКЛ

Тому, як тужиш, то і в тузі міру май.

АДМЕТ

Повчати легше, ніж біді зарадити.

ГЕРАКЛ

А що ж то з того, як весь вік ридатимеш?

АДМЕТ

Нічого, звісно. Та люблю - й сльоза бринить. [58]

ГЕРАКЛ

1100] Так-так... Любити мертву - значить плакати.

АДМЕТ

Пропав я! Що й казати?.. Тут і слів нема.

ГЕРАКЛ

Дружину вірну втратив. Хто ж перечив би?

АДМЕТ

А водночас із нею - до життя снагу.

ГЕРАКЛ

Ще свіжа рана. З часом - зарубцюється.

АДМЕТ

Хіба що час до смерті ти прирівнюєш.

ГЕРАКЛ

Тебе вспокоїть інша... Буде шлюб новий...

АДМЕТ

Замовч! Таке почути! Ще й із уст твоїх!..

ГЕРАКЛ

То як-то? Шлюбне ложе пустуватиме?

АДМЕТ

Не ляже побіч мене ні одна з жінок.

ГЕРАКЛ

1110] Гадаєш, ти покійній допоможеш тим?

АДМЕТ

Де б не була дружина - поважати слід.

ГЕРАКЛ

Хвалю, хвалю. Та, бачу, не з розумних ти.

АДМЕТ

Зви дурнем; нареченим - не назвеш зате.

ГЕРАКЛ

Така подружня вірність гідна подиву.

АДМЕТ

Помру - та їй не зраджу, хоч покійна вже.

ГЕРАКЛ

Бери ж і в благородний дім веди її.

АДМЕТ

О ні! Благаю Зевсом; він же - батько твій. [59]

ГЕРАКЛ

За свій непослух гірко будеш каятись.

АДМЕТ

Послухаюсь, то душу біль з'їдатиме.

ГЕРАКЛ

1120] І все ж мені довірся - не жалітимеш.

АДМЕТ

Якби ж ти на тих іграх не здобув її!..

ГЕРАКЛ

Та переміг і ти в них - не лиш я один.

АДМЕТ

Це так. Але ця жінка хай іде звідсіль.

ГЕРАКЛ

Нехай іде, як треба. Та чи треба, зваж.

АДМЕТ

Усе я зважив: треба. Не гнівись лишень.

ГЕРАКЛ

Але ж і в мене є підстава впертим буть.

АДМЕТ

Ну, що ж. Хоч як нерадо - уступлю тобі.

ГЕРАКЛ

В свій час мене похвалиш. Довіряй лише.

АДМЕТ

(до слуг)

Ведіть її в покої. Що ж тут діяти?..

ГЕРАКЛ

1130] А я б, Адмете, слугам не вручав її.

АДМЕТ

Тоді, якщо бажаєш, можеш сам вести.

ГЕРАКЛ

Її ж тобі вручив я, а не ще комусь.

АДМЕТ

Хай входить. А за руку - не візьму-таки.

ГЕРАКЛ

Цю жінку лиш твоїй правиці ввірив я.

АДМЕТ

Насильство чиниш наді мною, владарю. [60]

ГЕРАКЛ

Подай же гості руку. Ну, сміливіше!..

АДМЕТ

(подаючи руку)

Та подаю вже... Мов Горгоні шию тну...

ГЕРАКЛ

Подав?

АДМЕТ

Таж бачиш...

ГЕРАКЛ

(знімаючи покривало)

Отже, бережи її,

А Зевсового сина вдячним гостем ти

1140] Назвеш тепер. Поглянь же: не така хіба

Жона твоя? Всміхнися ж. І біду забудь.

АДМЕТ

Боги! Що мовить маю?.. Диво дивнеє...

Дружину бачу... Люди добрі!.. Ось вона!

Чи сном солодким бавить божество якесь?

ГЕРАКЛ

Не сон - Алкесту бачиш ти, жону свою.

АДМЕТ

А, може, це з Аїду тінь надлинула?

ГЕРАКЛ

Твій гість, Адмете, тіней не спроваджує.

АДМЕТ

То я дружину бачу... похоронену?..

ГЕРАКЛ

Авжеж. Я розумію, друже, подив твій.

АДМЕТ

1150] Торкнусь... живої?.. Поведу з живою річ?

ГЕРАКЛ

Та й інше все, що хочеш. Це ж твоя жона.

АДМЕТ

(обнімаючи Алкесту)

О стан, о лиця жінки найлюбішої!..

Чи міг я сподіватись, що побачу вас?

ГЕРАКЛ

А бачиш... Лиш на небі щоб не заздрив хтось. [61]

АД МЕТ

Хоробрий сину Зевса світовладного!

Щасти тобі! Хай Батько береже тебе!

Плече лиш ти підставив, як мій дім валивсь.

А як її до сонця з пітьми вивів ти?

ГЕРАКЛ

Я став до бою з найгрізнішим демоном.

АДМЕТ

1160] Із Танатосом, тобто. Де ж ти стрів його?

ГЕРАКЛ

Схопив обіруч - біля гробівця стеріг.

АДМЕТ

Чому ж вона все мовчки, мов німа, стоїть?

ГЕРАКЛ

Не вчуєш - бо не можна - слова з уст її,

Аж від посвяти божествам безсонячним

Очиститься, аж втретє ранок вигулькне.

Веди ж її, Адмете; і, як чесний муж,

Гостей і далі так шануй, а поки що -

Прощай! Мене жде діло: для володаря -

Стенела сина - мушу потрудитися.

АДМЕТ

1170] Лишися з нами! В нашім домі гостем будь!

ГЕРАКЛ

Колись ще буду. Нині - треба квапитись.

АДМЕТ

Щасливо! Завітай же, повертаючись!

Геракл відходить.

Велю і горожанам, і країні всій

Цю радість гучно вшанувати хорами,

А всеблаженним - тучні жертви спалювать,

Бо знов життя безжурне посміхнулось нам.

Щасливий я! - кажу це, не приховую.

ХОР

(покидаючи орхестру вслід за Алкестою і Адметом)

Усіляке трапляється з волі богів:

Чого зовсім не ждали, - збувається те;

1180] В чому певні були ми, - йде прахом не раз.

Неймовірному - шлях одкрива божество,

Як цієї ось дії розв'язка. [62]

КОМЕНТАРІ

Коментарі йдуть відповідно до номерів рядків у кожній трагедії, зазначених перед цитованим словом або фразою

4. Асклепія... вдарив пломенем. - Всевладний Зевс убив Асклепія за те, що той намагався оживляти мертвих. Асюїепіади (р. 989) - шанувальники Асклепія, лікарі.

11. Мойри - дочки Зевса й Феміди (див. прим, до «Медеї», р. 168): Клото (Прядильниця) пряла нитку життя, Лахесіс (Дарувальниця) керувала долею людини, Атропа (Невідворотна/ перетинала нитку.

22. ...- не хотів би заплямитися... - Контакт із мерцем віддавна вважався скверною, про що - далі, рр. 99-101.

24. Танатос - бог смерті. В уявленні давніх греків - одягнений у темне, з темним заростом чоловік; за плечима в нього великі чорні крила, у руці - меч.

36. Пелія доньку... - тобто Алкесту.

66. Велінням Еврістея... посланий... - Володар Тірінфу та Мікен Еврістей наказав Гераклові звершити дванадцять подвигів; мова йде про дев'ятий подвиг - над царем Діомедом, що кидав чужоземців на поживу людожерним кобилам; про це - далі, р. 501.

90. Пеан - «цілитель», «рятівник», одне з прізвищ Аполлона (Феба), якому приписували також дар виліковувати хвороби.

103. ...волосся пучка. - Відомим був звичай складати на могилу пучок волосся - жертву для покійного. Тут - єдина згадка про те, що волосся підвішували й при вході в дім, де лежить померлий.

115-117. В Лікії край... - Серед багатьох інших храмів Аполлона відомим був його храм у Лікії (Мала Азія); в Лівії (Півн. Африка) була святиня найвищого єгипетського божества - сонячного Амона; греки прирівнювали його до Зевса.

124. Син Аполлона - Асклепій.

132. Володар - Адмет.

164. Боіине-опікунко- - Перед домашнім вогнищем були статуї богів, що опікувались домом; йдеться, очевидно, про Гестію, що берегла домашнє вогнище.

173. Вінчала миртом. - Мирт як посвячена підземним богам рослина вживався при похоронних обрядах; йому приписували очищувальні властивості.

368. Дочка Деметри - Персефона (Кора), яку викрав бог підземного світу Аїд.

442. ...дванадцять місяців... - В Афінах жалоба по батьках тривала звичайно лише протягом місяця.

460. Кпнейський місяць - серпень - вересень, коли у Спарті дев'ятиденним святом ушановували Аполлона Карнейського.

469. Кокіт - ріка в підземному світі мертвих.

503. В край бістонський... - Мається на увазі фракійське плем'я бістонів, яким правив Діомед.

520-521. Лікаон, Кікн - сини бога війни Ареса (Арея); див. прим, до «Геракла», рр. 396-397.

527. Вт'шшйся, Зевса і Персея пагоне! - Геракл, за міфологічною генеалогією, - правнук Персея, що був сином Зевса і Данаї.

[435]

528. / ти втішайся... - В оригіналі: «Радій!» Давні греки при зустрічі й прощанні бажали радості; далі (р. 529) неперекладна гра слів: «Та рад би...» - Адмет боїться натякнути на свій смуток.

577. ...пригощав мене... - Йдеться про давній звичай гостинності (т. зв. «проксенія»), яким Адмет був зв'язаний з Гераклом (див. також прим, до «Медеї», р. 613).

597. Офріс - гора у Фессалії (північно-східна частина Еллади); Бебіда (р. 605) - озеро там же.

609-611. ...де яайс... молоське небо... й... до Лелія... - тобто від західних меж, де живе плем'я молосів, до Пелія (Пеліона), славного корабельним лісом гірського хребта на сході Фессалії.

861. ...кров жертовну п'є... - Танатос, як і всі, хто пов'язаний з підземним світом, живиться кров'ю зарізаних на могилі жертв (пор. «Одіссея», XI, р. 23 і наст.).

924-931. Йдеться, можливо, про Анаксагора, в якого помер син-одинак: філософ, кажуть, стійко переніс горе, мовивши: «Я знав, що народив його смертним».

986-987. ...таблиці Із словами Орфея... - Традиція пов'язувала з легендарним співцем із Фракії Орфеєм усю сукупність філософських, етичних та медичних настанов.

999. Халіби - міфічне плем'я ковалів, що за уявленнями стародавніх селилось у Південному Причорномор'ї.

1008-1009. ...безсмертних діти В... імлі тонули. - Натяк на Асклепія, якого Зевс убив блискавицею.

(с) Aerius, 2003

Медея

Переклад Б.Тена

© Евріпід

© Б.Тена, 1981

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.:63-106.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

ДІЙОВІ ОСОБИ

НЯНЯ

ВИХОВАТЕЛЬ

МЕДЕЯ - ЯСОНОВА ДРУЖИНА

ХОР КОРІНФСЬКИХ ЖІНОК

КРЕОНТ - ЦАР КОРІНФУ

ЯСОН- ПРОВІДНИК АРГОНАВТІВ

ЕГЕЙ - ЦАР АФІНСЬКИЙ

ВІСНИК

ХЛОПЧИКИ - СИНИ ЯСОНА Й МЕДЕЇ

Дія відбувається в Корінфі, перед домом Медеї.

ПРОЛОГ

НЯНЯ

(виходить з дому Медеї)

Бодай не пропливав би корабель «Арго»

Між темних скель блуденних у колхідський край!

І сосни, в хащах Пеліону зрубані,

Хай весел не давали б тим мужам до рук,

5] Що здобувать ходили золоте руно

Для Пелія! Тоді ж моя володарка

Медея мурів Йолку не доплинула б,

Ясона покохавши до безпам'яті,

Й, на батьковбивство Пеліад підбуривши,

10] В Корінфі з мужем не жила б і з дітками.

її, щоправда, дуже полюбили всі

Місцеві люди, що до них втекла відтіль,

І вміла догоджать вона Ясонові,

А це ж найбільше щастя, як одружені

15] Живуть із чоловіком жінка в злагоді.

Та ось, дружину й діточок покинувши,

Ясон до шлюбу царського ладнається -

Дочку бере Креонта, владаря цих місць.

20] Дарма Медея бідна, поневажена,

Велику клятву й запоруку вірності

Спогадує, безсмертних закликаючи

За свідків бути, як Ясон віддячив їй.

Віддавши мукам тіло, в самоті лежить,

25] Не їсть, не п'є, сльозами обливається,

Дізнавшися, як мужем її скривджено.

Ані обличчя від землі, ні погляду

Не підведе, мов скеля серед хвиль морських,

Глуха до друзів, їх розради щирої.

30] Лиш часом, шию повернувши білую,

За любим щиро заридає батечком,

За рідним краєм, що його покинула

Для мужа, від якого терпить кривду цю.

Гіркими нині навчена нещастями,

35] Як втрачену вітчизну цінувати слід, [65]

На діток і не гляне - їй ненависні

Вони, - коли б чогось не заподіяла.

Тяжка на вдачу, то й не може стерпіти

Зневаги. Це я знаю, і боюсь того,

40] І гострий в серце меч мені ввижається,

Коли до спальні ввійде й, ложе стелючи,

Уб'є свойого мужа і володаря,

І потім лиха ще зазнає гіршого.

Страшна вона, й нелегко б удалось тому,

45] Хто заведеться з нею, подолать її.

Та ось і діти - он ідуть, набігавшись,

Нема про лихо материне й гадки в них,

Малі, звичайно, ще журби не відають.

Входить вихователь з двома хлопчиками Медеї.

ВИХОВАТЕЛЬ

Придбання давнє нашої господарки,

50] Чого стоїш самотньо так? Чи журишся

Недолею своєю? Чи Медеїне

Бажання то - на самоті лишитися?

НЯНЯ

Старий дітей Ясонових доглядачу!

Господарів турбота, як своя, болить

55] Рабові вірному й душі торкається.

Отож, чи віриш, я така зажурена,

Що вийти захотілось - про Медеїну

Біду землі і небу розповісти все.

ВИХОВАТЕЛЬ

Невже вона, нещасна, й досі плаче так?

НЯНЯ

60] Чудний ти! Лихо ж тільки починається.

ВИХОВАТЕЛЬ

Дурна вона, не про владик будь сказано, -

Тож про нову біду вона й не знає ще.

НЯНЯ

Яку, дідуню? Говори, не муч мене.

ВИХОВАТЕЛЬ

Ніяку. Так, із язика зірвалося.

НЯНЯ

65] В честь бороди твоєї, - від товаришки

Не крийся. А як треба, я мовчатиму.

ВИХОВАТЕЛЬ

Проходячи близь джерела Пейренського, [66]

Де, в кості граючи, старі сидять,

Я чув (хоч удавав, не чую нібито),

70] Як говорив хтось, що дітей цих з матір'ю

Задумав вигнать із землі Корінфської

Креонт, володар краю. Чи це справді так -

Не знаю, - коли б ні, то був би радий я.

НЯНЯ

І що ж, Ясон дітей допустить кривдити

75] Лише тому, що посварився з матір'ю?

ВИХОВАТЕЛЬ

Нова сім'я миліша від колишньої -

Ясон до цього дому неласкавий став.

НЯНЯ

Пропали ми! Старої ще не випили

Біди, як і новітня насувається.

ВИХОВАТЕЛЬ

80] Не час ще господині нашій знать про це.

Отож помовч, не говори нічого їй.

НЯНЯ

Ви чули, дітки, що вам зичить батько ваш?

Щоб він пропав, та ні-бо, це ж господар мій.

Але для рідних виявивсь він ворогом.

ВИХОВАТЕЛЬ

85] Чи він не з смертних? Аж тепер ти впевнилась,

Що кожен любить більш себе, ніж іншого!

Невже утіх кохання він одмовиться,

Щоб батьківській любові перевагу дать!

НЯНЯ

Ідіть додому, дітки, буде все гаразд.

90] А ти пильнуй їх якнайкраше й осторонь

Тримай від роздратованої матері.

Я ж бачила, як люто на дітей вона

Дивилась, мовби щось лихе намислила.

Цей гнів без жартів, знаю, не вгамується.

95] Та хай поб'є він не своїх, а ворога.

МЕДЕЯ

(зсередини дому)

Ой, ой!

Мій талане гіркий! Лиха доля моя!

Леле, леле, та де ж ти, загибель моя! [67]

НЯНЯ

Отаке, мої дітоньки! Матінка ваша

Своє серце ятрить і розпалює гнів.

100] Тож додому тікайте мерщій та глядіть,

Не підходьте до неньки й з очей її геть

Позникайте! Затятої вдачі її

І душі, що розпалена гнівом страшним,

Стережіться!

105] То ідіть же додому, тікайте мерщій!

От-от здійметься хмарою буря грізна

Її горя й страждань, що шалено ростуть

В її серці. Ой що ж то накоїть оця

Повна люті душа невгамовна,

110] Вся розпалена болем невпинним?

МЕДЕЯ

(як і раніше)

Ой, ой!

Мене горе гнітить, нещасливу, таке,

Що я сліз не спиню. Будьте прокляті ви,

Безпорадної матері діти немилі,

Разом з батьком, хай з вами й весь дім пропаде!

НЯНЯ

115] Леле, леле, сердешна моя!

Нащо ж діток за батьків злочин карать

Безневинних? Що маєш до них? Як журюсь

Вами, дітоньки, я, щоб не сталось чого...

О, нестерпні звичаї царів. Не зважать

120] Ні на кого, тримать в своїй владі усе

Вони звикли, і важко їм вдачу змінить.

Але все ж таки нарівні жить з усіма

Чи не краще? Для мене тут мало добра,

Та спокійно хотіла б я віку дожить.

125] Слово «міра» найкраще у мові людській,

Знати міру в житті - то найбільше добро.

А що міру над край переступить свою,

Те ніколи людині не йде на користь -

Воно лихом ще гіршим впаде на весь рід,

130] Що під божим опиниться гнівом.

ПАРОД

П'ятнадцять корінфських жінок виходить через правий парод на орхестру.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ой учула я голос, учула я зойк

Тої колхідки [68]

Нещасливої, й досі не вщух він... Бабуню,

135] Ти скажи... Через двері я вчула ридання

І не можу, голубонько, не співчувати

Милій родині у горі тяжкому.

НЯНЯ

В нас немає родини! Розпалася геть!

Он одруженням царським захоплений муж,

140] А в покоях з жалю умліває жона,

І ні подруги в неї нема, щоб те горе

Хочби словом розважила щирим.

МЕДЕЯ

(як і раніше)

Ой, ой!

Хай на мене із неба ясного вогонь

145] Упаде! Бо навіщо мені те життя?

Лихо, лишенько! Хай мене смерть забере

І з життям ненависним розлучить!

ХОР

Строфа

Зевсе, й сонце, і земле свята!

Чи ви чуєте, як ця нещасна

150] Молодиця голосить?

Чи холодного вічного ложа

Забаглося тобі, божевільна?

Чи барилася смерть коли-небудь?

Та її ж не вблагати.

155] А якщо чоловік твій

Прагне ложа нового,

То на це ти не гнівайся марно, -

Твій заступник - сам Зевс. Не сумуй же

Й не вмивайся слізьми за невірним.

МЕДЕЯ

(як раніше)

160] О великий наш Зевсе й владарко Фемідо!

Будьте свідками мук, що безвинно терплю

Я, великою скута присягою з клятим

Чоловіком! Бодай би побачить його

Під уламками дому з коханкою разом, -

165] Через них-бо я сорому стільки зазнала!

О мій батьку, мій краю, що вас так ганебно

Я покинула, рідного брата убивши! [69]

НЯНЯ

Чи ви чули цей лемент і зойк до Феміди,

Благодійниці, й Зевса, що клятв охоронцем

170] Так пильнує дотримання їх у людей?

Не такою-бо люттю горить господиня,

Щоб на чомусь дрібному воно окошилось.

ХОР

Антистрофа

Чом вона не виходить до нас,

Слів розради і голосу втіхи

175] Чом не хоче послухать?

Може, тугу і біль її серця

Заспокоїла б тихим я словом?

Якщо друзі в біді - я готова

На пораду їм стати.

(До няні).

180] Йди, гукни сердешну,

Хай-но вийде з покоїв.

Скажеш - дружня то буде розмова.

Й не барись, щоб не сталось там лиха,

Надто-бо горе у неї велике.

НЯНЯ

Я готова піти, та боюсь, чи мене

185] Господиня послухає...

А труда і старання не шкода мені,

Хоч вона, мов левиця, що родить діток,

На служниць поглядає так люто, як хто

З них підійде чи слово до неї промовить.

(До себе, йдучи).

190] Ні, не помилка то - нерозумними звати

Тих, що гімнів мелодії ще з давнини

І веселих для учти складали пісень,

Для святкових гостин і врочистих вечер,

Щоб щасливим життям звеселяти безжурне.

195] А ніхто ж не придумав ні співів дзвінких,

Ані музики лір многострунних, щоб цим

Зупиняти скорботи людські, що ведуть

За собою нещастя, руїну і смерть!

От би людям користь, якби можна було

200] Лікувати піснями! А нащо дарма

Задля ситих ще я гомін на учтах здіймати?

Тож наїдку всілякого повні столи

І буз музики людям серця звеселяють.

(Вертається в дім).

ХОР [70]

ЕПОД

Знову чути зойки тужних голосінь, -

205] То кляне вона в гірких риданнях мужа,

Що зневажив шлюб і зрадив її ложе,

І помститися за кривду закликає

Свідка клятв - Феміду, Зевсову дружину,

2іо Що вела її до берегів Еллади

По бурхливій хвилі водної пучини

Крізь браму безкрайого моря.

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

Ізсередини дверей виходить Медея.

До вас, жінки корінфські, вийшла я, щоб ви

215] Мені не докоряли. Часто в нас того,

Хто дома самотує чи подався десь,

Вважають гордим. Як не любиш галасу,

Знеславлять за байдужість чи розбещеність.

Але в очах не вся ще правда - судимо

220] Ми ззовні, в глибину не заглядаючи,

Ненавидим, хоч кривди й не зазнали ми.

З громадою чужинцям треба лагодить, -

Нікому-бо не буде до вподоби той,

Хто лиш зарозумілість виявлятиме.

225] Мені ж, дружині, лихо несподіване

Всю душу крає. Тож навік пропала я

Й, позбувшись радощів життя, лиш смерті жду.

Тож чоловік мій, що усім для мене був,

Найпослідущим виявивсь мерзотником!

230] 3 усіх істот, хто розум має й дихає,

Лиш ми, жінки, на світі найнещасніші!

По-перше, мужа ми собі купуємо

За добрі гроші, і до зла ще гірше зло -

Над тілом власним маємо господаря.

235] Найголовніше ж, чи лихий, не знаємо,

Чи добрий. А тоді вже - чи розлуку взять,

Чи так втекти - все сором неабиякий.

В нові ж закони увійшовши й звичаї,

Одно лиш ворожити нам доводиться, -

240] Як краще догодити чоловікові.

Коли поталанить нам і покірно він

В ярмі своєму ходить, то щасливими

Вважають нас. А ні - то краще вмерти вже.

Тож муж, якому дома вже немиле все,

245] На стороні десь серцем утішається,

До приятеля вдавшись чи товариша, [71]

А ти на одного все - хоч-не-хоч - дивись.

В заміжжі, кажуть, живемо безпечно ми,

А чоловік за списа мусить братися.

250] Яка брехня! З щитом радніше тричі я

У бій пішла б, ніж раз родить однісінький.

Не лиш про себе - я про всіх жінок кажу.

І місто рідне в вас, й оселя батьківська,

І щирі друзі, й радість, і порада є.

255] А я сама, без роду; з чужини сюди

Узята мужем і жорстоко скривджена.

Ні матері, ні брата, ні рідні нема -

В біді поради дати й захистить мене.

У вас я тільки одного проситиму:

260] Як доберу достойного я способу

За кривду відомстити чоловікові,

Та й тестю, і дочці його - розлучниці,

То ви мовчіть. Бо жінка, хоч несмілива

Й мечів залізних та боїв жахається,

А як подружнє ложе їй зневажено -

Жорстокішого серця ви не знайдете.

ПРОВІДНИЙ ХОР

Гаразд, Медеє! Справедливо мстишся ти

На мужі, - не дивуюсь я журі твоїй.

Та ось Креонт, владар землі цієї, йде -

270] Чи не новий нам вирок оголосить він?

Входить К р є о н т із своїм почтом.

КРЕОНТ

Ти все, хмурна Медеє, гнівом дихаєш

На мужа. Ось я що тобі наказую:

Цей край із дітьми обома покинути

Негайно. Виконання сам простежу я

275] Й додому не вернусь, покіль не вижену

Тебе я геть за межі краю нашого!

МЕДЕЯ

Ой лишенько! Цілком уже пропала я!

Ось плине ворог з повними вітрилами,

І порятунку від біди нема мені.

280] Але й прибита горем, запитаю все ж:

За віщо ти мене, Креонте, гониш так?

КРЕОНТ

Не криюсь я: боюся, щоб дочці моїй

Не завдала ти лиха непоправного.

Причин є досить, щоб тебе боятися,

285] Ти ж хитра дуже і метка до підступів,

Лиха, що ложа позбулась подружнього.

І чув я ще - ти навіть чимсь погрожуєш [72]

Мені самому, і дочці, і зятеві.

Щоб завчасу від цього забезпечитись,

290] На себе краще, жінко, гнів накличу твій,

Ніж потім через м'якосердя каятись.

МЕДЕЯ

О горе, горе!

Мені, Креонте, превелика слава ця

Не вперше заважає й завдає біди.

Того розумним не назву я батечка,

295] Що діток надто мудрими виховує.

Взиватимуть їх земляки із заздрощів

Неробами й всю злість на них зганятимуть.

Новітню мудрість провістивши неукам,

Не мудрим - трутнем серед них уславишся.

300] А стань на п'ять над тими, що розумними

Вважались досі, то й тебе зненавидять.

Прийшлось такої ж долі і мені зазнать.

Одним завидно, що я мудра, іншому -

Що я спокійна, а тому - що надто я

305] Сувора, хоч я й не така розумна вже!

А ти боїшся, щоб не учинила щось.

Не бійсь, Креонте, не така могутня я,

Щоб сміла й на державних владців важити.

Та й за що? Що за того видав доньку ти,

310] Кого вподобав? Мужа я ненавиджу,

А ти, здається, учинив розсудливо.

Та я не заздрю, що тобі щастить отак.

Одружуйтесь з ким хочете. Мені ж у цім

Краю дозвольте жити. Хоч і скривджена,

315] Мовчатиму я, корячись сильнішому.

КРЕОНТ

Ти солодко співаєш, та боюсь, проте,

Щоб серцем на лихеє ти не зважилась.

Ще менш тобі, ніж досі, зараз вірю я.

Палкої легше встерегтись людини нам,

320] Аніж лукавої та обережної.

Іди ж бо швидше і облиш розмови ці.

Мій рішенець - незмінний, залишатися

Тобі не вільно з нами, ти-бо ворог мій.

МЕДЕЯ

(обнімаючи коліна Креонтові)

Клонюсь до ніг - в ім'я дочки-відданиці!

КРЕОНТ

325] Мене ти не вговориш, марно й слів не трать.

МЕДЕЯ

Чи ж виженеш і на мольби не зглянешся? [73]

КРЕОНТ

Атож, бо більш за тебе свій я рід люблю.

МЕДЕЯ

Мій краю рідний, як тебе я згадую!

КРЕОНТ

Й мені, після родини, найлюбіший він.

МЕДЕЯ

330] Ой горе, горе для людей любов ота!

КРЕОНТ

А це, здається, як кому вже випаде.

МЕДЕЯ

(з розпачем підносячи руки)

Не милуй, Зевсе, в цих нещастях винного!

КРЕОНТ

Йди геть, шалена, й від журби звільни мене.

МЕДЕЯ

Моя журба - що й не знайти вже більшої.

КРЕОНТ

335] Діждешся ти, що слуги випхнуть силою.

МЕДЕЯ

Та ні, Креонте, я тебе проситиму...

КРЕОНТ

О, як мені ти, жінко, та й набридла вже!

МЕДЕЯ

Я йти готова. Не про те благаю я.

КРЕОНТ

Чого ж ти хочеш? Чом не відстаєш ніяк?

МЕДЕЯ

340] Дозволь мені лиш днину тут зостатися, -

Ще не збагну я, де ж мені подітися

Й притулок дітям де знайти, бо батько вже

За них не потурбується. То зглянься ж бо

На бідолашних. Тож і в тебе діти є,

345] Невже ж ти й до сиріток не зласкавишся?

Вигнання не страшить мене, - як плачу я,

То тільки над гіркими їх нещастями. [74]

КРЕОНТ

Я не родивсь тираном, але жалістю

Не раз собі самому вже пошкодив я.

350] Отак і зараз - знаю, що не те роблю,

Та будь по-твоєму. Запам'ятай лише:

Як світич божий, завтра в небі сходячи,

Тебе застане з дітьми ще у межах цих, -

То смерть тобі. Моє несхибне слово це,

355] А нині - можеш днину ще зостатися,

Боюсь лише, щоб лиха не накоїла.

(Віддаляється з почтом до міста).

ХОР

Леле-леле, нещасна жона!

Як же тяжко страждати тобі довелося!

І куди тобі йти? Де гостинна земля,

360] Де той дім, що прийняв би тебе у біді

Й дав би захист тобі й порятунок?

До якої ж безодні нещасть, о Медеє,

Спрямував тебе бог неприхильний!

МЕДЕЯ

Все скрізь погано йдеться, що й казати вже!

365] Але на цьому не кінець. Не думайте,

Й подружжю молодому тяжко прийдеться,

Черпнути горя доведеться й тестеві.

Невже б до нього дурно так я лащилась,

Якби не для користі, не для хитрощів?

370] Мовчала б тільки і не ворухнулась би.

А він, замість мене прогнати й задуми

Ці притлумити, із дурного розуму

Ще день дозволив тут мені лишатися

На те, щоб трьох я встигла ворогів своїх

375] Життя позбавить - мужа й батька з донею!

На те багато, подруги, є способів,

Але який обрати з них, - не знаю я:

Чи підпалить весільний дім, чи, потайки

Прокравшися до їх постелі шлюбної,

380] у печінки їм гострий увігнати меч?

Але одно бентежить: як на замірі

Мене захоплять, щойно на поріг ступлю,

То й пропаду на глум я ворогам своїм.

Та краще йти вже шляхом уторованим -

385] Із світу їх отрутою спровадити.

Гаразд!

От їх убито. А мені ж де дітися?

Де край той і оселя, що дали б мені

Свою гостинність і безпечний захисток?

Нема їх. Краще трохи більше вижду я [75]

390] Й, якщо оплот надійний десь знайду собі,

Підступне вбивство потай готуватиму.

А як нічого, крім нещасть, не виграю,

Візьмусь за меч, і хоч сама загину я,

А їх уб'ю, відваги й сили сповнена.

395] Клянуся помічницею й владаркою,

Яку шаную більш за всіх, Гекатою,

Що вірно стереже мойого вогнища, -

Із болю мого серця не радіти їм!

Гірким зроблю весілля і безрадісним,

400] Гірким свояцтво і моє вигнання це.

До діла ж! Не щади своєї вмілості,

Медеє! Все обдумай, обміркуй усе!

На чин жахливий зважся! Більше мужності!

Поглянь на муки власні! Внуко Гелія

405] Ясного, ти дозволиш взять на сміх тебе

Сізіфа кодлу, жінці тій Ясоновій!

На цьому-то ти знаєшся! Як всі жінки,

У добрім ділі завжди безпорадні ми,

А на лихе - нема митця мудрішого.

СТАСИМ ПЕРШИЙ

ХОР

Строфа 1

410] Назад, до джерел уже хвилі священні плинуть,

Правда і все в житті - навпаки обернулось,

Зрадою дишуть мужі, не зв'язують їх

Клятви присяг божественних.

415] Може, стане доброю славою й нам

Давня огуда,

Шану й честь собі жіноцтво верне знов,

420] Слави лихої тягар спаде з жінок сердешних.

Антистрофа 1

Забудуть нарешті за звичаєм давнім музи

Про зрадливу вдачу жіночу співати.

Не наділив же натхненним даром мене,

425] Віщої ліри, одмовив

Світлий Феб, співців провідник, а співать

Хтіла б я пісню

В відповідь мужам, - за наш-бо довгий вік

430] Є що про їхню й про нашу долю їм казати.

Строфа 2

Подвійних скель браму пропливши в морі, [76]

З отчого краю сюди прибула ти з шаленим серцем,

І от в чужині живеш

435] Без мужа тепер, нещасна,

І, втративши ложе шлюбне,

Ще й вигнана геть, з ганьбою

Ідеш на заслання.

Антистрофа 2

Пропала клятв шана, і вже не знати

440] Сорому в нашій Елладі великій - зник у повітрі.

Й тебе вже нема кому

В біді захистить, бездольну, -

Загарбала в тебе ложе

Владарка сильніша й в домі

445] Твоїм порядкує.

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

Входить Я с о н.

ЯСОН

Уже не вперше бачу я, яке страшне

Це лихо людям - лютість неприборкана.

Жила б ти у своїй оселі в краї цім,

Якби владущим вміла підкорятися,

450] А нині - за зухвалу мову вигнана.

Мене це не обходить - хоч усім плещи,

Що чоловік з Ясона найнегідніший,

А що сім'ю державців ти зневажила,

За щастя май, що лиш вигнанням скарана.

455] Тож царський гнів, як тільки міг, я стримував,

Все намагався, щоб тебе лишили тут:

Ти ж не гамуєш дурості - клянеш усе

Державців, тим-то із країни й вигнана.

Але своїх я близьких не зрікаюся.

460] Піклуючись про тебе, я прийшов сюди,

Щоб ти, найпотрібнішого позбавлена,

Не йшла в вигнання з дітьми, бо ж багато лих

Веде воно з собою. Хоч ненавидиш

Мене, тобі не можу лиха зичити.

МЕДЕЯ

465] Негіднику ти найгидкіший! Слів нема,

Щоб всю твою мерзенність підлу висловить!

Прийшов до нас, поганцю, ти прийшов до нас,

Богам огидний і людському родові!

Потрібна не відвага тут, не сміливість,

470] А безсоромність, гірша із хвороб людських, [77]

Щоб, стільки лиха близьким заподіявши,

У вічі їм дивитись! Та гаразд, проте,

Що ти прийшов. Хоч тим полегшу серце я,

Що на твою досаду все я вискажу.

475] От з перших перше, з чого слід почати нам.

Тебе я врятувала, - це всі елліни,

Що їхали з тобою кораблем «Арго»,

Посвідчать, - вогнедишних уярмить биків

Тебе послали й смертний лан засіяти.

480] Дракона я убила невсипущого,

Що тілом крив плазучим золоте руно,

Й тобі рятунку світло повернула я.

Сама ж, свій дім і батечка покинувши,

З тобою подалася у Пелійський Йолк,

485] Чуттями, а не розумом керована,

Затим, щоб так жахливо вбити Пелія

Дітей руками, ти ж не знав страху цього.

За все це, найгидкіший з-між усіх людей,

Мене ти зрадив і нову дружину взяв,

490] Дітей вже мавши. Хай би ти бездітний був,

То ще й простимо, що жадав ти іншої...

А де ж присяги вірність? Чи гадаєш ти,

Що перестали світом керувать боги

Й права новітні для людей встановлено,

495] Коли порушив клятву так ганебно ти?

О горе цій правиці, що не раз її

Ти пестив, і колінам, що горнувсь до них,

Поганцю! О, як гірко я обманута!

Та хай вже так! Як з другом говоритиму

500] І хоч не жду від тебе вже я доброго,

Спитаю, щоб ще більше підлість виявить:

Куди іти я маю? Чи до батька в дім?

То я ж для тебе й батьківщину зрадила!

До бідних дочок Пелія? Вітатимуть

505] Вони як слід ту, що убила батька їм.

Авжеж-таки: я навіть в домі рідному

Посіяла ненависть. З ким би злагоди

Дотримать - ворогую завдяки тобі.

Отак мене ти учинив щасливою

510] Серед жінок Еллади. В мене вірний муж

Навдивовижу, - ох, і безталанна ж я!

Із діточками з краю цього вигнана,

Одним одна без друзів я лишилася!

Тож слава новоженцю, що й дітей послав

515] Старцями із своєю рятівницею.

О Зевсе, ти ж прикмети людям певні дав,

Од фальшу одрізняти щире золото,

Чому ж на тілі у падлюк не випалив

Яких ознак, щоб легше впізнавати їх? [78]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

520] Який страшний, невтольний вибухає гнів,

Коли вже рідні ворогують з рідними!

ЯСОН

Потрібен, видно, немалий тут слова дар,

Щоб, наче обережний корабля стерник,

Вітрила опустивши, утекти від хвиль

525] Твоєї, жінко, злої язикатості.

Свої заслуги надто вже цінуєш ти, -

З усіх богів і смертних в тому плаванні

Рятунок лиш Кіпріда подала мені.

На розум бистра, ти не хочеш визнати,

530] Що то ж Ерот відточеними стрілами

Тебе підбив урятувать з біди мене.

Та зайва річ докладно розбирати це,

Бо, як-не-як, мені в пригоді стала ти.

Та доведу я, що за порятунок мій

535] Одержала ти більше, ніж сама дала.

По-перше, ти в Елладі, а не в варварських

Краях живеш, користуєшся захистом

Законів, а не силі підкоряєшся.

Що ти й розумна, знають те всі елліни, -

540] Ти добру славу маєш. А лишалась би

Край світу, то про тебе й не згадав ніхто б.

Не хтів би я ні золота у схованці,

Ні краще, аніж сам Орфей, пісень співать,

Якби я зоставався в невідомості.

545] Але про себе я згадав тому лише,

Що почала сама ти сперечання ці.

А що кориш ти шлюбом з владарівною,

Скажу, по-перше, учинив розумно я

Й розсудливо, до того ж на користь тобі

550] І дітям нашим.

(Медея ледве стримує своє обурення).

Та спокійно вислухай.

Коли прийшов із Йолка я в країну цю,

Усі нещастя за собою тягнучи,

Чи міг би я, вигнанець, ждати кращого,

Ніж взяти шлюб з дочкою владаревою?

555] Ні, не тому, чим колеш так, що ложа я

Твого відкинувсь для нової пристрасті,

Не для змагання в кількості дітей моїх, -

І цих для мене досить, не жаліюсь я, -

А головне, щоб краще обладнатися

560] Й не бідувати, - знаю-бо, що вбогого

Всі, навіть друзі, обминають здалеку;

Дітей зростити, як моєму родові[79]

Те личить, і, сплодивши їм нових братів,

Зрівняти з ними й, сполучивши рід увесь,

565] у щасті жить. Навіщо більш дітей тобі?

Мені ж потрібно тими, що народяться,

Тим помогти, що є вже. Чи погано це?

Й сама б ти згодна, не оті б лиш ревнощі.

В жінок це завжди; тільки б ложа шлюбного

570] Уберегти - й нічого більш не треба вам.

А як лише з постелею щось трапилось,

То ворогом вважаєте й найкращого

Ви друга. От коли б дітей інакше нам

Народжувать, щоб без жінок обходитись, -

575] Тоді не знали б люди багатьох нещасть.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Все розповів, Ясоне, красномовно ти;

Але сказати прямо це доводиться -

Нечесно учинив ти, жінку зрадивши.

МЕДЕЯ

Багато в чому від людей відмінна я.

580] Хто мовить гарно, але діє кривдою,

Той в мене кари годен якнайбільшої.

Зло прикрашати язиком уміючи,

На все він здатний. Та не дуже мудрий він.

Отож-бо не лякай нас красномовністю

585] Своєю, - словом лиш одним я вб'ю тебе.

Коли б не був ти підлий, то довірився б

Мені з тим шлюбом, а не крився б мовчки з ним.

ЯСОН

О, гарно з шлюбом ти мене підтримала б,

Якби розкрив я замір свій. Ще й досі ти

590] Злоби у серці не здолаєш стримати.

МЕДЕЯ

Не те тебе спиняло: жить з чужинкою

На старості було б тобі неславою.

ЯСОН

Будь певна, не для ложа я жіночого

Оце побрався шлюбом з владарівною,

595] А, як казав я, щоб допомогти тобі,

Твоїх дітей зрівнявши з можновладними

Братами їх, опору дати домові.

МЕДЕЯ

Ні, не потрібне щастя із гіркотою

Ані достатки, що терзають серце нам. [80]

ЯСОН

600] Що ж, відверни їх, будь такою мудрою,

Так, щоб гірким солодке не здавалося,

І в щасті не вважай себе нещасною.

МЕДЕЯ

Глузуй собі! Адже ти маєш захисток,

А я ж куди подінуся, вигнанниця?

ЯСОН

605] Сама ти винна - не складай на іншого.

МЕДЕЯ

Що ж я вчинила? Може, шлюб зламала я?

ЯСОН

Володарів зухвало проклинала ти.

МЕДЕЯ

Прокляттям буду і твоєму домові.

ЯСОН

Та годі вже з тобою сперечатися.

610] Як хочеш на дорогу із майна мого

Ти допомоги чи собі, чи діточкам,

Скажи - рукою щедрою вділю її

Й пошлю ознаки друзям - допоможуть вам.

(Медея робить жест заперечення).

А ти даремно, жінко, відмовляєшся.

615] Покинь гнівитись, буде корисніш тобі.

МЕДЕЯ

І послуги від друзів тих не хочу я,

Ані дарів од тебе, - на користь не йде

Безчесною рукою подароване.

ЯСОН

Отож богів я закликаю свідками,

620] Що я й тобі, і дітям помагати рад,

А ти незадоволена і друзями

Гордуєш вперто, - що ж, тобі самій це гірш.

(Прямує до виходу).

МЕДЕЯ

(вслід йому)

Біжи мерщій! За молодою жінкою

Вже, мабуть, скучив, бо ж давно із дому ти.

625] Справляй весілля! Дасть бог, так одружишся,

Що сам одруження те проклинатимеш. [81]

СТАСИМ ДРУГИЙ

ХОР

Строфа 1

Еротові стріли рясні

Ні доброї слави, ні щастя

Ще не приносили людям, -

630] Тиха ж ходою Кіпріда

Нам із усіх безсмертних богинь найлюбіша.

Хай же з лука, владарко, твого золотого

Стріли, напоєні ядом бажань,

В мене не влучать ніколи.

Антистрофа 1

635] Найкращий дарунок богів -

Хай скромність мене схоронить,

Щоб не вчувати серцем

Покликів владних Кіпріди

З бурями звад ненатлих і любощів хтивих,

640] І з нестримним ложа чужого бажанням, -

Краще хай мирна подружня любов

Жінки права захищає.

Строфа 2

Краю ти мій, доме батьків!

Тільки б не знати ніколи

645] Безпросвітної долі мені -

В чужині і в злиднях,

Сльози ллючи, не блукати!

Хай би смерть мене, смерть подолала,

Замість такого діждати дня!

650] Тяжчої муки немає,

Як втратить вітчизну свою.

Антистрофа 2

Бачила я все це сама -

Не від людей я дізналась.

655] Ні родини у тебе нема,

Ані друга - горе

Й тугу страшну розділити.

Хай, добра не зазнавши, загине

Кожен, хто зрадить друзів честь,

660] В серце закравшись лукаво, -

Він другом не стане мені. [82]

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

Егей з почтом увіходить на сцену правобіч.

Усі в подорожніх одягах.

ЕГЕЙ

О, радуйся, Медеє! Бо над цей привіт

Немає в друзів привітання кращого.

МЕДЕЯ

665] Вітання й сину Пандіона мудрого,

Егею! Відкіля прибув ти в край оцей?

ЕГЕЙ

Іду з віщальні Феба стародавньої.

МЕДЕЯ

Для чого ж ти відвідав віщий пуп землі?

ЕГЕЙ

Хотів би рід свій дітьми я продовжити.

МЕДЕЯ

670] Боги мої! То й досі ще бездітний ти?

ЕГЕЙ

Хтось із богів лишає нас бездітними.

МЕДЕЯ

Жонатий ти, чи все без ложа шлюбного?

ЕГЕЙ

Ні, шлюбного ярма я не позбавлений.

МЕДЕЯ

Що ж віщий Феб про діток провістив тобі?

ЕГЕЙ

675] Слова, що людський розсуд не збагне ніяк.

МЕДЕЯ

Чо можу й я почути те провіщення?

ЕГЕЙ

Авжеж, бо тут тонкого треба розуму.

МЕДЕЯ

Що ж мовив він? Скажи, як вільно знати це.

ЕГЕЙ

Щоб я кінців у міха не розв'язував... [83]

МЕДЕЯ

680] Аж поки щось ти зробиш чи зайдеш кудись?

ЕГЕЙ

...Аж поки прийду до оселі отчої.

МЕДЕЯ

Ну, а до цього краю ти чого заплив?

ЕГЕЙ

Пітфей живе тут, вождь землі Тройзенської.

МЕД ЕЯ

Мабуть, чи не Пелопа то побожний син.

ЕГЕЙ

685] Йому з тим віщуванням хочу звіритись.

МЕДЕЯ

Він мудрий муж і в ділі цім досвідчений.

ЕГЕЙ

Й мені він наймиліший із соратників.

МЕДЕЯ

Нехай в твоїх бажаннях пощастить тобі.

ЕГЕЙ

А ти ж чого заплакана й змарніла так?

МЕДЕЯ

690] Мій муж, Егею, гірший від усіх людей.

ЕГЕЙ

Що мовиш ти? То розкажи ж біду свою.

МЕДЕЯ

Мене він скривдив тяжко, а безвинна ж я.

ЕГЕЙ

Та що ж бо учинив він? Розкажи ясніш.

МЕДЕЯ

Взяв іншу він над домом господинею.

ЕГЕЙ

695] І зваживсь на таке ганебне діло він?

МЕДЕЯ

Так, з любої-бо стала я зневажена. [84]

ЕГЕЙ

Він іншу любить чи тебе відкинув?

МЕДЕЯ

Так, видно, закохавсь, що навіть шлюб зламав.

ЕГЕЙ

Якщо такий він підлий, то ганьба йому!

МЕДЕЯ

700] 3 володарем він хоче поріднитися.

ЕГЕЙ

Та хто ж йому дозволить? Договорюй же!

МЕДЕЯ

Креонт, країни володар корінфської.

ЕГЕЙ

Не диво, жінко, що така зажурена.

МЕДЕЯ

Пропала я! Ще й гонять відціля мене.

ЕГЕЙ

705] Хто гонить? Відкіля оте нещастя знов?

МЕДЕЯ

Креонт вигонить із землі Корінфської.

ЕГЕЙ

Й Ясон з цим згоден? Хто ж би похвалив його!

МЕДЕЯ

Неначе й ні, на ділі ж не противиться.

(Схиляється перед Егеєм, обнімає йому коліна і торкається його бороди).

Тебе я заклинаю підборіддям цим,

710] Навколішках благаю в тебе захисту -

О зглянься, зглянься на мою недолю ти,

Не дай мені, вигнанниці, загинути,

В свій край, до свого вогнища прийми мене!

За те діток жаданих хай пошлють тобі

715] Безсмертні, й вік свій проживеш щасливо щасливо ти.

Не знаєш сам, який в мені ти скарб знайшов:

Твою бездітність вилікую, так вчиню,

Щоб мав дітей ти, знаю цьому ліки я.

ЕГЕЙ

Готовий, жінко, я допомогти тобі

720] Насамперед заради небожителів [85]

І для дітей, по-друге, що віщуєш ти,

А їх придбати прагну цілим серцем я.

Так-от що: з усією я гостинністю

Прийму тебе, як в наш ти край дістанешся,

725] Але тебе я хочу попередити:

З собою відціля я не візьму тебе,

А як сама до дому прийдеш нашого,

Безпечна будь - нікому вас не видам я.

Але ж із цього краю ти сама підеш,

730] Бо й у чужих не хочу бути винним я.

МЕДЕЯ

Гаразд. Якби ще й запоруку дав мені,

То цим мене ти зовсім заспокоїв би.

ЕГЕЙ

То ти не віриш? Ти ще невдоволена?

МЕДЕЯ

Тобі я вірю. Та родина Пелія

735] Й Креонт - мої це вороги. Ти ж, клятвою

Себе зв'язавши, скривдить не даси мене.

Словами ж лиш, без клятви обіцяючи,

їм можеш другом стати і вимоги їх

Задовольнити згодом. Квола жінка я.

740] у них же й право, й сила дому владного.

ЕГЕЙ

Обачності багато виявляєш ти,

Й коли так волиш - я не заперечую.

Адже й для мене краще, коли матиму

Я й ворогам твоїм на що послатися,

745] Й для тебе теж. То ким же із богів клястись?

МЕДЕЯ

Землі клянися лоном, світлим Гелієм,

Отцем мойого батька, сонмом всіх богів.

ЕГЕЙ

А що ж робить чи не робить чого - скажи.

МЕДЕЯ

Клянись, що з свого краю сам не виженеш.

750] А хтів би хтось із ворогів зайнять мене,

Поки живий, ти волею не видаси.

ЕГЕЙ

Землі клянуся лоном, світлом Гелія,

Всіма богами - здатен все я виконать. [86]

МЕДЕЯ

Гаразд. А якщо клятви не дотримаєш?

ЕГЕЙ

755] Що всім безбожним, те й мені хай станеться.

МЕДЕЯ

Ну то іди вже! І нехай щастить тобі.

А я прибуду незабаром в город твій,

Як задум сповню й досягну бажань своїх.

Егей відходить.

КОРИФЕЙ ХОРУ

(До Есея)

Хай додому син Маї тебе відведе -

760] Подорожніх супутник, здійсняться нехай

Сподівання твої, бо упевнились ми,

Що ти насправді

Благородна, Егею, людина.

МЕДЕЯ

О Зевсе, й Правдо Зевса, й світлий Гелію!

765] Тепер щасливо я здолаю, подруги,

Всіх ворогів - на шлях належний вийшла я.

Тепер я певна - жде достойна кара їх.

З'явився-бо в хвилину слушну муж оцей -

Жадана пристань для мойого задуму.

770] Свої до нього прив'яжу причали я,

Коли приїдем в місто ми Палладине.

Тепер свої вам розкажу я задуми,

І в цій розмові, знайте, не жартую я.

Одну з служниць я до Ясона виряджу

775] 3 проханням, щоб до мене він навідався.

Як прийде, то скажу йому я лагідно -

З усім я згодна, так повинно й бути все.

(А щодо зради й шлюбу з владарівною,

То добре учинив він і продумано),

780] Лиш попрошу, щоб діти зосталися тут.

Та не для того в краї цім лишаю їх,

Щоб вороги над дітьми поглумилися,

А щоб владарську доньку з світу геть зігнать.

Пошлю дітей до неї з подарунками

785] (Мовляв, щоб з цього краю їх не вигнала).

Дам убрання розкішне й золотий вінок.

А тільки ці оздоби надягне вона -

Сама загине й кожен, хто торкнеться їх, -

Такою напою їх я отрутою.

790] Але про це вже досить. Серце боляче

Стискається на думку, що я маю ще [87]

Вчинить - звести зі світу діточок своїх, -

І вже ніхто не зможе врятувати їх.

Лиш дім Ясонів із корінням знищивши,

795] Покину край цей, найстрашнішим злочином -

Убивством любих діточок зневажений.

Не стерплю глуму ворогів я, подруги!

Дарма! Навіщо ж жити? Ні вітчизни вже,

Ні дому, де від лиха мала захист я.

800] Як тяжко помиляюсь я, покинувши

Дім батьків і намові того елліна

Піддавшись! Дасть бог, він за те заплатить ще!

Дітей мойого лона вже не бачити

Йому живими, і від новошлюбної

805] Дружини їх не ждати - від отруйних трав

Вона, погана, й смертю вмре поганою.

За боязку й покірливу ніхто мене

Вже не вважатиме, я вдачі іншої!

До ворогів -жорстока, з другом - лагідна.

810] Лише такими люди нас хвалитимуть.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Якщо свій задум ти мені довірила,

То задля тебе ж і, людські шануючи

Закони, я пораджу - не роби цього.

МЕДЕЯ

Не можу я інакше, та й тобі мене,

815] Свого не знавши горя, не збагнуть ніяк.

ХОР

Своїх дітей ти, жінко, вбити зважишся?

МЕДЕЯ

Бо мужа тим у саме серце вражу я.

ХОР

І між жінок ти будеш найнещасніша.

МЕДЕЯ

Нехай і так! Даремно й говорить про це.

(До однієї з служниць).

820] Йди швидше та мерщій Ясона клич сюди.

Була у всім мені ти досі вірною.

Отож мовчи про задум мій, як жінка ж бо

Й добра своїй бажаєш ти володарці.

(Служниця відходить, і Медея йде до свого дому). [88]

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

Строфа 1

Щасливе в віках Ерехтеєве плем'я,

825] Діти блаженних богів, що живить вас

Священна земля непочата розкішним

Плодом своїм - мудрістю славною,

й ви величаєтесь нею

830] У світлосяйнім промінні, де дев'ять

Муз Піерід непорочних явила на світ

Гармонія золотокоса.

Антистрофа 1

835] Водою з Кефісових хвиль кришталевих

Зрошує, кажуть, Кіпріда цю землю

І ніжним її вітерцем обвіває,

840] Вінки запашні із рожевого

Квіту вплітаючи в коси,

Пишно розпущені,

Й мудрісті друзів

Нам посилає - крилатих кохання богів -

845] У всьому соратників наших.

Строфа 2

Як, місто священних річок,

Край, що не раз давав

Вірний захист друзям,

Тебе, дітовбивцю, прийме,

850] Не гідну між чистих бути?

Подумай про весь цей жах,

Подумай, кого вбиваєш!

Навколішках всі ми тебе

Благаємо - не губи

855] Діток безневинних.

Антистрофа 2

Де візьме зухвальства твій дух,

Як посягне рука.

В серце власним дітям

Удар спрямувать жахливий,

860] І як їм увічі глянеш?

Чи, смерть несучи, й сльози

Не зрониш? О ні, не зможеш

Безжалісну руку втопить [89]

В крові діточок твоїх,

865] Що молять пощади.

ЕПІСОДІЙ ЧЕТВЕРТИЙ

ЯСОН

(виходить з палацу)

Ось я прийшов на заклик твій. Хоч ти

На мене й дивишся вороже, радий я

Дізнатись, чим ще можу догодить тобі.

МЕДЕЯ

Пробач мені, Ясоне, все, що досі я

870] Наговорила. Не суди й гарячності

Моєї - за кохання, що єднало нас.

Подумала я - й лаю вже саму себе;

Чого б, нещасна, сердилась я й гнівалась

На тих, хто в добрій допоміг пораді нам,

875] Чого б на владців краю цього дихала

Ворожістю й на мужа, що для нашого ж

Добра взяв владарівну, щоб діткам моїм

Братів державних дати? Чи не час мені

Свій гнів спинить? Чи ж не боги сприяють нам?

880] Нема діток і в мене. Чи забула я,

Що в чужині, вигнанні, і без друзів ми?

Це зваживши, збагнула - нерозсудлива,

Як піддалась безглуздо свому гніву я!

Тепер хвалю тебе я, був розважний ти,

885] Нам те родство надавши, я ж дурна-таки, -

Було б мені в тих задумах сприять тобі,

З тобою разом готувать весілля те.

Й радіть, що твоїй жінці слугуватиму.

Та що тут говорити - всі жінки такі.

890] Тобі ж не слід нас у лихім наслідувать

Й на глупство нам відповідать глупотою.

Та менше з тим, я визнаю - дурна тоді

Була я і нарешті схаменулася.

(Звертаючись у бік палацу).

Гей, дітки, вийдіть з дому, любі дітоньки,

895] Мерщій сюди, озвіться й привітайтеся

Із татком нашим і змініть на любощі

Колишню зваду так же, як і матінка.

Вже мир настав між нами, гнів минувся вже!

(Підходять діти із своїм доглядачем).

Рук доторкніться таткових!

(Діти простягають до тата свої рученятка).

(До себе). [90]

Ой лишенько!

900] Тож горе потайне з думок не йде ніяк...

Чи довго ще вам жити, дітки, й рученьки

Ці простягати? Ох, моя недоленько!

Готова я ридати, страху сповнена...

( Схаменувшись).

Тепер, коли ми з батьком помирилися,

905] Не можу сліз гірких на лицях стримати.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

І в нас з очей пекучі сльози ринули.

Коли б тут лиха гіршого не сталося.

ЯСОН

Це добре, жінко, та не ганю й давнього.

Жона, звичайно, гнівна, якщо муж собі

910] На стороні десь горнеться до іншої.

Але змінила думку ти до кращого,

І хоч не зразу, а збагнула, що для нас

На користь - так і слід жоні розсудливій.

(Звертаючись до дітей).

То знайте ж, дітки, - тато не забув про вас.

915] А щиро дбав із поміччю богівською.

Колись, я певен, на землі корінфській ви,

З братами поруч, поміж перших будете.

То підростайте ж! За все інше дбатиме

Ваш батько й хто з-поміж богів зласкавиться.

920] Я хочу вас побачити змужнілими

І підступів ворожих переможцями.

(До Медеї).

Чого ж ти знову слізьми умиваєшся

Й, лице від мене одвернувши білеє,

Моєї мови так нерадо слухаєш?

МЕДЕЯ

(намагаючись себе опанувати)

925] Та ні, нічого... Про діток я думала.

ЯСОН

Спокійна будь! Про долю їх подбаю я.

МЕДЕЯ

Авжеж. Чи можу я тобі не вірити!

Але ж я квола жінка і до сліз тонка.

ЯСОН

Чого ж ти, бідна, так діток оплакуєш? [91]

МЕДЕЯ

930] Я ж їх родила. Як бажав ти щастя їм,

Мене взяв острах, чи воно ж так збудеться?

(Цілком заспокоївшись).

Отож про що я мала попросить тебе,

Одне ти знаєш, вислухай і друге ще.

Коли мене державці хочуть вислати

935] 3 країни, то й для мене, мабуть, краще це,

Щоб ні тобі не бути перешкодою,

Ні владарям, коли їм осоружна я, -

Піду з країни цеї я вигнанкою,

Лиш діти під твоїм зростали б доглядом, -

940] Проси Креонта, щоб не гнав з країни їх.

ЯСОН

Не знаю, чи послухає, та спробую.

МЕДЕЯ

Скажи й дружині, щоб благала батечка

Свого - не виганяти з цього краю їх.

ЯСОН

Гаразд, я певен, що її умовлю я.

МЕДЕЯ

945] Якщо жіноче серце в неї в грудях є,

В важкій цій справі я й допоможу тобі -

Через діток дарунки їй такі пошлю -

Одіння тонкоткане й золотий вінок -

Що в цілім світі не знайти коштовніших,

950] Це запевняю сміло.

(До своїх служниць).

Хай із вас котра

Вбрання те якнайшвидше принесе сюди.

(До Ясона).

Стократ вона щаслива, мужем маючи

Тебе, з усіх чоловіків найкращого,

Та ще й вбранням прикрашена, що Геліос,

955] Мій дід, своїм потомкам дарував колись.

(Служниця приносить коштовні шати, які Медея

передає дітям).

Беріть же в руки це убрання, дітоньки,

І віднесіть щасливій владарівні тій, -

За ці дари догани не почуєте.

ЯСОН

Навіщо, нерозумна, це даруєш ти?

960] Чи владарям бракує шат у домі їх, [92]

Чи золота бракує? Збережи це все.

Якщо я в жінки варт чого, то певна будь -

Моє вартніше слово, ніж скарби оці.

МЕДЕЯ

965] Ні, кажуть, подарунки і богам лестять,

Від тисяч слів дорожче людям золото.

їй доля служить, їй сприяє й бог тепер,

Владарці юній, вигнання ж дітей - життям,

Не золотом готова відвернути я.

(До дітей).

Ідіть же, дітки, у розкішний дім оцей, -

970] Нову дружину батькову й володарку

Мою благайте, щоб не виганяли вас;

Віддайте їй убрання й постарайтеся

У власні руки, їй самій, віддать його,

Ідіть же швидше і приносьте матері

975] Вість добру, що її бажання здійснене.

СТАСИМ ЧЕТВЕРТИЙ

ХОР

Строфа 1

Нема вже надій на рятунок вам, діти!

Ні, нема! Чекає вас смерть неминуча.

Прийме в дар пов'язку злотисту царівна,

Прийме згубу свою, сердешна,

980] І на коси русяві

Покладе оздобу смертну

Власними руками.

Антистрофа 1

Спокусить її пишноткане одіння,

І вінець оздобить її злотосяйний,

985] Та в підземній тьмі не до шат їй весільних!

Смертній долі вона, сердешна,

Упаде в тенета,

І жахливої недолі

їй не врятуватись.

Строфа 2

990] А ти, новоженче злощасний,

Бідний зятю царський!

Чи не бачиш, як сам

Ти готуєш загибель своїм діточкам [93]

І смерть нареченій своїй?

995] Де ж, безталанний, де дні щасливі!

Антистрофа 2

Твоє я оплакую горе,

Бідна матінко ти,

Що із світу сама

Завзялася бездольних звести діточок

1000] Тому, що зрадливий твій муж

Іншу привів на постелю шлюбну.

ЕПІСОДІЙ П'ЯТИЙ

ВИХОВАТЕЛЬ

Не йти в заслання, господине, діточкам:

Охоче владарівна молода твої

Взяла дарунки, - з дітьми вже замирення!

Ой-ой!

1005] Чого ж ти не радієш, а стривожилась?

Чому, лице від мене одвертаючи,

Моєї мови так нерадо слухаєш?

МЕДЕЯ

Ой горе!

ВИХОВАТЕЛЬ

До новини моєї не пасує це.

МЕДЕЯ

Ой горе, горе!

ВИХОВАТЕЛЬ

Може, несвідомо я

1010] Біду звістив, про добре сповіщаючи?

МЕДЕЯ

Звістив, що мав звістити, - не корю тебе.

ВИХОВАТЕЛЬ

Чого ж ти очі опустила й плачеш так?

МЕДЕЯ

Бо й є чого, дідуню: це боги мені

Вчинили так, а з ними й нерозумна я.

ВИХОВАТЕЛЬ

1015] Спокійна будь! Ще до діток повернешся. [94]

МЕДЕЯ

Раніш, нещасна, іншим дам вернутися.

ВИХОВАТЕЛЬ

Хіба ж одна ти з дітьми розлучаєшся?

Слід терпеливо людям лихо зносити.

МЕДЕЯ

Так і зроблю я. Йди ж додому й діточкам

1020] Все приготуй, що про. всяк день потрібно їм.

Вихователь виходить.

Ох діти, діти! Є для вас і край, і дім,

Де доведеться повсякденно жити вам

Без матінки своєї безталанної!

А я піду на чужину, вигнанниця, -

1025] Вже вас мені щасливими не бачити,

Дружини, і весілля, й ложа шлюбного

Не прибирать і не світити факелів...

Ой гірко я за гордощі караюся!

Даремно-бо я, дітки, годувала вас,

1030] Даремно вас у муках породила я

І знемагала тяжко, вас плекаючи.

А як від вас, нещасна, сподівалась я,

Що ви мене й у старості доглянете,

А вмру - як слід мене ви поховаєте

1035] На заздрість людям. А тепер - пропали ті

Солодкі сподівання! В тузі й смуткові

Без вас тепер я віку доживатиму,

Вже вам своєї матінки не бачити

Повік, у інше-бо життя ввійдете ви.

(Замислюється. До дітей, що усміхаються).

1040] Ой, ой! Чого на мене так ви дивитесь?

То ви ж востаннє, дітки, усміхаєтесь!

(До хору жінок).

Ах, що робити! Як в ці очі яснії

Я, сестри, гляну - серце розривається.

Ні, я не зможу! Хай всі гинуть задуми, -

1045] Я заберу з собою діточок своїх!

Невже, щоб горем засмутити батька їх,

Самій собі я вдвоє більших мук завдам?

Нізащо! Хай же всі загинуть задуми!

(По тяжкому роздумі).

Та що це я? Стать людям посміховищем,

1050] Своїх лишивши ворогів безкарними?

Ні, зважуся. Яка ж я боягузлива,

Що полохливим піддаюсь думкам оцим!

Ідіть додому, дітки. [95]

Діти виходять.

А як совісно

Кому моєї жертви бути свідками -

1055] Теж може йти. Моя ж не затремтить рука.

(По замисленні, з глубоким зворушенням).

О-е!

О ні, ніколи! Серце, не роби цього.

Дай жити їм, нещасна! Пожалій дітей!

Ти в них живих утіху завжди матимеш.

(Ніжно дивиться в бік, куди пішли діти.

З раптовим поривом мстивості).

Ні, ні, - в ім'я всіх месників Аїдових!

1060] Того повік не буде, щоб дітей своїх

Злим ворогам на поглум я покинула.

Вони повинні вмерти - мусить бути так,

І я, що їх родила, їх сама уб'ю.

Це - неминуче, й вороття немає тут.

1065] Вінець вже в неї на чолі, і в шатах тих,

Я знаю, владарівна юна гине вже.

От я на путь ступаю найстражденнішу,

А їх - в ще більш стражденну посилаю путь.

Я з дітьми попрощаюсь.

Дітей виводять з дому.

Дайте, дітоньки,

1070] Хоч ручки вам поцілувати матінці.

(Обнімаючи й цілуючи дітей).

Голівоньки кохані, любі рученьки,

Обличчя безневинні, милі постаті!

Хоч там щасливі будьте - щастя тут зазнать

Не дав вам батько... О солодкий цвіте лиць,

1075] Обійми ніжні й уст дитячих дихання!

(По короткій паузі).

Ідіть же, йдіть! Не можу більш дивитися

На вас, тяжкою мукою подолана.

Все лихо бачу, на яке я зважилась,

Та гнів сильніший від усіх бажань моїх, -

1080] Він горя людям завдає найгіршого.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Вже не раз у прядінні найтонших думок

Я в мисленну глибінь поринала

Й намагалась трудніших торкнутись питань,

Аніж нам те годилось би, кволим жінкам.

1085] Хоч і нас не цурається муза й не раз

Уділяє глибокої мудрості й нам,

Та далеко не всім. Серед тисяч жінок

Пощастить тобі ледве натрапить одну, [96]

Що була б не чужа вона музам.

1090] Але от що скажу я вам: хто із людей

У подружжі не жив і не має діток,

Набагато він є щасливіший од тих,

Що батьками стають. Бо бездітним ніяк

Не збагнути без досвіду - радості більш

1095] Чи скорботи батьки зазнають од дітей, -

Невідомість оця

Багатьох від страждань увільняє.

А де дома ці пагінці ніжні дітей

Проростають, там - бачу, як вік свій увесь

1100] у турботах виснажливих скніють батьки,

Щоб насамперед виховать діток своїх

Та достатків надбати для їх прожиття.

А чи хоч задля добрих мордуються так

Чи для злих діточок -

то лишається їм не відоме.

1105] Про одне іще лихо згадаю тепер -

Найстрашніше, найгірше для смертних усіх:

Хоч би й скільки достатків надбали батьки,

Хоч би й тілом квітучих і дужих дітей

Дочекались, але, як зустрінеться їм

1110] Бог ворожий, то смерть несподівана враз

Поведе до Аїда тих бідних дітей.

І навіщо боги нам до інших страждань

Ще найтяжче це горе - невпинну печаль,

Біль утрати дітей

1115] посилають нам, людям нужденним?

ЕПІСОДІЙ ШОСТИЙ

МЕДЕЯ

Давно вже тут і з нетерпінням, подруги,

Вістей я дожидаю, чим скінчилось там.

(Показуючи на посланця, що наближається).

Нарешті бачу одного з Ясонових

Гінців, ось він біжить сюди, задихавшись,

1120] 3 якоюсь, видно, звісткою недоброю.

ВІСНИК

О злочинів нечуваних причиннице,

Тікай, тікай, Медеє, кораблем морським

Чи возом сухопутним - утікай мерщій!

МЕДЕЯ

Чого б це мала звідси утікати я? [97]

вісник

1125] Дочка державця і Креонт, отець її,

З твого дання отруйного загинули.

МЕДЕЯ

За цю щасливу звістку я добродієм

Тебе довіку й кращим другом зватиму.

ВІСНИК

Що ти говориш? Чи не збожеволіла

1130] Ти, жінко? Владареве згасло вогнище,

А ти зраділа, замість ужахнутися!

МЕДЕЯ

Могла б тобі багато я у відповідь

Сказать. Але не гарячися, друже мій.

Розказуй, як загинули. Радітиму

1135] Я вдвоє більш, якщо їх смерть страшна була.

ВІСНИК

Коли прийшли із батьком двійко діточок

Твоїх у дім до владарівни нашої,

Ми, слуги, що смутила й нас біда твоя,

Зраділи, - чутка облетіла дім увесь,

1140] Що в тебе з мужем звада вже скінчилася.

Хто дітям ручки ніжні, хто голівку їм

Русяву вже цілує; я ж на радощах

Із дітьми до покою йду жіночого.

А господиня, що її шануємо

1145] Замість тебе, спочатку не побачивши

Діток твоїх, Ясонові всміхнулася.

А вгледівши - і очі затулила враз

І навіть личко одвернула білеє,

Дітей приходом вражена. Твій муж тоді

1150] Гнів жінки молодої гамувати став,

Так мовлячи: «Не слід на друзів сердитись!

Спини свій гнів і поверни лице до них, -

Хто друг мені, той буде і для тебе ним.

Прийми дарунки й задля мене дітям цим

1155] Проси у батька дозволу лишатись тут».

Вона ж, вбрання побачивши, не втерпіла

Й все мужу обіцяла. Та не встиг іще

Далеко з дітьми одійти од дому він,

Як у барвисті шати одяглась вона,

1160] Й, вінець поклавши золотий на кучері,

Перед ясним люстерком прикрашала їх

Та на свою в нім красоту всміхалася.

Пройшлася потім по покоях, ніжками

Ступаючи зграбненько сніжно-білими, [98]

1165] Дарунками милуючись і раз у раз

Себе навшпиньках ззаду оглядаючи.

Та раптом щось жахливе з нею сталося!

Вона пополотніла, затрусилася,

Назад вся поточилась і, хитаючись,

1170] Гаразд, що не на землю - в крісло падає.

Одна стара служниця, в тім угледівши

Гнів Пана чи якогось бога іншого,

Заголосила... Раптом владарівни з уст

Побігла піна біла, зупинилися

1175] Очей зіниці, в лицях - ні кровиночки.

І розляглись ридання й зойки розпачу

Навколо неї... Тої ж миті кинулись

Служниці - та до батька в дім, до мужа та -

Звістити про нещастя, й залунала вся

1180] Господа від гучного крику й тупоту.

До краю вже пробіг би свою просторінь

Бігун швидкий на гонах, поки бідна з сну

Жахливого прокинулась і, очі враз

Розплющивши, несамовито зойкнула,

1185] Стражданнями уражена подвійними:

На голові з віночка щирозлотного

Пашів огонь жадливий дивним струменем,

А шати пишноткані, дар діток твоїх,

Нещасній в тіло ніжнеє вгризалися.

1190] 3 свого схопившись крісла, вся у полум'ї,

Біжить вона, волоссям потрясаючи,

Щоб скинути вінок той; та уп'явся він

У скроні цупко, й чим вона завзятіше

Струсне чолом, тим більш він пломенішає.

1195] Нарешті впала в муках, так спотворена,

Що навіть батько б рідний не впізнав її.

На ній не знать було вже ні очей ясних,

Ні лиць прекрасних; тільки з тім'я краплями

Стікала кров, у полум'ї скипаючи,

1200] Й, лихої трути щелепами гризене,

З костей спадало тіло, мов смола з сосни

Горящої. І з жахом утікали всі

Від мертвої. Гірка ж була наука нам!

Нещасний батько, про біду не знаючи,

1205] Ввійшов у дім - і вже припав до вмерлої.

Обняв з риданням, цілував холодний труп

І ледь стогнав: «Моя бездольна донечко!

Хто із богів тебе безславно з світу звів,

Мене ж, старого, край могили власної

1210] Осиротив? Бодай би й я з тобою вмер!»

Коли, слізьми і стогоном утомлений,

Своє старече тіло підвести хотів,

У пишні шати вплутавсь, наче плющ виткий

В гілля лаврове. То страшна борня була! [99]

1215] Що хоче підвестися на коліна він -

Вона не відпускає, а сильніш сіпне -

Старече тіло шматтям відривається!

Знесилився нарешті й бездиханний впав

На землю, - був за лихо не сильніший він.

1220] І от лежать померлі - донька й батечко

Старенький поруч, - доля гідна сліз гірких!

Про тебе ж говорити не доводиться -

Сама ти знаєш, як біди позбутися.

Життя - лиш тінь, не вперше переконуюсь.

1225] І не боюсь сказати: хто за мудрого

Себе вважав, що все проймає розумом,

Дурниці припустився він найбільшої,

Ніхто з людей не знає щастя справжнього.

Бува, одним за одних нам багатшими

1230] Щастить зробитись, та не щасливішими.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ох і багато ж нині бід заслужених

Бог зловорожий завдає Ясонові!

Та над твоєю долею ми плачемо,

Креонта доню бідна, що в Аїда глиб

1235] Тебе кохання завело Ясонове.

МЕДЕЯ

Так, справа це вже вирішена, подруги, -

Діток повинна якнайшвидше вбити я

Й тікать відціль, щоб ворогам, загаявшись,

На смерть жорстоку не віддать дітей своїх.

1240] їм смерті не минути. А як так, то я,

Що їх вродила, і життя позбавлю їх.

Озбройся ж, серце! Годі, не вагаймося

Вчинить страшний та неминучий злочин цей!

Бери ж, руко злощасна, меч, бери його.

1245] Йди в бій, в житті цілому найболючіший!

І не тремти, не згадуй, як ти любиш тих,

Кого ти породила. І забудь за цей

Короткий день, що рідна ти їм матінка.

А потім - плач! Бо хоч уб'єш, любити їх

1250] Не перестанеш, жінко найнещасніша!

СТАСИМ П'ЯТИЙ

ХОР

Строфа 1

О Земле-мати й всевидючеє

Проміння Сонця! Гляньте, подивіться

На цю бездольну, поки не зняла [100]

Рук самогубних на дітей своїх!

1255] Твої ж це, Сонце, злотні парості, -

Не дай, щоб пролилась божиста кров

З-під смертної руки.

Спини ж її, о сяйво богосвітле,

Жени страшну з цих меж Еріннію,

1260] Що духом помсти їх наповнює.

Антистрофа 1

Дарма ти за дітей зазнала мук,

Дарма кохану поросль породила,

Ворота негостинні темних скель

Блуденних цілою проскочивши.

1265] Нещасна, що за шал обняв тебе,

Що за одним убивством друге вслід

Так легко в тебе йде?

О, страшно рідною сквернитись кров'ю, -

Тяжкою карою вернуть її

1270] Боги на вбивцю й на весь рід його!

ДІТИ

(зсередини дому чути їх розпачливий крик)

Строфа 2

ХОР

Крик чуєте ви? Дитячий то крик!

О горе страшне! О нещасна жона!

ПЕРШЕ ДИТЯ

(зсередини дому)

Ой, що робить? Рук нені як умкнути нам?

ДРУГЕ ДИТЯ

(звідти ж)

Не знаю, любий братику, - пропали ми!

ХОР

1275] Заходьмо мерщій! Від згуби ходім

Дітей рятувать.

ДІТИ

(зсередини дому)

Рятуйте, ой рятуйте нас, в ім'я богів!

Ось-ось і меч нещадний упаде на нас!

ХОР

Нещасна! З заліза чи з каменю ти,

1280] Що власного лона ніжний цвіт

Своєю ти убиваєш рукою? [101]

Антистрофа 2

ХОР

Була лиш одна між давніх жінок,

Що руку зняла на своїх діток, -

Іно безумна, що блукати в безвісті

1285] Дружини Зевса мстивий гнів послав її.

Безбожно в глибінь солону дітей

Послала вона

Й сама, сердешна, з кручі в море кинувшись,

Із діточками обома загинула.

1290] Чи є що на світі страшніше за це?

О скільки несеш ти людям мук,

Журбою сповнене ложе кохання!

Швидко входить Ясон.

ЕКСОД

ЯСОН

Давно, жінки, тут стоїте при вході ви?

Чи дома ще Медея, що жахливий тут

1295] Вчинила злочин, чи умкнути встигла вже?

їй лиш під землю треба заховатися

Чи високо на крилах в небо злинути,

Щоб помсти дому владарів уникнути.

Чи, вкоротивши віку можновладцеві,

1300] Вона втекти безкарно сподівається?

Та не за неї, за дітей журюся я.

Бо їй за вбивство відплатити є кому,

Я ж любим дітям врятувать життя прийшов,

Щоб не вчинив їм лиха рід покривджений

1305] у помсті за ганебний злочин матері.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Нещасний! Горя ще свого не знаєш ти,

Ясоне, а то ти не говорив би так.

ЯСОН

А що? Й мене самого хоче вбить вона?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Дітей твоїх убила рідна мати їх.

ЯСОН

(тяжко вражений)

1310] Що ти сказала, жінко? Не губи мене! [102]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

(із співчуттям)

Запам'ятай: діток твоїх нема уже.

ЯСОН

(як непритомний)

Де сталось це - у домі чи при вас тут?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ввійди у двері - й неживих побачиш їх.

ЯСОН

Мерщій же, слуги, відсувайте засуви,

1315] Відкрийте двері, хай прийму подвійних мук -

Побачу вбитих і скараю вбійницю!

Намагається виламати двері, але вони раптом відчиняються,

і з'являється Медея на колісниці з запряженими

в неї крилатими зміями та з тілами убитих дітей.

МЕДЕЯ

Чого ламаєш двері та виважуєш?

Хтів мертвих бачить і мене, що вбила їх?

Даремний труд! А щось до мене маєш ти -

1320] Кажи, лише руками не торкайсь мене, -

То ж Гелій, батьків батько, дарував мені

Цю колісницю - захист од ворожих рук.

ЯСОН

О нелюде! Всьому людському родові

Й богам безсмертним жінко найогидніша!

1325] Меч на дітей своїх піднять наважилась,

А з ними ріжеш і мене, бездітного.

Й після цього безсовісного злочину

На сонце й землю смієш ти дивитися?

Бодай, же ти пропала! Нині бачу я,

1330] Чого не бачив, як з країни дикої

В дім еллінський тебе, страшну потвору, віз,

Що рідний край і свого батька зрадила, -

Це їх проклін боги на мене кинули.

Щоб на «Арго», наш корабель оздоблений,

1335] Потрапить, брата вбила ти при вогнищі.

Це був почин. Зі мною одружившися

І діток породивши, ти ж і вбила їх

В ненатлій люті невситимих ревнощів.

З жінок елладських ні одна б не зважилась

1340] На це, а я ж над них усіх тебе волів

За жінку взять - на лихо й на біду собі.

Бо ти не жінка, а страшна левиця ти,

Над Скіллу-бо Тірренську ти жорстокіша.

Та що тобі докори? Хай їх тисячі - [103]

1345] Твоєї ними не пройнять зухвалості.

То пропади ж, мерзенна дітозгубнице!

Мені ж недолю проклинать лишилося,

Не знавши ні в новім подружжі радощів,

Ні щастя обнімати діточок своїх,

1350] Що викохав, а ти життя позбавила.

МЕДЕЯ

Могла б тобі багато я сказать на це,

Та батько Зевс те знає, що для тебе я

Зробила й що зазнала я у відповідь.

Ні, мого ложа більше не ганьбить тобі,

1355] Не жити в щасті, з мене насміхаючись.

Ні владарівна, ні Креонт, що дав її

За тебе, все ж безкарно не прогнав мене.

Отож як хочеш - зви мене левицею

Чи Скіллою з глибочини Тірренської -

1360] Тебе я цим у саме серце вразила.

ЯСОН

Й саму себе, - ми ж лихо спільне терпимо.

МЕДЕЯ

Тим легше, з мене хоч не глузуватимеш!

ЯСОН

Жахлива ж, дітки, трапилась вам матінка!

МЕДЕЯ

Ні, батьків шал занапастив вас, дітоньки!

ЯСОН

1365] Ти не моя ж рука зігнала з світу їх.

МЕДЕЯ

Лише твоя зухвалість і злочинний шлюб.

ЯСОН

То з ревнощів ти вбила і дітей своїх?

МЕДЕЯ

А ти гадав - для жінки це мала біда?

ЯСОН

Для мудрої, а задля тебе - все лихе!

МЕДЕЯ

1370] Але ж нема їх - і тебе це гризтиме.

ЯСОН

Ні, є вони, на тебе люті месники. [104]

МЕДЕЯ

Богам відомо, хто причинець бід усіх.

ЯСОН

Відомо й те, що в серці в тебе гидь одна.

МЕДЕЯ

Гидуй собі, - набридло навіть слухати.

ЯСОН

1375] Й мені тебе, - то легше й розійтися нам.

МЕДЕЯ

Хіба? Ну що ж! Цього бажала й я давно.

ЯСОН

Лиш мертвих поховати і оплакать дай.

МЕДЕЯ

Ні, їх руками поховаю власними

В гаю божистім Гери на святій горі,

1380] Щоб вороги зухвалі не сквернили їм

Могилок. Потім на землі Сісіфовій

Навік врочисте свято установимо,

Щоб одкупить безвинну кров їх жертвами.

Сама ж піду в країну Ерехтеєву,

1385] Й в Егея, сина Пандіопа, житиму.

Ти ж - жив ганебно й смертю вмреш ганебною,

Уламками убитий корабля свого, -

То буде шлюбу нашого гіркий кінець.

ЯСОН

За кров дітей нехай тебе скарають

1390] Еріннія і Правда.

МЕДЕЯ

Хто з богів, ошуканцю, почує тебе,

Хто послухає клятвопорушника злого?

ЯСОН

Горе, горе тобі, дітозгубнице клята!

МЕДЕЯ

Йди вже краще додому - дружину ховать.

ЯСОН

1395] Йду, та двійко дітей загубив я навіки!

МЕДЕЯ

Та не плач-бо так ревно, - покинь ще на старість. [105]

ЯСОН

Любі дітки мої!

МЕДЕЯ

Не твої, а мої!

ЯСОН

Нащо вбила ти їх?

МЕДЕЯ

А на муку тобі.

ЯСОН

Леле, леле! О як любих уст я дитячих

1400] Ще хоч раз, безталанний, хотів би торкнутись!

МЕДЕЯ

Ти їх кличеш тепер, приголубити рад,

А тоді ж одштовхнув їх?

ЯСОН

Заради богів,

Дай обнять лише ніжні тіла їх дитячі!

МЕДЕЯ

Ні, ніколи. І марні благання твої!

ЯСОН

1405] Чуєш, Зевсе, як гонить мене ця потвора?

Скільки ж маємо ще ми терпіти від неї,

Дітовбивці мерзенної з серцем левиці?

Скільки вистачить сил, буду плакати я

І в риданнях свою проклинати недолю,

1410] Буду я в свідки богів закликати безсмертних,

Як не тільки ти вбила дітей, але й мертвих

Не даєш доторкнутись мені й поховати.

Ох, і краще було б не родить мені їх,

Аніж бачити вбитих тобою.

ХОР

1415] Ми багато в чім Зевсовій волі підвладні.

Несподівано шлють нам богове багато,

Та не все те дають, що хотілось би нам,

А чого й не гадали, боги посилають.

Так і з тим, що ми бачили нині.

ПРИМІТКИ

Арго (тобто «швидка») - збудований під керівництвом Афіни грецький корабель, що плив за допомогою п'ятдесяти веслярів та вітрил. Ясон, що був сином володаря Іолка Есона, вирушив на цьому кораблі разом з найхо-робрішими грецькими героями в Колхіду по золоте руно. Послав Ясона туди, щоб позбутись його, батьків брат Пелій, що захопив владу в Іолку. Дочка колхідського владаря Еета чаклунка Медея, покохавши Ясона, допомогла аргонавтам добути золоте руно й поїхала, вже як дружина їхнього ватажка, до Іолка. Тут, піддуривши дочок Пелія (Пеліад), вона хитрим підступом убила Пелія: веліла порізати його на шматки і зварити, начебто для того, щоб повернути йому молодість. Ясон з дружиною та двома малолітніми синами змушені були втекти доКорінфа, де й відбувається дія трагедії.

2. Між... скель блуденних... - Маються на увазі Сімплегади, два скелясті острівці біля Боспору фракійського при вході в Понт (Чорне море); за переказом, вони зіштовхувались, коли між ними пропливало судно, й розтрощували його. Після того, як аргонавтам пощастило пропливти між Сімплегадами (пустивши спочатку голуба), вони стали непорушними.

3. Пеліон - див. прим, до «Алкести», рр. 609-611.

65. В честь бороди твоєї... - Обняти коліна, торкнутись рукою підборіддя були у греків жести, що ними супроводжували прохання.

67. ...близь джерела Пейренського... - Пейрена (Пірена) - джерело в Корінфі, біля якого, за однією з версій міфа, корінфський герой Беллерофонт зловив крилатого коня Пегаса.

167. ...брата убивши. - Тікаючи з Ясоном із Колхіди, Медея розкидала по дорозі порубане на шматки тіло свого брата Апсірта; Еет, збираючи синове тіло, не зумів наздогнати втікачів.

168. Феміда - дочка Урана (Неба) і Геї (Землі), богиня права і законного порядку; була першою дружиною Зевса, з ним вона стежила, щоб не кривдили беззахисних людей, а також карала порушників присяги.

232. ...мужа... купуємо... - Мається на увазі придане: ним батьки (саме вони вирішували, за кого дочка мас вийти заміж) мовби «купували» їй нареченого.

299. ...трутнем... уславишся... - Евріпід, як і Анаксагор, якого скарали вигнанням за вільнодумність, відчув недоброзичливість своїх сучасників.

396. Геката - богиня чаклунства. її ототожнювали згодом з богинею місяця Селеною, з Артемідою, тому вважалася також опікункою дітей, сім'ї та породіль; Медея шапус її насамперед як богиню чародійства та отруєння.

[436]

406. Сісіфа кодлу... __ тобто корінфянам: Сісіф, за легендою, був засновником Корінфа; одружившись із Креусою, Ясон, отже, споріднюється з нащадками Сісіфа __ «найхитрішого із смертних» («Ілліада», VI, 153): за спробу обдурити богів покараний у підземному світі, де котить під гору важкий камінь, що кожного разу скочується вниз («сісіфова праця»).

426. Співців провідник - в оригіналі «Мусагет», тобто «той, що веде муз» - один із епітетів Аполлона.

476. Тебе я врятувала... - Медея дала Ясону чарівну мазь, яка захистила його від вогнедишних биків; ними він мав зорати поле й засіяти його зубами

дракона.

530. Ерот - син Ареса й Афродіти, бог любові, зображувався у вигляді крилатого хлопчика з луком і стрілами; у кого він поцілив, тим оволодівала невигойна любовна жага.

596-597. ...зрівнявши з... Братами... - В Афінах повноправними вважалися лише ті, які народилися від громадян; Медея ж була чужинкою - «варваркою».

613. ...поиїлю ознаки друзям- - Мова йде про розламані надвоє таблички - знаки «гостинності»: у тих, хто. був пов'язаний цим союзом, зберігались по одній половинці разламаної таблички: збіг по лінії зламу засвідчував перебування у зв'язках гостинності, що тривали поколіннями.

630. Кіпріда - один із епітетів богині кохання Афродіти, від назви острова Кіпр, де був найвідоміший осередок її культу.

662. ...радуйся, Медес! - див. прим, до «Алкести», р. 528. 665. Пандіон - батько Егея, син Кекропа, що вважався засновником Афін. 668. Пуп землі. - Йдеться про храм Аполлона в Дельфах, де замість вівтаря був конічної форми камінь - «пуп землі»: за переказом, саме в цьому місці, прилетівши зі сходу й заходу, зустрілись пущені Зевсом два орли.

679. Щоб я кінців у міха не розв'язував... - тобто, щоб утримувався від вина й любові; Пітфей, хоч і зрозумів пророцтво Аполлонового оракула, все ж пригостив Егея вином і дозволив йому провести ніч із своєю дочкою Етрою. Від цього зв'язку народився Тесей.

759. Син Маі -* Гермес, що опікувався мандрівниками. 764. Правда Зевса - Діке (Діка), дочка Зевса й Феміди; уособлювала справедливість.

771. Місто Палладине - Афіни; Паллада - один із епітетів Афіни, богині мудрості.

824. Ерехтеп - міфічний володар Афін; Ерехтеєве плем'я (Ерехтіди) -афіняни.

831. Піеріди - Музи, від Піерії (у Македонії, на північ від Олімпу), де, за переказом, вони народились від Зевса і Мнемосіни, богині пам'яті. За іншою версією міфа, якої тримається тут Евріпід, матір'ю Муз була Гармонія, дочка Ареса й Афродіти. Евріпід переносить також місце народження Муз: з Піерії - у славні розквітом мистецтв Афіни.

835. Кефіс - ріка в Аттіці.

853-854. Навколішках... благаємо... - В оригіналі: «твоїми колінами» (див. прим, до р. 65).

1021. Є для вас і край, і дім... - Медея натякає на Аїд, вічну домівку для мертвих.

1027. ...не світити факелів... - Мати нареченого зустрічала весільний похід із запаленим факелом.

Ш79. ...гнів сильніший від... бажань... - В оригіналі протиставляється Шуто» - дух, сукупність емоцій (ірраціональне начало) думкам (розумне начало). Див. передмову.

1172. Пан - син ГермеСа і німфи Дріопи, божество лісів і пасовиськ, опікун пастухів та отар; уявлявся напівлюдиною-напівцапом; міг наслати раптовий страх.

1181. ...пробіг би просторінь... - В оригіналі йдеться про шість плетрів, що складають відстань, рівну одному стадію (близько 185 м.).

1255. Твої ж це, Грнце, злотні парості... - Батько Медеї Еет був онуком бога сонця Геліоса.

1259. Ерінії - боіині помсти (див. прим, до «Іфігенії в Тавріді», р. 285); тут хор називає Ерінією Медею, яка мстить Ясонові.

[437]

1284. Іно - дочка Кадма і Гармонії, дружина орхоменського владаря Атаманта; за переказом, взяла на виховання Діоніса, сина Зевса і своєї сестри Семели. Ревнива Гера наслала на Атаманта божевілля, і той вбив одного із своїх синів. Рятуючи другого, Іно кинулася з ним у море; там вони й стали божествами - Левкотеєю і Палемоном. Евріпід іде за іншою версією міфа: дітей, збожеволівши, вбиває сама Іно.

1343. Скіпла - морська потвора, у якої дванадцять ніг і стільки ж собачих голів; за переказом, жила на побережжі Сіцілії в одній із печер біля протоки, що веде у Тірренське море, звідки й епітет Скілли - Тірренська (р. 1359).

1385. ...в Егея житиму. - За однією із версій міфа, Медея стала дружиною афінського володаря Егея.

© Aerius, 2003

Гіпполіт

Переклад А.Содомори

© Евріпід

© А.Содомори, 1993

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.:107-152.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

ДІЙОВІ ОСОБИ

АФРОДІТА

ГІППОЛІТ

ХОР МИСЛИВЦІВ - СУПУТНИКІВ ГІППОЛІТА

СЛУГА

ХОР ТРЕЗЕНСЬКИХ ЖІНОК

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

ФЕДРА

ТЕСЕЙ

ВІСНИК

АРТЕМІДА

ПРОЛОГ

АФРОДІТА

Величним є імення поміж смертними

Моє, Кіпріди; славне й між богів воно.

Усім, хто бачить сонце, розселяючись

Од Понту - і до крайніх меж Атлантових,

Сприяю радо, - всім, хто визнає мене.

А хто гордує мною - тому край кладу.

Така вже риса вдачі й небожителів:

У смертних бути в шані теж приємно їм.

Що правду мовлю - скоро те з'ясується.

10] На цій землі трезенській Амазонки син,

Тесея парость, Гіпполіт, побожного

Піттея вихованець, щонайгіршою

З богинь мене вважає, він цурається

Любові й чуть не хоче про одруження.

Лиш Зевса доні - Артеміді, Фебовій

Сестрі, складає щонайвищі почесті.

В зеленім лісі, нерозлучний з дівою,

На звіра напускає гончаків прудких,

Радіє дружбі, смертний, - з несмертельною.

20] Та я не заздрю: чим тут перейматися?

А що мене зневажив, те спокутує

Ще нині. Вже давно я все продумала -

Не доведеться довго клопотатися.

З Піттеєвого дому якось вийшовши,

Подався він на свято в Пандіона край,

Щоб таїнства побачить, де й приглянувся

Дружині батька - Федрі з роду славного,

Й роздмухала я тут же в ній любові жар.

І перше, ніж податись у Трезен, вона

30] Кіпріді храм на пагорбі Палладинім

Звела - на схилі, що сюди повернений,

Яскравий знак любові. Опісля храм той

Усі вже й називали - Гіпполітовим.

Так ось, коли Тезей із нив Кекропових

Тікав через пролиту Паллантідів кров [109]

Сюди з жоною морем, щоб на цій землі

В вигнанні рік одбути, - Федра, вжалена

Любовним шалом, раз у раз зітхаючи,

Од туги никне й словом не одкриється -

40] Ніхто з близьких не знає, що гнітить її.

Та цим я, зрозуміло, не обмежуся:

Тесея втаємничу - все наверх спливе.

Юнак, що нам ворожий, стане жертвою

Прокльонів батька. Владар моря дав йому

Можливість із трьома до бога вдатися

Проханнями, що будуть тут же сповнені.

Загине й Федра славна: не настільки ж я

її життя ціную, щоб одмовилась

Від наміру твердого - ворогів скарать,

50] Постоявши за себе, злегковажену.

Та ось він, син Тесея, бачу, йде сюди

Сам Гіпполіт - із ловів повертається

Утомливих. Пора вже відійти звідсіль.

І слуг за ним чимало... Артеміду, бач,

Із усіма ловцями возвеличує...

Не знає, що для нього відчинив Аїд

Ворота, що востаннє зблиснув день йому.

Входить Гіпполіт з мисливцями.

ГІППОЛІТ

За мною! Піснею славте

Діву, що нас береже, -

60] Зевса дочку - Артеміду!

ХОР

(до статуї)

О найвеличніша серед богів,

Славословим тебе,

Доню Зевса й Латони

Артемідо! Хвала тобі,

З-поміж дів найвродливішій,

Що в безкрайому небі

В домі золотосяйному,

Де, велитель богів, живеш!

Наша хвалебна пісня

70] Першій тобі, Артемідо,

3-між Олімпійських дів!

ГІППОЛІТ

Тобі, владарко, цей вінок. Я сплів його

На заповіднім лузі. Де ні разу ще

Пастух не пас отари, де трава м'яка

Серпа не знала. Навесні бджола лишень

І Цнота рясно трави поїть росами

Для тих, хто не з науки - із душі черпнув [110]

Чесноту; для лихого - не цвіте той луг.

Отож, моя владарко, з чистих рук візьми

80] Вінок цей для волосся злотосяйного,

Бо ж я один із смертних заслужив на те,

Щоб із тобою бути, й слово мовити,

Й, хоча тебе не бачу, твою мову чуть...

Отак би шлях життєвий до кінця пройти!

СЛУГА

Владарю, - лиш богів нам називати слід

Велителями, - хочеш гарну раду дам?

ГІППОЛІТ

Звичайно, хочу. Таж не зичу зла собі.

СЛУГА

Ти знаєш, як то між людьми заведено?..

ГІППОЛІТ

А що?.. Лиш не закручуй, напрямець кажи.

СЛУГА

90] Вони не люблять гордих і неприязних.

ГІППОЛІТ

Ти правий. Хто ж то стане гордія любить?

СЛУГА

А ввічливий? Такому тільки раді всі.

ГІППОЛІТ

Ще й як! Всього він легко домагається.

СЛУГА

А чи не так ведеться й між безсмертними?

ГІППОЛІТ

Так само: живемо ж за їх законами...

СЛУГА

Чому ж тоді богиню не вшановуєш?

ГІППОЛІТ

Яку то ще богиню?.. Щось ти плутаєш.

СЛУГА

Кіпріду, що пильнує і твоїх дверей.

ГІППОЛІТ

Здаля її шаную: в чистоті живу. [111]

СЛУГА

100] Але ж вона і славна, і шанована...

ГІППОЛІТ

Вночі її шанують... Не люблю таких.

СЛУГА

І все ж таки безсмертних поважати слід.

ГІППОЛІТ

Не всіх їх, як і друзів, рівно любимо.

СЛУГА

Наскільки ти розумний, стільки й щастя май.

ГІППОЛІТ

(до мисливців)

Гей, приятелі милі! Вже й додому час:

Пора б і попоїсти. Звеселить нас там

Багатий стіл по ловах. Треба й коней ще

Почистить: по обіді четверню впряжу

До колісниці - перегони ждуть мене.

(До слуги).

110] Ну, а твоїй Кіпріді - до побачення!

(Відходить разом з мисливцями).

СЛУГА

(перед статуєю Афродіти)

А ми - не варто нам рівняться з молоддю,

Що так от мислить, - до твого зображення,

Кіпрідо владна, глянь ось, припадаємо,

Як слугам личить. Та коли хто зопалу

Тебе зневажить (молоде - зелене ще) -

То вдай, що ти не чула слів образливих:

Боги ж хіба мудріші, аніж люд земний.

ПАРОД

На орхестру входять

п'ятнадцять трезенських жінок.

ХОР

Строфа І

Скеля є славна, звідкіль

Струмить океанська вода -

120] Із розщілин, між брил кам'яних,

Де дзбан у глибінь пірнає. [112]

Моя подруга прала там

Пурпуровий убір

На бистрині шумкій

І прання своє розстеляла

На опалений сонцем скелі хребет.

Од неї вперше й почули ми

Про нашу велительку.

Антистрофа І

Дома на ложі гіркім

130] Страждає, марніє вона,

Покривалом легким, мов пух,

Отінивши волосся русяве.

Вже пішов, чую, третій день,

Як до вуст не бере

Й крихти поживної -

Відхиляє дарунки Деметри.

Загадковій недузі вся віддалась

І прагне швидше межі дійти -

Пірнути в Аїд жахний.

Строфа II

140] Може, Пан охопив тебе

Шалом? Чи Геката нічна

Й корибанти священні?

Може, Матір, велителька гір?

А, може, душу твою

Докір їсть, бо мисливиці-діві

Гідної жертви не принесла?

Бродить вона й побережжям,

І через море майне,

Де скипає солона хлань.

Антистрофа II

150] Хіба муж твій, славетний вождь

Ерехтідів, син знатних батьків,

Іншим потай від тебе

Ложем дома втішатись почав?

А, може, з Кріту сюди,

В найгостиннішу гавань запливши,

Вість мореплавець подав сумну?

Чи не тому, занепавши

Духом, у постіль злягла

Володарка й журу снує? [113]

ЕПОД

160] Пригнічує всіх жінок

їх нещаслива вдача -

Слабість і сумніви їй притаманні

Від болісних родів, од шалу.

І мені колись болі ті рвали тіло.

До небесної діви тоді зверталась,

Породіль помічниці, що славна луком,

1, шанована мною, на голос мій

Завжди вона спішила.

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

Служниці вносять на сцену ложе, на якому лежить Федра.

її супроводжує годувальниця.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Он стара годувальниця перед дверми

170] Супроводить із дому владарку свою.

Залягли, де надбрів'я, тіні хмурні...

Що то сталося? Душу журба гризе, -

Що змінило, скажіть,

Повелительку до невпізнання?

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

О горе людське! О напасті лихі!

Що робити, що - ні, сама не збагну:

Маєш сонце вже, маєш ефір ясний -

Вже ми винесли з дому те ложе сумне,

Осоружне тобі.

180] Все ти квапила: «Вільно б дихнуть мені!»

За хвилину - захочеш назад у дім;

Що не мить - чогось іншого прагнеш ти:

Те, що є, - не втішає; чого ж нема, -

Те й любіше тобі.

Краще хворому буть, ніж ходить за ним:

Бо хвороба - одне щось, а тут і для рук

Є роботи чимало, й страждань для душі.

Переповнене болем життя людське,

І немає просвіту в муках.

190] Ну, а що може бути миліш од життя, -

Те вповите пітьмою, за хмарами те.

І тому-то жадаємо сліпо

Лиш того, що вабливо блищить на землі -

Нам не знане життя якесь інше,

Й невідомо, що там у надрах землі:

Вдаємось до байок, легковірні. [114]

ФЕДРА

(до служниць)

Поможіть підвестися, чоло піднести, -

Обімліли суглоби, ослабла я.

Обережно за руки візьміть мене,

200] Щось важка та накидка - зніміть її,

Хай волосся по плечах розсиплеться.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Терпелива будь, доню, не кидайся так

То в той бік, то в цей:

Сила духу та спокій поможуть тобі

Щонайважчу недугу легше знести:

Коли смертна - вчися страждати.

ФЕДРА

Горе мені!..

О якби то водиці хоча б ковток

Із джерельця прозорого! О якби

210] Прилягти, де тополя кинула тінь,

І поринути в сон між зелених трав!..

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Що мовиш, дитя?..

Хоч на людях, молю, не кажи того,

Бо навіяні шалом слова твої.

ФЕДРА

Он туди мене - в гори, в ліси ведіть,

Де смереки, де пси звірожерні мчать

І наскочать ось-ось

На сполохану здобич - плямисту лань.

От би свиснуть мені на тих гончаків!

220] От би списа метнуть фессалійського

Попри жовте волосся, що ним біля скронь

Грає подув гірський!

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Звідкіля це взялось бажання таке -

Гончаків ганять серед гір, лісів?..

А води захотілось джерельної? -

Побіч дому струмок говіркий біжить,

Заспокоїть він, доню, жагу твою.

ФЕДРА

Артемідо, надмор'я володарко,

Де по колу піском рисаків женуть!

230] На те поле б тепер, та й собі промчать

Четвернею стрімкою - венетською!.. [115]

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

І знову нестяма в словах твоїх:

То в гори, на лови, тільки-но ти

Поривалась, то коней гнала б уже

Піском, віддалік од хвиль морських.

Тут потрібен віщун: може, скаже він,

Хто з богів скаламутив розум твій,

Манівцем повів тебе, доню?

ФЕДРА

О, що ж то, нещасна, зробила я?..

240] Куди мій здоровий глузд подівсь?

Утрутилось тут божество лихе...

О горе мені!..

Мою голову, няню, знову покрий:

Своїх власних слів я соромлюся.

Покрий же: сльози з очей струмлять

І лиця вже, чую, рум'янець пече.

Як боляче - раптом до тями прийти!

Нестяма - це лихо, та краще б мені

Таки непритомній померти.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

250] Вкриваю. Коли ж то й мене, стару,

Окутає смерть?

Я навчилась багато чого за свій вік:

Лиш помірною варто любов'ю нам,

Умирущим, в'язать один одного,

Не сягаючи самого дна душі, -

Щоби вузол був не надто тугий:

Так можна стягти й попустить його.

Коли серце одне за двох болить,

То це мука страшна, як от я тепер

260] Тут над нею тремчу.

Надто строгі засади, чувала я,

Гіркоту, а не втіху готують нам,

Із погідністю духу бій ведуть.

Нічого над міру - це краще таки,

Ніж за міру сягти.

З цим кожен мудрець буде згідний.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Владарки найвірніша годувальнице,

Жоно похила, Федру в горі бачимо,

Яка ж недуга в неї, невідомо нам.

270] Почути це від тебе сподіваємось.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

І я цього не знаю: все мовчить вона. [116]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

А з чого почалося? Що причиною?..

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Тебе спитати можу - все замовчує.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Як на лиці змінилась! Помарніла як!

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Чи ж диво? їжі третій день не рухала.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Через хворобу, а чи смерті прагнучи?

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Не їсть, нещасна, щоб умерти з голоду.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Дивуюсь, як це муж міг допустить таке.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Вдає здорову. Вміло біль приховує.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

280] Але ж обличчя зрадить. Варто глянути.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Поглянути не може: у від'їзді він.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

А ти хіба не прагнеш якось вивідать,

Що за хвороба в неї, звідки шал такий?

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Всіляко намагалась, та без успіху.

І все-таки... От зараз пересвідчишся,

Що все роблю для того, щоб велителям

Хай чимось посприяти, коли скрутно їм.

(До Федри).

Забудьмо, доню, все, що досі мовилось,

Погідною зробися, розжени з-над брів

290] Похмурість, не блукай думками в потемках!

І я ступлю на іншу, аніж досі йшла,

Приємнішу для тебе, стежку бесіди.

Таємна твоя хворість, - до жінок бодай

Звернися, що на тій недузі знаються;

Якщо й чоловікам тут можна звіритись, -

Кажи, хай лікар гляне, допоможе чимсь.

Та одізвися ж, доню! Запереч мені, [117]

Коли не так щось мовлю, або слухайся

Розумної поради, не мовчи лишень.

300] Зрони хоч слово, глянь сюди! Біда мені!..

Дарма, жінки, стараюсь - нанівець ідуть

Усі зусилля: до вмовлянь глуха була

Раніше, як тепер ось - до порад моїх.

Та знай одне лиш - хоч до тебе мовлю я,

Мов до гори чи моря, - вмерши, зрадиш ти

Дітей своїх: утратять спадок батьківський, -

Володаркою вершниць присягаюся,

Тією, що синам твоїм велителя

Зродила - Гіпполіта - благородний він,

310] Хоч позашлюбний...

ФЕДРА

Горе!..

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Це болить тебе?

ФЕДРА

Вбиває!.. Тож молю тебе всевишніми,

Ніколи того ймення повторять не смій!

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

От бачиш? Маєш розум, про дітей однак

Не дбаєш, та й сама йдеш до загибелі.

ФЕДРА

Дітей люблю я... Інша буря вдарила...

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

А руки твої чисті? Не скривавлені?

ФЕДРА

Долоні чисті... На душі тягар лежить.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Чи хтось тебе покривдив з ворогів твоїх?

ФЕДРА

Мій друг. І все це - проти волі нашої.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

320] Чи не Тесей твій схибив та образив чимсь?

ФЕДРА

Аби лиш проти нього я не схибила!..

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Чому, нарешті, прагнеш смерті наглої? [118]

ФЕДРА

Це мій гріх. Проти неба не скерований.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

(припавши на коліна перед Федрою)

І проти мене - як лишусь однісінька.

ФЕДРА

Що робиш? Відпусти-но руку зараз же!

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Й коліна охоплю, ще й так триматиму.

ФЕДРА

Почуєш правду - будеш нещасливою.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

З нещасть найбільше - це тебе не бачити.

ФЕДРА

Дізнаєшся - загинеш. Я - прославлюся.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

330] В чім слава ця? Чому її приховуєш?

ФЕДРА

З ганебного - із честю прагну вийти я.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Кажи ж, від того честі не применшиться.

ФЕДРА

Лиши мене! Правицю відпусти, молю!

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Нізащо! Борг належний поверни мені.

ФЕДРА

Гаразд. Шаную, няню, ласку рук твоїх.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Тож за тобою слово, я - мовчатиму.

ФЕДРА

Яку любов ти мала, бідна матінко!..

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Бика згадала, доню, а чи інше щось?

ФЕДРА

І ти, дружино Вакха, бідна сестронько! [119]

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

340] Що трапилося, доню? Ганиш родичів?

ФЕДРА

І я нещасна, третя, мушу згинути!..

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Я вражена... Що ж далі говоритимеш?

ФЕДРА

Відтоді, не віднині, я страждаю так.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Із слів твоїх нічого не довідалась...

ФЕДРА

Гай-гай!..

Якби сама за мене ти сказать могла!..

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Я не віщунка. Долі не відгадую.

ФЕДРА

От про любов говорять. Що це - знаєш ти?

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Щось найсолодше, як і найболючіше...

ФЕДРА

Останнє - я у повній мірі звідала.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

350] Що кажеш, доню?.. В кого ж ти закохана?

ФЕДРА

Одне скажу про нього - Амазонки син...

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

У Гіпполіта?..

ФЕДРА

Ти, не я сказала це.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Що чую, доню?.. Краще б і не жить мені!

(До хору).

Нестерпна річ... Мене ти вбила, знищила:

На день, на світло денне глянуть боляче!..

У прірву кинусь, із життям ненависним

Покінчу. Прощавайте! Я - покійниця... [120]

Цнотливі хоч-не-хоч, а пориваються

До хиби... О, Кіпрідо, - не богиня ти,

360] А щось, коли можливо, - ще могутніше,

Бо Федру, і мене ти, й дім повергнула!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Чули ви всі, чули оті

Речі нечувані?

Що за хвороба їсть нашу володарку?

Вмерти б воліла я, ніж перейнятися

Тим почуттям жахним! Горе, о горе нам!

О, як, безталанна, страждаєш ти!

О, муки - людей годувальники!

Пропала ти, свій біль на світло вивівши!

370] Що ж то іще подасть нинішній день тобі?

Все може трапитись - непередбачене,

Нещасна доню Кріту: в прірву будь-яку

Владна Кіпріда нас може пожбурити!

ФЕДРА

(підіймаючись і звертаючись до хору)

Жінки трезенські, ви, що побережжя те,

Поріг землі Пелопа, населяєте!

Вночі не спалось часом, от я думала:

Яка то погань точить те життя людське.

Так ось. Не глузд природний є причиною,

Що чинимо щось гірше: багатьом же з нас

380] Не бракне глузду. Справа, певне, в іншому:

Що добре - те ми знаєм, усвідомлюєм,

Його ж не осягаєм: дехто з лінощів,

А хто й до втіхи, що з добром не в парі йде,

Вдається. Різні речі солодять життя:

І балачки, й дозвілля - зло принадливе -

І сором; він подвійний: з них незлий один,

А другий - бич сімейства. Була б ясною

їх суть - словами б означались різними.

Такого здавна я тримаюсь погляду,

390] І жодне в світі зілля не змогло б мене

До думки навернути протилежної.

Вкажу тобі й стежину міркувань моїх.

Відчувши в серці рану, я замислилась,

Як гідно повестися. Стала зараз же

Приховувать недугу і замовчувать.

Язик-бо - річ непевна: хоч і може він

Остерегти чужого, напоумити,

Собі ж біди причинить непоправної.

А також я рішила ту жагу сліпу

400] Розсудком подолати. І насамкінець,

Коли проти Кіпріди все це видасться

Безсилим, то померти; це, вважала я, - [121]

Найкращий вихід, і дарма перечити.

Почесного ніхто з нас не приховує,

В ганебному ж найменше свідків хочемо.

Мене ж, я знала, шал цей вкриє соромом,

А ще ж - я жінка, а її - відома річ -

Усяк осудить... Хай впаде проклін на ту,

Що вперше осквернила, перелюбниця,

410] Подружнє ложе!.. Не з низів те зло пішло:

З домів високих - на жіночий рід увесь.

Бо вже як благородним до смаку гидке -

То й підлий найменує блуд - чеснотою.

Ще й тих клену, що скромні на словах лише,

А нишком - догоджають своїй хтивості.

Та як вони, Кіпрідо, з піни зроджена,

Своїм чоловікам у вічі дивляться?

Чи пітьми не бояться, блуду спільниці,

І стін, що можуть раптом розказать усе?

420] Тому-то смерті прагну, любі подруги,

Щоб мужа свого, врешті, не збезчестити

Й синів, що їх зродила. Хай ростуть вони,

Проречисті та вільні, в благородному

Афінян місті, матір'ю пишаючись!..

Бо навіть сильний духом хилить голову,

Чи батьків блуд, чи неньки пам'ятаючи.

Правдивість і чеснота, в кого є вони,

За них от варто, кажуть, і життя віддать.

Лиху людину - час колись та викриє,

430] Мов дівчині до рук подавши дзеркало.

Та хай мене не буде між людей таких!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Так-так... Розважність завжди найцінніша річ:

Вона - окраса, слава люду смертного.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Володарко, про біль твій лиш почула я -

Всю душу сколихнула з несподіванки.

Тепер сміюсь із себе; добре сказано:

Найкраща думка - що приходить другою.

Нічого-бо не сталось надзвичайного

З тобою: гнів богині - ось що б'є тебе.

440] Кохаєш?.. І не диво: чи то перша ти?..

Й померти хочеш через ту жагу свою?

Сумна ж то перевага всіх закоханих,

Якщо померти, покохавши, мусили б!..

Кіпріді, повній палу, не опертися;

Від остраху зненацька аж зморозило.

А гордого схопивши та бундючного,

То що, гадаєш, робить? Під стопу бере. [122]

В ефірі та на хлані розколиханій -

Кіпріди влада; все від неї родиться,

450] Вона ж і засіває, і любов дає:

Весь люд наш земнородний - з того засіву.

І хто писання давнє розгортав колись,

Хто пробуває в спілкуванні з музами,

Той знає, як всевладний Зевс жадав було

Семели, як на небо, де боги живуть,

Кефала Еос ясносяйна викрала,

У нього закохавшись. І лишились там,

На небі, від безсмертних не ховаються -

Гадаю, своїй долі покорилися.

460] А ти?.. Можливо, батько вготував тобі

Закони особливі, дав нових богів,

Якщо таким умовам супротивишся?..

Гадаєш, мало є мужів розважливих,

Що дивляться крізь пальці на жінок своїх

Розпусниць? І батьки є, що в перелюбі

Синам сприяють. Між людьми розумними

Є звичай: що погане, - мовчимо про те.

Пощо триматись надто строгих приписів?

Таж навіть крівля, хоч ти як рівняй її,

470] Хай трішки, а скоситься. Ну, а ти з біди

Сухою, як то кажуть, хочеш випливти?..

Даремна справа! Більше в тобі доброго,

Аніж лихого - будь вже тим щасливою.

Так оджени від себе й чорні думи ті,

Й зухвальство, бо хіба то не зухвалець той,

Хто хоче верх узяти над безсмертними?

Будь мужньою в любові: від богів вона.

Хворієш - то хворобу подолать зумій:

Є замовляння, є слова, що біль уймуть.

480] Десь мусять бути ліки й на таку напасть.

Чоловіки з тим довго б наморочились,

Якби жінки тут хитрощів не винайшли.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Слова ці, Федро, - засіб заспокійливий

На свіжу рану. Але я - тебе хвалю,

Хоч ця хвала й гіркіша од порад її,

Й для твого вуха значно неприємніша.

ФЕДРА

Це, власне, й спричинилось до загибелі

Домів та міст могутніх - гарні лестощі.

Не те, що слух нам пестить, говорити слід,

490] А те, що до чесноти стежку вказує. [123]

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Стривай! Не мудрування ж, а юнак отой

Тобі потрібен. Отже, знати мусимо,

Що скаже, про чуття твоє довідавшись.

Якби своїм життям ти тут не важила,

Не втратила розсудку, то ніколи я

Й нізащо потурати б не погодилась

Тобі в любовних справах. Та життя твоє -

В загрозі, тож не варт боятись осуду.

ФЕДРА

Жорстока мова!.. Може, замовчиш уже

500] Чи знов сипнеш словами найбридкішими?

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Гидкі, та помічніші од високих слів.

Бо краще діло - тільки б рятівним було -

Ніж звук, задля якого ти в могилу йдеш.

ФЕДРА

Молю богами (гарно - про гидке ведеш!),

Не мов уже ні слова! З честю поки що

Корюсь любові. Ти ж, ганебне славлячи,

На блуд мене штовхаєш - до загибелі.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Не слід було грішити. Ну, а схибила -

Мені довірся. Ось порада: волю дай

510] Любові. Зілля-приворот у мене є -

Згадала щойно - десь удома сховане.

Ні честі не пошкодить, ані розуму,

А від недуги звільнить, не лінуйся лиш.

Однак від того, кого любиш, знак якийсь

Потрібен: слово чи шматочок одягу,

Щоб двоє вас в одній злилися радості.

ФЕДРА

Так це напій той засіб, а чи мазь яка?

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Не знаю. Не розпитуй - про життя подбай.

ФЕДРА

Боюсь твого мистецтва хитромудрого...

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

520] В страху великі очі. Та який тут страх?

ФЕДРА

А що, як син Тесея здогадається?.. [124]

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Та не турбуйся, доню! Я владнаю все.

(До статуї Афродіти).

Лиш ти, морська богине, повелителько,

Сприяй мені. Всім іншим, що задумала,

З близькими дома поділюся друзями.

(Відходить).

СТАСИМ ПЕРШИЙ

Строфа І

Ероте, Ероте, жага твоя,

Прозираючи з віч, западає в душу

Тих, на кого ти грізний лук націлив!

Молю, не чини мені зла ніколи,

530] Не збуджуй над міру!

Бо ж ні пломінь, ані

Зірки не мають стріл таких,

Як ті, що син Афродіти

І Зевса - з тятиви

У серце пускає.

АнтистрофаІ

Дарма край шумливих Алфея хвиль,

У піфійських святинях ясного Феба

Землю зрошує кров'ю биків Еллада:

Ерот не вшанований, син Кіпріди,

540] Людей повелитель,

Той, у кого ключі

Від найпринадніших палат,

Хоч він, упавши на смертних,

Біду, журбу несе

Та всяку погибель.

Строфа II

Діву, яка не була

В шлюбі й мужа не знала,

З дому Евріта, з Ехалії,

Кіпріда владна погнала ген,

550] Мов німфу тремтливу, незайману

Чи вакханку, - на тлі димів,

Де пломінь гуляв із смертю, -

Сину Алкмени дала за жону...

Невеселе весілля!.. [125]

Антистрофа II

Мури священних Фів,

Дірки чисті потоки!

Свідчити б вам про Кіпріди міць --

Як неньку Вакха, що двічі родивсь,

Охоплену полум'ям блискавки,

560] у смертельний занурила сон.

Над усім - її подих жагучий:

Од віків та богиня вмирущих серця,

Мов бджола, облітає.

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

ФЕДРА

(прислухаючись біля дверей палацу)

О подруги, тихіше! Ось і край мені!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Страшне щось, Федро, у палаці трапилось?

ФЕДРА

Тихіше! Хай почую, хто говорить там.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Мовчу. Початок не віщує доброго...

ФЕДРА

Ой-ой!.. Лишенько!..

Нещасна я, нещасна! Хто ще мучивсь так?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

570] Що то за крики тут, зойки розпачливі?

Чи новина якась

Душу твою, жоно, так потривожила?

ФЕДРА

Пропала я, пропала! От послухайте,

При самих дверях шум який всередині.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Таж на порозі ти - спробуй сама вловить

Хоч би слівце яке!

Ну кажи ж, кажи, що там трапилось!..

ФЕДРА

О горе! Сварить, чую, Амазонки син

Мою служницю, обсипа прокльонами... [126]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

580] Так-так... Чую крик, але - не слова.

Ну що, що, скажи,

Через, зачинені двері проникнуло?

ФЕДРА

Він звідницею, чую, обізвав її,

Що безсоромно зрадила господаря.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Горе нечуване! Ясно: ти зраджена!

Що тут придумати?..

Все розголошено - от де біда твоя!

ФЕДРА

Ой-ой! Лишенько!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Зраджена друзями!..

ФЕДРА

590] Про біль мій розказала, от і зрадила.

Лікує, хоч і щиро, та неправильно.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Потрапивши в безвихідь, що робитимеш?

ФЕДРА

Не знаю. Хіба ось що: вмерти зараз же -

Єдиний засіб од усіх нещасть моїх.

Гіпполіт вибігає з палацу. За ним - годувальниця

ГІППОЛІТ

О Земле-мати! О промінний сонця блиск!

Ніколи ще не чув я слів безбожніших!

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Замовкни, сину, поки не почув ніхто!

ГІППОЛІТ

Таку ганьбу почувши, не мовчатиму!

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

(падаючи на коліна)

Правицею твоєю заклинаючи...

ГІППОЛІТ

600] Ані правиці не торкайсь, ні одягу!

ФЕДРА

Я на колінах... Пощади... Пробач мені!.. [127]

ГІППОЛІТ

Але ж себе ти не вважаєш винною...

ФЕДРА

Що я тобі сказала, - не для інших це.

ГІППОЛІТ

Як слово гарне, що ж його приховувать?

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Ламать присягу, сину, не наважуйся!

ГІППОЛІТ

Язик давав присягу, розум - осторонь.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Занапастити друзів своїх вирішив?

ГІППОЛІТ

О ні! Хто йде на злочин, той не друг мені.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Ти вибач, хто з людей не помиляється?

ГІППОЛІТ

610] Навіщо, Зевсе, ти під сонцем місце дав

Хворобі смертних - жінці? Чи не міг якось

Без неї обійтися, як намислив був

На суходолі рід людський посіяти?

Могли б ми нині, в храм твій покладаючи

Залізо, мідь чи злото за спроможністю,

Придбать собі нащадка, рівноцінного.

Тоді вже безтурботно б у домах жилось

Чоловікам - жіноцтва б і не бачили.

А так от, аби в дім свій припровадити

620] Це лихо, весь маєток витрачаємо.

Що жінка зло велике - очевидна річ:

За доньку батько, хоч зростив і виплекав,

Дає, аби позбутись лиха, придане.

А хто до дому згубне зло - жону - прийняв,

Прикрасами, нещасний, та уборами

Немов яку богиню, обкладаючи,

Увесь свій статок аж до дна вичерпує.

Породичався вдало - жінку злу зате

Терпіти мусить; добра жінка трапилась -

630] Утіхи мало: нікудишні родичі -

Гірке з солодким так чи сяк мішається.

Найкраще, хто таку простбту в дім узяв,

Що ні біди від неї, ані користі.

Ненавиджу розумниць. Хай повік мій дім [128]

Не знає жінки, що умом хизується:

Не на розумне тратить лишок розуму -

На хитрощі Кіпріди. А тупа жона

Принаймні (через тупість) не грішитиме.

А ще служниць до жінки підпускать не слід;

640] Німі створіння, звірі, хай живуть при ній,

Щоб не було до кого слова мовити

До балачок охочій ні почуть його.

Снують же підлі жони - підлі задуми

Удома, а служниці - за поріг несуть,

(до годувальниці)

Як ти от хочеш, щоб на ложе батькове

Недоторканне рідний син поласився!..

Таке почувши, хоч бери та вуха мий

Священною водою: наче бруд прилип,

То як я на сам злочин міг би зважитись?

650] Затям-но: моя чесність - порятунок твій.

Якщо б себе я не зв'язав присягою

Так необачно, - все б це виклав батькові.

Ну, а тим часом, поки з дому виїхав

Тесей, я відлучуся і мовчатиму.

Повернеться мій батько - подивлюсь тоді,

Як ви обидві в вічі йому глянете.

А втім, чого ти варта, знаю нині вже.

Та пропадіть ви! Всіх жінок ненавиджу!

Закинуть, що у гніві в мене меж нема, -

660] А ви, жіноцтво, в блуді межі маєте?..

Отож хай до чесноти їх поверне хтось,

А ні - на них і далі нападатиму.

(Відходить.)

ФЕДРА

О нелегка доля жінок -

Жодного просвітку!..

Де таке слово є, де то є хист такий,

Щоб із лабет мене, здавлену, вирвати?

Земле! Сонце ясне! Кару за гріх несу!

Та як же уникнуть загибелі?..

Як біль приховать мені, подруги?

670] Чи хто з богів на поміч підійти б хотів?

Хто б то з людей торкнувся мого злочину,

Руку подавши?.. З життям несумісне-бо

Те лихо, що на мене налягло тепер.

Де ще є, де, скажіть, жінка нещасніша?..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ой, так-то, так!.. Бідою обернулися

Всі заходи служниці, повелителько!.. [129]

ФЕДРА

(годувальниці)

Негіднице з негідниць! Друзів зраднице!

Ти що мені зробила? Хай небесний мій

Отець вогнем летючим спопелить тебе!

680] Хіба ж я не просила, передбачивши

Твій крок, мовчати, щоб отак не мучитись?

Та не змогла ти. І мені не вдасться вже

Померти чесно. Та пора робити щось:

От він, у гнів упавши, на біду мою,

Що чув од тебе, - перекаже батькові,

А ще - Піттею-старцю, й піде зараз же

Гулять по світу слава про ганьбу мою.

Пропала б ти, та й кожен, хто близьким своїм

Лиху зробив проти їх волі послугу!

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

690] Велителько, по праву ти ганьбиш мене,

Та ці докори - твоїм болем мовлені.

Коли дозволиш, дещо тут і я скажу,

Хто душу вклав у тебе. Твоїй пристрасті

Зарадить я хотіла, не вдалось, на жаль.

Вдалося б - хист мій нині вихваляла б ти:

Про розум наш звичайно судять з успіху.

ФЕДРА

Ні правди тут, ні пільги. Мов ножем мене

Ударила - й шукаєш гарних слів тепер.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

Мовчу. Одне додам лиш: хай я схибила,

700] Але не все пропало - ще врятуєшся.

ФЕДРА

Ні слова більше! Вже від тебе чула я

Поради, й до біди лиш довели вони.

Тож годі! Забирайся, та й про себе ти

Подбай: собою краще я займусь уже!

(Годувальниця відходить).

А ви, жінки трезенські з роду знатного,

Одне моє прохання звольте виконать:

Що чули тут, - ніде не розголошуйте.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Про біль твій, присягаюсь Артемідою,

Дочкою Зевса, до кінця мовчатиму.

ФЕДРА

710] Гаразд. А я от, перебравши подумки [130]

Всі засоби, один лиш, рятівний, найшла,

Що дітям дасть нагоду жити чесними

Й мені поможе навіть у такій біді.

Бо й Кріту не знеславлю, краю рідного,

Й перед Тесеєм, мужем, осоромлена

Не стану, лиш би душу врятувать свою.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Яке ж ти непоправне зло намислила?

ФЕДРА

Померти хочу. Тільки як - обдумаю.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Май розум!..

ФЕДРА

Ти розумна - раду кращу дай.

720] А я Кіпріду владну - це ж вона мене

Занапастила - звеселю, загинувши

Ще нині, жертва нищівної пристрасті.

Та смерть моя нещастям стане іншому,

Хто на чужих стражданнях вибудовує

Свою чесноту. Скоро, причастившися

До мого болю, він навчиться скромності!

(Входить у палац).

СТАСИМ ДРУГИЙ

ХОР

Строфа І

В надра печерні землі,

В темінь, пірнути б!

Або птахом - ген у небо

730] Легкокрило злетіти в пташиній зграї,

Щоб сягнуть Адріатики

Й далі - хвиль Ерідану,

Де в отецьку бездонну хлань

Доньки Сонця сумні, журні,

За Фаетоном ридаючи,

Сліз рясних бурштиновий блиск,

Туги сповнені, ронять...

Антистрофа І

Ген, де сади Гесперид

Солодкоспівних,

740] Там, де віти злотоплідні, [131]

Де володар глибин обриває дальшу

Суднам путь по морській воді

Й неба грань визначає,

Що на плечах Атлантових!..

Де край ложа отця богів

Грають джерела амбросії,

Де земля-благодійниця

Щастям живить безсмертних.

Строфа II

О судно білокриле! Дарма

750] 3 Кріту дальнього мчало ти

Ген по морю шумкому

Володраку мою - з оселі,

Сповненої щастя,

На весілля, що стало журбою.

З Кріту птах лиховісний

Проводжав тоді вітрило

Чи стрічав в Афінах славних,

У Муніхію, в затоці,

Лиш на берег ви ступили,

760] Корабель на прив'язі лишивши?

Антистрофа II

От Кіпріда й разить її:

Шал злочинної пристрасті

Рве їй, страдниці, душу.

Невимовного повна горя,

В шлюбному покої

В'яже зашморг на білій шиї:

Долі своєї жахнувшись,

Честь воліє врятувати,

Аніж вік ганьбою жити.

770] Силоміць із свого серця

Півжива, зціпивши зуби,

Вириває ту любов тернисту.

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

(за сценою)

Ой-ой!..

Сюди, хто коло дому, помогти спішіть!

Володарка, жона Тесея, - в зашморгу!.. [132]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ну ось воно, нещастя: вже нема між нас

Велительки - в петлі тугій повиснула!..

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

(за сценою)

Ну що таке? Чому ж то не спішить ніхто

З ножем двогострим, щоб петлю розрізати?

ОДНА ІЗ ХОРУ

То що? Ввійти нам у палати, подруги,

780] Й володарку нещасну із петлі звільнить?

ДРУГА ІЗ ХОРУ

Хіба нема молодших серед слуг когось?

Надмірна пильність теж не до добра веде.

ГОДУВАЛЬНИЦЯ

(за сценою)

Кладіть сюди нещасну, тіло випряміть...

Гірку ж господар дому зустріч матиме!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Таки померла, видно, безталанниця:

Вже тіло, чую, на постелі вміщують...

Входить з вінком на голові Т є с є й .

За ним - сторожа.

ТЕСЕЙ

(до хору)

А що це тут у домі? Що за крик такий?

Служниці лементують - чутно здалеку.

Нема, щоб двері відчинити радісно

790] Переді мною - з храму ж повертаюся...

Чи що з Піттеєм (у літах же) трапилось?

Хоча й похилий, та якби покинув нас,

До тіней відійшовши, всі б заплакали.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Біда, Тесею!.. Та не старець винен тут:

Відходять і молодші - от що боляче.

ТЕСЕЙ

О горе!.. Чи з дітей хто не помер бува?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Усі живуть. Померла - їхня матінка.

ТЕСЕЙ

Ти що?.. Жона померла? Як це трапилось? [133]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Петлю сплела для себе - і повисла в ній.

ТЕСЕЙ

800] Звелась од туги? Болю?.. Що тут сталося?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Сама не знаю... Щойно ж я прийшла сюди,

Тесею, щоб над горем твоїм сльози лить.

ТЕСЕЙ

Гай-гай!.. А ще й вінок он на чолі моїм...

А ще ж іду, нещасний, від оракула!..

Ану збивайте, слуги, всі замки з дверей,

Всі засуви, хай бачу скорбний образ той -

Жону, що, вмерши, прирекла й мене на смерть!

Відчиняються двері палацу. На ложі, яке оточили слуги, - тіло

Федри.

КОММОС

ХОР

О безталаннице! Як настраждалась ти!

Як постаралася,

810] Щоб дім цей,мов од грому, нині в прах упав!

Гай-гай!.. От де шал - так на життя своє

Власне завзятися, сліпо скорившися

Долі неприязній!..

Хто ж із богів, скажи, занапастив тебе?

ТЕСЕЙ

Строфа

О який біль страшний нині й мене вразив!

З-поміж мук усіх - найжорстокіша!..

На мене й дім мій, доле, важко впала ти -

Якийсь понурий месник поселився тут!

Те, що життям було, - вже й не життя тепер!

820] Наче вали морські - біди одні довкіл,

Ані їх подолати, вплав пустившися,

Ні випірнуть ніколи не зумію вже!

Слово яке знайти, щоб описати ним

Долю, жоно, твою - найнешасливішу?..

Мов пташка, що з долоні в небо випурхне,

Так ти - під землю, в млу Аїду канула.

Як тут не плакати?.. Як не печалитись?..

Видно, із предків хтось гріх за собою мав -

От і мене тепер [134]

830] Б'ють небожителі карою пізньою!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Не ти один страждаєш, о володарю,

Не ти один утратив свою подругу!

ТЕСЕЙ

Антистрофа

Хочу під землю я!.. Хочу у млу зійти,

Там я лежатиму, мертвий, у темряві!

Без ласки-бо твоєї - як я житиму? -

Не тільки ти померла - вмер і я в тобі.

Хто повість мені, що за зло страшне

У душі твоїй загніздилося?..

То скаже хтось, нарешті? Чи даремно тут,

840] В моєму домі, слуги ходять юрмами?..

О горе, горе яке

Через жону свою дома побачив я -

Нестерпне, невимовне!.. Все! Кінець мені:

Пустельно стало в домі. Діти - сироти...

Кинула мужа ти, о найжаданіша

3-між усіх жінок, де лиш бачить їх

Ясне сонце вдень,

А вночі - зірки, що з висот зорять!

ХОР

Справді нещасний ти: горем, скорботою

850] Дім переповнений!..

Бачу смуток твій - от і сльози ллю.

Лихо ще одне

Передчуваючи, вже давно тремчу.

ТЕСЕЙ

Стривай!..

А що це за табличка он прикріплена

їй до руки?.. Недобрий знак іще якийсь?

Чи щодо ложа й діток розпорядження

Дає, нещасна?.. Може, вимага чогось?

Спокійна будь: у дім цей, поки житиму,

Не вступить інша, ложа не торкне мого.

860] Та ось і відтиск персня щирозлотого

Покійниці - печатка, дорога мені...

Ану шнурочок розв'яжу, щоб глянути,

Яку то звістку від очей приховано.

(Читає листа).

ХОР

Гай-гай!..

Лихо на лихові бог нагромаджує!.. [135]

Після всього, що тут, наче у сні жахнім,

Сталось, життя моє - то не життя тепер.

Бо відійшла від нас - більше нема її!..

Доме страдницький владарів моїх!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Небесна сило, не руйнуй гнізда цього,

870] Вшануй моє благання: мов провидець той,

Знамення темне з лету птаха вгадую.

ТЕСЕЙ

О горе! Лихо з лихом обнялось нове -

Нестерпне, невимовне! Нещасливець я!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

А що таке? Скажи-но, мо', зараджу чимсь.

ТЕСЕЙ

Криком німим кричить слово написане!

Вже не втекти відсіль! Вже я повержений!

Що то за спів жахний вдарив до віч мені,

Тричі пропащому!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Не про добро, як видно, говоритимеш.

ТЕСЕЙ

880] Горя жахливого, непереборного,

Зуби зціпивши, все ж - не затаю в собі...

Краю мій батьківський!..

Торкнутись мого ложа Гіпполіт посмів,

Зневаживши Кроніда всевидющого!

О батьку Посейдоне, що сповнить мені

Дав згоду три бажання! Ось одне із них:

Убий ти мого сина. Не додай йому

Ні дня, якщо правдиву обіцянку дав!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Назад візьми те слово, о велителю,

890] Молю, бо пожалкуєш - буде пізно вже!

ТЕСЕЙ

Нізащо! Я з вітчизни прожену його -

Одним із двох ударів буде вражений:

Або під землю Посейдон померлого

Пошле, моє прохання поважаючи,

Або в чужому краї, наблукавшися,

Сконає сам, нарешті, неоплаканий. [136]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

А ось і син твій, Гіпполіт, іде сюди

Якраз до речі. Гнів одкинь, володарю,

І будь для свого дому найзичливішим!

ГІППОЛІТ

900] Здаля твій крик почувши, батьку, зараз же

Прибув я. Та не знаю, що тут сталося, -

Довідатись од тебе хочу, першого.

(Помітивши труп).

О горе!.. Що це?., бачу, ось жона твоя

На ложі - мертва. Як-то не здригнутися?

Я ж був тут нещодавно - світла денного

Вона ще не цуралась, як і кожен з нас.

Що трапилося з нею?.. Як загинула?..

Від тебе хочу, батьку, вчути відповідь.

Мовчиш? Мовчанка в горі - не порадниця.

910] Бо наше серце, що жадає знати все,

Плекає і в нещасті до знання жагу.

Від друзів, - не кажу вже про рідніших ще,

Ніж друзі, - гріх біду свою приховувать.

ТЕСЕЙ

Глупоті вашій, люди, чи десь є межа?..

Чого лиш не одкрили, не придумали,

В якому лиш мистецтві не вправлялися,

В одному ж - безпорадні: не навчились ви

Розсудливим зробити безрозсудного.

ГІППОЛІТ

Ото б мудрець був справді гідний подиву,

920] Хто б розуму додать міг нерозумному!

Але чи впору всі ці мудрі тонкощі?..

Боюсь, од того болю ти з ума звихнувсь.

ТЕСЕЙ

Якщо про друзів мова, люди б мусили

їх пізнавати якось, мати знак чіткий,

Хто вірний, хто - нещирий, схильний зрадити.

Подвійний варто й голос мати кожному:

Один правдивий, другий - хай вже будь-який,

Щоб од неправди правда відрізнялася

На звук, тоді в оману б нас не вводили.

ГІППОЛІТ

930] Чи хто з близьких на мене нашептав тобі

Брехню - й невинно через те страждатиму?

Я вражений: та мова потрясла мене,

Бо так од глузду відійшла здорового! [137]

ТЕСЕЙ

На що лиш та людина б не наважилась?

Чи взагалі десь є межа зухвалості?..

Якщо ж вона і далі все зростатиме,

Й нащадки раз од разу будуть гіршими

Від предків, - доведеться землю ще одну

Додати до цієї, бо ледь-ледь уже

940] Вона вміщає підлих та негідників.

Погляньте-но на цього: хоч і син мені, -

Споганив моє ложе, наймерзенніший:

Покійниця виразно це засвідчила.

Якщо посмів ти словом осквернить мене,

То батькові своєму ще й у вічі глянь!

Це ти, що із богами, незрівнянний муж,

Спілкуєшся? Ти - чистий, незіпсований?..

Не буду вже я вірить похвальбі твоїй -

Богів за слабоумних не прийматиму!

950] Тепер хизуйся! Подури тепер когось

Харчем рослинним! Удавай натхненого

Орфеєм, дим писань пустих шануючи! -

Спіймався на гарячім. Од людей таких

Тікати всім я раджу: підкуповують

Поважним словом, а на думці - блуд гидкий.

Вона померла. Ну, а ти врятований?

Ця смерть тобі, поганче, стала вироком!

Хоч як тут присягайся, голос мертвої -

Найкращий, неспростовний довід злочину.

960] Ти їй нелюбий, скажеш: незаконний син,

Мовляв, лишень завада між законними.

Щось дивно: за твоє, що їй ненависне, -

Своє, щонайдорожче, віддала б життя?..

А ще ти запевняєш: темна хіть лишень

Жіноцтву притаманна. Юнаків назву,

Що від жінок ні трохи не безпечніші,

Коли Кіпріда в серце їм жагу ввіллє,

Та чоловіча стать їх виручає тут.

А втім, до чого все це? Ось же труп її -

970] Хіба ще є де свідок справедливіший?..

Віднині ти вигнанець. Геть з очей моїх!

Ні до Афін священних, ні до іншого,

Де владарюю, міста увійти не смій!

Якщо б я за цей злочин не скарав тебе,

То сам істмійський Сініс заперечив би,

Що мною він убитий: от хвалько, мовляв.

Скіронські кручі теж мене б не визнали

Захисником мандрівців од розбійника.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Кого тепер щасливим із людей назву? -

980] Що височіло щойно - нині в прах лягло. [138]

ГІППОЛІТ

Великий гнів твій, батьку, засліпив тебе.

Що ж до самої справи - красно мовиш ти,

Але, по суті, правдою не пахне тут.

Я перед людом говорить не навчений,

А радше в колі друзів та однолітків.

Бо й тут є міра: той - перед розумними,

А цей - перед юрбою промовляти звик.

І все ж я мушу, у біду потрапивши,

Язик свій розв'язати. З чого ти почав,

990] Накинувшись на мене, мовби й справді я

Не в силах оправдатись, відповім на те:

Ось бачиш землю, небо? Не родивсь під ним

Чистіший хтось од мене, хоч ти як переч.

Насамперед богів я шанувати звик,

А щодо смертних - лиш із справедливими

Дружу, що ні самі не здатні зла чинить,

Ні помагати іншим, що до зла швидкі.

Й до приятелів, батьку, я однаковий:

Присутні чи відсутні - не беру на сміх.

1000] Спіймав мене, гадаєш, на гарячому?

Безглуздя! Ще ж не знав я жінки жодної.

А про любовні втіхи я чував лишень

Та на малюнках бачив. А що серцем я

Цнотливий, то - не дуже й приглядавсь до них.

Та цим, як бачу, ти не переконаний.

То зваж: заради чого б я на блуд ішов:

Чи вродою направду перейшла вона

Усіх жінок? Чи, ложем спадкоємиці

Заволодівши, думав дім посісти твій?

1010] Тоді я був би дурнем найбезглуздішим.

Чи, може, влада вабила б розумного?

Та ж ні! Хіба жадоба самовладності

Здоровий глузд людині б геть затьмарила.

Мені б хотілось на змаганнях еллінських

Добути перемогу. В місті - й другим я

Хай вік втішаюсь місцем між обранцями.

Лиш так безпечно можна домогтись чогось

І в більшій, ніж володар, бути радості.

Одне сказать ще маю, решту знаєш ти:

1020] Якщо б мені подібний в мене свідок був,

Якщо б велась ця справа при жоні твоїй

Живій ще, ти б дізнався, хто провинен тут.

Тепер я свідком Зевсом присягаюся

Й Землею, що ніколи б я торкнуть не смів

Жони твоєї. Не було ні в намірах,

Ані в думках такого. А неправда це -

Хай згину, безпритульний, у краю чужім! [139]

І хай, коли я винен, ні земля сира

Кісток моїх не прийме, ані моря хлань!

1030] А щодо неї, то чи страх згубив її -

Не знаю; більше й слова не скажу про це.

Цнотливою здається, цноті зрадивши,

А я, зберігати цноту, - звинувачений.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Гадаю, ти достатньо оправдав себе:

Богами ж не намарне присягаються.

ТЕСЕЙ

Ти бачив словоблуда? Взявся смирністю

Зм'якшити мою душу. А на ділі що?..

Зневажив ложе шлюбне батька рідного!

ГІППОЛІТ

Й тобі дивуюсь, батьку: якби ти моїм

1040] Був сином, а я - батьком, то за гріх такий -

Насильство над жоною - не вигнання я,

А смертю покарав би, не вагаючись.

ТЕСЕЙ

Розумна річ! Одначе, не так легко ти,

Як сам собі придумав, маєш згинути:

Негайна смерть - це ласка для негідника.

Світ за очі пішовши з краю рідного,

Життя в нужді закінчиш на землі чужій.

Така за злочин плата нечестивцеві.

ГІППОЛІТ

О горе! Не діждавшись, поки часу плин

1050] Розсудить нас з тобою, проженеш мене?

ТЕСЕЙ

Якщо б лиш міг, - за море, за Атлантів край

Прогнав би - ось такий ти став ненависний!

ГІППОЛІТ

Ось так, без суду? На присяги й докази

Не зваживши? Провидців не послухавши?..

ТЕСЕЙ

А що тут ще гадати? Чи ж то лист оцей

За всіх не свідчить? Віщуни ж нехай собі

До тих птахів на небі приглядаються!..

ГІППОЛІТ

Чому, боги, мовчання на вустах моїх?

Шануючи присягу, сам себе ж гублю. [140]

1060] А врешті, хто б повірив? Надаремно лиш

Присягу б я порушив, щойно складену.

ТЕСЕЙ

Допік же ти своєю святобливістю,

Поганче! Геть із краю! Геть з очей мені!

ГІППОЛІТ

Куди подамся, бідний? Хто притулок дасть

Вигнанцю, що так тяжко звинувачений?

ТЕСЕЙ

Таких шукай, хто згоден у сім'ї своїй

Пригріти лиходія та розпусника!..

ГІППОЛІТ

Як боляче!.. Аж сльози навертаються! -

Негідником, злочинцем видаюсь тобі?..

ТЕСЕЙ

1070] Тоді б сльозу пускав ти передбачливо,

Як батькову дружину зневажати бравсь!

ГІППОЛІТ

Безмовні стіни дому! Якби голос вам -

Посвідчили б, чи справді я лихе чинив!

ТЕСЕЙ

Німих скликаєш свідків? Ну, а тіло це

Німе хіба не свідчить, що чинив-таки?

ГІППОЛІТ

О горе!..

Собі ж, навпроти ставши, в вічі б глянути

І над собою ж досхочу наплакатись!..

ТЕСЕЙ

Найбільше сам себе ти шанувати звик,

А мав би, як годиться, - батька з матір'ю.

ГІППОЛІТ

1080] О мати бідна!.. О як гірко сином буть

Нешлюбним!.. Хай нікому не доводиться!

ТЕСЕЙ

Гей, слуги! Чи не чули? Заберіть його!

Сказав же я: вигнанням він покараний!

ГІППОЛІТ

Нехай лишень торкне хто - жалкуватиме.

Ти сам, коли завзявся, прожени мене. [141]

ТЕСЕЙ

Як слів не розумієш - буком вижену

Й докорами сумління не каратимусь!

ГІППОЛІТ

Нема рятунку, видно!.. Нещасливець я!

Що знаю, - неспроможний того висловить.

1090] Латони дочко, серця мого радосте,

Супутнице на ловах! Мушу геть іти

З Афін славетних! Краю Ерехтеєвий

І місто, прощавайте! Прощавай навік

Трезенська, для юнацтва щедра втіхами

Рівнино! Вже ж тебе не озиратиму!..

Краяни, друзі милі! От і нам пора

Прощатися. З вітчизни проведіть мене!

І хай не вірить батько - не зустрінете

Повік такого мужа бездоганного.

(Відходить разом з мисливцями).

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

Строфа І

1100] Тільки-но думать почну над високим богів

провидінням, -

Журба відступає.

Але сумнів гризе мене знову,

Тільки-но гляну на вчинки людей, на важку їхню долю:

Повне мінливості все довкіл,

Непостійність - на кожному кроці

Підстерігає смертних.

Антистрофа І

От якби з ласки богів мені випала доля щаслива -

Життя безтурботне,

Що не зранює душу стражданням!

1110] Щоб ні суворих засад не триматись, ані легковажних.

Скромно б отак мені з дня на день,

Не противлячись плинові часу,

Тим, що живу, - втішатись!..

Строфа II

Нині ж захмарена в мене душа і згасла надія:

Ясну зорю, блиск Афін,

Найсвітлішу оздобу Еллади

Батьковий гнів на очах у нас щойно [142]

Прогнав навік у чужинний край!

О побережжя Трезана піщане!

1120] Гірські яруги, де з гончими він

Звіра виловлював по чагарах -

Супутник Артеміди!

Антистрофа II

На колісницю, що в неї запряжені коні венетські,

Не ступиш ти, щоб навскач

Вони берегом, буйні, промчали.

Й гомону струн невсипущої ліри

Не вчує більше твій батьківський дім.

Закути в лісі, що милі Діктінні,

Вінками нікому буде встелять.

1130] Юних суперниць, що марять тобою,

Вигнання твоє примирить.

ЕПОД

А я весь вік долю твою

Оплакувать буду бездольну!

О мати нещасна, дарма, дарма

Ти сповила дитину!

Богам - докір мій!

Подружні харити, навіщо ж ви

Невинного з дому прогнали в світ -

На чужину далеку?..

ЕПІСОДІЙ ЧЕТВЕРТИЙ

Входить вісник.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

1140] Супутник Гіпполіта, бачу, йде сюди

Поспішно, чимось дуже він схвильований.

ВІСНИК

Володаря Тесея де б найти я міг,

Жінки? Спровадьте, як дорогу знаєте.

А, може, в цьому домі, у покоях він?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Та ось же він виходить, на порозі став.

ВІСНИК

Тесею! Гідне смутку повідомлення

Тобі, усій громаді міста славного -

Афін та всій трезенській стороні несу. [143]

ТЕСЕЙ

А що таке? Чи, може, знов біда яка

1150] Негадана сусіднім двом містам грозить?

ВІСНИК

Нема вже Ппполіта - скажу коротко.

Ще дивиться, та душу видихає вже...

ТЕСЕЙ

А що з ним? Чи дружину звабив ще чиюсь,

І налетів на нього муж розгніваний?

ВІСНИК

Згубили власні коні безталанного

Й твоє прокляття, що морському владарю,

Отцю своєму, проти сина мовив ти.

ТЕСЕЙ

Богове! Посейдоне! Ти без сумніву -

Мій батько, бо прокльони мої виконав!

1160] А як загинув? Як, жезлом караючи,

Вразила Справедливість мого кривдника?

ВІСНИК

На березі піщанім, де прибій шумить,

Я буйні гриви рисакам розчісував

І плакав, посланець-бо сповістив уже,

Що більше не ступати Гіпполітові

По цій землі: вигнанням ти скарав його.

Прибув і сам він скоро й повторив оту

Печальну звістку. Позад його друзі йшли -

Однолітки - юрбою незчисленною.

1170] Нарешті мовив, плач свій перссиливши:

«Дарма ридаю. Слід коритись батькові.

Впрягайте ж коней, слуги, і не гайтеся.

Це місто - не моє вже: в чужину іду».

Усі заметушились; ледве мовив те -

А вже четвірку рисаків запряжених

У повіз підвели ми до господаря.

І тут же махом він на передок стрибнув,

Схопив із бильця віжки звичним порухом.

А далі, знявши руки, до богів звернувсь:

1180] «Якщо я, Зевсе, підлий, - краще згинути!

Та хай відчує батько - чи ще житиму,

Чи вмру, - як тяжко скривдив сина рідного!»

І тут, кольнувши коней гострим пужалном,

Він рушив. Побіч віжок ми гуртом усім

При колісниці бігли за господарем

Дорогою, що в Аргос, в Епідавр веде.

Та ось пустельний перед нами край прославсь. [144]

А далі - побережжя, що спускається

До хвиль саронських, що в затоці хлюпають.

1190] Аж тут щось як не гримне, мовби Зевс метнув

Десь під землею громом, аж луна пішла.

На звук той стали коні стригти вухами,

Та й ми жахнулись: відкіля б узятись міг

Той грім, коли погода?.. Оком скинувши

На побережжя, велетенську вздріли ми,

До неба, хвилю, що скіронський берег весь

Плечима заступила, й не його лишень:

Закритий Істм був і стрімчак Асклепія.

Здуваючись, розпліскуючись піною,

1200] Снагу глибинну моря видихаючи,

До берега, де коні, хвиля ринула.

Ударила - й з кипіння білопінного

Страшна потвора - бик понурий випірнув.

Ревнув - і задвигтіла вся земля довкіл,

Одлунюючи грізно. Для очей людських

Нестерпним видавалось те видовище.

Та й коні ошаліли, жахом пройняті.

Візниця - тут уміння, як і досвіду,

Йому не позичати - в руки віжки взяв,

1210] Назад подавшись, як весляр, що веслами

Б'є воду, і всім тілом мов повис на них.

Але, вуздечку гризучи гартовану,

Рвонули коні - й ні руки керманича,

Ні віжок, ні розгонистого повоза

Для них мов не було вже. Лиш поверне він,

Напнувши віжку, на пісок, де скель нема,

Як бик той виринає перед повозом

Мов з-під землі - й на дибки четверня стає.

А мчить на скелі повіз - мовчки слідує

1220] І бик позаду нього; врешті колесо

В шаленому розгоні, розгарячене,

Ударилось об камінь - тільки хряснуло.

І шкереберть пішло все: розліталися

В усі боки і шпиці, й вісь поламана...

Заплутавшись у віжках, син нещасний твій,

Смертельними вузлами весь затягнений,

Поволочився - головою, тілом всім

Б'ючись об скелі, із страшними зойками:

«Гей, коні, в моїх стайнях одгодовані!

1230] Не рвіть мене на кусні! Все це батькові

Прокльони!.. Поможіть хто неповинному!..»

Допомогли б ми радо, й не один із нас,

Але були далеко. Чудом виплутавсь,

Нещасний, з віжок. Так і залишився там

Лежати й досі - ледве-ледве дихає.

А коні й та потвора - бик розлючений

Пропали, мов крізь землю провалилися. [145]

В твоєму домі я лиш раб, володарю,

Але ніколи в світі не повірю в те,

1240] Що син твій - непорядний. Хай би всі жінки,

Які лиш є на світі, перевішались,

Листами ж хай би Іду завалили всю, -

В його чесноті все ж не сумніватимусь!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Гай-гай! Отак неждано впав новий удар!

Від долі не втекти нам, не сховатися!..

ТЕСЕЙ

З ненависті до нього, потерпілого,

Ця вість мені приємна. Але з огляду

На небо, та й на нього (син же все-таки)

Ні тішитись не буду, ні тужитиму.

ВІСНИК

1250] Що ж далі?.. Привезти сюди нещасного

Чи там лишити? Як нам догодить тобі?

Подумай. Щодо мене - то не радив би

Жорстоким буть до сина безталанного.

ТЕСЕЙ

Сюди його! Хай в вічі гляну підлому,

Що прикидавсь невинним - небом скараний,

Тепер нехай провину заперечує!

Вісник відходить. Тесей залишається на сцені.

СТАСИМ ЧЕТВЕРТИЙ

ХОР

Богів, що не зносять ярма,

І смертних, Кіпрідо, гнеш,

Поневолюєш.

1260] Побіч тебе ширяє стрімкий,

Барвнокрилий Ерот -

Ген над чорною землею,

Над гомінливим морем;

Серце проймає вогнем, дурманить,

На кого впаде, осяйний:

Чи на звірів, що в горах

Та у водах живуть, на всіляке створіння,

Що годує земля під розжеврілим оком

Сонця, чи то на людей племена, -

1270] Над усім, що життя в собі чує,

Споконвіків лиш одна з-між богів

Ти владарюєш, Кіпрідо! [146]

ЕКСОД

Появляється А р т е м і д а .

АРТЕМ ІДА

Благородний сину Егея, тепер

Говоритиму я,

Артеміда, Латоною зроджена.

О Тесею, тебе ще й втішає те,

Що ти рідного сина нізащо вбив?

Повіривши сліпо жоні своїй -

Нещастю великому в вічі глянь!

1280] Чому досі від сорому не проваливсь

Ти під землю? Чому,

Перевтілившись, ген од болю свого,

Од провини на крилах не одлетів?

Бо ж однині у колі добрих людей

Тобі місця більше не буде.

Послухай же, як біди ті по черзі йшли.

Нічого не зміню вже, та хоч біль в тобі

Роз'ятрю. Син твій - поясню насамперед -

Не провинився; з честю із життя пішов.

1290] Жону, щоб теж померла не без гордості,

Зборола хіть: богиня, що ненавидить

Всіх нас, цнотливих, запалила серце їй

Жагою, аби сина твого прагнула.

Взялась Кіпріду подолати розумом,

Та няня проти волі лиш нашкодила:

Домігшися присяги, розказала все

Твоєму сину. Звісно ж, він і слухати

Не став. Але й, тобою звинувачений,

Присяги, святобливий, не зламав-таки.

1300] Одначе Федра, зради побоявшися,

Неправду написала, й твого сина тим

Занапастила: в цю брехню повірив ти.

ТЕСЕЙ

Гай-гай!..

АРТЕМІДА

Діймає, бачу, правда. До кінця ж однак

Дослухай мовчки - ще не так похнюпишся!

Згадай: три обіцянки батько дав тобі.

Одну - на сина ти звернув, негіднику,

Хоч міг був скерувати проти ворога.

Морський твій батько без лихого умислу

Вділив цю ласку: обіцяв - і виконав,

1310] Це ти злочинець - у його й моїх очах:

Ні суду не діждавшись, ні в провісників

Поради не спитавши, не замислившись, [147]

Не переждавши (час усе висвітлює) -

Прокляв ти сина, в одну мить убив його.

ТЕСЕЙ

Володарко, пропав я!..

АРТЕМІДА

Ти жахне вчинив,

Не на тобі, одначе, вся вина лежить:

Кіпріда, своїй люті догоджаючи,

Цього хотіла. Між богів такий закон:

Один чогось запрагнув - інший пакості

1320] Не чинить. Одні одним уступаємо.

То знай: коли б я Зевса не боялася -

Дошкульний сором нині б не палив мене

За те, що з-поміж смертних найлюбішого

Не врятувала. А тебе зловмисником

Назвати не дозволить незнання твоє.

Й жона твоя не словом - смертю власною

Тебе переконала, легковірного.

Отож найтяжче горе - на твоїй душі.

Але й мені нелегко: не радіємо ж,

1330] Боги, як гине чесний. Всіх лихих зате

Винищуємо, рід їх викорчовуєм.

Опираючись на слуг, на сцену входить окривавлений Г і п п о л і т .

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Та ось і нещасний: скривавлене

Юне тіло його,

Запеклась на русявих кучерях кров.

О доме печальний! З волі богів

Пригнітили тебе

В один день дві великі скорботи.

ГІППОЛІТ

Гай-гай!.. Гай-гай!..

Покривджений батьком, од кривдного

1340] Загибаю прокляття, пошарпаний

Безневинно... О горе! Горе!..

Мою голову тне блискавичний біль,

Аж у мозок раз по раз мов жалить щось.

Підождіть, далі йти вже несила!

Гай-гай!..

Ненависні коні мої, чи ж не я

Вас плекав, годував?..

І ось дяка така - розідрали мене.

Обережніше, слуги! Богами молю,

1350] Весь же в ранах я, легше торкайтеся!

Хто там з правого боку? Підрівнюйтесь, [148]

Як ступаєте, крок, щоб менше страждав

Нещасливець, кого в сліпоті своїй

Рідний батько прокляв. О Зевсе, глянь:

Шанувальник богів, бездоганний муж,

З ким у цноті ніхто не зрівнявсь іще, -

Із життя - ти це бачиш? - під землю йду,

У понурий Аїд!..

Надаремно чесноти тягар важкий

1360] Терпеливо я ніс поміж людом!

Гіпполіта кладуть на ложе, яке винесли з палацу.

Монодія

Ой-ой!.. Ой-ой!..

Переповнює біль мене, лютий біль!

Залишіть мене, люди, не руште!

Прийшла б уже швидше смерть рятівна!..

Покінчіть же зі мною, кінчіть уже

З нещасливим! Меча б мав двогострого -

Груди б наскрізь пробив

І приспав би навіки життя своє!..

О жахливе прокляття батька мого!

1370] За давній гріх моїх родичів

Перестрінула кара мене -

Ось поквапно чинить вона розправу,

Та чому наді мною? Чому?

Таж я нічим не провинивсь!

Ну, що тут іще сказать?..

Як же, як од болю того

Жорстокого, поки живий, звільнюсь?

Хай би мене в глибокий сон

Підземний бог опустив -

1380] у темну неминучість!

АРТЕМІДА

Яке ярмо тяженне нині гне тебе!

Через чесноту гинеш, безталаннику!

ГІППОЛІТ

Так-так!..

О подиху небесний!.. Як не мучусь я,

А щем пройшов солодкий тілом зраненим.

Чи ти десь тут, богине, славна ловами?

АРТЕМІДА

Я тут, твоя богиня, котру любиш так!

ГІППОЛІТ

Ти бачиш моє горе, о володарко?.. [149]

АРТЕМІДА

Таж бачу. Тільки плакать не дозволено.

ГІППОЛІТ

Іде від тебе друг твій, супровідник твій...

АРТЕМІДА

1390] Авжеж. Але ти й в смерті дорогий мені.

ГІППОЛІТ

Візниця, охоронець твоїх образів...

АРТЕМІДА

А все це - Афродіти підлі хитрощі!

ГІППОЛІТ

О горе! Вже я знаю, хто згубив мене!

АРТЕМІДА

Хотіла шани; цнота - їй ненависна.

ГІППОЛІТ

Одна лиш - трьох зі світу заразом звела.

АРТЕМІДА

Тебе, і твого батька, і жону його.

ГІППОЛІТ

Нещастям батька також переймаюся.

АРТЕМІДА

Йому богиня розум задурманила.

ГІППОЛІТ

Яке нещастя, батьку, потрясло тебе!

ТЕСЕЙ

1400] Пропав я, сину! Жить мені не хочеться!

ГІППОЛІТ

Тебе ще більше, ніж себе, оплакую,

ТЕСЕЙ

Якби то я, мій сину, замість тебе вмер!..

ГІППОЛІТ

Жорстокий твого батька, Посейдона, дар!

ТЕСЕЙ

Якби ж я того слова не сказав тоді!.. [150]

ГІППОЛІТ

Мене в такому гніві ти б однако вбив.

ТЕСЕЙ

Боги мій розум шалом затуманили.

ГІППОЛІТ

Якби-то міг і смертний проклинать богів!

АРТЕМІДА

Та годі. Гнів Кіпріди, що, завзявшися,

Веде тебе під землю, де імла нічна,

1410] За те, що ти цнотливий та розсудливий,

Гадаєш, я залишу невідомщеним?

Того, хто їй найбільше з-між людей усіх

Близький та милий, я, рукою власною

Метку стрілу пустивши, ув Аїд пошлю.

Тобі ж, о безталанний, за страждання ці

Дам почесті в Трезені небувалі ще:

Для тебе перед шлюбом свої кучері

Зрізатимуть дівчата і тобі в віках

Печаль, на сльози щедру, даруватимуть.

1420] Немовкнучий про тебе спогад житиме

В піснях дівочих. Пломінь, що палала ним

До тебе Федра, забуттям не вкриється.

А ти, Егея-старця славний паростку,

Візьми в обійми сина, адже вбив його

Ти ненавмисне; смертні ж помиляються,

Коли боги захочуть, - чи опрешся їм?

Тому-то, Гіпполіте, не гнівись, молю,

На батька: мусиш долі покоритися.

Прощай! На мертвих ми, боги, не дивимось:

1430] Останній подих осквернив би вічі нам,

Тобі ж недовго, бачу, цього лиха ждать.

ГІППОЛІТ

Прощай і ти, блаженна! Не засмучуйся,

Що дружбі нашій довгій нині край настав.

На батька, як ти радиш, я не гніваюсь:

Тебе я завжди слухав і коривсь тобі.

Та вже мені встеляє очі темрява...

Артеміда відходить.

Підтримай, батьку! Омліваю, никну весь...

ТЕСЕЙ

Ой, що ти, що ти, сину? Пожалій мене!..

ГІППОЛІТ

Ну, ось і все... Підземну браму бачу я... [151]

ТЕСЕЙ

1440] Лишаєш батька під вагою злочину?..

ГІППОЛІТ

Знімаю з тебе, батьку, цю вагу страшну.

ТЕСЕЙ

Невже?.. Й від крові, що пролив я, звільнюєш?

ГІППОЛІТ

Посвідчить Артеміда, славна лучниця.

ТЕСЕЙ

Як гарно, благородно ти з отцем повівсь!

ГІППОЛІТ

Прощай же, батьку, зоставайся в радості!

ТЕСЕЙ

Оплакую твій розум - світлий, лагідний!..

ГІППОЛІТ

Дітей тобі таких же, рідних, зичу я!..

ТЕСЕЙ

Кріпися, любий сину, не лишай мене!..

ГІППОЛІТ

Кріпився, поки сила... До межі дійшов...

(450] Спіши обличчя, батьку, вкрити синові!

ТЕСЕЙ

Афінська славна земле, краю збройної

Паллади! Що за мужа ви втрачаєте!..

Не раз, Кіпрідо, я згадаю злочин твій!

Слуги виносять Гіпполіта. За ними відходить Тесей.

ХОР

(покидаючи сцену)

На все наше місто неждано впав

Цей жахливий удар.

І сльози проллються, потоки сліз:

Великих людей торкнулась біда -

Тому й скорбота велика.

ПРИМІТКИ

«Гіпполіт» - одна з небагатьох трагедій, що принесла поетові першу нагороду. В давнину її називали ще «Гіпполіт, що несе вінок» (див. р. 72 наст.), щоб відрізнити її від раніше написаної, яка не збереглася, трагедії Евріпіда «Гіпполіт, що заслонюється плащем». Дія ранішої трагедії відбувалась в Афінах (а не в Арголіді, у місті Трезені, як у другому варіанті трагедії); Федра, скориставшись відсутністю Тесея, сама призналась Гіпполітові у своїй пристрасті, і той з сорому заслонився плащем. Глядачі, очевидно, обурились поведінкою героїні, й Евріпід був змушений внести суттєві зміни. Одначе саме на перший варіант орієнтувався і Сенека у своїй «Федрі», й Овідій у «Героїдах».

4. Од Понту... до... меж Атлантових... - тобто від Чорного моря до Гібралтару; такими, за уявленнями стародавніх, були межі заселеного світу (див. прим, до рр. 732-748).

10-11. ...Амазонки син, Тесея парость... - Тесей, вирушивши з Гераклом проти войовничих амазонок, що селились на Кавказі в районі ріки Термодонт, захопив їх владарку Антіопу; вона й народила йому Гіпполіта.

12. Літтея вихованець... - Піттей, або Пітфей (див. прим, до «Медеї», р. 679) славився мудрістю та благочестям.

17. ...з дівою... - тобто Артемідою.

25. Пандіона край, ниви Кекропові (р. 34) - див. прим, до «Медеї», р. 665.

26. ...таїнства побачить... - Мова йде про Елевсінські містерії - таємничі обряди, засновані начебто самою богинею родючості Деметрою; відбувались вони в Елевсіні, що поблизу Афін.

27. ...Федрі з роду славного... - Федра була дочкою крітського царя Міноса і Пасіфаї; після смерті Антіопи стала другою дружиною Тесея.

35. Лаллантіди - сини велетня Палланта, двоюрідні брати Тесея; при спробі відібрати у Тесея владу були ним перебиті.

44. Владар моря - Посейдон, що був божественним батьком Тесея.

61-71. Супровідники Гіпполіта утворюють побічний хор; основний хор виступає на орхестру пізніше (р. 118).

140. Пан - див. прим, до «Медеї», р. 1172.

141. Геката - див. прим, до «Медеї», р. 396.

142. Корібанти - див. прим, до «Вакханок», рр. 58-59. 165. Небесна діва - Артеміда, що опікувалась породіллями.

231. Четвернею... венетською. - Венети, що оселились на північному побережжі Адріатичного моря, славились породистими кіньми.

337-339. Пасіфая (див. прим, до р. 27), запалавши пристрастю до бика, народила Мінотавра - страховисько з людським тулубом і бичачою головою. Сестра Федри, Аріадна, допомігши Тесеєві вбити Мінотавра, вивела героя з лабіринту з допомогою клубка ниток. Одначе, повертаючись до Афін, Тесей залишив сонну Аріадну на острові Наксос, де вона стала дружиною Вакха (Діоніса).

375. Земля Пелопа - Пелопоннес.

534. Ерота звичайно вважають сином Ареса (або Гермеса) й Афродіти (див. прим, до «Медеї», р. 530), і лиш тут він названий сином Зевса.

535. Алфей - найбільша річка Пелопоннесу, на правому березі якої було посвячено Зевсові місто Олімпія; йдеться про зв'язані з олімпійськими іграми жертвоприношення. Піфійські святині (р. 537) - славнозвісні дельфійські храми Алоллона.

[438]

546-554. Діву, яка не була... -тобто Іолу, дочку ехалійського володаря Евріта. Син Алкмени Геракл, щоб оволодіти Іолою, зруйнував Ехалію, вбив Евріта. Одначе його весілля з Іолою виявилося нещасливим: Гераклова дружина, щоб привернути мужа, дала йому одяг, просякнутий вбивчою отрутою - кроц'ю кентавра Несса.

558. ...неньку Вакха, що двічі родивсь... - тобто Семелу, дочку Кадма (див. прим, до «Геракла», р. 5). Забажавши побачити Зевса, що П покохав, в усій його величі, вона запалала від блискавичного вогню, який оточував володаря богів. Гинучи, Семела народила Діоніса; недоношеного сина Зевс зашив собі в стегно й носив, поки той вдруге не з'явився на світ.

678-679. ...небесний мій Отець... - тобто Зевс: Мінос, батько Федри, був сином Зевса і Європи.

732-748. Ерідан - міфічна ріка, ототожнювана з По (згадка про Адріатіку): за переказом, у неї впав повержений Зевсовою блискавкою Фаетон; доньки Сонця (Геліади), .його сестри, оплакували брата бурштиновими сльозами, перемінившись із туги в тополі. Сади Гесперид, дочок Атланта і німфи Геспериди, знаходились десь на крайньому заході (Гібралтар), де Атлант тримає на своїх плечах небосхил, де володар глибин Посейдон вузькою протокою обриває «суднам путь по морській воді», де «грають дже'рела амбросії» - їжі богів, де ложе отця богів, на якому Зевс уперше з'єднався з Герою.

758. Муніхій - афінська гавань на схід від Пірея.

790. ...з храму ж повертаюся... - На відміну від першого «Гіпполіта», де Тесей перебував у мандрівці до підземного царства, тут він відвідував якийсь храм.

815-830; 833-848. Строфи, де промовляє Тесей, побудовані, на на чергуванні ліричних двовіршів; так званих дохміїв (-ОО-О-), що виражають схвильованість, з декламаційними ямбічними триметрами. В перекладі тут, як і в інших місцях, зроблено спробу передати ритмічні особливості оригіналу.

951-952. Удавай натхненого Орфеєм... - Тесей іронізує над причетністю Гіпполіта до вчення орфіків (див. прим, до «Алкести», р. 986-987), що визнавали лише рослинну їжу, оскільки вірили у переселення душ.

975-978. Сініс - розбійник, що жив на Корінфському перешийку; захоплюючи подорожніх, він прив'язував їх до верхівок двох сосон; випрямляючись, сосни розривали жертву навпіл. Скірон - розбійник, який підстерігав людей на скелі, що між Мегарою та Аттікою; змушував їх мити йому ноги, а потім зіштовхував у море. Одного й другого вбив Тесей.

1057. До... птахів... приглядаються!.. - Йдеться про поширене у давнину віщування з лету птахів.

1080-1081. ...гірко сином буть Нешлюбним. - Мати Гіпполіта, амазонка, не була громадянкою Афін, тому її син вважався позашлюбним (див. також прим, до «Медеї», рр. 596-597).

1090. Латони дочка - Артеміда, Діктіина (р. 1128).

1137. Харшпи - три дочки Зевса й Евріноми, супутниці Афродіти, богині радості й жіночої принади.

1186. Дорогою... в Епідавр... - Дорога з Трезена в Епідавр проходить гористим суходолом, а не вздовж моря, як це описує Евріпід, щоб зробити можливою появу повторного морського бика.

1242. їда - йдеться, очевидно, не про гірське пасмо поблизу Трої, а про однойменну гору на Кріті, звідки походить Федра.

1370. Хоч Евріпід, на відміну від своїх попередників, причину всіх бід бачить у скаламученій пристрастями людській душі, тут, за традицією, згадується якийсь «давній гріх... родичів».

1412-1413. Того, хто їй милий... - тобто Адоніса, прекрасного юнака, що його покохала Афродіта; Адоніс одначе загинув не від стріли, пущеної Артемідою, а на полюванні, від кабана.

© Aerius, 2003

Геракл

Переклад А.Содомори

© Евріпід

© А.Содомори, 1993

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.:153-198.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

ДІЙОВІ ОСОБИ

ГЕРАКЛ

АМФІТРІОН

МЕГАРА

ТЕСЕЙ

ХОР ФІВАНСЬКИХ СТАРЦІВ

ЛІК

ІРІДА

ЛІССА

ВІСНИК

Дія відбувається перед палацом Геракла у Фівах.

ПРОЛОГ

Перед палацом на східцях вівтаря Зевса Рятівника сидять Амфітріон, Мегара і три малі сини.

АМФІТРІОН

Амфітріона хто б не знав аргоського?

Із Зевсом ложе він ділив, Алкея син,

Онук Персея, батько нездоланного

Геракла? Так, у Фівах я свій дім заклав,

Де земнородних плем'я проросло з ріллі, -

Мужі, з яких лиш горстку пощадив Арес.

їх діти, внуки - тут, у місті Кадмовім.

Од них Креонт родився, Менекея син,

Владар земель цих, А Мегарі - батько він.

10] Весь люд кадмейський гучно прославляв її

Під звуки флейт весільних, як в оселю цю

Геракл із нею входив - із дружиною.

Одначе, Фіви - мій осідок - кинувши,

Жону Мегару й свояків, рішив мій син

Переселитись - жити в стінах Аргосу,

В краю кіклопів, звідки я був вигнаний

За кров Електріона. Щоб зарадити

Біді моїй - отчину повернуть мені,

Стократно заплатив він Еврістеєві:

20] Звільнив од чудиськ землю. Чи то Гери гнів

Його раз по раз жалив, чи гнав долі бич.

Трудних чимало довершивши подвигів,

Насамкінець він через гирло Тенару

В Аїд зійшов: потвору - пса тритілого

Мав вивести до світла, й не вернувсь відтіль.

Давно така йде чутка в місті Кадмовім,

Що Лік, який Діркею за дружину взяв,

У семибрамних Фівах був велителем.

А потім - близнюки два, Зевса пагони,

30] Зет з Амфіоном, білокінні владарі.

Так ось нащадок Ліка (Зветься також Лік)

Сам не фіванець - із Евбеї виходець,

Убив Креонта. Вбивши - править краєм тим, [155]

Безладдям скориставшись і незгодами.

Тож нам, які з Креонтом споріднилися,

Біда, як нині видно, чимала грозить.

Бо, поки син мій - у підземних закутах,

Теперішній владар наш, Лік, намірився

Скарати смертю всіх дітей Гераклових,

40] Убити й жінку, щоб одмити кров'ю кров;

Завзявсь іще й на мене (та який то муж

Із старця?), щоб ті діти, віку зрілого

Сягнувши, за Креонта не помстилися.

Так ось, у млу підземну вибираючись,

Мій син мені в опіку дав дітей своїх

З їх матір'ю у домі, щоб не згинули

Гераклові нащадки. Отже, сівши тут,

Рятунку жду від Зевса при жертовнику,

Що син мій благородний спорудив колись

50] На згадку про звитягу над мінійцями.

Тож сидимо тут, усього позбавлені -

Голодні, спраглі, голі - на землі сирій

Спимо, прилягши, бо ж із дому рідного

Нас вигнано - рятунку й не ждемо уже.

Одні з-між друзів - друзі на словах лише;

А справжні - помогли б нам, та снаги нема.

Ось так-то в горі... Хто хоча б на крихітку

Зичливим був до тебе, - не бажай тому

Шукати в скруті друга незрадливого.

МЕГАРА

60] О старче! Ти фіванців - аж не віриться! -

На місто вів тафійське, зруйнував його.

Так-так... Безсмертних воля - темна ніч для нас.

Була ж і я щаслива статком батьковим:

Багатством він пишався й володіннями,

Що меж не мали: довгим списом ширив їх,

На інших можновладців наступаючи.

І діток мав: мене ось шлюбом славним він

З Гераклом, твоїм сином, пов'язав колись.

Та нині - все пропало. Вмерти мусимо

70] І я, і ти, о старче, і Гераклові

Нащадки - діти!.. Марно я окрила їх,

Мов птиця - пташеняток неоперених.

Вони ж навперебій мене випитують:

«То де наш батько, мамо? Що ж то робить він?

Коли, нарешті, прийде?..» Свого татонька

Шукають, нетямущі. їх розраджую,

Як можу, казочками, та сама здригнусь,

Лиш рипнуть двері: діти - біля них уже:

Обнять коліна хочуть батька любого.

80] Яку ж надію, до рятунку шлях який,

О старче, вкажеш? Тільки ти - порадник мій. [156]

Ні з міста вийти нам не вдасться потайки -

Чи можемо змагатись із сторожею? -

Ані на поміч друзів покладатися

Не варто більше. Поділися ж думкою

Чимшвидше, смерть-бо поряд, годі гаятись!

Безсилі - та не будьмо безпорадними.

АМФІТРІОН

Ой, не в такому, дочко, ми становищі,

Щоб радами так легко розкидатися.

МЕГАРА

90] Чи болю мало? Чи життя цінуєш так?

АМФІТРІОН

І сонцю рад я, і надію теж люблю.

МЕГАРА

І я. Та що з надії безнадійної?..

АМФІТРІОН

Загайка різні біди виліковує.

МЕГАРА

Непевність же тим часом догризе мене.

АМФІТРІОН

А що, коли заблисне в скруті нинішній

Тобі й мені щасливий вихід, донечко?

А що, як чоловік твій, син мій вернеться?

Отож кріпися і подбай, щоб сліз гірких

Не проливали й діти: їх в оману вводь,

100] Дарма, що нещасливу, та потрібну їм.

Виснажується й горе, що людей гнітить,

Вітри не завжди мають міць однакову,

Щасливі - щастям не постійно тішаться,

Все сходиться, все знову врізнобіч іде;

Найкращим той є, хто й у скруті має ще

Надію; безнадія - знак лихих людей.

ПАРОД

На орхестру вступає хор п'ятнадцяти фіванських

старців, колишніх бойових соратників Амфітріона.

ХОР

Строфа І

Наверх до палацу насилу йду,

Де старця сивого ложе,

На посох опершись; тужливий спів [157]

110] Сную, наче той білоперий лебідь.

Один тільки голос од мене лишивсь,

Одна лиш тінь невиразна,

Що постане бува уві сні -

Хай тремка, та прихильна

До тих діток без батька, до тебе, мій

Сивочолий друже, й до тебе, що ждеш

Із Аїду, оплакуєш мужа.

Антистрофа

Хай важко вам, ноги, - несіть мене,

Все вище, не підгинайтесь!

120] Не кінь я, що тягне тяженний віз

Під гору, напнувши ремінні шлеї.

Візьмись, хто ослабнув, за руку мою,

За одяг: старцеві - старець

Допоможемо!.. Дружно колись

Ми пліч-о-пліч ставали

Молодими до бою, зімкнувши щити!

Величавим Фівам, вітчизні своїй

Ми не сором приносили - славу!

ЕПОД

Хор звертається поглядом до дітей Геракла.

Гляньте: в блиску їх очей

130] Впізнається дух Геракла.

Й доля батькова тяжка

їм у спадок залишилась.

Ми, однак, - їх боржники...

О яких захисників

Ти втрачаєш назавжди

В дітях тих, Елладо!

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

ПРОВІДНИК ХОРУ

Та до палацу, бачу, сам велитель наш,

Володар цього краю, наближається.

У супроводі сторожі появляється Лік.

ЛІК

Гераклового батька і жону його

140] Спитать, якщо це можна, - а володарю,

Гадаю, можна, - я хотів би ось про що:

Чому із смертю й досі зволікаєте? [158]

Яка ж надія при житті тримає вас?

Гадаєте, що батько діточок ось цих

Повернеться з Аїду? Надарма той плач

Розпочали ви, раз умерти мусите, -

І ти, хто гордий з того, що жона твоя

Од Зевса новим богом розродилася,

І ти, що мужем незрівнянним славишся.

150] Бо що таке Геракл твій? Вклав чудовисько

Болотне - Гідру? Лева вбив Немейського?

Але ж подужав не руками голими,

Як похвалявся, - скористався зашморгом.

Тому така зухвалість? Через це б я мав

Гераклових дітей од смерті вибавить?

Та й хто він? Сильний духом? На словах хіба.

Долав лиш звірів. Чим ще похвалитись міг?

Тримав щита в лівиці? Чи із списом став

На ворога близького? Ні - стрілу пускав,

160] Лякливих зброю, будь-коли втекти готов.

Не лук ознака мужніх; доказ мужності -

Коли незмигно в першій лаві дивишся

На спис, що прокладає рани-борозни.

І знай, що не безчесність, а завбачливість

У вчинку моїм, старче: я ж престол посів,

Креонта вбивши, що цим дітям дідом був,

Мегарі - батьком. Тож чи не зростатимуть,

Коли б і їх не вбив ще, юні месники?..

АМФІТРІОН

Якщо про сина йдеться, - Зевсу-батьку слід

170] Про нього дбати. Я ж, Геракле, мовою

Вкажу, наскільки муж цей помиляється.

І не стерплю, щоб так він зневажав тебе.

Про боягузтво спершу. Звинувачувать

Геракла в ньому - чиста нісенітниця!

Тут і безсмертних я за свідків матиму.

До блискавиці Зевса я звертаюся,

До повоза, в якому мчав Геракл, що вклав

Жахних гігантів земнородних стрілами

Й серед богів звитягу святкував гучну.

180] Й четвероногих, о нікчемо-владарю,

Кентаврів, що в Фолої, забіяк, спитай,

Кого з мужів назвали б найхоробрішим,

Хіба не мого сина - справді мужнього?

Спитай ще на Евбеї рідній, в Дірфія,

Чи хто тебе похвалить. Не засвідчать там,

На батьківщині, твого вчинку доброго.

Ти зневажаєш наймудріший винахід -

Стрілу летючу. Слухай, щоб розумним буть.

Гопліт - невільник власного озброєння.

190] Й коли з ним поряд боязливі воїни, [159]

То й сам, хоч і хоробрий, загибає він.

А спис зламавши, смерті не відверне вже

Від себе: нічим більше захиститися.

Хто ж луком володіє, - неабияка

У того перевага: сотні стріл здаля

Пускаючи, боронить інших воїнів,

А ворогів карає: з тятиви летить

На зрячих - смерть незрима, несподівана;

Себе ж на небезпеку, ставши осторонь,

200] Не наражає. Саме в цьому бачу я

Військову мудрість: бити супротивника,

Себе - щадити й не вповать на випадок.

Що думав, те сказав я про Гераклову

Хоробрість і, гадаю, відсіч дав тобі.

Ти задля чого хочеш цих дітей вбивать?

За що виниш їх? Лиш в однім розумний ти:

Дітей сміливця, будучи нікчемою,

Боїшся. Але прикро, що ми гинемо

Через твою нікчемність, бо страждати б мав,

210] Нахабо, саме ти од благородніших,

Якщо б явив нам ласку правдолюбний Зевс.

А хочеш у цім краї бути владарем, -

Дозволь нам на вигнання, в чужину, піти.

Не скривджуй- інших, щоб не буть покривдженим,

Коли захмарить твоє щастя бог якийсь.

Так-так!..

О земле Кадма! Мушу ще й до тебе я

Звернутись нині з гіркотою, з докором:

Така Гераклу дяка й діточкам його

За те, що сам колись він із мінійцями

220] Зітнувсь і волю для фіванців виборов?..

Не похвалю й Еллади, й не мовчатиму

Про кривду мого сина: чи ж не слід було

Дітей цих рятувати - збігтись еллінам

З вогнями, збройно, й борг сплатить Гераклові,

Що суходіл очистив і моря для них?

Ні Фіви за вас, діти, не вступилися,

Ані Еллада. Лиш на мене дивитесь,

Безсилого, а що я? Голос, тінь його.

Була колись та сила - та й минулася,

230] Тремтлива старість підступила, бачите.

А чув би міць колишню, то з мечем в руці

На кривдника б я вийшов - і скривавив би

Руду його чуприну, щоб тікав відсіль

Од мого списа - за краї Атлантові.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Хто чесний - чи не скаже слова влучного.

Як є нагода, хоч би й не промовцем був? [160]

ЛІК

Воюй, воюй словами, виговорюйся!

А я - ділами вже за все сплачу тобі.

На Гелікон же, слуги, на Парнас ідіть,

240] Хай дров там дроворуби понарубують,

А привезуть до міста - вколо вівтаря

Складіть їх стосом. Розгориться вогнище -

Спаліть оцих зухвальців! Час-бо знати їм,

Що не мертвець у Фівах при кермі стоїть -

Я сам за владаря тут, сам паную тут.

(До хору).

А ви, о старці, що мені перечите,

Не лиш дітей Геракла гірко будете

Оплакувать, а й долю дому власного,

Зазнавши лиха. Все це нагадає вам,

250] Хто правити тут має, хто - коритися.

ПРОВІДНИК ХОРУ

О ви, кого засіяв у ріллю колись

Арес, у змія хижі зуби вирвавши!

Чи не піднять нам зараз наші посохи,

Правиць опору, щоб скривавить голову

Цьому нахабі, зайді, не кадмейцеві,

Що сміє тут, негідник, верховодити?

І все ж безкарно панувать не дам тобі,

Не загребеш, неситий, праці рук моїх,

Кривавиці моєї. Як прийшов сюди,

260] Так підеш, лиходію. Поки дихаю, -

Не вб'єш дітей Геракла. Хоч яка глибінь

Землі б його вкривала, заступлюсь за них.

Цей край занапастивши, - нині правиш ним,

А хто рятівником був, - той покривджений.

Чи зайве щось роблю я, помагаючи

Відсутньому, що в млі підземній, другові?

До ратища, правице, пориваєшся...

Та що з того пориву? Неміч сковує,

А то б не смів ти нині називать мене

270] Рабом. У Фівах, де пануєш, міг би я

Прожити славно. Видно, бракне розуму

Громаді міста: не було б тут розбрату,

То й владаря такого б не діждалися.

МЕГАРА

Хвалю ваш запал, старці: адже гнів такий,

Якщо про друзів йдеться - друзів скрашує.

Та через нас не слід вам од володаря

Терпіти. Ось послухай, що скажу тобі,

Амфітріоне, - глузд якийсь і в мене є.

Люблю дітей, бо як то б не любила тих, [161]

280] Кого зродила в муках? Звісно, й смерті я

Жахаюсь. Та втікать од неминучості -

Це справді нерозумно, хоч там що кажіть.

Як маємо померти - не в огні б хоча

Конати, нашим лютим ворогам на глум:

Я сприйняла б це важче, аніж смерть саму.

Такий вже рід наш, не посоромім його.

А ти, кому відома слава списника,

Чи завагався б смерті в вічі глянути?

А муж мій незрівнянний, чи бажав би він

290] Рятунку своїм дітям, коли б мусили

За це платити честю?.. Благородний-бо

Й дітей своїх ганьбою переймається.

Чи приклад мого мужа маю знехтувать?

Що ж до надій на краще, то таке скажу:

Гадаєш, син твій з того світу прийде ще?

Із володінь Аїда не вертаються...

Чи, може, Ліка ми вмолить зуміємо?

Дарма! Яка ж розмова з дурнем-ворогом?

Якби розумний - можна й поступитися,

300] Таж ласки легше домогтися ласкою...

А що, коли б вигнання для дітей вдалось

Нам випросить?.. Гірке лиш, ой, гірке воно!

Чи ж то рятунок - вік у злиднях нидіти?

Вигнанець, кажуть, раз лиш у господаря,

Що дав йому притулок, бачить усмішку...

Рішися з нами вмерти, бо й тебе жде смерть.

На мужність твою, старче, покладаюся.

Бо хто йде проти того, що боги нам шлють, -

Даремні це зусилля, неминучість-бо,

310] Хоч як старайся, - буде неминучістю.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Була б колишня сила у правиці тій -

Відразу б осадив я твого кривдника.

Тепер - ніщо я. Мусиш ти замислитись,

Амфітріоне, як відбить удар такий.

АМФІТРІОН

Не страх мене од смерті й не жага життя

Утримує: цих діток прагну синові

Вернуть, але ж даремне моє прагнення!

Під лезо шию от хоч зараз виставлю -

Хай ріжуть, а чи в прірву зіштовхнуть мене!

320] Одну лиш ласку нам яви, володарю:

Мене спочатку и ту нещасну неньку вбий,

Щоб нам не бачить - о жахне видовище! -

Як діти, маму й діда свого кличучи,

З душею розстаються. Щодо іншого -

Роби, як знаєш. Смерті не минути нам. [162]

МЕГАРА

Додай, прошу, до ласки ласку ще одну:

Й ти сам - обом подвійну зробиш послугу:

Дозволь - ми й так вигнанці - щоб у домі я

Цих діток, як годиться, зодягла на смерть,

330] Хай батьків статок хоч для цього служить їм.

ЛІК

Гаразд. Палацу двері відчинить велю.

Вдягайтесь там. На одяг не скулитимусь.

Коли ж приберетеся по-святковому,

Прийду, щоб Ночі й тіням передати вас.

(Відходить із сторожею).

МЕГАРА

За матір'ю йдіть, діти, нещасливою

У дім отецький, де майно чужак посів,

І тільки наше ймення ще лишилось там.

(Входить у дім з дітьми).

АМФІТРІОН

Даремно, Зевсе, був ти ложа спільником,

Дарма вважав я, що Геракл - це кров твоя:

340] Ти гіршим, ніж гадав я, другом виявивсь;

Хоч бог верховний - уступаєш смертному:

Дітей Геракла не лишив, не зрадив я.

А ти, у спальню крадькома проникнути,

Втішавсь на ложі - на чужім - без дозволу,

А друзів рятувати - так нема тебе.

То що за бог ти? Кривдник чи неввічливий?

СТАСИМ ПЕРШИЙ

Строфа І

Навіть сонячну пісню Феб

Часом тугою схмарить,

Лірну струну злотосяйним

350] Раз по раз торкаючи плектром.

А я - того

Вславлю, хто в темне лоно

Землі спустивсь -

Хай він нащадок Зевса

Чи паросток Амфітріона -

Вславлю співом цей труд його,

Всіх трудів осяйний вінець.

Бо ж і мертвих красить хвала.

Зевса гай для початку

360] Увільнив він од лева - [163]

Плащ рудий взяв на плечі,

А волосся русяве вкрив

Хижим вищиром звіра.

Антистрофа І

Й тих, котрі серед гір живуть -

Дике плем'я кентаврів, -

Луком поранив смертельним,

Крилатими стрілами вклав їх.

Засвідчать це

Хвилі прекрасні Пенея

370] І безкрай піль

Витоптаних, безплідних,

А там - пеліонські міжгір'я

Й ти, Гомоло, й твої яри,

Звідки, з киями-соснами,

Мчав той конеподібний люд

На поля фессалійські.

Ще ж і золоторогу

Лань убивши плямисту,

Піль нищительку, нею

380] Славну ловами він прибрав

Діву Еноатіду.

Строфа ІІ

Він запряг четверню -

Коней жахних Діомеда

Миттю приборкавши.

Рвачко вони

Пожирали при яслах убивчих,

Розгнуздані, корм свій кривавий -

Спонукала з'їдати людей

Хіть страшна, нечестива.

390] За срібнохвилий

Гебр тих коней погнав,

Край кладучи своїй службі

В Еврістея володаря.

Й там, де Анавр свою хвилю

Котить, де мис Пеліонський, -

Кікна, захожих убивцю,

Вклав із лука він, амфанейців

Од біди звільнивши.

Антистрофа II

Він до співучих дійшов

400] Дів, що в саду гесперійськім,

Щоб золотий зірвать [164]

Яблуні плід.

Там убив він і сторожа-змія,

Що вогненними кільцями вився

Вколо стовбура. В море ввійшов,

Щоб дарувати людям

Плавання вільне.

Потім.- неба намет,

Силу нелюдську явивши,

410] Він підпер, на долоні взяв,

Ген аж до крайніх сягнувши

Меж, де Атланта оселя,

Там він безсмертних палати,

Всіяні зорями, здужав утримати -

Муж, трудами славний.

Строфа III

На амазонок-вершниць

Через евксінські хвилі

В Меотіду, щедру на води, рушав,

Друзів з Еллади в похід

420] Багатолюдний піднявши.

І пояс, тканий золотом,

Буйний вигравши двобій,

У доньки Ареса він одняв.

Цю здобич славну

Варварки-діви Еллада взяла,

А бережуть - Мікени.

Й Гідру, вбивницю люту,

Стоголову лернейську,

Він спалив; її жовчю

430] Стріл своїх вістря змазав

І тритілого ними вклав

Пастуха Геріона.

Антистрофа III

Й інших звершив чимало

Подвигів, гідних лавра.

В млу Аїда, врешті, печальну рушив -

І не вернувсь, бо життя

Там закінчив, нещасливий,

А тут - поник без друзів дім,

Дітей вже Харонів човен жде,

440] В дорогу сумну - без повернення.

І все ж - на тебе

Дім уповає, відсутнього.

Силу б чув я в правиці,

Щоб побіч друзів-кадмейців

Списом міг потрясати, - [165]

Тут же б став я на захист

Діток оцих невинних...

Жаль, що юність давно мене,

Швидкоплинна, лишила!

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

З палацу виходить Мегара; за нею - діти й Амфітріон.

ПРОВІДНИК ХОРУ

450] Бачу, вже йдуть вони, вбрані на смерть,

Геракла, колись нездоланного, діти.

А ось і жона його мила -

Насилу веде їх, голублячи...

Із ними - Геракла отець сивочолий.

О горе! Не можу я сліз гірких,

Що ллються струмками з старечих очей,

Ні стримати, ні вгамувати!

МЕГАРА

То де тут жрець, де вбивця, що на діток цих

Підніме ніж, на душу мою страдницьку?

460] Ось жертви - вже готові, щоб в Аїд зійти.

Сумний з нас, діти, запряг, із покійників:

Дитину, матір, старця - всіх нараз женуть.

Нещасна доле - і моя, і діток цих!..

Востаннє ж бо їх бачу - серце крається!

Для кого вас зродила? Ворогам на глум,

На муки, на загибель привела на світ...

Надія збила з глузду, підвела мене,

А так я довіряла батьку вашому!

(Звертаючись до кожного із синів).

Тобі він, за життя ще, Аргос виділив -

470] Оселю Еврістея ти посісти мав,

Господар нив родючих, що в Пеласгії.

Вже й пащу лева накладав він подумки,

Що нею сам вкривався, на твоє чоло.

А ти б мав Фіви, славні колісницями,

Успадкувавши все роздолля піль моїх,

Про це ще з моїм батьком він домовився;

Твоїй правиці довіряв він палицю,

Захисницю - Дедала дар обманливий.

Тобі ж, нарешті, мав оддать Ехалію,

480] Що сам колись її спустошив стрілами.

Вас трьох - трьома він прагнув володіннями

Прикрасити, могутнім духом сповнений.

А я вже й наречених підбирала вам -

Рідню достойну - в нас, та й поза Фівами -

В Афінах, Спарті, щоб, немовби якоря - [166]

Судно, так щастя ваше - вас трималося.

Пішло все прахом! Доля перемінлива

Печальним шлюбом вас єднає з керами.

В цей день хіба що слізьми прислужуся вам,

490] А дід ваш, що з Аїдом поріднився вже, -

Сумне свояцтво! - привіта гостиною.

Гай-гай! Кого з вас першим приголубити,

Кого - вже наостанку? Цілувать кого?

Кого тулить до серця? Хист бджоли б мені -

Зібрала б ті сльозини, що за всіх вас ллю,

І не струмком - рікою попливли б вони.

Почуй, коли в Аїді може чути хтось,

Геракле найлюбіший, крик душі почуй:

Твій батько гине, й діти, і жона твоя,

500] Що так їй через тебе заздрив світ увесь!

Прийди і захисти нас, на порозі стань

Хоч тінню, цього досить: на дітей твоїх

Підняти б ніж не сміли, боягузливі.

АМФІТРІОН

Про все щодо Аїду, дочко, ти подбай,

А я ось, руки знявши, Зевсе, батьку наш,

Молю: якщо ці дітки не чужі тобі, -

То порятуй їх нині, поки можна ще.

Не раз тебе я кликав, та дарма старавсь:

Нема тут ради: вмерти, видно, мусимо.

510] Яке ж коротке, старці, те життя людське!..

То хоч зумійте вдосталь ним натішитись,

Журби од ранку й до смерку не знаючи.

Надій не снуйте - час їх не щадитиме:

Своє зробивши, хутко відлітає він.

На мене гляньте: була слава, почесті -

Мов пух на вітрі, все за день розвіялось.

Нема такого, що йому б не зрадили

Багатство, слава. Прощавайте! Бачите

Востаннє друга, вашого однолітка!..

МЕГАРА

(вдивляючись удалину)

520] Стривай! Чи це не муж мій?.. Що кажу, однак...

АМФІТРІОН

Не знаю, дочко... Занімів і я нараз.

МЕГАРА

Це муж мій, хоч ми чули, що в Аїді він,

Це він, хіба що сон опівдні бачимо...

Та що кажу, шалена?.. Я ж не сплю таки!

Повір, це не хто інший - син твій, батечку!

Біжіть-но, любі дітки, і хапайтеся [167]

За батьків одяг - доля вам рятунок шле,

Й не гірший він од Зевса рятівничого.

Входить Геракл.

ГЕРАКЛ

Вітай, моя оселе, рідне вогнище!

530] Я рад вас озирати після темряви.

Агій!.. Що бачу?.. Хто це діточкам моїм,

Що перед домом, мов на смерть, голівки вкрив?..

А он дружина; довкруги - мужі якісь...

І батько плаче... Що за лихо скоїлось?

Тож підійду ще ближче та й довідаюсь,

Що статися могло тут незвичайного.

МЕГАРА

О наймиліший!..

АМФІТРІОН

Ти прийшов, о світе наш!..

Живий-здоровий, на порозі впору став!

ГЕРАКЛ

То що це значить? Ми в біду потрапили?

МЕГАРА

540] Та ще й велику!.. Батьку, вибачай мені,

Що я перехопила твою відповідь.

Та це й не диво: жінка - жалісливіша:

Загинуть мали діти, ждала я на смерть...

ГЕРАКЛ

О Аполлоне! Чим мене стрічають тут!..

МЕГАРА

Брати і батько мій старий загинули.

ГЕРАКЛ

Що кажеш? Як це? Хто тут спис підняти міг?

МЕГАРА

Новий володар цього краю - Лік - убив.

ГЕРАКЛ

Війну почавши, а чи в чварах, підступом?

МЕГАРА

У чварах. Трон посівши семибрамних Фів.

ГЕРАКЛ

550] А що ж тебе та батька нажахало так? [168]

МЕГАРА

Убить мав батька, і мене, й дітей моїх.

ГЕРАКЛ

Дітей?.. Загрозу бачить він і в сиротах?

МЕГАРА

Підрісши, за Креонта б одімстить могли.

ГЕРАКЛ

А що ж так ви прибрались, мов покійники?

МЕГАРА

А як для смерті зодягтись по-іншому?

ГЕРАКЛ

Насильницька - о горе! - смерть чекала вас?

МЕГАРА

Тебе вважали мертвим... Друга - жодного.

ГЕРАКЛ

Від кого ж то почули ви про смерть мою?

МЕГАРА

Були тут люди - Еврістея вісники...

ГЕРАКЛ

560] Чому ж ви залишили дім мій, вогнище?

МЕГАРА

Зігнали навіть батька - з ліжка, хворого.

ГЕРАКЛ

І сорому не чув він - старця кривдити?

МЕГАРА

Насильство - й сором? Що ж то їх споріднює?

ГЕРАКЛ

А друзі... Мої друзі?.. Таж були вони...

МЕГАРА

Шукаєш друга в домі, де біда гостить?..

ГЕРАКЛ

Ну, а моя звитяга над мінійцями?

МЕГАРА

Біда, кажу я, небагата друзями. [169]

ГЕРАКЛ

Та годі! геть з волосся ті стрічки сумні!

Не в млу підземну - до небес осяйливих

570] Зверніть свій погляд, сонця лик вітаючи.

А я - вже цій правиці час довіритись -

Піду і для початку розметаю дім

Володаря нового. Голова з плечей

Злетить у нечестивця, псам жбурну її.

Фіванцям за невдячність теж науку дам

Цим києм переможним; інших - стрілами

Летючими розсію, повкладаю всіх.

Ісмен весь переповню, вкрию трупами,

Діркеї води чисті кров'ю візьмуться.

580] Кому ж, як не дружині, дітям, батькові

Сприяти маю?.. Прощавайте, подвиги! -

Марницями займався, нині - діло жде.

За тих, хто ради батька мав загинути,

Вагався б я померти? Чи хвалився б тим,

Що з волі Еврістея вбити й гідру я,

І лева зміг, а смерті від дітей своїх

Не зваживсь одвернути? Ні, не смів би вже

Гераклом переможним називатися.

ПРОВІДНИК ХОРУ

По-праву ж дітям - батько, діти - батькові

590] На старість помагають, муж - обраниці.

АМФІТРІОН

І в тебе, сину, право друзям - другом буть,

А недругів - карати, не спіши лишень.

ГЕРАКЛ

Та про який тут поспіх може мова йти?

АМФІТРІОН

Чимало вбогих, що багатства маревом

Засліплені, володар на свій бік схилив.

Вони, піднявши чвари, край спустошили,

Сусідів зграбувавши; що згромадили, -

Те й змарнували у дозвіллі, в лінощах.

Тебе хтось, певно, бачив, насторожі будь,

600] Щоб ворог, згуртувавшись, не здолав тебе.

ГЕРАКЛ

Не страшно! Хоч би й ціле місто бачило.

А втім, уздрівши птаха лиховісного,

Я знав: якесь нещастя потрясло мій дім.

Тож непомітно, батьку, я прийшов сюди. [170]

АМФІТРІОН

Гаразд. А зараз поклонися вогнищу

Й оселі рідній покажися, батьківській.

Владар ось-ось тут буде, і дітей твоїх,

Жону й мене тягтиме, щоб під ніж оддать.

Лишившись тут, - успішно все полагодиш,

610] Без небезпеки. Місто не раніш турбуй,

Аж тут, мій сину, візьмеш верх над ворогом.

ГЕРАКЛ

Хай так і буде. Добра думка. В дім іду.

Прибувши врешті з володінь безсонячних

Аїда й Кори, все ж не гордуватиму

Домашніми богами - спершу їм вклонюсь.

АМФІТРІОН

Ти справді під землею, любий сину, був?

ГЕРАКЛ

Ще й звіра звідти вивів триголового.

АМФІТРІОН

Його здолав ти, а чи з рук богині взяв?

ГЕРАКЛ

Здолав: на щастя, спершу бачив таїнства.

АМФІТРІОН

620] Той звір тепер в оселі Еврістеєвій?

ГЕРАКЛ

У гаї Кори, в місті Герміоні він.

АМФІТРІОН

А Еврістей хоч знає, що вернувся ти?

ГЕРАКЛ

Ще ні: спішив до вас я - стан речей пізнать

АМФІТРІОН

Чому ж так довго, сину, ти в Аїді був?

ГЕРАКЛ

Тесея ще виводив, тож затримався.

АМФІТРІОН

А де він? Чи подавсь на землю батьківську? [171]

ГЕРАКЛ

В Афіни рушив, радий, що з Аїду втік.

Але жвавіше! Отчий дім вас, діти, жде!

Приємнішим, напевно, буде вхід для вас,

630] Ніж вихід був. Сміліше! І не треба вже

Намарне сліз вам проливать потоками.

Й тобі, дружино, духом піднестись пора

І не тремтіти. Відпустіть же одяг мій!

Не птах я, щоб од милих ген одлинути.

Не відпускають... Ще цупкіш схопилися

За поли. Зблідли, наче лезом бритви йдуть.

Обнявши, поведу вас. Так човни малі

Судно велике тягне. Хто ж одмовиться

Про діток дбати? Тут усі ми сходимось:

640] Дітей своїх і знатні, й люд без імені

Однако люблять. Нас лише майно різнить:

Дітей - владар чи злидень - рівно любимо.

Входить у дім разом з дітьми, Мегарою та Амфітріоном.

СТАСИМ ДРУГИЙ

ХОР

Строфа І

Юні літа - мила пора,

Старість - вага гнітюча:

Мов Етна сама, так і вона

Над головою висне,

Млою встеляє вічі,

Зір мені гасить.

Все б оддав я - і персів трон,

650] І золотоверхі вежі,

Тільки б одну юність лишив:

Прекрасна вона і в багатстві,

І в скруті така ж осяйна.

Старість убивчу, важку клену -

Хай на море, під сиву йде

Хвилю! Хай до людських осель

Вік не входить вона, до міст, -

Ген у повітрі безплідному

Хай, понура, ширяє.

Антистрофа I

660] Був би таким глузд у богів,

Як у людей кмітливих, -

Подвійну б тоді молодість мав

Той, хто живе по правді. [172]

Цим і різнився б чесний:

Вмерши, - він ще раз

День уздрів би й життєвий шлях

Під сонцем верстав би вдруге.

Хто ж не добром - кривдою жив,

Свій вік тільки б раз вікував він.

670] Тоді б уже видно було,

Хто справедливий, а хто - лихий.

Вміє ж той, хто судно веде,

Розрізняти зірки рясні.

Тільки люд не позначений.

Час же хутко по колу йде,

Й верх бере лиш багатство.

Строфа II

Солодкий хор муз і харит,

Поки сонце ще бачу,

Поти й плекатиму я.

680] Хай і не жив би, глухий до них,

Без вінків яснобарвних.

Бо й співець сивочолий

Мнемосіну радо славить.

От і я склав переможну

Пісню на честь Геракла,

А поруч був Бромій - даритель вина,

А поруч - кіфара, сім струн гомінких,

Поруч - флейта лівійська.

Чи б міг я про муз, що мене

690] В коло взяли, мовчати?

Антистрофа II

Делійські діви співають хвалу -

Славлять Феба - щасливу

Парость Латони - й пливуть

Круг його храму в танку легкім.

Так і я подам голос

Перед домом Геракла -

Кволий старець, лебідь білий.

В пісні ж тій - про щастя мова:

Дав нам його - син Зевса.

700] Яким би високим не був його рід -

Ще вище він силою духу злетів:

Людям жити спокійно

Дозволив - потвор жахних

Світ уже не лякався. [173]

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

У супроводі сторожі появляється Лік.

З палацу виходить Амфітріон.

ЛІК

Якраз упору на поріг виходиш ти,

Амфітріоне: я заждався - годі вам

Так довго перед смертю наряджатися.

Виводь же з дому і жону Гераклову,

Й дітей негайно! Чи ж не обіцяли ви

710] Померти добровільно, не впираючись?

АМФІТРІОН

Глумишся наді мною у біді такій,

Коли я сина втратив, безпорадним став?

Шануй, хоч можновладець, поміркованість.

Та вже, коли наважив доконати нас,

Коритись треба, що велиш - виконувать.

ЛІК

То де ж Мегара? Внуки де Алкменині?

АМФІТРІОН

Здається... хоча двері он зачинені...

ЛІК

Здається? Що здається? Домовляй уже!

АМФІТРІОН

Припали молитовно всі до вогнища.

ЛІК

720] Померти ж мусять, хоч би як молилися.

АМФІТРІОН

Намарно й мужа кличе - тінь умерлого.

ЛІК

Його нема вже; значить - не повернеться.

АМФІТРІОН

Хіба з богів хтось міг би оживить його.

ЛІК

Іди до неї й тут же приведи сюди.

АМФІТРІОН

Зробивши це, я вбивства б став учасником.

ЛІК

Гаразд. Щоб ти не мучивсь, надто жалісний, [174]

Я сам - чого ж боятись? - піду й виведу

її з синами. Гей же, слуги, рухайтесь!

Упораємо діло - й спокій матимем.

(Входить із сторожею в дім).

АМФІТРІОН

730] Іди назустріч долі. Може, інший те,

Що треба, зробить. Бо як ти лихе чинив -

Лихого сам зазнаєш. Як то гарно він

Рушає, друзі! В пастку, що наїжилась

Мечами, втрапить, хоч у неї діток мав

Із матір'ю загнати. Піду глянути,

Як трупом ляже: мило ж бачить ворога,

Що впав, за лиходійства поплатившися!

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

Строфа І

От і біді кінець:

Хто самовладцем був,

740] Той до А'іду вже,

В сутінний край, подавсь.

Гай-гай! Гай-гай!

Це богів рука,

Що керує всім.

ПРОВІДНИК ХОРУ

Пора настала - і життям заплатиш ти,

Нікчемо, за той глум над благородними!

ХОР

Знов я ллю сліз потік,

Не гірких - радісних!

Не сподівавсь він того,

Що йому, владарю,

750] Доля вготовила.

ПРОВІДНИК ХОРУ

А гляньмо-но в покої, що там діється -

Чи те, чого ми ждали, про що мріяли.

ЛІК

(з глибини дому)

Ой-ой!.. Ой-ой!.. [175]

ХОР

Антистрофа І

Гарно співать почав,

Солодко-солодко!

Видно, для смерті так,

Бідний, старається -

Чудовий вступ,

Аж за серце бере

Переливами.

ЛІК

(із палацу)

760] О земле Кадма!.. Ось я гину... Підступом...

ПРОВІДНИК ХОРУ

А хто ж доводив інших до загибелі?

На тебе черга. Зло чинив - плати за все.

ХОР

Хто б то смів із людей,

Дурень, сліпець хіба,

Стверджувать, начебто

Всеблаженні боги

Сили позбавлені?

ПРОВІДНИК ХОРУ

Сконав-таки, сконав же нечестивець той!

В покоях тихо. Можна знов до танцю йти:

770] Поталанило друзям, та й мені при них!

ХОР

Строфа II

Пора співать, бенкетувать,

У коло йти - всім у священних Фівах!

Уже-бо сплив сліз потік,

Розвіяв день смугу бід -

І пісня довкіл задзвеніла.

Новий володар загинув,

Давній - кермо до рук

Узяв, покинувши млу низин Ахеронтових.

От як важливо

780] Не полишать надії!

Антистрофа II

Боги, боги зору свого

Не зводять з нас - праведних і злочинних.

Жага майна, золота блиск [176]

Людей п'янить гірш од вина,

До влади злочинної хилять.

Живуть, мінливості часу

Не помічаючи.

Але, хто стопче закон, неправді слугуючи, -

В темну безодню

790] Йде колісниця щастя,

Строфа III

Вінком, Ісмене, чоло вінчай!

Ви ж кипіть хороводами,

Вулиці Фів семибрамних!

Дірко, й ти, що струмиш, мов сріблб,

Й ви, покинувши води прудкі

Батька Асопа,

Німфи, спішіть, щоб купно

Про Геракла пісню співать,

Гідну його звитяги!

800] Скелі піфійські, лісисті верхи,

Муз геліконських оселі стрімкі!

Радісно, гучно славте

Наше місто, обведене муром,

Де люд міцний, земнородний

Зріс - міднощитний загін,

Щоб оддати нащадкам цей край -

Фівам щастя священне.

Антистрофа III

Славне ложа споріднення:

Зевса - й мужа вмирущого,

810] Двох прийняла їх прекрасна

Внучка Персея в спальні своїй.

Завжди в батьківське право твоє

Вірив я, Зевсе,

Надто тепер, як Геракла

Так негадано ти повернув,

А час його мужність осяяв:

З попідземних-бо вийшов надр,

Темний Плутона лишивши дім.

Ти мій владар, Геракле,

820] А не той, хто дорвавсь до влади -

Та й сам в бою меченоснім

Він, нечестивець, пізнав,

Що безсмертні боги повсякчас

Дбають про справедливість. [177]

ЕПІСОДІЙ ЧЕТВЕРТИЙ

На крівлі Гераклового палацу появляються на колісниці

Іріда і Лісса .

ПРОВІДНИК ХОРУ

О що це?.. Що?..

Чи знов нас, друзі, дикий страх жалитиме?

Над крівлею он з'ява; гляну - жах бере.

ОДИН ІЗ ХОРУ

Тікай! Тікай!

Швидше, ноги старі, біжіть!

ДРУГИЙ ІЗ ХОРУ

Володарю Пеане!

830] Біду нову, благаю, відверни од нас!

ІРІДА

Не бійтесь, люди, доньку Ночі бачачи -

Жахливу Ліссу - і мене, посланницю

Богів - Іріду: місту не пошкодимо,

Не проти вас ми вийшли - проти смертного,

Що, кажуть, від Алкмени й Зевса зроджений.

Ще поки не закінчив всіх трудів своїх,

Його щадила доля; батько Зевс беріг

Од лиха, заодно були ми з Герою.

Та вже, як Еврістея волю виконав,

840] То Гера дітовбивством покарать його

Поквапилась; до неї - я приєднуюсь.

Озбройся ж нині серця незворушністю,

О незаміжня донько Ночі темної!

Влий шал у нього, розпали жагу сліпу

До дітовбивства, сколихни, щоб сам же він,

Розлютувавшись, гарно тут побавився -

Синів - свій цвіт - рукою вклавши власною,

Через похмурі води Ахеронтові

Хай переправить, щоб пізнав і Гери гнів,

850] І мій. Тож, або сили у богів нема,

Лишень у смертних, або він поплатиться.

ЛІССА

По батькові й по неньці - благородна я,

Бо вийшла з крові Неба й Ночі темної.

А щодо служби - ні боги б не заздрили,

Ні люди, бо й на друга йти доводиться.

Тож хочу Геру і тебе отямити,

Ще поки можна; що скажу - послухайте:

Цей муж, до кого нині ви шлете мене,

І на землі, й на небі похвали зажив:

860] Непрохідні країни, дику моря хлань [178]

очистив честь безсмертних, що схитнулася,

Він оберіг - один лиш! - од зухвалих рук.

Забудь же про той задум найжорстокіший.

ІРІДА

Це ми з Герою рішили - і втручатись тут не смій!

ЛІССА

Жаль. А я на кращу стежку скерувать хотіла вас.

ІРІДА

Не розсудку жде од тебе владна Зевсова жона.

ЛІССА

Проти волі - бачить Сонце - я за діло це берусь.

Та якщо такий мій жереб - Гері і тобі служить

І щосил, щодуху мчати, мов за здобиччю гончак,

870] То помчу! Ні в морі хвиля, збита вітром, не кипить,

Ні земля, коли стрясеться, ні грімкий з небес вогонь,

Так, як я, коли ввірвуся до Гераклових грудей,

Все вверх дном перевернувши, дім увесь, та перед тим

Діти ляжуть, але вбивця - батько сам - не знатиме,

Що своє ж потомство знищив, аж сама звільню його

Від шаленства. Ось він, бачиш, головою вже трясе,

Мовчки вкруг очима водить, що вже кров'ю налились,

Важко подих переводить - бик, до нападу готов,

Диким ревом закликає Смерті темрявих богинь.

880] Ще не так ти затанцюєш під жахної флейти гру!

Ти ж, Ірідо, легкокрило на Олімп майни, ясна,

Я ж у дім Геракла нишком, непомічена, ввійду.

Обидві богині зникають.

ХОР

Горе, о горе нам! Гине, підкошений

Нашого краю цвіт - паросток Зевсовий!

Плач, Елладо, плач! Добродійник твій

В дикий шал упав - пропадає він,

Безсердечної Лісси здобич!

Вона - на колісниці; сліз жадаючи,

Рисаків жене, штрикає,

Мов Горгона нічна, спрагла крові, мчить.

890] Стоголово сичать над очима її,

Що вогнем зорять, люті змії.

Скоро щасливцеві в щасті відмовить бог,

Скоро, засліплений, батько синів уб'є.

АМФІТРІОН

(із палацу)

Горе! О горе нам!.. [179]

ХОР

Сина твого, що сам, Зевсе, бездітний вже,

Месниці пажерні в жертву взяли собі -

На землю кинувши, мучать.

АМФІТРІОН

(із палацу)

Нещасливий дім!..

ХОР

Уже танцює... Лиш гулкий тимпан не б'є

Й тирса не видно, що Бромію милий...

АМФІТРІОН

(із палацу)

О роде наш!..

ХОР

900] Вже крові прагне. Що йому сок виногрон -

Волога божественна Вакха?

АМФІТРІОН

(із палацу)

Мерщій тікайте, діти, звідсіля!

Страшна зазвучала пісня...

На діток лови розпочав.

Свого довершить таки Лісса,

В дім увірвавшись!

Гай-гай!.. Біда!..

ХОР

Як не оплакувать батька похилого

І годувальницю - матір, що діткам цим

Марно життя дала?

ОДИН ІЗ ХОРУ

Дивись! Дивись!

910] Од бурі дім здригнувся... Крівля валиться...

Лунає гуркіт. У повітрі появляться збройна Афіна Паллада .

ХОР

Ой-ой! Що робиш тут, Зевсова доню,

В цім домі?

Усе плюндруєш, як, було,

Супроти гігантів, Палладо,

В бій, на прю, йшла ти. [180]

ЕПІСОДІЙ П'ЯТИЙ

З палацу вибігає вісник.

ВІСНИК

О друзі сивочолі!..

ХОР

В тебе вість якась?

ВІСНИК

Там жах, у домі!..

ХОР

Ну, кажи... Лиш не загадками.

ВІСНИК

Діти загинули!

ХОР

Гай-гай!..

ВІСНИК

920] Тут є над чим ридати, бо жахна їх смерть!

ХОР

А руки батька-вбивці ще жахливіші!..

ВІСНИК

Що звідали ми, хто б міг описати це?

ХОР

Все ж про долю жахну, долю батька й дітей

Спробуй звістити нас -

Як на палац упав

Грізний богів удар,

А головне - про нещасних діток.

ВІСНИК

Вже на вівтар поклали жертву Зевсові,

Щоб дім очистить, як нового владаря

930] Геракл убив і геть пожбурив труп його.

Довкола стали дітки - любо глянути! -

І батько, і Мегара; круг жертовника

З кошем уже пройшлися; всі замовкнули.

Тут син Алкмени головню занурити

Правицею у воду очисну збиравсь,

Та занімів раптово. Це завважили

І батько, й діти. Далі мов не той він став:

Неначе божевільний, страшно вирячив

Заплилі кров'ю очі; потекла йому [181]

940] Із рота піна, обліпила бороду.

Зареготавши дико, він таке сказав:

«Палю вогонь жертовний, а чому ж то я

Не вбив ще Еврістея? Нащо двічі те

Робити, з чим за раз тут я упораюсь?

Сюди принісши Еврістея голову,

Відмию свої руки від усіх убивств.

То геть ті узливання! Геть ті кошики!

Хто вірну мою зброю - лук і кий подасть?

Іду в Мікени. Не забути б лома ще

950] Й гаків узяти: мури-бо кіклопові,

Під шнур червоний добре припасовані,

Підваживши, зруйную; далі - й місто все!»

Й на колісницю - хоч і не було її -

Ступив ногою (так йому здавалося)

Та й замахнувсь на коней наче пужалном.

І сміх тут брав нас, і водночас жах проймав.

Перезирнулись: що це - невтямки було, -

Жартує наш господар, а чи в шал упав?

А він по дому став ходити поспіхом,

960] Тоді, в світлицю вбігши, сповістив усім,

Що він - у місті Ніса, хоч у себе ж був.

Прилігши на долівку, до обіду взявсь,

Як то бува в дорозі. Перегодом же

Сказав, що вже на Істмі він лісистому.

Зняв одяг і відразу ж до змагання став,

А з ким - не видно; сам проголосив себе

Звитяжцем, до уваги всіх закликавши,

Мов глядача б там бачив. Далі, впевнений,

Що то Мікени, - в гнів на Еврістея впав.

970] Тут батько втрутивсь, дужу руку стримує:

«О сину! Що з тобою? Що за мандри ти

Придумав? Чи не вбивство, щойно вчинене,

Затьмарило твій розум?» Той, вважаючи,

Що то отець аргосця заступається

За сина, пхнув старого й з тятиви уже

В дітей пускає стріли, бо гадав, що то

Ворожих він карає - Еврістеєвих.

А ті - урозтіч: цей в подолі матері

Сховатись хоче, той - у тінь колони став,

980] До вівтаря пурхнув з них інший пташкою.

«Що робиш, батьку? - бідна мати зойкнула, -

Дітей вбиваєш?..» Зойкнув батько, слуг юрба.

А той оббіг колону й наздогнав таки

Жахливим скоком хлопця, і, прицілившись,

Ударив з лука в серце. Навзнак син упав,

Плиту камінну кров'ю заливаючи.

А вбивця радий. Ба, ще й хвалить сам себе:

«Один ось, - каже, - Еврістея виплодок

За батькову злобливість заплатив уже!» [182]

990] Й на другого приміривсь, що у затінку

Жертовника сховатись ще надію мав,

Та де там!.. Перед батьком впав навколішки,

До шиї, підборіддя ручки тягнучи, -

«О батьку, любий, - молить, - не вбивай мене,

Я твій, не Еврістея, змилуйсь, батеньку!»

А той, очима божевільно водячи,

Не в змозі зблизька у дитя стрілу пустить,

Підносить довбню й мов ковальським молотом

Синочкові русяву вмить розтрощує

1000] Голівку. Так от махом вклавши другого,

До двох цих жертв додати третю квапиться.

Сердешна мати встигла з-перед рук йому

Дитя забрати - в спальні зачинилися.

Шаленець, наче б мури брав кіклопові,

Розніс ущент одвірки, двері виважив,

Одним лиш стрілом і жону, й дитя пройняв.

Уже й на старця кинувсь, та Паллада тут

Утрутилась, явивши грізний образ свій:

Окутим міддю списом потрясаючи,

1010] Розлюченому в груди камінь кинула -

Й погаснув шал убивчий, і пірнув Геракл

У сон глибокий, навалившись спиною

На стовп, що впав там, розколовшись надвоє,

Серед розвалин, де недавно дім стояв.

А ми, з заціпеніння врешті вийшовши,

Із старцем міцно прив'язали сонного

Шнурами до колони, щоб, отямившись,

Іще чогось жахного учинить не зміг.

І спить, бідака, сном важким, безрадісним,

1020] Жону й дітей убивши. Я не знаю, хто б

На світі був од нього нещасливішим.

СТАСИМ ЧЕТВЕРТИЙ

ХОР

Так пролилась, було, і в Арголіді кров -

Знаний Елладі всій, неймовірний вчинок

Дочок Данаєвих.

Та чи стара біда - рівня теперішній,

Що опинивсь у ній Зевсом народжений?

Впав і на Прокну шал - одинака свого

Музам пожертвувать.

Ти - трьох синів своїх, о безталаннику,

1030] Трьох у нестямі вбив!..

Гай-гай!..

Над ким почну

Свій похоронний спів? [183]

Танці, пісні які

Нині б аїд волів?

ЕКСОД

Відчиняються двері палацу. Видно Геракла, який спить,

прив'язаний до колони. Побіч нього - тіла Мегари і

трьох синів. У глибині сцени Амфітріон.

ХОР

Гай-гай!..

Погляньте: відчинено навстіж

Двері подвійні стрімких палат.

О горе!..

Погляньте: нещасного батька

Жертви - повбивані дітки там!..

А поряд - сам убивця спить, утомлений,

1040] Міцно охоплено грубими путами,

Затягнено вузлами

Тіло Геракла - при шнурі шнур -

До каменя - дому опори.

ПРОВІДНИК ХОРУ

А ось і старець-батько... Йде, вагається,

Мов птах, що втратив свій безперий виводок,

І плаче, й стогне, шлях гіркий верстаючи.

АМФІТРІОН

Не гомоніть ви так! Тихше-но, старці з Фів!

Чи ж не дозволите сном оповитому

Приспать біль важкий?

ХОР

1050] Жаль мені, жаль тебе, друга похилого

Й діток цих; жаль його - мужа звитяжного!

АМФІТРІОН

Проходьте далі, не кричіть,

Щоб він не випірнув із сну -

Хай спить, хай ще трохи

Спочине без горя.

ХОР

Гай-гай!..

Скільки крові тут!..

АМФІТРІОН

Не мучте ще й ви мене! [184]

ХОР

Усе тут, усе в крові!..

АМФІТРІОН

Навіщо ви так голосно,

1060] Старці, голосите?

Прокинувшись, пута порве,

Зруйнує будівлі міські,

Мене, свого батька, вб'є,

Весь дім розметає.

ХОР

Ох важко! Ох важко мені!..

АМФІТРІОН

Тихо!.. Як дихає він,

Дайте прислухатись.

ХОР

Ще спить?

АМФІТРІОН

Спить, мовби ліг на дно сну душогубного,

1070] Той, хто дружину вбив, хто у дітей дзвінку

З лука стрілу пустив.

ХОР

Тож сам ридай...

АМФІТРІОН

Ридаю...

ХОР

Оплакуй внучат...

АМФІТРІОН

О горе!..

ХОР

Тужи за сином...

АМФІТРІОН

Гай-гай!..

ХОР

О старче!..

АМФІТРІОН

Мовчи... Мовчи...

Наші зойки, здається, вчув, [185]

Повернутися хоче вві сні...

Треба вже схов собі в темнім кутку знайти.

ХОР

Сміло! З повік його все ще не сходить ніч.

АМФІТРІОН

1080] Та я б не проти в нещасті такім

Навік покинути день ясний,

Лиш сина жаль:

Убивши мене, свого батька,

Вбивством убивство примноживши,

Ще й за батьківську кров заплатити б мусив.

ХОР

Краще б зустрінув ти смерть ще тоді, коли

Мстив за братів жони - й морем оточене

Місто тафійців з землею зрівняв!

АМФІТРІОН

Мерщій відсіль тікайте, старці! Чуєте?

1090] Рятуйся, тікай, хто куди:

Шалений прокинувся вже!

Стане до вбивства знов -

Рознесе, розіб'є місто Кадма вщент!

ХОР

За що так свого сина ти зненавидів,

О Зевсе, що на нього море бід пролив?

ГЕРАКЛ

(отямившись)

Живу я ще, а значить, бачу й неба синь,

І землю, й сонце, що метає промені...

Але неначе вихор щойно бив мене

І скаламутив розум; мов гаряче щось

1100] Клекоче у легенях... важко дихати.

Стривай!.. А що це, як судно до берега,

Я до колони, що лежить, розтріснута,

Прикутий по руках, по грудях путами,

Та ще й в сусідстві трупів окривавлених?

Ось лук мій побіч, і пернаті стріли он

Розсипано; я ж завжди при собі їх мав,

Шануючи цю зброю - вірний захист мій.

Чи з волі Еврістея другий раз мені

У царстві мертвих побувать судилося?

1110] Але ж нема Сісіфа з його каменем,

Нема Плутона, ані Персефони тут

Не бачу... Що за лихо? Де ж я все-таки? [186]

Гей, друзі! Хто тут близько, а чи далі є, -

Озвіться ж і розвійте мої сумніви!

Не впізнаю нічого, хоч і звичне все.

АМФІТРІОН

Чи приступити, старці, до нещасного?..

ПРОВІДНИК ХОРУ

І я з тобою; про біду ж - мовчатиму.

ГЕРАКЛ

Ти плачеш, батьку? Очі відвертаючи,

Од сина геть відходиш найдорожчого?

АМФІТРІОН

1120] О сину! Хай нещасний, - мій ти, мій однак!

ГЕРАКЛ

А що ж так наді мною побиваєшся?..

АМФІТРІОН

Сам бог сльози б не втримав, якби з ним таке!

ГЕРАКЛ

Вагоме слово. Що ж одначе трапилось?

АМФІТРІОН

Прийшов до тями - сам повинен бачити.

ГЕРАКЛ

Скажи, ти щось погане спостеріг в мені?

АМФІТРІОН

Скажу, якщо ти справді вже отямився.

ГЕРАКЛ

Ну ось!.. І знов загадки... Не на добре це!

АМФІТРІОН

І все ж, чи ти здоровий, пересвідчуся.

ГЕРАКЛ

А що?.. Хіба я марив?.. Не пригадую...

АМФІТРІОН

1130] То що робити, старці? Розв'язать його?

(Розв'язує Геракла, допомагає йому сісти).

ГЕРАКЛ

А хто ж у пута брав мене? Ганьба яка!.. [187]

АМФІТРІОН

Про шал дізнався - й цього досить поки що.

ГЕРАКЛ

А що ж то я дізнаюсь, як мовчатиму?

АМФІТРІОН

З престолу Гери, все це, Зевсе, бачиш ти?

ГЕРАКЛ

Чи то ще й досі мстить мені володарка?

АМФІТРІОН

Богів не рухай. Мало власних бід тобі?

ГЕРАКЛ

О горе! Про які ще біди мова йде?

АМФІТРІОН

Поглянь ось... Бачиш трупи діточок твоїх?

ГЕРАКЛ

Нещастя!.. Очі, очі!.. Що ви бачите!

АМФІТРІОН

1140] Нечувану з синами ти війну провів.

ГЕРАКЛ

Яка війна ще?.. Хто ж то діточок убив?

АМФІТРІОН

І ти, і лук твій, але й бог причетний тут.

ГЕРАКЛ

Що кажеш? Як це, батьку, горя віснику?

АМФІТРІОН

У шалі. Хочеш правди? Ой, страшна вона!

ГЕРАКЛ

Чи ж то й Свою дружину я в нестямі вбив?

АМФІТРІОН

Авжеж. Тут потрудилась лиш твоя рука.

ГЕРАКЛ

Гай-гай!.. Скорбота чорна вповила мене!

АМФІТРІОН

Тому-то й твою долю так оплакую. [188]

ГЕРАКЛ

І дім цей зруйнував я, збожеволівши?

АМФІТРІОН

1150] Одне лиш знаю: твоїм бідам - меж нема.

ГЕРАКЛ

Коли ж тим диким шалом був я вжалений?

АМФІТРІОН

Як омивав долоні - при жертовнику.

ГЕРАКЛ

Чому ж, нещасний, не спішу загинути,

Убивця найдорожчих діточок своїх?..

Чому ж у прірву стрімголов не кинуся,

Мечем не вдарю в серце й кров'ю власною

Не змию з себе дітовбивства гріх тяжкий,

Чи в полум'я не ляжу, щоб позбутися

Зараз і тіла, і життя ганебного?..

1160] Та доведеться, видно, переждати мить:

Тесей надходить онде, славний приятель.

Побачить дітовбивцю... Як він сприйме це

І як на мене гляне, найдорожчий гість?..

О горе! Як ті біди приховать мені?..

Під землю провалитись? Ув ефір злетіть?..

Хоч голову накрию: в темноті сліпій,

Можливо, сором так не обпікатиме.

Вже досить, що я сам ось - заплямований,

То нащо б мав я ще й невинним шкодити?

(Накриває голову).

Входить Тесей.

ТЕСЕЙ

(до Амфітріони)

1170] Не сам приходжу, старче: збройна юнь Афін

Вже тут, край хвиль Асопу, стала табором,

Щоб син твій мав опору - вірних списників.

Бо в місто Ерехтідів вість долинула,

Що Лік, підступно захопивши владу тут,

І ворогує з вами, і війну веде.

Віддячитись я хочу: це ж Геракл мене

З Аїду вивів. От я й поспішив сюди -

На мене й моїх друзів розраховуйте.

Агей! Це що за трупи на землі лежать?

1180] То я не встигнув лиха попередити,

Спізнився?.. Але хто ж то діточок убив?

Чию дружину бачу?.. І відколи ж то [189]

Воюють діти?.. Щось тут інше сталося,

Страшне щось - чує серце, - небувале ще.

АМФІТРІОН

Владарю пагорба - краю олив рясних!

ТЕСЕЙ

Чому таке звертання розхвильоване?

АМФІТРІОН

Горем нечуваним небо скарало нас!

ТЕСЕЙ

Чиї ж то діти, що їх так оплакуєш?

АМФІТРІОН

Муж найнещасніший - син мій посіяв їх.

1190] І дітовбивцею стати наважився.

ТЕСЕЙ

Облиш-но жарти.

АМФІТРІОН

Воля твоя... Та якби то жарт!..

ТЕСЕЙ

Жахне сказав ти!..

АМФІТРІОН

Всі ми пропали!.. Пропали ми всі!..

ТЕСЕЙ

А як зробив це?

АМФІТРІОН

В приступі шалу дітей убив

Стоголової гідри отрутою.

ТЕСЕЙ

Це все від Гери... Хто ж то сів між трупами?

АМФІТРІОН

Це він, страдник той - мій син - тужить там;

1200] Що на гігантів, було, йшов із безсмертними -

На смертоносний бій в полі флегрейському.

ТЕСЕЙ

Гай-гай! Чи був хто в світі нещасливіший?

АМФІТРІОН

Ні, нема таки іншого, [190]

Хто б таким тягарем і трудів, і страждань

Пригнутий був!

ТЕСЕЙ

Чого ж полою вкрив, сердешний, голову?

АМФІТРІОН

Щоб у вічі йому ти не глянув,

Бо ж твоїм побратимом назвався,

А нині він - дітовбивця.

ТЕСЕЙ

1210] Я тут, щоб співчувати. Відслоніть його!

АМФІТРІОН

Мій сину! Ти чув? Не ховай очей,

До сонця, молю, повернись лицем!

Побратимства борг має взяти верх

Над твоїми слізьми.

Я торкаюся, глянь, підборіддя твого,

Я коліна обняв твої, сльози гіркі

Проливаю з очей старечих.

Отож, сину мій,

Не поривайсь, мов лев, шалом охоплений,

1220] Стежкою згубною смерті жадаючи!

Що ж то за лік од бід - біди громадити?

ТЕСЕЙ

Тож годі вже сидіти, в біль занурившись!

Не відвертайсь од друзів, глянь у вічі їм!

Хоч ти у найчорнішу хмару вкутайся,

Незмірні твої біди проглядатимуть.

Чому правицю простягаєш боязко?

Гадаєш, я боюся привітать тебе?

В нещасті я - з тобою; чи ж не ти колись

Мене зробив щасливим, із безсонячних

1230] Осель Аїда знов до сонця вивівши?

Гидка мені та вдячність, що старішає,

І той щасливець, що в однім судні плисти

Із друзями в негоду не наважиться.

Ставай же! Глянь на мене. Годі голову

У плащ ховати. Риса благородного -

Приймати незворушно, що боги дають.

(Відслоняє йому обличчя).

ГЕРАКЛ

Тесею, бачиш долю діточок моїх?..

ТЕСЕЙ

Про все я чув, та й бачу, що показуєш. [191]

ГЕРАКЛ

І сонцю хочеш одслонить лице моє?..

ТЕСЕЙ

1240] А що ж то? Смертний, оскверниш богів діла?

ГЕРАКЛ

Тікай, тікай од скверни! Не торкайсь мене!

ТЕСЕЙ

Якщо про друга йдеться - скверни жодної.

ГЕРАКЛ

Ну що ж. Я не жалію, що сприяв тобі.

ТЕСЕЙ

Зберіг я вдячність; отже, співчувать готов.

ГЕРАКЛ

Чекаю, дітовбивця, слова щирого.

ТЕСЕЙ

Твоє страждання, жереб твій оплакую.

ГЕРАКЛ

Стрічавсь тобі хтось інший нещасливіший?

ТЕСЕЙ

Біда твоя безкрая: до небес сягла.

ГЕРАКЛ

Тому-то я, мій друже, вмерти вирішив.

ТЕСЕЙ

1250] І тим богів дійняти сподіваєшся?

ГЕРАКЛ

Боги - мене забули; я - про них забув.

ТЕСЕЙ

Гляди, бо за зухвальство ще поплатишся.

ГЕРАКЛ

Нещастя моє повне; більше - нікуди.

ТЕСЕЙ

Ну й що, вповитий гнівом, що робитимеш?

ГЕРАКЛ

Ізнов піду під землю, тільки мертвий вже. [192]

ТЕСЕЙ

Для цього, друже, не потрібно й розуму.

ГЕРАКЛ

Повчаєш... Бо нещастя обійшло тебе...

ТЕСЕЙ

То це Геракл говорить, що намучивсь так?..

ГЕРАКЛ

Цієї ж муки вже б ніхто не витерпів.

ТЕСЕЙ

1260] Це друг людей великий, добродійник їх?

ГЕРАКЛ

А що поможуть люди? Гера верх бере.

ТЕСЕЙ

Не йди з життя безглуздо. На Елладу зваж!

ГЕРАКЛ

Послухай, як я легко всі ті заклики

Спростую своїм словом - доведу тобі,

Що жить не маю права, та й раніш не мав.

Насамперед: од батька я народжений,

Що, вбивши старця-тестя, не очистившись,

У дім привів Алкмену - й сповила мене.

Коли ж не так, як треба, рід заснований,

1270] То й дітям щастя все життя не бачити.

А Зевс - хто б там не був він - породив мене

На зло для Гери, тільки ти не гнівайся,

Мій батьку сивий: лиш тебе я батьком зву.

Наслала ж бо на мене, у колиску ще,

Дружина Зевса, Гера, зміїв жадібних,

Із поглядом Горгони, щоб загинув я.

Коли ж я став дорослим, силу рук відчув,

То потрудивсь немало - хто не чув про це?

Були і леви, і тритілі велетні -

1280] Тіфони, і гіганти, і кентаврів гурт

Чотириногих - з ким лиш я не мірявся?

І Гідру, що раз по раз свої голови

Відрощувала, вклав я, безліч інших ще

Трудів звершивши, у підземний світ зійшов

З наказу Еврістея: вивів пса звідтіль -

Аїдового стража триголового.

І врешті - труд останній, найскорботніший:

Дітей убив я... Ось вінець страждань моїх.

Нема тут ради: в Фівах, дорогих мені,

1290] Уже б не зміг я жити: ні то в храм піти, [193]

Ні в колі друзів серцем звеселитися -

Від себе, вбивці, я б усіх одстрашував.

Податись в Аргос? Та кому? Вигнанцеві?

А, може, далі, в інший край податися?

Та скрізь на мене скоса позиратимуть -

Усяк мене впізнає - ще й слівцем кольне:

«Чи то не той, син Зевса, що дітей своїх

Убив і жінку? Краще б забиравсь відсіль».

Хто славу мав щасливця, - переміну той

1300] Сприймає важко; хто ж усе життя в біді,

То не страждає: з нею споріднився він.

Дійду до того, що й земля, озвавшися,

Не дасть, щоб я торкнувся, осквернив її,

А море - щоб по ньому переправився,

Як і всі ріки. Мов той Іксіон колись,

До колеса прикутий, вік каратимусь.

Найкраще хай не бачать мене елліни,

Серед яких, бувало, і мені велось.

Та й нащо жити? Що ж то за життя таке -

1310] Нікому не потрібне, заплямоване?..

То хай же в танець Зевсова дружина йде,

Хай б'є Олімп ногою, задоволена:

Чого жадала палко, - домоглась того -

Вдалось їй мужа, першого з-між еллінів,

У прірву кинуть. То таку-от маємо

Вшановувать богиню?.. Через ревнощі

До Зевса так скарати добродійника

Еллади, хоч вини за ним - ніякої!..

ТЕСЕЙ

Це не хто інший, а дружина Зевсова,

1320] Як сам відчув ти, стільки зла вподіяла.

Повчати ж легше, ніж самому біль терпіть.

Із нас, людей, од долі хто захищений?

А хто з богів? (Якщо співцям повіримо).

Чи завжди чесне ложе спорідняло їх?

Чи син не брав у пута батька рідного,

Рвучись до влади? Та ніхто не кинув ще

Олімпу: що вчинили,' - те забулося.

То чи годиться: поставати смертному

Супроти того, з чим безсмертні миряться?

1330] Покинь же рідні Фіви, як закон велить, -

І в край Паллади ми пліч-о-пліч рушимо.

Очистиш руки, вбивством заплямовані, -

І дім тобі, й частину свого статку дам,

Дари афінян (сім дівчат, сім хлопців я,

Бика на Кріті вбивши, врятував для них) -

Усім я поділюся. Скрізь у краї тім -

Мої угіддя; йменням твоїм названі [194]

Вони віднині будуть, поки житимеш,

А вже коли поринеш в млу Аїдову, -

1340] І вівтарі, й подоби тобі з каменю

Афіняни воздвигнуть, шануватимуть.

І вславляться, бо славен той між еллінів,

Хто допоміг у скруті благородному.

І я за порятунок борг сплачу тобі

Своєю. - ти ж без друзів нині - дружбою.

А втім, богів обранець не лишається

Без друзів: божество йому сприятиме.

ГЕРАКЛ

Слова, та й тільки... Не зарадять лихові.

Щодо богів - я певен, що ні в шлюб вони

1350] Не входили злочинний, ні кайдани їм

Не сковували рухів, ні велителем

Ніхто в них не доводивсь один одному,

Таж бог не потребує (але справжній бог!)

Нікого: все це - небилиці, вигадки.

Й тому ще, хоч у горі, я не зважився

Піти зі світу, - щоб слабким не видатись.

Бо хто із смертних не спромігся встояти

Під натиском нещастя, - і в двобої той

Відступить, легкодухий, перед ворогом.

1360] Хай смерть сама приходить. Я ж іти готов

У край твій. Меж немає моїй вдячності.

Усе на себе брав я. Не було труда,

Якого б я уникнув, і з очей моїх

Сльозинка не скрапнула, ба, й не вірилось,

Що так ось нині, мов дитя, ридатиму.

Коритись долі хоч-не-хоч доводиться...

Та годі! Бачиш, батьку, на вигнання йду,

Дітей своїх убивця. Мусиш сам тепер

Тіла омити слізьми й зодягнути їх

1370] (Мені закон боронить); хай при матері

Лежать, в її обіймах, це ж сім'я моя,

Спільнота безталанна; її сам же звів

Із світу мимоволі... Схоронивши їх,

Живи у цьому місті. Й хоч нелегко це -

Кріпись, щоб міг зі мною мій тягар нести.

(Наближається до трупів дітей і Мегари).

О, діти! Хто зродив вас, той убив, на жаль!

І що ж то вам за користь з перемог моїх,

Що я з таким зусиллям здобував для вас

Як посаг - чесне ймення, славу батьківську?

1380] Й тебе, жоно, убив я... От і дяка вся

За ложе, що так вірно зберігала ти

Впродовж років, терпляче дім пильнуючи.

О горе вам! О горе!.. Горе й вбивцеві [195]

Нещасному!.. Од діток, од жони мене

Зла доля відриває. Втіхо болісна

Останнього цілунку!.. Зброє зрадницька!

Чи брати лук, чи кинуть, щоб, торкаючись

Раз по раз мого боку, не нагадував:

«Це я, твій спільник, що жону й дітей твоїх

1390] Життя позбавив». То хіба ж носитиму

Його при боці? Нащо? Та чи з тим я йшов

На подвиги преславні, щоб, одкинувши

Свій лук, ганебно впасти в битві з ворогом?

Ну, ні! Хай серцю важко - лук носитиму.

Одне прошу, Тесею: супроводь мене

До Аргосу - доставить мушу пса туди, -

Бо сам із горя знов якусь біду вчиню.

О земле Кадма! О громадо Фів усіх!

Остригшись, разом плачте, йдіть на похорон

1400] Дітей, і скільки є вас - водночас тужіть

За мертвими й за мною: всі ми згинули,

На всіх звернула Гера свою лють жахну.

(Знову сідає на камінь).

ТЕСЕЙ

Ставай же, нешасливче! Сліз доволі вже!

ГЕРАКЛ

Звестися годі: мов заціпенів увесь.

ТЕСЕЙ

Біда й могутніх, бачу, у дугу зігне.

ГЕРАКЛ

Забути б горе, ставши цим от каменем!..

ТЕСЕЙ

Ну годі, годі! Дай-но руку другові.

ГЕРАКЛ

Гляди, щоб кров'ю не сплямив ти одягу.

ТЕСЕЙ

Об одяг мій їх можеш навіть витерти.

ГЕРАКЛ

1410] Дітей не маю. Ти мені за сина став.

ТЕСЕЙ

Візьмись за мою шию, поведу тебе.

ГЕРАКЛ

Ось пара друзів, та один - знедолений.

Такого друга, батьку, мати б кожному! [196]

АМФІТРІОН

Блаженна та країна, де родивсь такий.

ГЕРАКЛ

Стривай, Тесею! На дітей ще глянуть дай.

ТЕСЕЙ

Гадаєш, біль одляже, як оглянешся?

ГЕРАКЛ

Якби-то!.. Батька-старця пригорну ще раз.

АМФІТРІОН

І я б хотів припасти до грудей твоїх.

(Обнімаються).

ТЕСЕЙ

Хіба забув ти, друже, всі труди свої?

ГЕРАКЛ

1420] Але ж із цим, останнім, не зрівняти їх.

ТЕСЕЙ

До жінки, хоч при людях, не вподібнюйся.

ГЕРАКЛ

Слабким мене вважаєш? І колись вважав?

ТЕСЕЙ

Ніколи. Якби й нині ти колишнім був!

ГЕРАКЛ

А ти яким був у краю безсонячнім?

ТЕСЕЙ

Там геть був занепав я, нікудишнім став.

ГЕРАКЛ

Мені ж ось дорікаєш слабодухістю...

ТЕСЕЙ

Йдемо!

ГЕРАКЛ

Прощай, мій батьку!

АМФІТРІОН

Сину, й ти прощай!

ГЕРАКЛ

Похорони цих діток. [197]

АМФІТРІОН

Хто ж мене ось-ось?..

ГЕРАКЛ

Твій син.

АМФІТРІОН

Коли ж ти прийдеш?

ГЕРАКЛ

Як оплачеш їх.

АМФІТРІОН

1430] А далі?

ГЕРАКЛ

До Афін я заберу тебе.

Отож - хоч як це важко - схорони дітей.

А я, зганьбивши дім свій, за Тесеєм вслід,

Мов корабель без весел, шлях верстатиму.

Хто звик могутність і багатство ставити

Над побратима-друга - помиляється.

ХОР

У зажурі відходимо, сльози ллємо,

Незрівнянного втративши друга.

ПРИМІТКИ

1-4 Зевс, за переказом, закохавшись в Алкмену, навідувався до неї в образі її чоловіка Амфітріона; від Зевса й народила вона Геракла, який мав, отже, двох батьків: божественного й земного.

[439]

5. Земнородних плем'я... - Йдеться про спартів («посіяних»): міфічний родоначальник фіванців Кадм, убивши дракона, що пильнував джерело на місці майбутніх Фів, посіяв там його зуби; войовничі мужі, що виросли з посіву, звернули зброю один проти одного. П'ятеро з тих, котрі не загинули, стали засновниками п'ятьох знатних родів; серед них - Ехіон, батько Пентея. Від спартів походив і Фіванський володар Креонт, син Менекея, батько Мегари.

16. В краю кіклопів... - Первісно містом кіклопів - міфічних велетнів -вважались Мікени; потім, коли Мікени були зруйновані Аргосом, саме це місто стали пов'язувати з легендою про кіклопів.

17. Електріон - тірінфський герой, батько Алкмени: його випадково вбив Амфітріон, аза що мусив піти на вигнання. Після цього над Аргосом запанував Еврістей, якому велінням Гери служив Геракл.

23. Тенар - південний виступ Пелопоннесу, де, за переказом, в одній із печер був вхід у підземне царство.

24. ...пса тритілого... - тобто Кербера (Цербера), що сторожив вхід до царства померлих.

27-34. Фіванський володар Лік та його дружина Дірка (Діркея) переслідували свою небогу Антіону, що була матір'ю двох божественних братів-близнюків Зета й Амфіона. Змужнівши, брати вбили Ліка, а Дірку прив'язали до рогів дикого бика; потім її тіло кинули у річку, що дістала назву Дірка. Цій темі присвячена відома мармурова скульптура (т. зв. «Фарнезький бик»), що зберігається в Неаполі.

50. Мінійці - беотійське плем'я з головним містом Орхоменом. Покоривши мінійців, Геракл звільнив Фіви від сплати данини.

61. Місто... тафійське... - Острів Тафос (нині Меганіон) з однойменним містом розташований біля берегів Акарнанії, у східній частині Іонійського моря. За переказом, Амфітріон одержав перемогу над тафійцями, відомстивши їхньому володарю Птерелаю за вбитих ним синів Електріона, братів Алкмени.

177. До повоза.. - На чорнофігурних вазових малюнках, що представляли гігантомахію (боротьбу богів з гігантами), поряд із Зевсом, який мече з колісниці блискавки, зображували Геракла, що стріляє з лука.

181. Кентаврів... в Фолої... - Фолоя - гора в Аркадії, де Геракл отримав перемогу над кентаврами - міфічними істотами у вигляді напівлюдей-напівконей.

184. Дірфій - гора на острові Евбея.

189-202. Суперечка про те, хто корисніший на війні - важкозбройні (гопліти) чи легкозбройні (пельтасти) воїни, було актуальним під час Пелопоннеської війни.

239. Гелікон - гірське пасмо на заході Беотії; Парнас - висока гряда у Центральній Греції.

251-252. ...засіяв... Арес... - Арес вигодував дракона; зуби ж посіяв Кадм (див. прим, до р. 5). Цим відхиленням кадмейці, чий рід пов'язується з Аресом, протиставляється пришельцю Лікові.

350. Плектр - паличка, якою вдаряли по струнах.

352-432. Хор перераховує подвиги, які звершив Геракл, перебуваючи на службі в Еврістея.

359. Зевса гай... - в Немеї (Арголіда) в кипарисовому гаї був храм Зевса.

369. Пеней - річка в Фессалії; боротьба з кентаврами відбувається, отже, не в Аркадії, як подано вище (р. 181 наст.), а в Фессалії, де знаходяться також гори Пелій та Гомола.

381. Діва Еноатіда - Артеміда, від місцевості Еное (Аттіка), де вона вшановувалась; мова йде про Керинейську лань (від гори Керинея в Аркадії) - міфічну тварину з золотими рогами й мідними копитами.

383. Коней Діомеда... - див. прим, до «Алкести», р. 66.

391. Гебр - головна річка Фракії (нині Маріца).

394. Анавр - річка в Фессалії.

396-397. Кікн - син Ареса, розбійник, що підстерігав і вбивав подорожніх у Фессалії. Амфанея - місто в Доріді.

400. ...в саду іесперійськім... - див. прим, до «Гіпполіта», р. 732.

405-407. В море ввійшов... - Мова йде про приборкання Гераклом морських чудовищ, зокрема, Трітона, сина Посейдона й Амфітріти: боротьба Геракла з Трітоном була представлена однією із скульптур зруйнованого персами старого храму на Акрополі.

[440]

412. Атланта оселя... - За переказом, Геракл тримав якийсь час небосхил на своїх плечах замість Атланта.

417-418. ...евксінські хвилі... - тобто Чорне море (див. прим, до «Іфігенії в Авліді», р. 210); Меотіда - Азовське море.

423. Донька Ареса - володарка амазонок Антіопа (або Гіпполіта); її чудовий пояс Геракл повинен був здобути для дочки Еврістея.

427-429. ...гідру... Лернейську... спалив... - від міста Лерни (Арголіда), поблизу якого в болоті жила багатоголова змія; щоб зрізані голови в неї знову не відростали, Геракл палив її шию палаючими стовбурами. Трійливою кров'ю гідри Геракл змастив свої стріли.

432. Геріон - тритілий велетень, пастух, що жив на крайньому заході; Геракл викрав у нього череду корів, а потім убив його.

435. В млу Аїда.. рушив... - щоб вивести звідти Кербера.

439. Хароц - син Ереба й Ночі, перевізник померлих через підземні ріки у

царство Аїда.

471. Леласгія - аргоське царство; пеласги (від міфічного родоначальника аргосців) вважались споконвічним населенням Греції.

478. Дедала дар обманливий. - Дедал - славетний скульптор та будівничий; палиця названа обманливим даром, бо на цей раз, як думає Мегара, не врятувала Геракла.

479. Ехалія - місто, яке стародавні розміщували то у Фессалії, то на Евбеї (див. прим, до «Гіпполіта», р. 546-554).

578-579. Ісмен - річка в Беотії, що протікає через Фіви; Діркея (Дірка) - її притока.

619. ...бачив таїнства. - За переказом, Геракл був посвячений в елевсінські містерії (див. прим, до «Гіпполіта», р. 26).

621. У місті Герміоні, що поблизу Трезени (Арголіда), вшановувалася дочка Деметри Кора (Персефона).

625. Тесея... виводив... - Геракл зійшов у підземне царство, щоб звільнити 'Гесея, якого разом із його другом Пірітоєм тримав у путах бог підземелля Аїд (Гадес).

683. Мнемосіна - дочка Урана й Гея, мати дев'яти муз, богиня пам'яті. 686. Бромій (тобто «гримучий») - Вакх (Діоніс); таємний релігійний обряд, оргії, яким його вшановували, супроводжувався звуками флейт та бубнів (тимпанів).

691. Делійські діви співатимуть... - Острів Делос в Егейському морі, де, за переказом, дочка титана Кея Лето (Латона) народила від Зевса Аполлона (Феба) та Артеміду, славився вибудуваним для них святилищем.

697. ...лебідь білий. - Вважалось, що лебідь, посвячений Аполлонові птах, наймилозвучніше співає перед смертю («лебедина пісня»).

703. ...потвор жахних... - 3 ім'ям Аполлона пов'язувалися численні подвиги, зокрема, убивство потворного змія Пітона (на честь цієї перемоги встановлено Піфійські ігри та збудовано знаменитий Дельфійський храм (див. також прим, до «Медеї», р. 668).

778. Ахеронт - ріка у підземному царстві померлих, взагалі підземний світ.

796. Асоп - ріка в Беотії.

811. Внучка Персея - Алкмена; її батько Електріон (див. прим, до р. 17) - син Персея.

818. Плутон - епітет Аїда.

889. Горгони - крилаті страховиська із зміями на голові.

899. Тирс - обвита плющем або виноградною лозою палиця з шишкою на кінці, жезл Діоніса - Бромія (див. прим, до р. 686).

928. ...жертву Зевсові... - тобто Зевсові - охоронцеві домашнього вогнища; невід'ємними атрибутами очисного обряду був кошик, у ньому ячмінь та ніж; окрім того, миска з водою та обвуглене поліно з вівтаря, яким скроплювали оселю та присутніх.

961. ...у місті Ніса... - тобто в Мегарах: від Ніса, давнього володаря Мегар, міста на півночі Корінфського перешийка (Істма).

993. До... підборіддя ручки тягнучи... - див. прим, до «Медеї», р. 65.

1024. Данаєві дочки - п'ятдесят дочок аргоського володаря Даная (див. прим, до «Троянок», р. 182); всі вони, крім однієї, повбивали у шлюбну ніч своїх чоловіків - двоюрідних братів - що змусили їх до шлюбу.

[441]

1027. Прокна - дружина фракійського царя Терея. Силою оволодівши , сестрою Прокни Філомелою, Терей відрізав їй язика, щоб приховати свій злочин; обидві сестри в помсту вбили Ітіса, сина Терея, за що боги обернули Філомелу в ластівку, Прокну в солов'я, Терея - в одуда.

1110. Сісіф - див. прим, до «МедеІ», р. 406.

1185. За переказом, першу маслину на Акрополі посадила Афіна, з якою І пов'язана назва головного міста Аттіки.

1186. ...звертання розхвильоване. - Див. прим, до «Гіпполіта», р. 815. 1197. ...гідри отрутою. - Див. прим, до рр. 427-429.

1201. ...в полі флегрейському. - Боротьба з гігантами (див. прим, до р. 177), за переказом, відбувалась на флегрейській рівнині, що на півострові Паллена (Халкідіка).

1267. ...вбивши старця-тестя... - див. прим, до р. 17.

1305. їксіон - володар міфічного гірського племені лапітів у Фессалії; за спробу збезчестити Геру був прикутий у підземеллі до вогненного колеса, яке вічно оберталося.

1329. ...син... батька... - тобто Зевс - Кроноса, сина Урана і Геї.

1334. ...сіле дівчат, сім хлопців... - Таку данину кожні дев'ять років афіняни сплачували людожерному Мінотавру, поки його не вбив Тесей (див. прим, до «Гіпполіта», рр. 337-339).

© Aerius, 2003

Троянки

Переклад А.Содомори

© Евріпід

© А.Содомори, 1993

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.:199-238.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

ДІЙОВІ ОСОБИ

ПОСЕЙДОН

АФІНА

ГЕКАБА

ХОР ТРОЯНСЬКИХ ПОЛОНЯНОК

ТАЛФІБІЙ

КАССАНДРА

АНДРОМАХА

МЕНЕЛАЙ

ЄЛЕНА

Дія відбувається в ахейському таборі після зруйнування Трої.

ПРОЛОГ

Біля входу в намет - простерта на землі Г е к а б а .

ПОСЕЙДОН

(появляючись на орхестрі)

Із вод егейських, що легкими танцями

Так гарно їх мережить нереїд гурток,

Сюди прибув я нині - Посейдон морський.

Відтоді, як ми з Фебом із камінних брил

Довкола Трої мури під висок звели,

Дивлюсь ласкавим оком я на місто це,

Що ось димить і гине, в прах повержене

Аргів'ян військом. Бо ж Епей, з Парнасу муж,

Фокеєць, хист Паллади запозичивши,

10] Коня зладнав, ущерть оружжям повного,

І згубний витвір тут же ввів у місто він.

Ітиме потім слух про «дерев'яного

Коня», що стільки ратищ у нутрі таїв...

Гаї принишкли; храми - кров'ю повняться,

А на жертовник Зевса, стража вогнища,

Пріам упав і душу, старець, видихнув.

Майно фрігійське, повні скрині золота

Ахейці вже вантажать; тільки б вітру їм

Діждатись ходового - і тоді б вони, -

20] Вже ж десять літ минуло, - жон, дітей своїх

Побачили, з походу повернувшися.

А я, аргоській Гері уступаючи

Й Афіні, що пліч-опліч на фрігійця йшли,

Лишаю славну Трою й вівтарі мої,

Бо як спустіє місто, то й богам нема

Ні честі, ані шани: дбати нікому.

Лунає над Скамандром полонянок плач -

Уже розподіляють їх за жеребом:

В Аркадію пливтимуть, у Фессалію,

30] Або в Афіни - щоб вожді втішалися,

Тесеєві нащадки. А в наметі цім -

Троянки, що без жереба призначені

Чільним провідцям війська; й Тіндаріда тут,

Єлена, - заслужила буть рабинею!.. [201]

Та хто б хотів побачить найнещаснішу -

Гекаба ось, мов мертва, на поріг лягла

Й за багатьма своїми сліз багато ллє:

Вже й Поліксена, донька, на Ахілловій

Могилі впала в жертву. Вже Пріам поліг

40] І діти, а Кассандру - ту, що Феб її,

Шалену, кинув, - Агамемнон силою

Для втіх собі готує - бога й честь забув.

Прощайте, місто й вежі гладко тесані,

Колись щасливі!.. Коб не донька Зевсова,

Паллада, ви ще довго височіли б тут.

Появляється Афіна Паллада.

АФІНА

Дозволь, найближчий мого батька родичу,

Серед богів могутній і шанований,

Колишній гнів забувши, слово мовити.

ПОСЕЙДОН

Й питать не варто: спілкування з рідними,

50] Володарко Афіно, звеселяє нас.

АФІНА

Хвалю твою прихильність. Що скажу тобі,

Владико моря, - нас обох стосується.

ПОСЕЙДОН

Нове якесь веління ти несеш мені

Від Зевса-батька чи від когось іншого?

АФІНА

Та ні. Турбує Троя, де зустрілись ми:

Мою - з твоєю об'єднати б силою...

ПОСЕЙДОН

Звільнивши серце від злоби колишньої,

Спішиш до Трої - до сумного погару?..

АФІНА

Не відхиляйсь од діла. Чи погодишся,

60] Щоб ми здійснили разом, що задумала?

ПОСЕЙДОН

Охоче. Та спочатку ось таке з'ясуй:

З ахейцями ти разом чи з фрігійцями?

АФІНА

Троянців, хоч карала, - звеселю тепер,

Ахейцям - нещасливе дам повернення.

ПОСЕЙДОН

То що ж такі мінливі в тебе настрої:

Стрибаєш од любові - й до ненависті. [202]

АФІНА

Мій храм і я - в зневазі. Не чував про те?

ПОСЕЙДОН

Авжеж: Аякс Кассандру, мов рабу, тягнув.

АФІНА

Ахейці ж хоч би словом присоромили.

ПОСЕЙДОН

70] Але з твоєї ж ласки Іліон взяли...

АФІНА

Зате з тобою нині їх карати рвусь.

ПОСЕЙДОН

Мене вмовлять не треба. Що надумала?

АФІНА

Поверненням нещасним хочу вдарить їх.

ПОСЕЙДОН

Іще на суходолі чи між хвиль морських?

АФІНА

Коли відсіль додому морем пустяться.

Тоді-то Зевс і зливу, й град розгонистий

Зішле на них і хмару, мов смола, густу.

Ще блискавку вогненну обіцяв мені,

Щоб розметать ахейців, кораблі спалить.

80] І ти не поскупися - аж до дна схитни

Глибінь егейську, хай вирує, піниться.

Евбейську гавань позагачуй трупами,

Хай сотому закажуть, як осквернювать

Мою святиню славну, й не лише мою.

ПОСЕЙДОН

Хай так. І тут не треба вже розводитись.

Гойдну всю хлань егейську - й охололими

Тілами мореплавців скелі Делосу

Міконське побережжя, далі й Лемнос весь

І передгір'я каферейське всіються.

90] Рушай же на Олімп свій; з рук отця прийми

Його гримучу зброю й на ту мить чекай,

Коли аргосці відпливуть од берега.

Афіна зникає.

Який же нерозумний, хто міста бере,

Могили, храми, все святе спустошує! -

Він завтра сам же не мине загибелі.

(Зникає). [203]

ГЕКАБА

(намагаючись піднятися)

О нещасна, чоло від землі одірви,

Не хили вже ти шиї - ні Трої нема,

Ні володарів Трої - все прахом пішло!

Перемінливій долі корись хоч-не-хоч:

100] Як за хвилею, - так і за нею пливи,

Не греби, нерозсудна, супроти життя,

Проти хвиль: за керманича - доля.

Гай-гай!.. Гай-гай!..

Вже й не знаю, на що б мені глянуть без сліз:

Ні вітчизни, ні мужа, ні діток моїх...

Нагромаджене предками пишне майно

Мов з водою спливло нині - сліду нема.

Чи мовчати мені,

Чи ридати?.. Та що з тої туги-журби?

110] Нещаслива ж я! Гнеться сама по собі

Моя спина додолу. Знесилена вкрай,

На камінному ложі, простерта, лежу.

Моя голово зболена! Скроні мої!..

Занімілі боки!.. Все б хитатись мені

Усім тілом отак - то сюди, то туди,

Догоджаючи слізній печалі-журбі,

Все б хитатись отак... Видно, муза своя

І в знедолених є - вони з болю того

Наболілу висновують пісню.

Строфа

120] Судна стрімкі, бистрохідні,

Що до Трої священної рушили

Через море пурпурне, лишивши

Тиховодні затоки Еллади далекої,

Під звуки флейт лиховісних,

Під оклики сурем лунких

Прив'язь надійну - Єгипту виріб -

Тут закріпили, у гавані нашій, -

Усі поклялися вернути

Жону Менелая - Еврота ганьбу,

130] Кастора, брата, сором,

Ту, що Пріама,

Батька п'ятдесяти синів,

Із світу звела,

Ту, що й мене, безталанну Гекабу,

Скинула в прірву горя...

Антистрофа

Горе мені!.. Де сиджу я?..

Край намету вождя Агамемнона - [204]

Мушу стати рабою на старість!..

Сиву голову з болю обстригла, спотворила...

140] О ви, міднозбройних троянців

Дружини, їх доні сумні,

Та й ви, наречені, злощасні діви,

Гляньте довкола - одна лиш пустеля:

В диму наша Троя - ридаймо!..

Мов птиця, почувши писк пташат,

Пісню почну; одначе,

Не ту, що, бувало,

На Пріамів опершися жезл,

Нею славила я

150] Світлих богів, а стопою тим часом

Лад одбивала фрігійський.

ПАРОД

З намету виходить перша половина хору.

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Строфа І

Що, Гекабо, за крик? Що за плач такий?

Що за подія?.. З намету, здаля,

Чую: лунає лункий твій лемент.

На троянок жах, наче смерч, упав,

Душі їм зціпив - ридають гуртом

Над своєю недолею в шатрах.

ГЕКАБА

О доні! На суднах аргоських уже

Весляр за весло береться.

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Ой, годино лиха!..

160] Що надумали? Горе! В морську далину

Повезуть мене, бідну, з вітчизни?

ГЕКАБА

Не знаю... Та жду біди.

ПЕРША ПОЛОВИНА ХОРУ

Гай-гай!.. Гай-гай!..

Про важкі свої біди почуєте ви,

Нещасливі троянки. Виходьте ж усі -

Вже в дорогу зібрались аргосці.

ГЕКАБА

Ой-ой!..

Лиш не виводьте сюди [205]

Божевільну Кассандру,

Доньку, на глум аргосцям -

170] Болем біль мій не множте.

Пропала ти, Троє нещасна!

Нещасні й ті, що лишають тебе

Навіки - живі чи мертві!

З намету виходить друга половина хору.

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Антистрофа І

Із намету тремтливо ступаю крок,

Агамемнона бранка, й почути боюсь

Од тебе, владарко: чи вбити мене

Рішили аргосці?.. Чи в путь морську

Вже готові, ударивши веслами,

Повести бистрохідні судна?..

ГЕКАБА

180] О доню, ще тільки займалось на світ,

Я мліла вже тут із жаху.

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

А чи вісник данайський прибув уже?

Кому слугуватиму, бідна?..

ГЕКАБА

На жереб недовго ждать...

ДРУГА ПОЛОВИНА ХОРУ

Гай-гай!..

Хто з аргосців мене або з фтійських мужів

За рабу собі візьме? Чи в край острівний

Повезе хтось - далеко від Трої?..

ГЕКАБА

Ой-ой!..

Де ж то і в кого служить

Буду я, сивочола -

190] Трутень, померлої образ,

Тіней зблідлих подоба?..

Поріг пильнуватиму в сінях?

Чужих дітей забавлятиму...я -

Вчорашня владарка Трої?..

ХОР

Строфа II

Гай-гай! Гай-гай! Чи стане сліз,

Щоб долю таку оплакать?..

За верстатом ідейським не ткать мені, [206]

Не брати човника в руки.

Востаннє дивлюсь я на рідних своїх,

200] Востаннє. Ще важчої долі я жду:

Чи з ахейців кому буду в ложі служить, -

Хай та ніч буде проклята й доля! -

Чи з Пірени, священних черпаючи хвиль,

Я носитиму воду - рабиня з рабинь.

О якби пощастило потрапить

У славетний, блаженний Тесеїв край!..

Тільки б вирів Еврота не бачить,

Де ненависна всім нам Єлена живе,

Де в неволі зустріти б мені довелось

210] Менелая, що Трою спустошив.

Антистрофа II

Пенеєм омитий священний край,

Олімпа підніжжя славне,

Де всього у достатку є - чула я -

Де ниви рясноврожайні, -

Туди б подалась я, коли б не змогла

Ступить на Тесеєву землю святу.

Чи в країну Гефеста, де Етна-гора,

Що напроти рівнин фінікійських,

Гір Сіцілії матір; я чула, що їй,

220] Переможній, належить почесний вінок.

Чи в місцевість, що всім вона видна,

Хто судном борознить іонійську хлань,

Де пливе з-поміж рік найславніший,

Що русяве волосся в огненно-руде

Перемінює - Кратій; залюднений край

Він нектарними росами живить.

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Та вжб он од війська данайського

Йде вісник сюди, з новиною йде

Розгонистим кроком. Ой, що ж то нам

230] Він несе? Що накаже? Уже ж бо ми -

Під ярмом дорійського краю...

Входить Т а л ф і б і й .

ТАЛФІБІЙ

Не раз, Гекабо, я до Трої шлях верстав -

Ти знаєш це - як вісник війська грецького.

Давно тобі відомий; нині рішення

Загальне я, Талфібій, сповіщу тобі. [207]

ГЕКАБА

Ось чого, жінки-троянки,

Я боялася давно!..

ТАЛФІБІЙ

Уже вам жереб випав. Це жахало вас?

ГЕКАБА

То куди ж то плисти? В фессалійський край,

240] у кадмейський чи фтійський судилось нам?

ТАЛФІБІЙ

Попливете у різні: згідно з жеребом.

ГЕКАБА

То в чиїх ми руках? Хоч одній із нас

Доля всміхнеться ще?

ТАЛФІБІЙ

Скажу по черзі, не гуртом запитуйте.

ГЕКАБА

Хто ж то дочку мою волею жереба

Вибрав - Кассандру бідну?

ТАЛФІБІЙ

Як дар окремий Агамемнон взяв її.

ГЕКАБА

Щоб гордій спартанці служкою буть?..

Горе! Горе нам!..

ТАЛФІБІЙ

250] О ні! Щоб ложе потай розділяти з ним.

ГЕКАБА

Діві Феба, котра в Злотоволосого

Честі вдостоїлась жити безшлюбною?..

ТАЛФІБІЙ

Владар жагою сповнивсь до пророчиці.

ГЕКАБА

Доню! Священні ключі відкинь!

Пишні зірви плетениці

З тіла стрункого - дівочий вбір!

ТАЛФІБІЙ

Хіба не честь для неї - ложе владарське?

ГЕКАБА

Де ж моє інше дитя - доня, що з рук моїх

Тільки-но вирвана? [208]

ТАЛФІБІЙ

260] Це ти про Поліксену чи про кого ще?

ГЕКАБА

Про неї. З ким же зв'язав її жереб?

ТАЛФІБІЙ

З могилою Ахілла: їй прислужиться.

ГЕКАБА

Для могили слугу я на світ привела!..

Однак, що за звичай такий,

Мій друже, у греків, що за обряд?

ТАЛФІБІЙ

Тій добре вже. Вважай її щасливою.

ГЕКАБА

Що я чую?.. Виходить, живе ще вона?

ТАЛФІБІЙ

Такий їй жереб випав - бід позбутися.

ГЕКАБА

А що спіткало, скажи,

270] Андромаху нещасну,

Ту, що за Ректором мідянопанцирним?

ТАЛФІБІЙ

І цю, як дар окремий, взяв Ахілла син.

ГЕКАБА

Кому ж то я мушу служить,

Що голову вниз хилю

І не ступлю, стара, й кроку без палиці?

ТАЛФІБІЙ

Володарю Ітаки - Одіссеєві.

ГЕКАБА

Гай-гай!..

Бий голову обстрижену!

Нігтями ріж, до крові зранюй лиця!

280] Нещасна я!..

Нечестивцю тому, облуді

Слугувать мушу -

Права зневажнику, змію лукавому,

Що геть усе перекручувати звик,

Управний в брехні, двоязикий,

Рад ворожнечею дружбу затруювать?..

Оплакуйте, гроянки,

Мене, бездольну! Пропала я! [209]

Мій жереб серед жеребів -

290] Найнещасливіший!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Вже знаєш ти про себе. А мені за ким

В Ахею чи в Елладу, полонянці, йти?

ТАЛФІБІЙ

(не відповідаючи)

Гей, хто там, слуги! Час Кассандру вивести,

І то чимшвидше, хай до рук володарю

Віддам її найперше; далі й інших всіх,

Як випав жереб, одпроваджу власникам.

(Дивиться на намет).

А що ж то із намету валить дим густий?

Троянки щось там палять усередині,

Коли негайно з цього краю треба їм

300] Рушати в Аргос. Чи в огні задумали

З собою покінчити? Й не дивуюся:

Для вільного неволя - гірш загибелі.

Та відчиніть же! Щоб не звинуватив хто,

Що їм поміг я, а нашкодив - еллінам.

ГЕКАБА

Яка пожежа? Що ти? То дочка моя,

Кассандра, повна шалу поспіша сюди.

Вбігає Кассандра з пломеніючим факелом.

КАССАНДРА

Строфа

Світла-но, світла дай!..

Вище!.. Сюди світи!..

Ось так... Ось так!..

310] Хай заясніє храм!

Гіменею, володарю мій!

Ось він, щасливий жених!

Щастя й мене, молоду, -

Ложе владарське - жде!

До шлюбу стану в Аргосі,

Гіменею, володарю мій!

І поки, ненько, тужно голосячи,

Ти і за батьком тут,

І за вітчизною,

320] Що мила серцю, сльози ллєш, -

То я, святкуючи свій шлюб,

Вогні свічу весільні,

Хай блиск ген - до зір б'є

На твою, Гіменею, честь!

Ще й ти світлом осяй, Гекато нічна, [210]

Як і годиться,

Діви чистої ложе!

Антистрофа

Вище ногою змах!

Вихором хор веди!

330] Евой! Евой!..

Як у щасливі дні,

Коли славний мій батько ще жив.

Танцем священним цим,

Фебе, ти сам покеруй!

Я - послужу тобі

У храмі, лавром вінчанім,

Гіменею, володарю мій!

Танцюй же, мати! Землю стопою в лад

Легко вдаряючи,

340] Слідом за мною ти

У мірнім танці вихиляйсь.

Гукайте ж: Гіменею, гей!

Вітайте наречену,

Хвалу їй співайте.

Ви ж, дівчата-фрігіянки

Святково вбрані! Прославте того,

З ким мені доля

Нині побратись веліла.

ХОР

Не думаєш, владарко, зупинить її,

350] Шалену? Ще в ахейський табір кинеться!

ГЕКАБА

Вогнем своїм, Гефесте, дні весільні ти

Освітлюєш, а нині - радше похорон.

Такі були надії!.. Ой, не думалось,

Що під аргоським списом, полонянкою,

Колись ітимеш заміж, моя доненько!..

Віддай мені свій факел: не несеш його -

Наосліп ринеш; як була нестямною -

Такою, бачу, все ще залишаєшся.

Внесіть же смолоскипи! Не до співу тут

360] Весільного, троянки, - слізьми вмийтеся!

КАССАНДРА

Перемогла я, ненько! Тож чоло моє

Вінчай і шлюбом утішайсь володарським!

Веди ж мене, а раптом опиратимусь -

Жени. Коли на небі Локсій є-таки,

То вождь ахейців, Агамемнон, матиме

Жону ще гіршу, ніж Єлена-зрадниця.

Уб'ю зухвальця, розметаю дім його, [211]

За батька й за братів своїх помстившися.

Про інше змовчу: про топір, що з розмаху

370] Мені вженеться в шию, й не мені лише;

Про вбивство неньки - мого шлюбу наслідок,

Про рід Атрея, що безслідно згине весь...

Додам, що Трої більше щастя випало,

Аніж ахейцям, - не настільки шал мене

Вповив, щоб я в прийдешнє не проглянула, -

Через одну лиш жінку, через хіть її,

Через Єлену - стількома пожертвувать!..

А вождь - і де ж той розум? - за ненависне

Віддав щонаймиліше: дітьми, затишком

380] Він брату поступився - через жінку ту,

Яка себе так радо дала викрасти!..

На берегах Скамандра свою смерть вони

Знайшли - не в обороні краю рідного,

Твердинь високовежних. їх Арес побив -

І діток не побачать; тіла саваном

їм не обгорнуть жони - у землі чужій

Лежать. Та й на вітчизні не відрадніше:

Ті - вдовами померли; ці - самотні вже,

Хоч і ростили діток; над могилкою

390] Узлити кров жертовну буде нікому.

Хвали такої справді заслужив похід.

А про гидке помовчу; красномовності

В ганебній речі муза хай не дасть мені.

Троянці ж - світ не знає слави вищої -

Померли за вітчизну. Списом пройнятих

Відносили додому друзі мертвими:

Оплаканих своїми, як і слід було,

Земля їх окривала рідна, батьківська.

А ті з фрігійців, що в бою не впали ще,

400] Весь час бували дома - з дітьми, жонами,

Чого ахейський воїн був позбавлений.

За Ректором сумуєш. А послухай-но:

Як воїн наймужніший в поєдинку впав,

І то через ахейців, що пішли на нас:

Сиділи б дома - спала б мужність Ректора.

Паріс взяв доньку Зевса; якби іншу взяв -

Нікому не відомих мав би родичів.

Отож розумний хай війни сторониться,

А почалась - за край свій хай життя кладе:

410] Такому - слава; сором - боязливому.

Тож ні вітчизни не оплакуй, матінко,

Ні мого шлюбу: всіх, котрі ненависні

Мені й тобі, заміжжям цим я вигублю.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Своє ж домашнє горе ти на сміх береш,

А віщування, ой, навряд чи сповниться! [212]

ТАЛФІБІЙ

Якби сам Локсій шалом не вразив тебе,

То ти безкарно не могла б вождів моїх

Такими от словами. виряджать відсіль.

Хто славен і розумний лиш в очах людей,

420] Такий нічим не кращий від нікчемного:

Ось той найвищий владар усееллінський,

Атрея син, не іншу, лиш нестямну цю

Облюбував, Кассандру. Хоч і вбогий я,

На шлюб такий нізащо б не погодився.

А ти - я ж бачу: розум твій затьмарений, -

Пускай слова на вітер: земляків хвали,

Клени - аргосців. Але все ж пора тобі

До суден. Гарна пара для володаря!..

А ти, як тільки син Лаерта знак подасть,

430] Гекабо, підеш. Чесній слугуватимеш -

Це скаже кожен, хто на Трою вирушив.

КАССАНДРА

А раб - рабом! Чи ж варто називати їх

Окличниками? Весь же люд ненавидить

Підручного державців та володарів!

Сказав ти ось, що мати в Одіссеїв дім

Рабинею увійде. Як же ж буть тоді

З пророцтвом Феба? Тут їй вмерти суджено.

Промовчу вже про інше: сором мовити.

Нещасний! Він не знає, що то жде його!

440] Мої і всіх фрігійців муки золотом

Назве: додавши до десятка ще один

Десяток років, сам додому вернеться.

Та перед тим - Харібда буде спінена

Між скель; Кіклоп, що м'ясо їсть невареним

У диких горах; Кірка - на свиней вона

Мандрівців обертає; лютий моря гнів;

Звабливий лотос; ще телиці сонячні,

Що так неждано голос подадуть колись

Гіркий для Одіссея... Скажу коротко:

450] Живим в Аїд подасться; хвиль уникнувши,

Застане в своїм домі безліч бід нових.

Але що про Одіссея довго тут розводжуся?

Ну, йдемо! Спішу в Аїді шлюб узяти з женихом.

Злу людину - зле схоронять: не при дні - вночі тебе

Вожака данайців, кинуть - що ж то з тих твоїх пишнот?

І мене на той же паділ - труп оголений - жбурнуть,

Де потік бурлить похмурий, при могилі жениха,

Щоб голодний ворон очі жриці Фебовій склював.

О стрічки мої пророчі, наймилішого з богів

460] Дар солодкий! Свят чудових більш мені не святкувать.

Я зриваю вас - прощайте! - поки тіло чисте ще, -

З вітром хай летять до тебе, віщувань володарю! [213]

Де судно вождя? Куди я, полонянка, маю йти?

Вже тобі не доведеться ждать на подув ходовий:

Ти ж одну із трьох Еріній з цього краю повезеш!

Прощавай же, моя ненько! Сліз не лий. О краю мій!

О брати, що під землею! Найдорожчий батьку наш!

Скоро стрінемось: між мертвих - переможниця з'явлюсь,

Розметавши дім Атрідів, що зігнали з світу нас.

Талфібій відводить Кассандру.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

470] Гей ви, хто при Гекабі! Чи не бачите?

Старенька он безмовно на землі лежить.

Не подасте руки їй? Так і кинете,

Лінуючись? Не стійте ж, підніміть її!

ГЕКАБА

Лишіть мене! Немиле - хоч ви що робіть -

Немилим буде. Хто б не похиливсь під тим,

Що я терплю, терпіла й ще терпітиму?

Боги! - поганих закликаю спільників -

Та вже так повелося, що благати вас

Усяк спішить, як тільки лихо трапиться.

480] Про щастя своє спершу пару слів скажу,

Бо це мені, нещасній, співчуття додасть.

Володарка - пішла я за володаря

І діток незрівнянних привела йому,

Не так числом їх горда - благородністю.

Такими ні троянка не похвалиться,

Ні еллінка, ні інша - із країв чужих.

їх - бачила я - спис повергнув еллінський,

На їх могилі я обстригла голову.

Й Пріама-батька, не переказ чуючи,

490] Оплакала я: впав він на очах моїх,

Скривавлений, при вівтарі Хранителя;

Упала й Троя. Виплекала й дочок я,

Щоб женихам найкращим були парами, -

Для чужини плекала: одірвали їх

Від неньки; не надіюсь, що мене колись

Побачать, та й мені вже їх не бачити!

І ще ось наостанку - всіх нещасть вінець:

В Елладу, сива служка, попливу тепер...

Усе, що старшій жінці аж ніяк не йде,

500] На плечі мої звалять: чи замків дверних

Я пильнувати буду - мати Гектора,

Чи хліб пекти. Не в постіль, гідну владарки,

До сну лиш на долівку голу кластимусь,

А під боки зболілі підкладатиму

Старого лаття. Було щастя - сором жде.

О горе! Через жінку, через шлюб один

. Я стільки настраждалась і страждатиму!

Кассандро, доню! Шал з богами ділячи, [214]

За дівування платиш, ой, як дорого!..

510] А Поліксена... Де ти, безталаннице?..

Ні доні побіч, ані сина жодного,

Хоча було їх стільки, хто б підняв мене.

А втім, навіщо?.. Чи на щось надіюся?..

Спрямуйте ж мої стопи, вже невільницькі,

Недавно - ніжні, Троя б це посвідчила,

Спрямуйте-но до кручі: там, наплакавшись,

У прірву кинусь... Хоч би як велось кому -

Поки не вмер, - не майте за щасливого.

СТАСИМ ПЕРШИЙ

ХОР

Строфа

Про Іліон мені пісню,

520] Музо, нову нашепчи,

Пісню, сповнену сліз,

Виснуй з серця, жалобну -

Співом-зойком озвусь

Нині про Трою.

Ті, що в повозі чотириногому, -

Збройні аргосці - мене

Повергнули в прах, нещасну:

Коня, що бряжчав небосяжно,

Блискучого повен оружжя,

530] При брамі лишив ахеєць.

Тут в один голос гукнув

Люд, що на скелі троянській збивсь:

«Гей, ви, хто стільки зніс трудів!

До Діви, зродженої Зевсом,

Ще цю подобу священну втягніть!»

Із дому всяк тоді спішив -

Дівчата, старці - спів лункий

Бринів, дзвенів - приймали

В місто цей дар підступний.

Антистрофа

540] фрігія вся юрбою

Збіглась до брами, гула:

Збитий з сосен гірських

Зруб - для данайців пастку -

Прагнули всі піднести

Діві безшлюбній -

Тій, що кіньми керує безсмертними.

Линвами зруб обтягли

Й, мов чорний кістяк корабельний, [215]

В камінну пропхали оселю,

550] Де кров із землі проступала,

Й вмістили там - дар Палладі.

Втіхами труд увінчавсь;

Далі прослалася мла нічна,

Лівійська флейта вторила

Фрігійській пісні. Діви в танці,

Звисока землю стопою б'ючи,

Перекликались лунко: «Гей!»

В домах же відблиски вогнів

У сутінках тонули,

560] Сон геть усе долав там.

ЕПОД

Тоді в покоях діву гір,

Безшлюбну Зевсову дочку,

Піснями, танцями також

Я славила. Та тут жахний

Від стін Пергама знявся крик

На місто все. До матерів

Припали дітки, за поділ

Хапались - ляк їх огортав.

Паллади виріб - сховок свій -

570] Покинув лютий бог війни.

Фрігійці падали в крові

При вівтарях; розпука жон

У спальнях осамітнених

Вінцем була для юнаків -

Еллади вихованців,

Для фрігійців - печаллю.

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

Появляються ма колісниці Андромаха з Астіанактом.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Андромаху он, бачиш, Гекабо, везуть

На чужинському повозі? Астіанакт,

Найдорожче дитя її, Ректора син,

580] їде з нею - припав до тремтливих грудей.

(Звертаючись до Андромахи).

Ти куди на високім повозі цім

Вирушаєш, нещасна?.. Й Ректора тут

Мідносяйне оружжя, і все, що в бою

Із полеглих зняли,

Чим пишавсь Іліон, чим у Фтії своїй

Вівтарі син Ахілла прикрасить. [216]

АНДРОМАХА

Строфа І

Вожді ахейські в чужину провадять.

ГЕКАБА

Гай-гай!..

АНДРОМАХА

Ти що? Спів снуєш печальний?

ГЕКАБА

Ой-ой!..

АНДРОМАХА

Про жереб мій?..

ГЕКАБА

О Зевсе!..

АНДРОМАХА

Про біль важкий?..

ГЕКАБА

590] ДІТИ!..

АНДРОМАХА

Були ми дітьми...

Антистрофа І

ГЕКАБА

Пішло все прахом - щастя, Троя наша...

АНДРОМАХА

Біда!..

ГЕКАБА

Як жаль діток благородних!..

АНДРОМАХА

Ой-ой!..

ГЕКАБА

Гіркі мої...

АНДРОМАХА

Страждання...

ГЕКАБА

Печальний день...

АНДРОМАХА

Трої... [217]

ГЕКАБА

Що в клубах диму...

АНДРОМАХА

Строфа II

Вернись же, мій муже!..

ГЕКАБА

Кличеш ти сина мого?..

Не тут він - в Аїді.

АНДРОМАХА

Порятуй дружину!.. .

ГЕКАБА

Антистрофа II

А ти, грозо ахейців,

600] Старший з-між діток моїх!

До мужа - в світ тіней

Ти й мене спроваджуй.

АНДРОМАХА

Строфа III

Прагнеш надмірного ти...

ГЕКАБА

А біль мій хіба не надмірний?

АНДРОМАХА

Трої - кінець!..

ГЕКАБА

До страждань додаються свіжі страждання...

АНДРОМАХА

З волі ворожих богів, коли смерті син твій уникнув -

Той, що троянський Пергам зруйнував

ради шлюбу гидкого.

От і лежать біля Діви Паллади скривавлені трупи -

Радість для коршака... Вже під рабським ярмом

наша Троя...

ГЕКАБА

Антистрофа III

Плачу, тебе покидаючи, о нещаслива вітчизно!

610] Бачиш сумний мій кінець! Бачиш дім, де я

діток родила!.. [218]

Діти, діти мої!.. Залишити вас мушу, вигнанка!..

Скільки скорботи тут, зойків та окликів!..

Сльози дощем рясним дім заполонюють.

Бо лише той, хто вмер, не пам'ятає вже

Горя - і сліз не ллє.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Яка ж то дивна втіха для стражденного

В сльозах і зойках! Як він скорбній музі рад!

АНДРОМАХА

О мати мужа-списоборця Гектора,

Що вклав стількох ахейців, чи ти бачиш це?

ГЕКАБА

620] Авжеж. Одних - до слави, хоч нічим були,

В неславу - славних божество скеровує.

АНДРОМАХА

Йду з сином із вітчизни - здобич ворога -

З пошани - в рабство... Переміна болісна!

ГЕКАБА

Конечність - сила грізна: та й від мене он

Відібрано Кассандру... Повели її...

АНДРОМАХА

Гай-гай!.. Як видно, другий на дочку твою

Аякс найшовся. Та чекай ще й інших бід.

ГЕКАБА

Ні міри моїм бідам, ні числа нема:

Наперебій на мене, хижі, падають.

АНДРОМАХА

630] Убито Поліксену: на Ахілловій

Могилі впала - дар німому прахові.

ГЕКАБА

О горе!.. Це ж Талфібій - пригадалося -

Неясними словами виклав ясно все.

АНДРОМАХА

Побачивши нещасну, я із повоза

Зійшла... Плащем окрила... Сльози вилила.

ГЕКАБА

О доню, доню!.. Так жахливо згинути!..

Ганебною такою впасти жертвою!..

АНДРОМАХА

Упала - як упала... її смерть, однак,

Гадаю, щасливіша від життя мого. [219]

ГЕКАБА

Умерти, доню, й жити - не одне і те ж:

640] Мертвець - ніщо. В живого - хоч надія є.

АНДРОМАХА

Послухай, що скажу я, моя матінко,

То, може, трохи втихне твого серця біль.

Померлий - все одно що ненароджений,

То краще вмерти, аніж світом нудити:

Хто вмер, той вже ніколи не страждатиме.

А хто знав щастя і нараз нещасним став, -

За втраченим у того вік душа болить.

То й Поліксена, мовби й не приходила

На світ, - не відчуває жодних мук тепер.

650] А я, до слави й щастя дотягаючись,

Бо мітила в високе, раптом схибила.

Все те, чим жінці скромній слід займатися,

Сповняла я старанно в домі Ректора.

Насамперед (не знаю, справедливо це

Чи ні, що жінку, хай-но з хати вигляне,

На язика узяти кожен квапиться),

Згнітивши серце, дому пильнувала я.

Й словечок, що в гурті жіночім пурхають,

Під крівлю не впускала, покладаючись

660] На власний розум - був мені за вчителя.

Погідним зором, язика мовчанкою

Втішала мужа. В чому брати верх над ним,

А в чому й уступити - завжди знала я.

Й ця слава, докотившись аж до ворога,

Мене згубила: тільки-но в полон взяли -

Мене за жінку вибрав сам Ахілла син.

У тих, хто мужа мого вбив, служитиму.

Коли, прогнавши з серця образ Ректора,

Відкрию душу перед мужем нинішнім, -

670] Мене осудить мертвий; а зненавиджу

Нового мужа - зацькують господарі.

Хоч, кажуть, однієї ночі вистачить,

Щоб нехіть жінки муж переломить зумів,

Гидка мені та жінка, що, вчорашній шлюб

Забувши, до нового мужа горнеться.

Й кобила, коли поряд під ярмом нема

Напарниці, тягтиме тільки з примусу -

Створіння безсловесне й ненаділене

Розсудком, значно нижче за природою.

680] Мене ж усім ти вабив, любий Ректоре:

Хоробрістю, багатством, родом, розумом.

Мене цнотливу взяв ти з дому отчого,

Дівоче ложе перший ти з'єднав собі.

І ти загинув... Я ж на кораблі пливу

В Елладу - під ярмом, раба, хилитимусь. [220]

Хіба, скажи, не легша Поліксени смерть,

Хоч так над нею плачеш, од моїх страждань?

Нема й того у мене, що є в кожного, -

Надії; та й на щастя, що всміхнеться ще,

690] Я не вповаю. Все ж мана - приваблива.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Одне для всіх нас горе. Плач твій чуючи,

Й свої страждання бачу, мов у дзеркалі.

ГЕКАБА

На кораблях, щоправда, не бувала я,

Та бачила малюнки, чула розповідь:

Аби помірній бурі не піддатися,

Пильнують мореплавці свого діла всяк:

Той зайнятий стерном лиш, цей - вітрилами,

А ще хтось - воду поспіхом вичерпує.

Коли ж найвища хвиля розгуляється -

700] Поклавшися на долю, навмання пливуть.

І я так нині: виром лих підхоплена,

Вже й руки опустила і стою, німа,

Бо як опертись бурі, небом посланій?..

Не побивайся, доню, й ти за Ректором:

Хто вмер, того сльозами не вернути вже.

Шануй свого нового повелителя,

Приваблюй мужа благородством звичаїв.

Послухаєш - то й друзям буде радісно,

Й нащадка мого сина зможеш виховать -

710] Надію Трої, щоб тобою зроджені

Сини відбудували Іліон колись

І місто величаве звели заново.

А втім, почнеться зараз інша бесіда:

З ахейців, бачу, знов хтось наближається.

Яку ж то нам ще іншу новину несе?..

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

Входить Т а л ф і б і й .

ТАЛФІБІЙ

Найдужчого з-поміж фрігійців Ректора

Жоно, не гнівайсь: неохоче вістку цю

Несу тобі од війська й Пелопідів двох.

АНДРОМАХА

Ну що там? Чую зразу: не з добром ідеш.

ТАЛФІБІЙ

720] Рішили цього хлопця... Як сказать тобі?.. [221]

АНдромаха

Віддати в службу іншому господарю?

ТАЛФІБІЙ

У жодного з ахейців не служитиме.

АНДРОМАХА

Фрігійців ніжний пагін - тут залишиться?

ТАЛФІБІЙ

Звістить би якось м'якше про біду таку...

АНДРОМАХА

При добрій звістці - недоречна стриманість.

ТАЛФІБІЙ

Як так, то знай всю правду: вб'ють дитя твоє.

АНДРОМАХА

З цим горем шлюб новий мій не зрівняється!

ТАЛФІБІЙ

Це Одіссей взяв слово і схилив усіх...

АНДРОМАХА

Нещасна я!.. Незмірний мого серця біль!..

ТАЛФІБІЙ

730] Мовляв, ще другий Гектор з нього виросте.

АНДРОМАХА

Щоб він своїй дитині присудив таке!..

ТАЛФІБІЙ

З троянської твердині буде скинутий

Напевно вже... Кріпися, не горни його

До себе гарячково... Будь розумною.

В безсиллі й не подумай опиратися -

Ніхто ж не допоможе. Зваж ти ось на що:

Без мужа, без вітчизни, у неволі ти,

А ми, скільки нас є тут, чи не зможемо

Одну приборкать жінку? Не впирайсь дарма,

740] Не будь же ні гнівлива, ні злопам'ятна:

Озлобиш військо словом нерозсудливим, -

Хто сина похоронить? Хто сплакне над ним?

А мовчки сприймеш горе, помірковано, -

Без похорону син твій не залишиться,

Ласкавіші й до тебе будуть елліни.

АНДРОМАХА

О найдорожчий, наймиліший сину мій!

Тебе вб'є ворог... Кинеш свою матінку!.. [222]

Що іншого рятує - знатність батькова, -

Це згубою для тебе обернулося.

750] Та й мужність батька не дала добра тобі.

В лиху годину, видно, я ввійшла колись,

Пошлюблена, щаслива, в дім до Гектора.

Не з тим, щоб жертву народити ворогу,

А владаря земель родючих Азії!..

Ти плачеш, сину, щось передчуваючи?..

І горнешся, й за одяг мій хапаєшся,

Мов те пташа, щоб ненька під крило взяла.

Не прийде Гектор. Списом, оборонець твій,

Не вдарить: із Аїду не вертаються.

760] До кого вдатись? Ні близьких по батькові,

Ні охоронців Трої... З вежі стрімголов

Упавши - о жорстокість! - душу видихнеш.

Солодка ношо, найдорожчий скарбе мій!

О милий тіла запах! Надарма ж тобі,

Сповитому, давала я цю грудь свою!..

Дарма трудилась, у трудах звела себе...

Ще поки можна, пригорнись до матінки,

Вона ж тебе зродила; шию ручками

Обвивши, наостанку поцілуй її!..

770] О нелюди-ахейці, лютих мук творці!

За що дитя невинне вбить надумали?

О Тіндарідо! Ти - не донька Зевсова,

О ні! Ти - вихованка багатьох батьків:

Помстителя сліпого, і Завидника,

І Вбивці, й Скону - всього зла, яке лишень

Земля годує... Ні! Не Зевса донька ти,

Стількох ахейців і троянців пагубо!

Щоб ти пропала! Через блиск очей твоїх

Поля фрігійські славні почорніли всі!..

780] Беріть, як вам це любо, в прірву кидайте

Дитям моїм живіться!.. Це боги нам шлють

Загибель... Все одно життя не виборю

Своєму сину... А тоді й мене жбурніть

На корабель - хай їду, без дитини вже,

На торжества весільні через хлань морську!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Скількох ти, нещаслива Троє, втратила

Через одну лиш жінку й нечестивий шлюб!

ТАЛФІБІЙ

Ой, не час тобі, хлопче, не час до грудей

Материнських тулитись - піднятись пора

790] Нам на батьківську вежу, аж ген до зубців:

Там і душу - так рішено - видихнеш ти.

(До слуг ).

Та беріть же дитину! Звіщать ось таке [223]

Мав би хтось твердосердіший: легше йому,

Безсоромному, будь-якій справі служить,

Ніж мені, в кого інші засади.

Талфібій відходить разом із слугами, що несуть Астіанакта;

Андромаха від'їжджає на колісниці.

ГЕКАБА

Бідний сину нещасного сина мого!

Ти не житимеш!.. О, яка кривда гірка

Твоїй неньці й мені! Що могли б ми зробить,

Безталанний, для тебе?.. Хіба що б'ємо

800] Себе в груди та в скроні, й тільки на це

Ще спроможні ми... Трої нема вже, нема...

А тепер - і тебе... Де ж то горе таке,

Що на нас ще не впало і нам не дає

Зазирнути в безодню нещастя?..

СТАСИМ ДРУГИЙ

ХОР

Строфа І

Омитої морем навкруг

Землі, годувальниці бджіл, -

Саламіна - володарю, о Теламоне,

Острова, що до священних

Схилів близький; там уперше

810] Сизу оливкову гілку явила Афіна -

Неба вінець, її міста блискучого

Славну оздобу.

З луконосцем ти, сином Алкмени, прийшов,

З ним рівняючись мужністю,

Щоб Іліон, Іліон наш повергнути в прах, -

Ти, хто в цей край ще давніше прибув із Еллади.

Антистрофа І

Із цвітом Еллади Геракл,

Що в гнів через коней упав,

До швидкоплинних вод Сімоента

820] Судна пригнав морехідні;

Стріли дістав з них і лук, що ніколи не хибив -

Лаомедонтову смерть. І споруджені

Фебом твердині,

Багряніючи, впали. Троянські поля

Стали пусткою голою.

Двічі, у приступах двох кровожерливий спис

Вежі дарданські валив і рівняв із землею. [224]

Строфа II

Дарма ти, Лаомедонта сину,

830] 3 келихом золотосяйним

Мов не ступаєш - пливеш,

Зевсу підносячи вина,

Найсолодшій службі радий:

В полум'ї гине земля твоя батьківська,

Схлипує берег морський -

Як часом птах над гніздом

Кличе пташат розпачливо,

Так і тут: хто кличе жінку,

Хто - дітей, хто - неньку сиву.

840] Ні купалень твоїх рясноросих,

Ні бігових доріжок -

Пішло все прахом! Лиш ти цвітеш,

Ніжнолиций, при Зевсі престольному,

А Пріамову землю спустошив

Еллін-списоборець.

Антистрофа II

Колись ти, Еросе, з волі безсмертних

Гостем дарданців бувавши,

Величі Трої додав -

Нас поріднив із богами.

850] Та про Зевса я помовчу -

З сорому... Нині ж Зорі яснокрилої

Сяйво - розрада людей -

Землі страшну долю зрить,

Чує важке падіння веж.

Хоч відсіль, із того краю,

Мужа - красеня-троянця -

Повезла собі Рожевокрила

Повозом злотокутим

До спалень, зорями всіяних -

860] На велику надію вітчизні всій,

Та любов небожителів нині

Згаснула для Трої

ЕПІСОДІЙ ЧЕТВЕРТИЙ

У супроводі воїнів на сцену входить Менелай.

МЕНЕЛАЙ

О сонцесяйна днино, що до рук моїх

Мою жону ти віддаси, облудницю -

Єлену! Ось я, Менелай, прибув сюди

З ахейським військом, у трудах натомлений.

Та я на Трою не заради жінки йшов, [225]

Як то гадають, - гостя віроломного,

Що звів мені дружину, я скарать хотів.

870] Хвала богам, крадій той поплатився вже,

Упала й Троя під списами еллінів.

Ото прийшов я врешті по лаконянку -

Не дуже то приємно на ім'я назвать

Колишню жінку - разом з полонянками,

Що взяті в Трої, тут десь у шатрі вона.

Всі ті, хто списом у боях вернув її,

Веліли, щоб я підлу чи на місці вбив,

А чи одправив, як не вб'ю, до Аргосу.

Отож Єлену в Трої не каратиму -

880] Нехай судном на землю нашу еллінську

її доставлять. Щойно там убить велю -

У жертву друзям, що лягли в краю чужім.

Ідіть же, слуги, і з намету виведіть

Негідницю, вхопивши за сплямовану

Кровопролиттям гриву. Хай вітрець подме

Попутній - ми в Елладу з нею рушимо.

ГЕКАБА

(звівши до неба руки)

О ти, хто держиш землю й маєш трон на ній,

Незрозумілий Зевсе, хто б ти там не був -

Природи необхідність, а чи ум людський -

890] Тебе шаную: хоч твій шлях - невидимий,

Ти справедливо правиш смертних долею.

МЕНЕЛАЙ

Ти так незвично до богів звертаєшся?..

ГЕКАБА

Похвально, Менелаю, що ти жінку вб'єш.

Гляди, щоб лиш любов'ю не взяла тебе:

До себе вічі всіх мужів приковує,

Міста руйнує, житла палить, звабниця.

Це я і ти посвідчиш, як і жертви всі.

Слуги виводять із намету Єлену.

ЄЛЕНА

Початок, Менелаю, нажахав мене,

Й не марно: впали слуги й з твого розказу

900] Насильно із намету потягли мене.

Хоч ти, як бачу, геть жону зненавидів,

Але спитати хочу, як там елліни

Рішили повестися із життям моїм?

МЕНЕЛАЙ

А що рішати? Військо віддало тебе

Мені, хто має вбити свою кривдницю. [226]

ЄЛЕНА

А можна мовить слово й довести усім,

Що, коли вмру я, то - несправедливо вмру?

МЕНЕЛАЙ

Не мудрувати я прийшов, а вбить тебе.

ГЕКАБА

Хай мовить, Менелаю. Не вмирати ж їй,

910] Не висловившись. Потім і мені дозволь

Одповісти їй. Як вона нашкодила

Троянцям, ти не знаєш. Скажу коротко

Про все - і кари не мине злочинниця.

МЕНЕЛАЙ

Даремна трата часу. Та нехай вже там

Говорить. Щоб лиш знала: я цю поступку

Не їй роблю - тобі я ласку виявив.

ЄЛЕНА

Чи добре, чи погано говоритиму, -

Як ворога, ти, певно, й не послухаєш.

Та я, твої можливі звинувачення

920] Завбачивши, одразу ж відповім на них,

Тоді вже поміркую, хто з нас варт чого.

(Вказуючи на Гекабу).

Початком бід, гадаю, стала жінка ця,

Що повила Паріса. Потім старець той

Мене прирік і Трою, бо дитя зберіг -

Паріса - що приснився згубним факелом.

Послухай же, що далі відбувалося:

Для трьох богинь потому він суддею став.

Паллада обіцяла, що Елладу всю,

Очоливши фрігійців, завоює він.

930] А Гера, якщо б їй дісталось яблуко, -

Віддати владу і в Європі, й в Азії.

Кіпріда ж, мою вроду вихваляючи, -

Мене пообіцяла, тільки б їй вдалось

Узяти верх. Що далі - поміркуй лишень:

Перемогла Кіпріда. Й на добро пішов

Мій шлюб Елладі: варвар не скорив її -

Уникнула і рабства, й самовладника.

Еллада скористала, я - загинула:

Мене ж бо справді через вроду продано,

940] Й за що б вінець мав бути - лиш ганьба за ц

Найголовніше, скажеш ти, замовчую:

Чому твій дім я залишила потайки.

Богиню залучивши - й неабияку! -

Прийшов лихий мій демон (називай його

Чи Александром, чи Парісом - байдуже),

Так ось (хіба так роблять?) ти на Кріт тоді [227]

Судном майнув із Спарти, безсоромнику!

Тепер себе вже, не тебе, питатиму:

З якими ж то думками за поріг ішла

950] Із гостем, я, вітчизни, дому зрадниця?

Кіпріду звинувачуй, будь могутніший,

Ніж Зевс. А він же, хай владар богів усіх, -

Слугує цій богині. Тож пробач мені.

І ще ось гарне б мав ти звинувачення:

Як Александр загинув і в Аїд зійшов,

Мені, що шлюбом не була вже зв'язана,

З ахейцями годилось, Трою кинувши,

Пливти. Я поривалась. Це посвідчили б

Дозорці, що на мурі, й замків стражники:

960] Не раз мене ловили, як із веж стрімких

Я по мотузці крадькома спускалася.

А муж новий мій, Деїфоб, завів мене

В свій дім, фракійців не спитавши, силою.

Отож чи справедливо, муже, вб'єш мене,

Лише за те, що я насильство звідала?

Моя краса не пальму принесла мені -

Гірку неволю. Ти богів долати взявсь?

Хіба щось може бути безрозсуднішим?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

(до Гекаби)

Вітчизну й рід наш захисти, володарко,

970] Приборкай красномовну: гарно річ веде -

Погано чинить. Ось що найжахливіше.

ГЕКАБА

Богинь безсмертних захищу насамперед -

Облудність її мови зараз виявлю.

Не думаю, щоб Геру й доньку Зевсову -

Палладу-діву вже аж так затьмарило,

Щоб та могла продати Аргос варварам,

А ця - Афіни слугувать їм змусила.

Та й смішно, щоб на Іду для змагань пустих

Богині ті зійшлися. Що ж то Гері так

980] Заважило на вроді? Може, інший хтось

Подобавсь їй, од Зевса знаменитіший?

А чи Афіні, що сама в отця свого

Дівоцтва попросила й шлюбом нехтує,

Запраглось мужа? Не роби ж дурними їх,

Приховуючи блуд свій: чи повірить хто?

А що Кіпріда в Менелаїв дім прийшла

Із моїм сином - найсмішніша вигадка:

Хіба ж їй важко, з неба не спускаючись,

Тебе, та й всі Амікли, в Іліон послать?

990] Мій син був дійсно вроди незрівнянної,

Кіпрідою ж сама ти стала, вгледівши

Цю вроду. Весь дурман од Афродіти йде, [228]

Чи Афросіни (саме так слід зватись їй).

Його в чужинськім одязі побачивши,

Всього у злоті, ти взялася пристрастю,

Не дуже, бач, велося тобі в Аргосі,

Гадала: кину Спарту, й там, де золото

Пливе рікою, у краю фрігійському,

Порозкошую вволю: Менелаїв дім

1000] Уже був надто вбогий як на розмах твій.

Ти кажеш: син мій силоміццю взяв тебе.

А хто відчув це в Спарті? Чи гукнула ти

Когось на поміч? Хоч і Кастор, юний ще,

Не між зірками з братом - побіч тебе жив.

Та ось ти - в Трої. І відразу вслід тобі -

Аргів'яни завзяті. В хід списи пішли.

Сприяла в битві доля Менелаєві -

Його ти й вихваляла, щоб мій син терпів

Од грізного в любові супротивника.

1010] Щастило Трої - з мужа насміхалася.

Дороговказом був для тебе випадок:

Йому, а не чесноті, догоджала ти.

Спускалась, кажеш, на мотузці з веж оцих,

Мовляв, жила насильно, проти волі, тут.

Тебе спіймав хтось, коли шнур чіпляла ти,

Меча гострила?.. Саме це б належало

Жоні робити, вірній мужу першому.

Ще ж я тебе благала, примовляючи

Не раз: «Покинь нас, дочко! Інших жон собі

1020] Сини мої приглянуть. Я тайком тебе

До кораблів спроваджу: швидше б мир зайшов

Між еллінами й нами!» - Ти кривилася:

Бо де ще, як не в домі Александровім,

Так потурають примхам, ницьма падають?

Ось цим ти й дорожила. А тепер ото

Виходиш, нарядившись, і повітрям цим,

Що й муж твій, нечестива, смієш дихати!

А мала б у ряднині йти покірливо,

Тремтливо, обголивши кляту голову,

1030] І скромній випадало б, не зухвалій буть,

Коли вже стільки горя спричинила всім.

Так ось же, Менелаю, моїх слів вінець:

Добро зроби Елладі: вбий злочинницю,

Як і годиться, - все жіноцтво матиме

Закон: за зраду мужа смерть належиться.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Вшануй і предків, і свій дім, володарю, -

Скарай дружину. Не дозволь, щоб еллінів

За м'якосердих мали. Стійкість вияви!

МЕНЕЛАЙ

Однакова в нас думка: так, жона моя [229]

1040] Не з примусу - охоче дім мій кинула,

Чужого ложа спрагла. А Кіпріда тут -

Для красного слівця лиш. Хай поб'ють тебе

Камінням. Довгих мук завдавши еллінам,

Загинеш миттю. Знай, як мужа кривдити!

ЄЛЕНА

Молю, до ніг припавши: не вбивай мене -

Боги - не я тут завинила. Змилуйся!..

ГЕКАБА

Не зрадь тих друзів, що з-за неї згинули,

За них прошу, а також - за дітей своїх.

МЕНЕЛАЙ

Лиши, стара, ті просьби; все тут рішено:

1050] Велю ось слугам, щоб уже вели її

До корабля - в Елладу морем вирушить.

ГЕКАБА

Лиш ти на цьому ж кораблі плисти не смій.

МЕНЕЛАЙ

А що? Чи важча стала, ніж колись була?

ГЕКАБА

Не є коханцем, хто б весь час жаги не чув,

Куди б лишень кохана не звернулася.

МЕНЕЛАЙ

По-твоєму хай буде. На судно моє

Вона не ступить. Ти незле дораджуєш.

Прибуде в Аргос - по заслузі підлою

Загине смертю, підла, щоб жінкам усім

1060] Про цноту нагадати. Хай нелегко це,

Одначе покарання вселить в інших страх,

Котрі й від неї гірші, глузд поверне їм.

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

Строфа І

Ти ж і храм Іліонський свій,

І вівтар запашний віддав,

Зевсе, збройним ахейцям!..

Щедрих жертв очисний вогонь,

Мирри дим, що струмить в ефір,

І Пергам небосяжний,

І схили Іди, густо вповиті плющем,

1070] Що п'є вологу з крижаних струмків, [230]

І ту, що перший в неї промінь б'є,

Скелю стрімку - світосяйну блаженних оселю.

Антистрофа І

Ні дарів, ні впродовж ночей

Танців радісних, гомінких,

Що вславляють безсмертних.

Ні зображень із золота,

Ні дванадцять божественних

Місяців повнолицих.

Чи ти, владарю, бачиш? Чи бачиш ти

1080] 3 престолу понадхмарного свого,

Як гине місто наше - все дотла

Згубний вогонь, охопивши його, пожирає.

Строфа II

Мужу, супутнику мій!

Блукаєш десь тінню нині,

Неомитий, непохоронений!..

Мене ж на веслах-крилах

Судно переправить

До Аргосу, славного кіньми,

Де височать до неба

1090] КІКЛОПОВІ СТІНИ...

При брамі діти - юрба тремка,

Ковтаючи сльози, кричать-ячать:

Мамо, глянь! Нас везуть

Від очей твоїх ахейці

Ген на темних кораблях,

Веслами хвилю пінять, -

Чи на Саламін священний,

Чи до Істму, де двох морів

Хвиля бурлить, де ворота

1100] До Пелопового краю.

Антистрофа II

Там, серед безкраю вод,

Нехай в корабель Менелаїв

Блискавичним огнем з обох рук метне

З-за хмари Зевс Каратель!

Мене з Іліону,

Залиту сльозами, в Елладу

Женуть із вітчизни - в рабство.

А Зевсова донька -

Хизується дзеркальцем золотим,

1110] Дівочою втіхою... Хай же ввік

Не побачить Менелай [231]

Ні лаконських нив, ні дому,

Ні Пітани, де блищить

Храм міднобрамний Паллади, -

Як повернеться з тією,

Що на сором Елладі всій

Взяв за жону й на загибель

Для стрімкого Сімоента!..

ЕКСОД

Входить Талфібій; слуги вносять тіло Астіанакта.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ось нові до нових долучаються бід,

1120] Що посіли наш край. От погляньте сюди,

Нещасливі троянки: вже й Астіанакт

Не живе: зіштовхнули данайці його,

Щоб загинув жорстоко, із вежі.

ТАЛФІБІЙ

Гекабо, вже останній корабель готов,

Щоб одшіивти до Фтії; рештки здобичі

Ахіллового сина всі там складено.

Неоптолем одплив он, вість отримавши

Недобру про Пелея: з краю рідного

Акаст прогнати взявсь його, син Пелія.

1130] Отож хутенько відв'язав судно своє

Й подався в море разом з Андромахою.

І я заплакать мусив, як з вітчизною

Прощалась гірко й, до могили Ректора

Припавши, голосила... Владаря свого

Молила, щоб дозволив їй землею вкрить

Пожбуреного з вежі сина Ректора.

А ще - аби щита він міднокутого,

Що Ректор потрясав ним ворогам на жах,

Не віз у дім Пелея, прямо в спальню ту,

1140] Де мусить буть жоною - сина втративши

І мужа: це нестерпно для очей було б.

І щоб не в мармур, не у кедр, а в щит оцей

Дитя поклали. Тіло це до рук твоїх

Оддати маю, щоб і зодягла його,

Й вінками ти прибрала по можливості,

На жаль, без неньки: сина схоронити їй

Велитель не дозволив, поспішаючи.

Лиш тіло прибереш ти, - тут же вкриємо

Його землею; в землю й спис устромимо.

1150] Що велено - викрнуй, не барись лишень.

Одну роботу я за тебе сам зробив:

Скамандр на мілководді переходячи,

Схлюпнув дитя водою, з тіла кров омив. [232]

Але піду вже. Треба ж яму викопать...

Завершимо чимшвидше, що належить нам,

То впору й на вітчизну всі відчалимо.

Талфібій відходить.

ГЕКАБА

Кладіть на землю щит округлий Ректора -

Лиш гляну я на нього - туга серце рве.

О ви, списами славні, а не розумом,

1160] Вас ляк узяв, ахейці, перед хлопчиком,

Тому його й скарали так нечувано...

Щоб не підняв він Трої?.. Ви нікчемами

Й тоді були, як Ректор сяяв мужністю,

А ми й чимало інших гинуть мусили...

Тепер - ні Трої, ні її захисників,

А вас - дитя злякало!.. Не хвалю того,

Хто не позбувся страху безрозсудного.

Моє дитятко!.. О, за що ж то смерть така?

Поліг би за вітчизну в віці зрілому,

1170] І шлюб, і владу богорівну звідавши, -

Щасливий був би (коли в тому щастя є).

Та вже ані відчути, ні побачити...

Було все дома, поряд, - обійшло тебе.

Нещасний! Як поранив, як побив собі

До отчих мурів, що їх Феб тут звів колись,

Голівку!.. Те волосся мати любо так

Чесала, цілувала... Кісточки он тут

Роздроблені, криваві... Годі... Слів нема!..

О ручки!.. Подивлюся - наче батькові...

1180] Обвисли ви... Суглоби он потовчені!..

О вустонька!.. Чимало слів злітало з вас

Високих! - Обманули, бо ж не раз, було, -

«Бабусю, - мовив, за поділ хапаючись, -

Волосся своє зріжу й, друзів скликавши,

До тебе, на могилці, примовлятимем».

Та не мене ти - я тебе, молодшого,

Стара, вигнанка, без дітей оплакую.

Гай-гай!.. Плекала, годувала, пестила,

Ночей не досипляла... І намарне все!

1190] То що ж співець напише на плиті твоїй?

«Колись із страху вбили цього хлопчика

Аргосці»? - Напис, що знеславить еллінів.

Тобі, кому отчизну всю відібрано,

Цей щит лишився; в ньому й схороню тебе.

О щите, що плече прекрасне Гектора

Беріг! Де захисник твій наймогугніший?

Он на руків'ї - слід долоні рідної,

Точений обідок он наче вогкий ще

Од поту, що з чола спливав у Гектора:

1200] Щита він під час бою до щоки тулив. [233]

(До жінок).

Несіть же, хто що може, щоб сердешне це

Дитя прибрати: доля, бач, відмовила

В достойному обряді... То хоч це прийми.

Направду нерозумний, хто рад вірити

У незрадливе щастя: як шаленець той,

Так і воно - невтримне, непосидливе.

Нема такого, хто б у щасті вік прожив.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Он із майна, що у фрігійців забрано,

Несуть нам дещо - вберемо загиблого.

ГЕКАБА

1210] Не за змагання кінні між однолітків,

І не за стріли влучні, чим займаються

Фрігійці, хай і в міру, я кладу тобі,

Бабуся, ті прикраси, що були колись

Твоїми... Нині все, богам ненависна,

Єлена відібрала, ще й тебе звела

Із світу, через неї впав наш дім увесь.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ой, вразив ти,

Вразив у серце саме

Ти, хто міг славним тут

1220] Бути володарем!.;

ГЕКАБА

У що ти зодягтись мав, беручи собі

З-поміж дівчат азійських найвродливішу,

Ось тим і прибираю нині... мертвого.

І ти, що здобич у бою звитяжному

Брав незліченну, милий щите Ректора, -

Прийми вінець; безсмертний - з мертвим ляжеш ти,

Незмірно вищий честю, аніж зброя та,

Що в Одіссея - хитруна підступного!

ХОР

Ой, лишенько!..

1230] Рідна земля тебе,

Слізьми омитого,

Впов'є, синку мій!

Плач за ним, мати, плач...

ГЕКАБА

Ой-ой!..

ХОР

Ридай над мертвими!.. [234]

ГЕКАБА

О горе!..

ХОР

Краю нема твоїм

Бідам нечуваним!..

ГЕКАБА

Перев'яжу хоч рани, хай не лікарка,

А так, одне ім'я лиш, хисту - жодного...

Між тіней зійдеш - батько лікуватиме.

ХОР

1240] Бий голову руками,

Хай луна йде, бий же, бий же!..

ГЕКАБА

О ви, троянки милі!..

ХОР

Що ти, страждальнице,

Хочеш сказати нам?..

ГЕКАБА

Боги лиш моїм горем були зайняті

Й ненавистю до Трої. Тож намарно ми

Складали жертви. Втім, якщо б не кинув нас,

Високовладних, у цю прірву бог якийсь, -

Були б ми невідомі, не прославлені

1250] В піснях: співцям натхнення б не доставили.

Складіть же у могилку бідне тіло це,

Бо має вже належні мертвим почесті.

Однак покійним, я гадаю, байдуже,

Чи пишно їх хоронять: це живих пиха

В обрядах величавих виявляється.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Безталанна та ненька! Стільки надій

В ній погасло з тобою, прахом пішло!..

Для людей всіх, нащадок славетних батьків,

Ти був щастя зразком -

1260] І так нещасливо загинув!..

ГЕКАБА

Гай-гай! Гай-гай!..

А це хто смолоскипами там, на зубцях

Іліона кружляє? Чи знаки якісь

Подає нам?.. Яка ж то ще свіжа біда

Може Трої загрожувать нині?

Появляється Талфібій з воїнами. [235]

ТАЛФІБІЙ

Провідники загонів, час підпалювать

Гніздо Пріама! Годі смолоскипами

Розмахувать без діла! За роботу всі!

А тільки-но, будівлі стануть попелом,

Тоді й додому без затримки рушимо.

(До троянок).

1270] А ви, щоб заодно вже два накази дать,

Як лиш мідноголосо засурмлять вожді,

Негайно до ахейських кораблів ідіть,

Аби скоріше відсіля одчалити.

А ти, жоно похила, найнещасніша,

Йди вже: прийшли он люди Одіссеєві -

Рабою в нього будеш, так судилося.

ГЕКАБА

О горе!.. Ось якої я межі сягла,

Стражденна! З батьківщини поженуть мене,

А наша Троя вже береться полум'ям!..

1280] Спішіть, ослаблі ноги, хай нелегко вам, -

Із містом нещасливим попрощаюся.

О Троє, найславніша в краю варварів!

Ще мить -і втратиш голосне ім'я своє!..

Тебе вже палять; ми на чужину йдемо

В неволю. О безсмертні! Що ж я кличу їх?

Чи ж то раніше чули наші оклики?..

У пломінь кинусь! Разом із вітчизною

В огні загину: в цьому порятунок мій.

ТАЛФІБІЙ

Нещасна! Ти від горя збожеволіла!

(До воїнів).

1290] Ведіть, не співчувайте: Одіссеєві

Вручити слід належне за розподілом.

КОММОС

ГЕКАБА

Ой-ой-ой-ой-ой-ой!..

О сину Крона, владарю фрігійців!

Прародичу! Бачиш ті муки, що їх

Дарданцям зазнати доводиться?..

ХОР

Він бачить: місто велике в прах

Обертається... Трої нема вже, Трої!..

ГЕКАБА

Ой-ой-ой-ой!.. [236]

Вогнем узявсь Іліон,

Зубчасті вежі он жевріють,

Падають мури, будівлі.

ХОР

1300] Наче гнаний вітром дим легкий,

Так у безвість кане

Наш край, протятий списом.

Пограбовані гнізда, спустошені

Вогнем, залізом.

ГЕКАБА

Строфа

О земле! Діток моїх годувальнице!

ХОР

Гай-гай!..

ГЕКАБА

О діти! Вчуйте, впізнайте ви неньки голос!

ХОР

Голосиш ти, тужиш над покійними...

ГЕКАБА

Упавши ницька, немічна, стара,

Мов птах крильми, - землю б'ю руками...

ХОР

1310] І я ось, глянь, упавши на коліна,

Кличу тих, хто там, в імлі, -

Мужів полеглих наших.

ГЕКАБА

Женуть уже нас, волочать!..

ХОР

Гострий зойк душу рве.

ГЕКАБА

В чужі оселі, в неволю...

ХОР

З рідних наших нив...

ГЕКАБА

Пріаме, Пріаме, ти впав неоплаканий,

Непохоронений... Болю мого не знаєш...

ХОР

Ніч темна вічі йому пригнітила:

1320] Праведний - стрінув неправедну смерть. [237]

Антистрофа

ГЕКАБА

О храми!.. О найдорожча вітчизно моя!..

ХОР

Гай-гай!..

ГЕКАБА

Вас нищить полум'я, зранює спис ворожий.

ХОР

У землю цю, безіменні, ляжете...

ГЕКАБА

І пил, мов дим, розвіється, а з ним -

Одлине ген образ мого міста.

ХОР

Затреться й назва краю; все до смерті

Йде своєю стежкою -

Он Трої вже немає...

ГЕКАБА

Ви чули те? Ви зрозуміли?..

ХОР

1330] Тріск жахний... Впав Пергам...

ГЕКАБА

Все місто важко стряслося...

ХОР

Вже не місто - прах...

(Чути звук сурми).

ГЕКАБА

Ой-ой!..

Рушайте, тремкі мої ноги, рушайте вже:

Ген за тим обрієм - ждуть мене дні неволі...

ХОР

О краю, краю ти наш безталанний!..

Вже нам до суден ахейських пора.

Троянки в супроводі озброєних воїнів ідуть до кораблів.

ПРИМІТКИ

5. Довкола Трої мури... звели... - Згідно з міфом, Аполлон та Посейдон обгородили Трою муром.

8. Епей, син Панопея, славний тим, що збудував «Троянського коня».

16. Пріам - останній володар Трої, чоловік Гекаби, батько багатьох дітей, найвідоміші серед них - Гектор, Паріс, Кассандра.

22-23. ...Гері уступаючи й Афіні... - Паріс (див. прим, до р. 925), вирішуючи, кому присудити яблуко з написом «Найвродливішій», віддав перевагу Афродіті, що пообіцяла йому першу з-між усіх красунь Єлену; через те Гера й Афіна виступали у Троянській війні проти троянців (фрігійців).

27. Скамандр - річка в Троаді.

40-41. ...Кассандру... що Феб її... кинув... - Аполлон, закохавшись у Кассандру, наділив її даром провіщання; коли ж вона зневажила його любов, він зробив так, що П віщуванням ніхто не вірив. Після падіння Трої Кассандра сховалась у храмі за статуєю Афіни, але її силоміць вивів звідти Аякс Локрійський (р. 68). При розподілі здобичі Кассандра припала Агамемнонові; приїхала з ним у Мікени, де й загинула, як і він, від рук Клітемнестри й Егіста.

88. Мікон, Делос - острови з групи (Складських.

89. Каферей - мис на південно-східному березі Евбеї. 129. Еврот - річка, що пропливає біля Спарти.

154. ...лунає лункий... лемент. - В оригіналі - майстерне звуконаслідування, побудоване на повторенні дифтонгів «ой», «ай» (імітація зойку, плачу); в перекладі не завжди вдається адекватно віддати винятково милозвучну, образну мову Евріпіда.

182. Вісник данайський... - тобто грецький: данайці, потомки Даная, сина єгипетського владаря Белла; рятуючись від свого брата Єгипта, Данай разом із своїми 50-ма доньками втік до Аргосу.

185. Фтія - місто на півдні Фессалії, володіння Пелея та його сина Ахілла.

197. За верстатом ідейським... - від Іди, гірського пасма біля Трої.

203. Пірена - див. прим, до «Медеї», р. 67.

211. Пенесм омитий... край... - Фессалія.

217. ...в країну Гефеста... - тобто в Сіцілію, розташовану напроти заснованого фінікійцями Карфагена; на цьому острові, у вогнедишній Етні, за переказом, містилась Гефестова кузня.

221. ...місцевість, що всім... видна... - Йдеться про Південну Італію, де в гирлі річки Кратія афіняни в середині V ст. до н.е. заснували колонію Турії.

239-240. ...край... кадмейський... - тут мається на увазі Бестія.

[442]

248. Щоб гордій спартанці... - тобто Клітемнестрі, дочці лакедемонського володаря Тіндара.

272. Ахілла син - Неоптолем.

311. Гіменей - весільний бог, покровитель подружжя. 325. Геката -див. прим, до «Медеї», р. 396.

330. Евой! - ритуальний оклик вакханок, що вславляють Діоніса. • 369. Про інше змовчу... - Кассандра має на увазі ряд злочинів, що їх спричинила зрада Клітемнестри.

405. Ця думка знайде широке відлуння у пізніших риторичних диспутах, у поезії, наприклад, у «Скорботних елегіях» Овідія: «Хто ж би то Гектора знав, якби Трої не зрадило щастя?» (IV, 75). 422. Атрея син - Агамемнон. 429. Син Лаерта - Одіссей. 439. Нещасний!.. - Кассандра має на увазі Одіссея, перераховуючи описані в Гомеровій поемі його пригоди.

447-448. ...телиці... голос подадуть... - Мова йде про священних корів Геліоса, що їх повбивали супутники Одіссея; на рожнах замукало печене м'ясо («Одіссея», XII, 395).

491. Хранителя... - тобто Зевса, охоронця домашнього вогнища.

534. Діва, зроджена Зевсом - Афіна Паллада, чий храм був на троянському пагорбі; за переказом, Афіна народилася з голови Зевса.

561. Діву гір... - тобто Артеміду.

565. Пергам - троянська фортеця% Троя взагалі.

599. Гроза ахейців - Гектор.

616-617. ...втіха- В сльозах... - «Чому сльози солодкі для стражденних?» - запитає з таким же подивом Августин Аврелій у своїх «Сповідях» (IV, 5).

624. Конечність (далі також «Необхідність»). - В оригіналі Ананке, втілення неминучості, що, за вченням Геракліта й інших філософів, керує світом.

718. Пелопіди - Агамемнон і Менелай.

807. Теламон - син Еака, учасник походу Геракла, сина Алкмени, на Трою. Похід був викликаний тим, що владар Трої Лаомедонт не заплатив за виконану роботу (див. прим, до р. 5) Аполлонові й Посейдонові. За порушення Лаомедонтом даного слова його дочка Гесіона мала стати жертвою морського чудовиська. Гесіону врятував Геракл; але теж не отримав від Лаомедонта обіцяних коней. Тоді разом з іншими героями Геракл зруйнував Трою.

829. Лаомедонта син - Ганімед, виночерпій на Олімпі.

850. ...про Зевса... помовчу... - Зевс, уподобавши собі Ганімеда, перемінився в орла, викрав хлопця і заніс його на Олімп.

856-857. Мужа... Повезла собі... - Йдеться про богиню світанку Еос, яка покохала Тіфона, брата Пріама.

889. Уж людський - тобто вічний розум, який, за уявленням Анаксагoра, порядкує світом.

925. ...приснився... факелом... - За переказом, Гекабі, перед тим як вона мала стати матір'ю Паріса, приснилося, що вона народила жевріючу головню. Пріам, боячися, щоб новонароджений не спричинився до загибелі Трої, велів комусь із старих слуг залишити немовля в горах на поталу диким звірам. Хлопчик одначе врятувався: його вигодувала своїм молоком ведмедиця. Зростаючи між пастухами, він сміливо охороняв отари від розбійників, за що дістав наймення Александр - «той, хто захищає (отари) від чоловіків». Про Паріса (Александра) мова йде у трагедії Евріпіда «Александр», що збереглась лише у фрагментах.

989. Амікли - місто в Лаконії, де вшановувалась Афродіта. 993. Афросіна - втілення безрозсудності.

1072. Скелю... світлосяйну... - Йдеться про Гаргару, одну з вершин гірського пасма Іди, де, за переказом, часто перебував Зевс. Натякається на незвичне освітлення цієї гори при сході сонця - явище, яке спостерігали стародавні (пор. у Лукреція, в поемі «Про природу речей», V, 663).

1077-1078. ...дванадцять... Місяців... - Мова йде про обрядові пироги у вигляді місяця (у греків - Селена), що дарувались йому, коли він був уповні. 1113. Пітана - один із округів міста Спарти.. 1129. Акаст - володар фессалійського міста Іолка. 1282. ...в краю варварів... - Тобто у негрецькому, чужинному краю.

[443]

1293. Син Крона (Кроноса) - Зевс.

1309. ...землю б'ю руками... - ритуальний жест, яким викликали тіні померлих, що під землею.

© Aerius, 2003

Електра

Переклад А.Содомори

© Евріпід

© А.Содомора, 1993

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.:239-284.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

ДІЙОВІ ОСОБИ

МІКЕНСЬКИЙ СЕЛЯН

ЕЛЕКТРА

ОРЕСТ

ПІЛАД (без слів)

ХОР МІКЕНСЬКИХ ДІВЧАТ

СТАРЕЦЬ

ВІСНИК

КЛІТЕМНЕСТРА

ДІОСКУРИ

Дія відбувається в Аргосі перед бідною селянською хатиною.

ПРОЛОГ

СЕЛЯНИН

Аргоська древня земле, де Інах пливе,

Звідкіль на Трою бойовими суднами

Володар Агамемнон вирушав було!

Пріама вбивши, владаря верховного

В країні іліонській, в прах повергнувши

Дардана вежі, в Аргос повернувся він

І здобиччю високі храми вщерть набив.

На чужині щастило; дома - смерть йому

Дружина Клітемнестра і Тієста син,

10] Егіст, уготували - вбили підступом.

Отож, Танталів скіпетр упустивши з рук,

Упав він. Той же - владу і жону його

Обняв, Тіндара доньку, став велителем.

Йдучи на Трою, доньку й сина рідного -

Електру і Ореста - залишив владар.

Ореста, - бо ж на нього вже Егіст чигав, -

З-під рук убивці викрав опікун старий

І Строфію, в Фокіду, передав тайком.

Електра - в ріднім домі залишилася.

20] А тільки-но дозріла, вся Еллади знать

Навперебій до неї стала свататись.

Однак, щоб не зродила сина-месника

Аргосцеві якомусь, під замком тримав

Егіст нещасну - не давав їй заміж йти.

Й цього не досить: боячись, що будь-коли

І в тому схові може завагітніти,

Рішив убити. Мати, ця душа тверда,

Розм'якнула - від смерті вберегла дочку:

Для вбивства мужа хоч якийсь-то привід був,

30] А кров дітей їй вже б ніхто не вибачив.

Таке Егіст надумав: щирим золотом

Платить тому готовий, хто б вигнанця вбив -

Ореста - спадкоємця Агамемнона.

Електру ж, хитромудрий, дав мені в жону,

Мікенцю (свого роду не соромлюся, [241]

Бо предки мої - чесні, незаможні лиш,

А без майна приблякне і найвищий рід).

Гадав він: менше страху, як убогий зять,

Коли багатший - більше: був би розголос

40] Про вбивство призабуте Агамемнона,

Й за тестя зять-вельможа б одімстив колись.

А все ж - Кіпріда бачить! - на Електрине

Не зазіхнув я ложе, хоч і муж її.

Батьків заможних доньці я б соромився

З коханням накидатись, бо ж нерівня їй.

Ореста жаль, що нині начеб родич мій:

Сестри подружжя дійме його боляче,

Як тільки в Аргос рідний зазирне колись.

Мене хтось, може, й дурнем уважатиме:

50] Мовляв, жона у спальні - а незаймана.

Ну що скажу? В кривого мірка скривлена,

Тож викривлений в нього й про чесноту суд.

Входить Е л e к т р а .

ЕЛЕКТРА

О Ноче темночола, годувальнице

Зірок золотосяйних! Глянь: до річки йду,

Немов служниця, взявши дзбан на голову.

Та не з нужди це, а щоб бачили

Боги, якої кривди нам Егіст завдав,

До батька шлю зітхання, в далеч зоряну.

А Тіндаріда, моя мати-зрадниця,

60] Щоб догодить коханцю, з дому рідного

Мене прогнала, привела дітей нових,

А я та брат, Орест мій, - на заваді їм.

СЕЛЯНИН

Ти знов, сердешна, замість мене трудишся,

Незвикла до роботи, змалку плекана,

Й хоч як тебе благаю, на своїм стоїш?..

ЕЛЕКТРА

Ти справді щирий, богорівний приятель:

Не скористався лихом, не зганьбив мене;

Велике щастя - в скруті підшукать собі

Помічника такого, як от я знайшла!

70. Тож добровільно буду, скільки сил моїх,

Тобі сприяти, бо ж удвох відрадніше

Йде праця. В тебе доста й поза домом справ,

А я вже коло хати буду поратись:

Господар, із роботи повертаючись,

Радіє, як в оселі - лад і затишок.

СЕЛЯНИН

Ну що ж, хай так і буде. Втім, по воду йти,

На щастя, недалеко. Я ж із досвітком [242]

Жену волів робочих: поле сіву жде.

Хоч як богам молися, нива колосом

80] Не втішить, поки потом не поллєш її.

Обоє покидають сцену.

Входять Орест і Пілад.

ОРЕСТ

Лишень тебе, Піладе, з-між людей усіх

За приятеля маю найщирішого:

Лиш ти не відсахнувся, не лишив мене

В біді, коли нещасний мій отець упав

Од рук Егіста й неньки нечестивої,

Що помагала вбивці. З храму віщого

Прибув я в Аргос, од людей ховаючись,

Щоб одімстити, врешті, за отця свого.

Цієї ночі на могилі батьковій

90] Зронив сльозу, волосся пасмо зрізане

Поклав, овечу кров на пагорб вихлюпнув

Тайком, щоби володар не довідався.

А в межі міста не вступаю з двох причин:

Коли підстереже хтось, то з околиці

Я легше в край сусідній утекти б зумів;

А ще сестра тут, кажуть, на окраїні,

Живе тепер, Електра: в домі батьковім

Уже не пробуває, заміж вийшовши.

Вона й поможе в помсті, та насамперед

100] її спитаю, що там дома робиться.

А зараз - он Аврора вже здіймається

Проміннолиця - відхилитись мусимо

З цієї стежки: стрінеться орач який

Або служниця - от і поцікавимось,

Чи не живе десь поблизу сестра моя.

Ти глянь: чи не служниця дзбан води несе

На голові... волосся низько стрижене?..

Присядьмо, друже. Щось таки дізнаємось -

Буває, при нагоді й слова вистачить -

110] Коли вже задля цього ми прийшли сюди.

ЕЛЕКТРА

Строфа І

Жвавіше ступай: світає вже,

Ступай, ступай, слізьми вмивайся!

Нещасна я!..

Нащо для Агамемнона

Клітемнестра вродила мене -

Тіндарея дочка лиха?..

Недарма ж я для всіх людей -

Безталанна Електра. [243]

День у день нужда, журба -

120] Мука, а не життя!..

Батьку, батьку! В Аїді ти

Через підлу жону свою,

Вбивцю, через Егіста...

Виливай свою тугу знов,

Насолоди в сльозах шукай!

Антистрофа І

Жвавіше ступай: світає вже.

Ступай, ступай, слізьми вмивайсь!

Нещасна я!..

Де ж то нині твій край, твій дім,

130] Бідний братику? Нащо ти

На поталу, журбу тяжку

В домі батька, в біді, лишив

Беззахисну сестрицю?

Де ти? Жду, страждальниця,

Рятівника свого!

Зевсе! Зевсе! У рідний край

Швидше крок блукача скеруй,

Щоб за батька помстився!

Строфа II

Дзбан на хвилину зніму з голови:

140] Нахилюсь над могилою батька, хай ніч

Печаль мою вчує,

Хай Аїду сягне голосна тужба!

О мій батьку, тобі ці жалі сную -

І тепер, і щоденно

Тонучи в них, я розранюю

Нігтями ніжно білу свою

Шию, хапаюсь за голову -

Смерть твоя рве мені душу.

Гай-гай! Зранюй лице!

150] Як ото лебідь плачем лунким

Над рівчаковими хвилями

Кличе - не може докликатись

Батька, що в згубну, підступну впав

Сіть, так і я тебе, бідний мій

Батьку, весь час тут оплакую.

Антистрофа II

Мав ти, вернувшись із далеких доріг,

Наготовлену дома, смертельну, купіль.

О горе! О горе!..

Та сокира... Та рана... Підступ той, [244]

160] Що прибулому з Трої вінцем були!..

Не стрічками, не квітом

Дома дружина тебе з війни

Стріла - двосічним Егіста мечем

Скоїла злочин нечуваний,

Шлюб нечестивий скріпивши.

ПАРОД

Входить хор мікенських дівчат.

Строфа І

Я забрела аж сюди,

Агамемнона дочко,

До сільського твого житла:

Чоловік один, житель гірський,

170] Що молоко п'є шумке,

Сповістив, що на третій день -

Гери свято; в аргоський храм

Діви квітчані йтимуть.

ЕЛЕКТРА

Строфа II

Не до шат, любі подруги,

Не до злота лежить моє

Серце, кров'ю облите.

Все минулося! Вже не мені

Серед юнок аргоських

Легконого в танці кружлять:

180] Туга та сльози -

Ось моя доля, ось про що

Дбаю, бідна, щоденно.

Глянь: чи ж то волоссям назвеш?

Одяг - дірами світиться.

От тобі й Агамемнона

Донька, владного мужа,

Хто навік уславив себе,

Трою в прах обернувши!..

ХОР

Антистрофа І

Все-таки Геру вшануй.

190] Гарно зітканий одяг

Ось примір, ще й намисто ясне.

Хочеш так от, самим лиш плачем,

Шани не склавши богам, [245]

Верх узяти над кривдником?

Не слізьми - боголюбністю

Щастя, доню, здобудеш.

Антистрофа II

ЕЛЕКТРА

Хто з богів нині чує мій

Плач? Хто згадує жертви ті,

Що складав Агамемнон?

200] Тільки я ось за мертвим тужу

І за живим - вигнанцем...

Де ж то він блукає тепер,

Біля чийого

Тулиться вогнища між рабів -

Син володаря-батька?..

Я ж ось тут, у хаті низькій,

В'яну серцем із дня на день,

З дому отчого вигнана -

Серед заростей, урвищ.

210] Мати - вбивством осквернене

Ложе ділить з убивцем.

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

ХОР

Уся Еллада й дім твій стільки бід важких

Через Єлену, твою тітку, звідали!

ЕЛЕКТРА

(Побачивши Ореста і Пілада).

Ой лишенько! Мовчу вже: чужаки якісь, -

Напевно, по сусідству є житло у них, -

Із засідки он вийшли... Розбігаймося!

Майну до хати, ви - через дорогу цю.

Лиш ноги нас врятують од напасників.

ОРЕСТ

Стривай, сердешна! Чуєш? Не лякайсь мене!

ЕЛЕКТРА

Не дай загинуть, Аполлоне-владарю!

ОРЕСТ

220] Я вбив би інших, що мені ненависні!

ЕЛЕКТРА

Не смій, коли не личить, доторкатися! [246]

ОРЕСТ

Нікого з більшим правом не торкатимусь.

ЕЛЕКТРА

А меч для чого? І кого вистежуєш?

ОРЕСТ

Лиш не тікай. Послухай - і погодишся.

ЕЛЕКТРА

Стою. Корюся. Все одно сильніший ти.

ОРЕСТ

Від брата твого звістку я приніс тобі.

ЕЛЕКТРА

О друже милий! Од живого?.. Мертвого?..

ОРЕСТ

Живе він. Добре слово вчуй насамперед.

ЕЛЕКТРА

Щасти тобі, хто вперше звеселив мене!

ОРЕСТ

230] Коли б обом нам щастя те всміхнулося!

ЕЛЕКТРА

То де ж він, бідолаха, обертається?

ОРЕСТ

А де бува мандрівець? На дорогах він.

ЕЛЕКТРА

Можливо, хліба брак йому щоденного?

ОРЕСТ

Та ні. Але вигнанець - завжди немічний.

ЕЛЕКТРА

А з чим тебе, чужинцю, він прислав сюди?

ОРЕСТ

Чи ти жива, питає, чи щастить тобі.

ЕЛЕКТРА

Поглянь на мене: не з добра зсихаюся.

ОРЕСТ

З журби, напевно. Подивлюся - жаль бере.

ЕЛЕКТРА

А ще, ось бачиш, - я волосся зрізала. [247]

ОРЕСТ

240] Гризешся братом?.. Смертю батька вражена?..

ЕЛЕКТРА

Гай-гай!.. Про найдорожчих ти згадав мені.

ОРЕСТ

Ну, а для брата ти не дорога хіба?

ЕЛЕКТРА

Проте не тут він. Любить, тільки здалеку.

ОРЕСТ

Але чому не в місті - в глушині живеш?

ЕЛЕКТРА

Я замужем тут.. Ой, сумне заміжжя те!..

ОРЕСТ

Жаль брата... Чоловік твій не з Мікен, бува?

ЕЛЕКТРА

Не той, за кого батько мав оддать мене...

ОРЕСТ

Одначе, хто він? Що сказати братові?

ЕЛЕКТРА

Ось дім цей на відлюдді. Живемо з ним тут.

ОРЕСТ

250] Так волопас убогий чи рільник живе.

ЕЛЕКТРА

Бідняк, та чесний, і мене шанує він.

ОРЕСТ

У чому ж ця пошана виявляється?

ЕЛЕКТРА

Він досі ще ні разу не торкнувсь мене.

ОРЕСТ

Плекає цноту чи тобою нехтує?

ЕЛЕКТРА

Не хоче мого ймення цим принизити.

ОРЕСТ

Й високим родичанням не вдоволений?

ЕЛЕКТРА

Не визнає за тестем сили правної. [248]

ОРЕСТ

Ще б пак: боїться, щоб Орест не мстив йому.

ЕЛЕКТРА

Не тільки: справедливий він, розсудливий.

ОРЕСТ

260] Ну що ж, такого справді поважати слід.

ЕЛЕКТРА

Він десь у полі. Незабаром вернеться.

ОРЕСТ

А як, до речі, мати сприйняла все це?..

ЕЛЕКТРА

Жінкам не стільки діти, як мужі близькі.

ОРЕСТ

За що ж так над тобою наглумивсь Егіст?

ЕЛЕКТРА

Хотів, щоб мої діти були кволими.

ОРЕСТ

Так-так... Виходить, побоявся месників?

ЕЛЕКТРА

Обдумав хитро. Хай би заплатив за це!

ОРЕСТ

А знає він, що досі ти неторкнута?

ЕЛЕКТРА

Мовчу про це, то звідки б міг довідатись.

ОРЕСТ

(вказуючи на селянок)

270] А цим, що нас тут чують, довіряєш ти?

ЕЛЕКТРА

Ані словечка звідсіля не винесуть.

ОРЕСТ

А що б Орест мав тут робити, в Аргосі?

ЕЛЕКТРА

Ти ще й питаєш?.. Час найвищий діяти!

ОРЕСТ

Скарати вбивців батька якось мусив би. [249]

ЕЛЕКТРА

Хай зважиться: убивці ж - не вагалися.

ОРЕСТ

А з ним убити матір ти б насмілилась?

ЕЛЕКТРА

Сокирою, що нею батька вдарили.

ОРЕСТ

Так і сказати брату? Не відступишся?

ЕЛЕКТРА

Скаравши матір, - згину, не вагаючись.

ОРЕСТ

280] Коли б Орест був поруч і почув тебе!..

ЕЛЕКТРА

На жаль, вже б не впізнала брата рідного.

ОРЕСТ

Що ж дивного? В дитинстві розлучили вас.

ЕЛЕКТРА

Лишень один із друзів упізнати б міг.

ОРЕСТ

Який колись од смерті врятував його?

ЕЛЕКТРА

Поважний старець. Він і батька виховав.

ОРЕСТ

Та хоч могили батько твій вдостоївся?

ЕЛЕКТРА

Могили?.. З дому тіло геть пожбурили.

ОРЕСТ

Жахливе слово!. Горе, хай чуже воно,

В людському серці болем озивається.

290] То що сказати брату? Що повинен він

Почути, хай ця звістка б і гірка була.

Завваж до речі: серцем огрубілого

Чужа біда не мучить, а чутливому -

Вражає серце, витончене мудрістю.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Таке бажання й на моїй душі лежить:

За містом не чувала я про лиха ті,

Що сталися у ньому, а хотіла б знать. [250]

ЕЛЕКТРА

Ну що ж, із другом кожен щиро ділиться, -

Мою і мого батька долю викладу.

300] Вже як почав ти - сповісти Орестові

Про горе, що в Електри й Агамемнона.

Насамперед - у що тут зодягаюся,

В якій нужденній хаті жити змушена,

Хоч у покоях я зросла володарських.

І ткати одяг тут самій доводиться,

Бо чим окрила б тіло?.. Та й по воду ось

Ходжу до гомінливих річкових джерел.

І свят, і танців, і дівчат цураюся,

Але й жінкам не пара: все ще дівчина.

310] Колись була я з Кастором заручена,

Та нині він - на небі: сяє зіркою.

А мати, бач, у Трої нагромаджене

Майно посіла. Побіч неї селяться

Прислужниці-троянки - здобич батькова;

їх одяг так і сяє злотом застібок,

Хоча на стінах дому, не одмита ще,

Чорніє крівця батька. Хто ж убив його -

На тій же колісниці їздить - батьковій -

І берло, що лиш батько ним Елладі міг

320] Повелівати, - в підлій, заплямованій

Правиці... А могила Агамемнона -

Забута: ані жертви, ні дарів на ній,

Ні миртової гілки... Й це ще півбіди:

Вином залившись, муж моєї матері,

Отой володар славний, топче пагорбок

У дикій люті, в мармур мітить каменем.

Ще й словом, клятий, сміє ображати нас:

«То де ж синок твій? Вже ж така нагода є

За батька стати!» Так поза очима все

330] Глумиться над вигнанцем. Сповісти ж йому,

Що чув! За багатьох я все це мовила:

За серце бідне, за язик, за голову

Острижену, за руки, за отця його -

За тінь; було б ганебно: батько Трою взяв,

А син з одним лиш не покінчить ворогом?..

Свій рід, свій вік юнацький осоромив би.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Та ось твій муж, Електро. Видно, з поля він,

Роботу закінчивши, повертається.

Входить селянин.

СЕЛЯНИН

Агій, це що за люди? Задля чого б то

340] Ступили на селянський мій поріг низький? [251]

Чи діло є до мене?..Жінці вінчаній

Стояти з юнаками далебі не слід.

ЕЛЕКТРА

Не май, мій друже, щодо мене сумнівів,

Послухай, про що йдеться: у чужинців цих

Для мене від Ореста є доручення.

А ви за грубе слово, гості, вибачте.

СЕЛЯНИН

Що кажеш? Він живе ще? Бачить сонця лик?

ЕЛЕКТРА

Та кажуть... От і вірю неймовірному...

СЕЛЯНИН

А кривду батька і твою ще тямить він?

ЕЛЕКТРА

350] Мала надія: бракне сил вигнанцеві.

СЕЛЯНИН

Яку ж то ними звістку переслав Орест?

ЕЛЕКТРА

Дізнатись хоче про моє життя гірке.

СЕЛЯНИН

Щось бачать, щось, можливо, повіла вже ти.

ЕЛЕКТРА

Егеж. Усе, гадаю, зрозуміло їм.

СЕЛЯНИ Н

Та спершу двері гостям одчинити слід.

Заходьте в хату. А що звістка радісна,

То радо й вас по змозі пригощатимем.

(Слугам Ореста й Пілада).

Заносьте в хату, що в вас є, супутники.

І не перечте: ви ж до друзів - друзями

360] Прийшли. А я, хоч парость батька вбогого,

Чеснотами не вбогий - довести готов.

ОРЕСТ

Це той, хто лиш про око, не по-справжньому,

Живе з тобою в шлюбі - рід шанує твій?

ЕЛЕКТРА

Вгадав. Це чоловік мій. На словах лишень.

ОРЕСТ

Ну от! І де той знак є, що по ньому б ми

Порядність пізнавали? Плутанина скрізь: [252]

Не раз спостерігав я: в благородного

Росте нікчема; славний - в нечестивого.

Заможний - той без хисту, без душі бува,

370] А вбогий часто нас дивує щирістю.

То що взять за мірило, щоб не схибити?

Багатство? Цим мірилом шкода й міряти.

Убогість? Але й вбогість не без огріху:

До злочину схиляє, хитрувати вчить.

Чи зброя? Але хто б то міг засвідчити

Чиюсь порядність під списами, стрілами?..

За мірку, отже, марно брати випадок.

Ось муж цей - невідомий між аргівцями,

Ні роду, ані слави - чоловік собі,

380] Та й годі, а яким він чесним виявивсь!

То чи не краще, замість мудрувань пустих,

На поведінку глянуть та на звичаї,

Аби про чесність, доброту висновувать?

Порядний - гарно й домом буде правити,

І містом. Інший - плоть, душі позбавлена -

В різьбі стоїть на площі. Й спис рука слабка

В бою не згірш тримає від м'язистої,

Бо вдача, сила духу все вирішує.

Отож - чи є між нами, чи нема того,

390] В чиїй прийшли ми справі, - сина владаря -

Приймаємо гостину. В дім, супутники,

Ввійти годиться. Щирості господаря

Віддам я перевагу - не багатствові.

(Електрі).

Я рад, що муж цей нас у дім запрошує,

Та краще, якби брат твій до палат своїх,

Щасливий, - нас, щасливих, упроваджував.

Колись те буде! Віщування Локсія -

Правдиве; я не вірю ворожбі людській.

Орест і Пілад заходять у дім.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Тепер, Електро, серце моє радістю

400] Зігрілось трохи. Може, справді доля нам

Таки всміхнеться, наче сяйво дня - з-за хмар.

ЕЛЕКТРА

(до селянина)

Нещасний! В хаті пустка, порожнісінько,

А він - гостей приймати, ще й заможніших!..

СЕЛЯНИН

А що? Коли порядні - а так бачиться, -

То будь-яка гостина буде мила їм. [253]

ЕЛЕКТРА

Біда мені з тобою! Хоч-не-хоч тепер

Біжи до старця, що був другом батькові, -

Живе він над Танаєм, що між Аргосом

І Спартою струмує. З міста вигнаний,

410] Тепер у тому краї він овець пасе.

Нехай іде додому й дещо злагодить

Гостям, бо треба чимось пригостити їх.

Зрадіє ж він і вдячно до богів зітхне,

Почувши про Ореста: це ж його колись

Урятував він. А з хоромів батьківських,

Од матері, - нічого не отримати:

Про сина вість ще більше розізлить її.

СЕЛЯНИН

Гаразд, коли так хочеш, передам усе,

Що мовиш, старцю. Ну, а ти займися тут,

420] Чим треба, в хаті. Жінка, як бажання є,

На стіл обідній страву не одну подасть.

Та й не такі ми вбогі, щоб не мали чим

Гостей прогодувати через день якийсь.

Отут на думці мимохіть ловлю себе,

Що гроші - справді сила неабияка:

Прийняти гостя можна й помогти йому,

Як занеможе. А прожиток денний - це

Дрібниця: чи убогий, чи багатий гість -

Однаково свій голод угамовують.

Підходять.

СТАСИМ ПЕРШИЙ

ХОР

Строфа І

430] Славні судна, ви, що пливли до Трої,

Сплеском безлічі весел

Німф морських у грайливе скликаючи коло;

З ними й дельфін, коли флейту вчув,

Пружно з хвилі виплигував,

Де темний ніс корабля, -

Супроводжував сина Фетіди

Прудконогого разом з вождем

Агамемноном до іліонських веж,

Де Сімунт жене хвилю.

Антистрофа І

440] Німфи моря, берег Евбейський лишивши,

Дивний витвір Гефеста - [254]

Зброю золотосяйну несли обережно

Ген через Пелій, через верхи

Й прірви Осей освященної,

І схови тіняві німф,

Аж у край той, де Пелій-комонник

Славу еллінам подарував -

Вихроногого помічника вождів -

Парость морської Фетіди.

Строфа ІІ

450] В Навплії чув я - розповідав один,

Що вернувся з-під Трої,

На щиті твоїм славнім,

Різьблені, сину Фетіди, були

Постаті, що вражали

Незрівнянним хистом:

На обідку - крилоногий Персей

Лине над морем, у нього в руці -

Відтята Горгони жахна голова,

Побіч - вісник Зевса, Гермес,

460] Охоронець полів, син Майї.

Антистрофа II

А посередині - сонця промінний бог,

Що жене через небо

Буйних коней крилатих.

Там і сузір'їв ефірних рої;

І Плеяди, й Пади -

їх жахнувся Гектор.

А на шоломі, довкіл золотім, -

Сфінкси здобич у кігтях несуть.

На панцирі - сиплячи з ніздрів огонь,

470] Мчить левиця хижа: ось-ось

Кігті встромить в коня Пірени.

ЕПОД

Ратище грізне оздоблене тонко було четвернею,

Довкола чорний пил клубивсь.

Вождя таких войовників

Ти вбить посміла, Тіндарідо,

Мужа свого, жоно підступна?..

Прийде час - небожителі

Смерть жахливу й тобі зішлють!

Тоді побачу: бризне й твоя

480] Кров з-під караючого заліза... [255]

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

Входить старець, потім - Електра.

СТАРЕЦЬ

То де ж та славна доня Агамемнона,

Кого зростив я, де моя велителька?

Нелегко, ой, нелегко до житла того

Піднятись: ноги далі не несуть мене,

Та якось дотягнуся, вдвоє зігнутий,

Тремтливий: я ж до рідних, дорогих іду.

О доню, - коло хати я уздрів тебе, -

Несу он із ягняток найдобірніше,

Ще ссе воно, пухкеньке, і віночки ось

490] Ще свіжі, й сиру трохи, й дар Діоніса,

Щоправда, небагато, та понюхай лиш,

Як пахне! Домішаєш до дешевого, -

Та й до обіду дзбан п'янкого матимеш.

Хай візьме хтось усе це і гостям несе,

А я тим часом краєм сіряка свого

Втру очі: за сльозою світ потьмарився.

ЕЛЕКТРА

Чого ж то, старче, нині просльозився ти?

Чи давня моя кривда пригадалася?

Чи за Орестом, за вигнанцем, сльози ллєш,

500] А чи за моїм батьком? Недарма ж його

Для себе й своїх друзів ти виховував...

СТАРЕЦЬ

Дарма... Але не міг я нині втриматись:

Таки звернув з дороги; ні душі довкіл...

От і поплакав над його могилою.

Вина пролив із міха, що гостям несу,

Обклав нагробок миртом, щойно зрізаним.

Та раптом бачу: жертву темнорунну хтось

Лишив, поливши землю кров'ю свіжою,

Ще й кучер світлий на могилу складено.

510] Я здивувався: хто б до гробівця того

Смів приступити?.. Певно ж, не із Аргосу.

А що, коли це брат твій тайкома прийшов

Могилі свого батька поклонитися?

Ось кучер той. Приглянься, із своїм зістав:

Хіба не той відтінок?.. Так-от є воно:

У кого кров у жилах спільна, батьківська,

Ті й зовні схожі багатьма прикметами.

ЕЛЕКТРА

Щось нерозумне мовиш, сивий друже мій:

Гадаєш, брат мій мужній так ось, потайки, [256]

520] Лякаючись Егіста, з чужини б вертавсь?

А кучер?.. Та чи може чимсь рівнятися

Волосся юнака, що на палестрі зріс,

Із плеканим, дівочим?.. Нісенітниця!

Та й не в одних волосся схоже барвою, -

Вони ж не з однієї крові зроджені,

СТАРЕЦЬ

А ще, дитино, порівняй сандалі слід -

Його й твоєї: чи не знайдеш схожості?

ЕЛЕКТРА

На стежці кам'янистій?.. Хоч би й трапився, -

В сестри і брата все ж він неоднаковий,

530] І буть таким не може: в чоловіка слід,

Напевно, значно більший від жіночого.

СТАРЕЦЬ

Скажімо, брат вернувся. Чи впізнала б ти

Своїх же рук роботу - тканий одяг той,

В котрім од смерті я хлопчину вибавив?

ЕЛЕКТРА

Та що ти? Чи не знаєш? Я ж дівчам була

В ту пору. Та якби ж і справді виткала,

То як той одяг досі брат носити б міг?

Хіба одежа з нашим тілом теж росте?..

Якийсь чужинець, певно, те волосся склав

540] Або й тутешній, - дочекавшись темряви.

СТАРЕЦЬ

А де ж ті гості? Хочу їх побачити

Й про твого брата щось од них довідатись.

ЕЛЕКТРА

А ось із хати вже виходять поспіхом.

З дому виходять Орест і Пілад.

СТАРЕЦЬ

Здасться, благородні. Хоч під виглядом

Вельможі й підлий вміє приховатися.

Та вгадувать не буду - здоровлю гостей.

ОРЕСТ

І ти здоров будь, старче!

(до Електри)

А це хто з твоїх

Колишніх друзів ось такою тінню став?

ЕЛЕКТРА

Він мого батька, чужоземцю, виховав. [257]

ОРЕСТ

550] Що кажеш? Той, хто брата врятував твого?

ЕЛЕКТРА

Егеж. Та хтозна, чи живе врятований.

ОРЕСТ

Агій!

Я ж не срібняк, щоб так ось приглядатися

До мене зблизька. Чи прийняв за іншого?

ЕЛЕКТРА

Орест либонь згадався, твій одноліток.

ОРЕСТ

І друг... Поглянь-но! Вколо мене крутиться...

ЕЛЕКТРА

Сама це бачу, гостю, та й дивуюся.

СТАРЕЦЬ

Моли богів, Електро, доню владаря!

ЕЛЕКТРА

За кого? За відсутніх чи присутніх тут?

СТАРЕЦЬ

За скарб дорогоцінний, що нам шлють боги.

ЕЛЕКТРА

560] Молю, як бачиш. Ну, а далі? Далі що?..

СТАРЕЦЬ

(вказуючи на Ореспіа)

Пригляньсь до нього, доню, найдорожчого.

ЕЛЕКТРА

За розум твій давно вже потерпала я.

СТАРЕЦЬ

До чого тут мій розум? Брата бачиш ти.

ЕЛЕКТРА

Таке ти мовив, що й не сподівалася.

СТАРЕЦЬ

Це рідний брат твій, парость Агамемнона.

ЕЛЕКТРА

Є знак якийсь? Кажи, хай пересвідчуся. [258]

СТАРЕЦЬ

А шрам той над бровою? За козлям колись

Ви бігли. Він спіткнувся і брову розсік.

ЕЛЕКТРА

Що кажеш? Справді. Впізнаю падіння слід.

СТАРЕЦЬ

570] І все ще брата пригорнуть вагаєшся?

ЕЛЕКТРА

Вже ні: той знак надбрівний решту сумнівів

Розвіяв. О мій брате, так неждано я

Тебе обняти можу!..

ОРЕСТ

Як і я - тебе.

ЕЛЕКТРА

Не думалося навіть...

ОРЕСТ

І не снилося...

ЕЛЕКТРА

Це справді ти?..

ОРЕСТ

Як бачиш. Я, союзник твій.

Лише б щасливим лов був. Хоча в успіху

Я певен: у богів дарма б ми вірили,

Якщо б упала правда, кривда - верх взяла.

ХОР

От і заблиснув ти, благословенний дне,

580] Найяснішим для міста променем,

Бо повернувся той, хто блукачем сумним

Із отецьких палат у світ пішов,

І ось - дома він!

Перемогу, сестрице, зласкавившись,

Нам шле бог якийсь!

Руки й слова зніми до небожителів -

Нехай твій брат без пригод

Нині у батьківське місто повернеться.

ОРЕСТ

Гаразд. В обіймах, сестро, не пора тепер

590] Нам утішатись. Ще ми в них набудемось.

А ти, о старче, - саме вчас прийшов сюди, -

Скажи, як вбивцю батька покарать мені

І матір, що з тим підлим заодно була? [259]

Чи друг якийсь у мене є ще в Аргосі?

Чи все тут, як і доля, шкереберть пішло?

Кому б я вдень міг чи вночі довіритись?

Де стежка, що вела б до ворогів моїх?

СТАРЕЦЬ

Нема тут, любий, в тебе нікогісінько.

Це рідкість - мати друга, що однаково

600] 3 тобою і добро б міг, біду ділить.

Для друзів, кажу щиро, ти давно пропав,

Надії не лишивши. Лиш рука твоя,

Твоє, мій сину, щастя все вирішує, -

Чи батьків дім повернеш, як і місто все.

ОРЕСТ

А що робити? Як же домогтись цього?

СТАРЕЦЬ

Тієстового сина й свою матір вбий.

ОРЕСТ

Прийшов я за цим лавром. Як добуть його?

СТАРЕЦЬ

В палатах не добудеш, це вже певна річ.

ОРЕСТ

Сторожа там довкола? Списоносці скрізь?

СТАРЕЦЬ

610] Авжеж. Тебе боїться, не до сну йому.

ОРЕСТ

То як тут бути? Підкажи. Придумай щось.

СТАРЕЦЬ

Послухай, що на думку спало тільки-но.

ОРЕСТ

Схоплю з півслова, лиш би до пуття було.

СТАРЕЦЬ

Егіста якось бачив, що сюдою йшов...

ОРЕСТ

Ну-ну, цікаво... А в якому напрямі?

СТАРЕЦЬ

На кінське пасовище, попри поле це.

ОРЕСТ

А що робив там? Бачу в пітьмі просвіток. [260]

СТАРЕЦЬ

Гадаю, свято німфам улаштовував.

ОРЕСТ

За своїх діток чи за тих, що в лоні ще?

СТАРЕЦЬ

620] Одне лиш знаю: він бика вбивати йшов.

ОРЕСТ

Була з ним охорона чи раби лишень?

СТАРЕЦЬ

Ні одного з аргосців. Трохи слуг було.

ОРЕСТ

А як гадаєш: з них мене впізнав би хтось?

СТАРЕЦЬ

Кажу ж, це слуги, що тебе й не бачили.

ОРЕСТ

А в разі перемоги нам сприятимуть?

СТАРЕЦЬ

Слуга, тобі на щастя, слабших зраджує.

ОРЕСТ

Скажи, а як до нього підійти б я зміг?

СТАРЕЦЬ

Складатиме там жертву, ти заглянь туди.

ОРЕСТ

Як видно, при дорозі ті поля його.

СТАРЕЦЬ

630] Побачить, як ітимеш. На обід гукне.

ОРЕСТ

Лихого, сподіваюсь, гостя матиме.

СТАРЕЦЬ

А далі - до обставин пристосовуйся.

ОРЕСТ

Розумна рада. Ну, а мати, де вона?

СТАРЕЦЬ

Удома. Та на учту скоро з'явиться.

ОРЕСТ

Чому ж не з мужем, рука в руку, повагом? [261]

СТАРЕЦЬ

Лякається огуди, дорікань людських.

ОРЕСТ

Ага, бо знає, як на неї дивляться.

СТАРЕЦЬ

Ну, певно: нечестиву всяк ненавидить.

ОРЕСТ

А як їх двох убити одним заходом?

СТАРЕЦЬ

640] Берусь підготувати вбивство матері.

ОРЕСТ

А щодо нього - доля все сама рішить.

ЕЛЕКТРА

Обом їм одімстити хай поможе нам.

СТАРЕЦЬ

Хай так. Що скажеш про убивство матері?

ЕЛЕКТРА

Іди до Клітемнестри і дай знати їй,

Що сина сповила я, - внука має вже.

СТАРЕЦЬ

Й коли вродила, певно, поцікавиться.

ЕЛЕКТРА

Скажи: десятий, очисний, святкує день.

СТАРЕЦЬ

Який зв'язок тут із убивством матері?

ЕЛЕКТРА

Дочку-роділлю поспішить відвідати.

СТАРЕЦЬ

650] Ти віриш, доню, що про тебе дбатиме?

ЕЛЕКТРА

А як же. Ще й поплаче над дитям моїм.

СТАРЕЦЬ

Можливо. Та до справи повернімося.

ЕЛЕКТРА

Так ось. Лиш прийде - тут же має згинути. [262]

СТАРЕЦЬ

Стривай. Відчинить хатні двері. Далі що?

ЕЛЕКТРА

Від хатніх - недалеко й до Аїдових...

СТАРЕЦЬ

Тоді б я міг спокійно із життя піти.

ЕЛЕКТРА

Однак Ореста проведи насамперед.

СТАРЕЦЬ

Туди, де німфам свято влаштував Егіст?

ЕЛЕКТРА

Ну, так. І все, що треба, скажеш матері.

СТАРЕЦЬ

660] Що чув од тебе, - слово в слово їй скажу.

ЕЛЕКТРА

(Орестові)

Берись за діло. Першим завдаси удар.

ОРЕСТ

Готов я, сестро. Хай лиш хтось веде мене.

СТАРЕЦЬ

Вести готов я, хай і старець, з радістю.

ОРЕСТ

Отецький Зевсе! Стань на ворогів моїх!

Поспівчувай нам, гідним співчуття твого!

ЕЛЕКТРА

Поспівчувай нам! Ми ж бо - внуки, кров твоя!

ОРЕСТ

Й ти, Геро, вівтарів мікенських владарко,

Якщо це справедливо, взяти верх нам дай!

ЕЛЕКТРА

За батька дай помститись найдорожчого!

ОРЕСТ

670] Й ти, батьку, що в Аїді, вбитий підступом,

І ти, владарко Земле, - простягаю ось

До тебе руки, - не залиш дітей в біді!

ЕЛЕКТРА

Бери з собою всіх полеглих списників, [263]

Що з ними ти фрігійців подолав колись,

Усіх, хто нечестивих вбивць ненавидить!

ОРЕСТ

Ти чуєш, батьку, жертво неньки нашої?

ЕЛЕКТРА

Усе наш батько чує. Та вже йти пора.

Егіста вбити мусиш - я прошу тебе.

А трапиться, що згинеш, переможений, -

680] Вважай, що я вже мертва: не вагаючись,

У груди меч двогострий устромлю собі.

(Подає братові зброю).

Тепер піду додому й приготую все.

Щаслива буде звістка - святкуватиме

Весь дім наш, а загинеш - опечалиться

Назавжди. Ось що, брате, я кажу тобі.

ОРЕСТ

Усе я знаю.

ЕЛЕКТРА

А тому-то мужній будь.

Орест з Піладом відходять.

(До хору).

А ви, жінки, негайно сповістіть мені,

Як бій почнеться. Буду ждати наслідку

З мечем напоготові: ворогам своїм

690] Повік не дамся в руки, переможена, -

Над мертвим тілом хай собі знущаються!

(Відходить).

СТАСИМ ДРУГИЙ

Строфа І

Ще й такий є між сивих переказів:

Десь на схилах аргоських гір

Пасовищ охоронець - Пан

Оспівав на солодкій сопілці своїй

Годувальниці-матері славне дитя -

Золоторунне ягнятко.

На підніжжя стрімке

Ставши, гукає окличник:

700] «Гей, на площу, на площу всі,

Хто в Мікенах живе, спішіть!

Там вас дивнеє диво жде -

Посланий небом лячний [264]

Вашим володарям дар»!

Атрідів дім

Радості й щастя повен.

Антистрофа І

Відчинилися храми золочені,

Забуяли вогнем ясним

В усім місті жертовники.

710] Милозвучні пісні свої флейта лила,

Супровідниця муз, - про ягня золоте,

Дивне Тієстове руно,

Йшла вже слава лунка.

Потім дружину Атрея

Він схилив до перелюбу

І те чудо, небесний дар,

Разом з нею в свій дім забрав.

Людям же гордо звістив:

«Я володію тепер,

720] Лиш я один,

Золотосяйним дивом».

Строфа II

Повернув тоді Зевс

Мерехтливих зірок шляхи

Й сонця палахкотливий блиск

І промінну Аврору.

Й на південні краї поплив

Небосхилом пекучий жар,

А на північ - дощі потяглись.

Володіння Амона зате

730] Геть засохнули - ні роси,

Ні рясних благодатних злив

Із неба.

Антистрофа II

Так говорять. Мені ж,

Далебі, щось не віриться

В те, що шлях свій змінить могло

Сонце золотолике

Всім на шкоду, аби лишень

Хтось один був покараний.

Задля страху - щоб шана була

740] До богів, пішли вигадки ті.

їх забувши, ти мужа свого

Вбила, хоча такі славні брати

У тебе. [265]

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Та що це?.. Крик чи стогін? Чули, подруги?

Чи то здалося?.. Попідземний Зевса грім?..

Ну ось же, ось... Виразні чути оклики.

Електро, вийди з дому, підійди до нас!

Входить Електра з мечем.

ЕЛЕКТРА

Ну що там, мої любі? Як там бій іде?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Не знаю. Чую крик лиш. Мов конає хтось.

ЕЛЕКТРА

(прислухаючись)

750] Іздалеку долинув... Чутно все-таки...

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Далекий голос, а такий виразний він.

ЕЛЕКТРА

Чи то аргівець зойкнув, а чи з друзів хто?..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Не розпізнати. Там на всі лади кричать.

ЕЛЕКТРА

(прикладаючи до грудей меч)

Умерти мушу, значить. Що ж вагаюся?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

(хапаючи її за руку)

Стривай! Спочатку все докладно виясни.

ЕЛЕКТРА

Якби все добре - вже були б тут вісники.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ще прийдуть: таж нелегко вбити владаря.

Входить вісник.

ВІСНИК

Мікенські діви й друзі! Сповіщаю вам

Про перемогу: доля усміхнулася

760] Оресту. Впав убивця Агамемнона

Егіст. За це Всевишнім слід подякувать.

ЕЛЕКТРА

А хто ти? Так на слово й довірять тобі? [266]

ВІСНИК

Не впізнаєш, Електро, слуг Орестових?

ЕЛЕКТРА

О друже любий, вибач: не впізнала я

Тебе із страху, щойно лиш приглянулась.

То впав убивця батька?.. Впав, ненависний?

ВІСНИК

Упав. Для тебе ще раз я потверджую.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Богове! Правдо всевидюща! Дяка вам!

ЕЛЕКТРА

Та розкажи-но, як Орест убить зумів

770] Тієстового сина? Розкажи мерщій?

ВІСНИК

Лиш за поріг ступивши, скоро вийшли ми

На шлях, де двоколійний біг од воза слід.

Ось там і був зухвалець - володар Мікен.

Гуляв собі в саду він гарно зрошенім

І гілки мирта для віночка зрізував.

Нас, вгледівши, гукає: «Я вітаю вас,

Мандрівці! Хто такі ви? Із яких країв?»

Орест же: «До Алфея ми з Фессалії

Йдемо з дарами Зевсу Олімпійському».

780] Егіст на те: «Із нами випадає вам

Гостину розділити: он бичків яких

Я вибрав - хочу німфам їх пожертвувать.

Уранці розбуджу вас - надолужите

Своє в дорозі. Не відмовте в дім зайти».

Хапає з цим за руку й прямо силою

Веде у дім нас - як тут заперечити?

Ледь увійшли ми, - вже нетерпеливиться:

«Гей, хто там? Швидше принесіть води гостям,

Щоб тут же, чисті, стали при жертовнику».

790] Орест же знову: «Щойно ж ми омилися

В воді струмковій. Та якщо з аргосцями

Складати жертву можна й чужоземцеві,

То ми готові й згодні, повелителю!»

На тому й стали; перервалась бесіда:

Відклавши зброю, і сторожа, й слуги всі

Взялись ураз за діло. Ті із дзбанами

Біжать, а ці - з кошами; інші вогнище

Розводять і довкола нього мідниці

Опуклі ставлять. Дім весь ходить ходором.

800] Тут муж твоєї неньки на вівтар сипнув

Рясним ячменем, так ось примовляючи:

«Хай часто, німфи скельні, я й жона моя, [267]

Що дома, вам дарами догоджаємо.

Нехай щастить нам; ворогів - хай лихо б'є!»

Тебе й Ореста, значить. А велитель мій

Благав богів про інше напівшепотом -

Вернути дім отецький. Сам Егіст тоді

Взяв ніж прямий з корзини; зрізав шерсті жмут

І тут же кинув у вогонь правицею.

810] Як тільки слуги підняли бичка того -

Штрикнув його залізом, а Орестові:

«Дві речі, кажуть, ціняться в Фессалії:

Почленувати тушу та об'їздити

Коня баского. Ось же, гостю, ніж тобі -

Не посором уміння земляків своїх».

Узяв до рук дорійський ніж гартований,

Одкинувши оздобний плащ на застібки,

Помічником Пілада, лиш його обрав,

Усіх одсторонивши. Взяв бичка того

820] За ногу, свіже м'ясо оголив умить

І шкіру всю з тварини він скоріше здер,

Ніж двічі б міг доріжку подолать бігун, -

І нутрощі одкрились. Тут і став Егіст

їх оглядати. Спохмурнів: печінка там

Не мала дольки. Жила і міхур були

їдкої жовчі повні - лиховісний знак.

На те владар мій: «Що так опечалився?»

А той: «Боюсь, мандрівче, щоб біда яка

У дім не зазирнула. Найзавзятіший

830] Противник мій - нащадок Агамемнона».

Орест же: «Краєм правиш, а якогось там

Утікача боїшся?.. Ану, ніж мені

Подайте фессалійський: для обіду щось

Добуду з жертви, груди розпоровши їй».

Узяв ножа й ударив. Нахилився той,

Став нутрощі виймати, приглядатися.

Твій брат, навшпиньки звівшись, у потилицю

Ножа встромив Егісту, перебив йому

Хребцеві зв'язки. На землі вже б'ється той

840] Всім тілом, у жахливих муках корчиться.

Це вгледівши, до зброї слуги кинулись,

На двох - юрмою. Списом потрясаючи,

Чоло їм ставлять мужньо побратими два

Пліч-о-пліч. Тут Орест їм: «Я прийшов сюди,

До міста, не як злодій, не як ворог ваш, -

Лиш одімстить за батька, я ж бо - син його,

Орест нещасний. Чи за те вб'єте мене,

О давні слуги батька?» З несподіванки

Ті зброю опустили. Старший віком хтось,

850] Із челяді, впізнав Ореста, й зараз же

Вінком чоло прибрали переможцеві,

Щасливі. Принесе тобі він голову - [268]

Не бійся, не Горгони - твого ворога,

Егіста, показати. Заплатив-таки

Сповна за кров пролиту - кров'ю власною!

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

(танцюючи)

Строфа

У танці, сестрице, пливи!

Злітай легконого, мов лань,

В ефір ясний!

Ніхто ще в такому вінку

860] Звитяжному не повертавсь,

Як твій Орест,

Відтіль, де хвилює Алфей.

Хай же лине

Спів переможний до танцю!

ЕЛЕКТРА

О сяйво! О стрімливий Феба повозе!

О Земле! Ноче, що встеляла зір мені!

Тепер у вічі дневі можу глянути,

Бо впав Егіст-убивця! Зараз винесу,

Що маю дома всховку, чим у свято я

870] Прикрашую волосся: нині - братові

Чоло вінчати хочу, переможцеві.

ХОР

Антистрофа

Ти братові гарно вінчай

Чоло, а ми - любий для муз

Танок почнем.

Як добре, що маємо знов

Прихильних своїх владарів!

Як добре, що

Неправедних - правда змела!

Хай співзвучна

880] Радості пісня лине!

ЕПІСОДІЙ ЧЕТВЕРТИЙ

Входять Орест і Пілад.

Прислуга вносить тіло Егіста.

ЕЛЕКТРА

О переможний сину переможного

Під Іліоном батька - Агамемнона! [269]

Вінок, чола прикрасу, з рук сестри візьми.

Не з ігр пустих додому повертаєшся,

З доріжки бігової, - нечестивого

Егіста вклав, убивцю батька нашого.

(До Лілада).

Прийми ж і ти, Піладе, кого виховав

Фокієць найчесніший, з моїх рук вінець,

З Орестом же пліч-о-пліч ти пригоди всі

890] Ділив. Обом вам доля хай всміхається!

ОРЕСТ

Вважай, Електро, що боги насамперед

Подбали про це щастя. Опісля й мене

Хвали вже - долі і богів прислужника.

Не на словах - на ділі я Егіста вбив.

А щоб ніяких не було тут сумнівів,

То маєш доказ - тіло я приніс тобі.

(Зриваючи покривало з трупа).

Роби, що хочеш: на поживу звірам кинь

Або птахам небесним: хай клюють собі,

Настромлене на палю. Володар колись,

900] Тепер - він твій невільник. Ти - велителька.

ЕЛЕКТРА

І соромно, й сказати мушу все-таки...

ОРЕСТ

Кажи. Не бійся. Бо кого ж боятися?

ЕЛЕКТРА

За глум над мертвим може осудити хтось.

ОРЕСТ

Ніхто, повір, не стане дорікать тобі.

ЕЛЕКТРА

Наш люд похмурий, схильний лихословити.

ОРЕСТ

Висловлюйсь вільно, сестро: чи живий Егіст,

Чи мертвий - з ним немає в нас примирення.

ЕЛЕКТРА

Від чого б то почати? Закінчити чим

Жалі свої? Що мовить посередині?

910] Йно світ надворі - кожен раз я подумки

Повторювала, що в лице жбурнуть йому,

Хотіла вголос, якби страх не втримував.

Тепер я вільна, і все те - хай мертвому -

Скажу, з чим до живого не звернулася. [270]

Це ти осиротив нас - батька милого

Відняв, хоч сам не звідав кривди жодної.

Зманивши матір, мужа, що загони вів

На Трою, вбив ти, сам війни не звідавши.

Гадав (яке безглуздя!), що зразковою

920] Дружиною для тебе стане жінка та,

Котру ти звабив - ложе осквернив чуже

Хто спокусив, хай знає: перелюбницю

Дружиною назвавши, не натішиться:

Для одного не зберегла цнотливості,

То чи б зуміла зберегти для іншого?

Нещасно б жив ти, хоч би й не вважав себе

Нещасним. Знав би: жінка - гідна осуду,

Та й жінка знала б: мужем не похвалишся.

Обоє підлі, а побравшись - підлістю

930] Своєю ж ви навзаєм збагатилися.

Тебе прозвали просто «Клітемнестри муж»,

Та не казали: «Ось жона Егістова».

Хіба ж не сором, як жона провадить дім,

А не мужчина? Що ж то за сини, котрі

На батьківщині ймення не по батькові

Годилися б носити, а по матері?..

А втім, де жінка вища та вельможніша,

Там не про мужа, лиш про неї мова йде.

Та все-таки найбільша твоя помилка -

940] Що довіряв багатству, хизувався ним.

Воно ж -людини довго не тримається.

Постійна тільки вдача, а не грошей міх:

Вона й долає біди, лиш гартуй її.

А золото, нечесно нагромаджене,

На мить заблисне - й тільки його бачили.

Як до жінок ти ставивсь, не казатиму

Через дівочий сором, натякну лише:

Зухвало, бо присвоїв дім володаря,

Та й красень був. А я от мужа б вибрала

950] Не з личком, як у діви, - духом сильного.

Адже й сини в такого - мужні воїни.

Вродливі ж лиш у танцях вихиляються.

Гадав ти, що безкарно чиниш злочин,

Та ось же поплатився! - Хто півшляху лиш

Пробіг, хай не вважає, що вже пальму взяв:

Не досягнув ще риси й дня останнього.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Чинив жахливе - от вам і сплатив тепер

Жахливу плату. Справедливість верх бере.

ОРЕСТ

Гей, слуги! В темний закут однесіть мерщій

960] Це тіло: прийде мати - щоб не бачила [271]

Покійника, бо смерть тут і на неї жде.

Слуги відносять труп у хату.

ЕЛЕКТРА

Стривай! Про інше зараз варт подумати.

ОРЕСТ

А що? З Мікен, можливо, на підмогу йдуть?

ЕЛЕКТРА

Ні, ні... Я бачу матір, що зродила нас.

ОРЕСТ

Ну що ж. Упору: саме сіть розставлено.

ЕЛЕКТРА

У пишних шатах, на ясному повозі...

ОРЕСТ

То що?.. На рідну матір замахнутися?..

ЕЛЕКТРА

Взяла за серце, бачу, врода матері...

ОРЕСТ

Зродила... Згодувала... Як же вбить її?

ЕЛЕКТРА

970] Вб'ємо - як убивала батька нашого.

ОРЕСТ

Яке безглуздя, Фебе, ти прорік мені!..

ЕЛЕКТРА

Як Аполлон безглуздий, хто мудрець тоді?

ОРЕСТ

Що вдію неможливе - рідну неньку вб'ю!.

ЕЛЕКТРА

А що тут злого - за вітця помститися?

ОРЕСТ

Був чистий - заплямуюсь кров'ю матері.

ЕЛЕКТРА

А не помстившись, честю батька знехтуєш.

ОРЕСТ

Гнів матері убивцю-сина гнатиме...

ЕЛЕКТРА

Не вб'єш - бог-месник спокою не дасть тобі. [272]

ОРЕСТ

Не Феб навіщував це - божество лихе.

ЕЛЕКТРА

980] Гадаєш?.. На священному триніжкові?..

ОРЕСТ

І все ж не вірю, що це воля Фебова.

ЕЛЕКТРА

Не падай духом. Не послаблюй мужності.

ОРЕСТ

Чи так і неньку вбити - хитрим підступом?

ЕЛЕКТРА

Як і її коханця, як Егіста вклав.

ОРЕСТ

Ну, що ж... Іду в палату. Діло жде мене

Жахне. Та хай вже, раз боги рішили так!

А на душі - то радість, то печаль тяжка.

ЕПІСОДІЙ П'ЯТИЙ

На сцену в'їжджає Клітемнестра в колісниці.

ХОР

Тіндареєва доню, владарко ясна

На аргоській землі,

990] Сестро Зевсових славних двох синів,

Що в ефірі вогнистім живуть, між зірок,

І людей, що довірились морю, з біди,

Коли хвиля їх криє, рятують! -

Мій уклін тобі й шана, рівна богам,

Бо незмірні багатства й щастя твоє!

Дивуватися долі твоїй саме час

І найвища пора, о владарко!

КЛІТЕМНЕСТРА

Зійти, троянки, поможіть із повоза,

Подайте руку, хай і я землі торкнусь.

1000] Мій дім, хвала безсмертним, - весь у здобичі

Фрігійській. А жінки ці, славна Трої знать, -

За доню плата, хай і незначна вона,

Та все ж і ними рада похвалитися.

ЕЛЕКТРА

Й мені дозволь, рабині, з дому вигнаній [273]

Під ту жебрацьку крівлю, моя матінко,

Тебе за руку взяти благодійницьку.

КЛІТЕМНЕСТРА

Це не твоя турбота: он же слуги є.

ЕЛЕКТРА

А я - не полонянка? Не позбавлена

Захопленого збройно дому рідного,

1010] Як і вони? Чи батька я не втратила?..

КЛІТЕМНЕСТРА

От він і винен, доню: на близьких своїх

Лихі сплітав - хіба це чесно? - задуми.

Про все скажу, хоч жінці, про яку пішла

Недобра слава, всяк готов дошкулити,

А це вже кривда. Вислухай і зваж на все,

Тоді й гнівись, як буде за що гніватись,

А як не буде, то хіба то слушний гнів?

Не з тим, щоб я чи діти мої гинули,

Мене за твого батька Тіндарей оддав.

1020] Так от твій батько з дому взяв дитя моє,

Немов на шлюб з Ахіллом, і куди одвіз? -

В Авліду, й доню над жертовним вогнищем

Немилосердним лезом, наче цвіт, скосив.

Якби ж то в обороні міста рідного,

Чи дому, чи щоб інших рятувать дітей,

Одну - заради багатьох пожертвував!..

Так ні ж! - Задля Єлени похітливої,

Бо муж не вмів, бач, покарати зрадницю!

Кохану доню - ради тих нікчем убив!..

1030] Хоч як мене цим вразив, загнуздала я

Свій гнів - не покінчила із убивцею.

І що? Вернувшись, божевільну дівчину -

Наложницю привіз він, і утримував

В одному й тому ж домі двох жінок нараз.

Таке вже те жіноцтво, що порадиш тут? -

Хай муж на іншу гляне, вже й собі жона

Йде вслід за мужем - на чужого зиркає.

Чомусь в усьому жінку звинувачують,

А чоловік, призвідник, - завжди осторонь.

1040] От Менелая б викрав хтось. Чи мала б я

Вбивать Ореста, аби знов сестра могла

Втішатись Менелаєм? Як це батько твій

Сприйняв би? Він безкарно міг дочку убить,

А я - за сина постраждати б мусила?

Отож я вбила: шлях мені один лишавсь -

Із ворогами мужа, бо між друзями

Помічника в убивстві чи могла б найти? [274]

А зараз вільно й сміло ти переч мені -

Доводь, що батько згинув незаслужено.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

1050] Ти права, та водночас - гідна осуду.

Бо кожна жінка, як лише розсудлива

(Про інших тут помовчу), мужа слухатись

Без перекорів мусить, - ясно всякому.

Клітемнестра хоче від'їхати.

ЕЛЕКТРА

Стривай! Хіба забула щойно сказане -

Що все сказати можу, не ховаючись?

КЛІТЕМНЕСТРА

Казала й кажу ще раз: будь одвертою.

ЕЛЕКТРА

А за одвертість тут же буду скарана?

КЛІТЕМНЕСТРА

О ні! Приглянусь радо й до твоїх думок.

ЕЛЕКТРА

Хай так. А перше слово буде ось яке:

1060] Якби ти, ненько, ще була й розумною!

Бо щодо вроди - важко щось закинути

Тобі й Єлені, - гідні одна одної

Ви сестри, та не гідні брата, Кастора.

Ця - в Трою подалася, не впираючись,

За звабником, ти - вбила найславнішого

3-між еллінів: за доню мстила начебто -

На інших, не на мене, туману пускай!

Ще ж і дочку для жертви не призначили,

Ще й чоловік не встиг був за поріг ступить,

1070] А ти вже чепурилась перед дзеркалом.

Чи ж то годиться жінці хорошитися

Для інших у відсутності господаря?

Для чого виставляти напоказ усім

Свої принади? Таж не для добра, мабуть.

Серед жінок Еллади ти одна лишень

Троянцям співчувала: пощастило їм -

Раділа; не щастило - зір твій хмарився:

Боялась, що з походу муж повернеться.

Цнотливість же ти легко вберегти могла:

1080] Був муж у тебе, вождь загонів еллінських

(Егіст йому не рівня!) - гідний вірності.

Сестри ж, Єлени, вчинок міг служить тобі

Для слави чималої, бо й лихі діла -

Наука добра: як не слід поводитись. [275]

Ну от ти кажеш: твою доню батько вбив.

А я і брат мій - чим тебе покривдили?

Чому ж, убивши мужа, дому отчого

Не віддала нам?.. Чужака взяла собі

На ложе - нашим коштом одружилася.

1090] Чому замість Ореста геть не вигнаний

Егіст? Чому не вбитий? Вдвічі тяжче він

Мене скарав, ніж батько - Іфігенію.

Якщо убивці кров'ю кров змивається, -

Тоді вб'ємо й тебе ми, діти-месники;

Вчинила ти по праву - й ми те вчинимо.

Хто, на багатство чи на рід поквапившись,

Жону взяв підлу, - дурень той: з незнатною,

Аби лиш скромна, співжиття спокійніше.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Одруження - це жереб: тому трапиться

1100] Дружина добра, іншому - напасть одна.

КЛІТЕМНЕСТРА

До батька, доню, змалку ти горнулася.

Так є вже від природи: з діточок одні

Душею тільки з батьком, інші - з матір'ю.

Не маю зла до тебе. Бо ж і я тепер

Із свого вчинку, доню, не вдоволена.

Собі ж на горе я сплела ті задуми!..

Не треба було гніву так роздмухувать!

ЕЛЕКТРА

Дарма стогнати: сталось - не поправити.

Нема вже батька. А чому ж і досі ще

1110] Ти сина не вернула із країв чужих?

КЛІТЕМНЕСТРА

Боюсь. Про себе, не про нього, думаю:

За вбивство батька, чула я, гнівиться він.

ЕЛЕКТРА

Чому ж твій муж на мене так розлючений?

КЛІТЕМНЕСТРА

Така вже вдача. Але й ти - не з лагідних.

ЕЛЕКТРА

Душа болить... Та скоро втихомирю гнів.

КЛІТЕМНЕСТРА

Тоді до тебе стане й він прихильнішим.

ЕЛЕКТРА

Зухвалий надто... Під моєю крівлею... [276]

КЛІТЕМНЕСТРА

От бачиш? Ти вже знову за своє взялась.

ЕЛЕКТРА

Мовчу. Бо все ж боюся, все ж боюсь його.

КЛІТЕМНЕСТРА

1120] Облишмо це. За мною посилала ти?

ЕЛЕКТРА

Авжеж. Напевне, чула: в мене син родивсь.

Порадь щодо обряду: вже ж десятий раз

Із неба гляне місяць на дитя моє...

Як бути тут, не знаю - недосвідчена.

КЛІТЕМНЕСТРА

Про це вже хай подбає повивальниця.

ЕЛЕКТРА

Сама, без допомоги, народила я.

КЛІТЕМНЕСТРА

Невже таке безлюддя?.. Ні душі довкіл?..

ЕЛЕКТРА

А хто спішить з убогим родичатися?

КЛІТЕМНЕСТРА

І справді: неомита, наготу свою

1130] Ти ледь прикрила... Породілля все-таки.

Піду, щоб жертву скласти за десятий день

Твого дитяти. А зробивши ласку цю,

Майну на поле: німф там ушановує

Мій муж. А рисаків цих поприв'язуйте

До ясел, слуги. Тільки діло впораю, -

Безсмертних уласкавлю - будьте знову тут:

Ще й мужеві потрібно прислужитися.

ЕЛЕКТРА

Ввійди ж в убогу хату. Та гляди лишень,

Скрізь кіптява тут - одяг можеш вимазать.

1140] А щодо жертви - гідно ти складеш її.

(Клітемнестра входить у дім).

Корзина он готова, ніж - нагострений,

Що вклав бика. Там місце і для тебе є.

Ти й в підземеллі ложе з тим ділитимеш,

З ким тут кохалась. І, нарешті, борг мені

Сповна заплатиш - за пролиту батька кров.

Відходить. [277]

СТАСИМ ЧЕТВЕРТИЙ

ХОР

Строфа

Біді - теж є край:

Он увірвався в дім

Борвій - дух новий!

Мій владар колись

1150] У купальні поник головою, -

Й тут же луна пішла

Між кам'яних колон

Ген аж до сволоків:

«За що, - зойкнув він, -

Жоно-зраднице,

Убиваєш мене, хто на рідну

Землю з війни вернувсь

Після десятих жнив?..»

Антистрофа

Так ось - сталось те,

1160] Що мало статися:

В пастку смертельну цю

Правда вела й тебе,

О блуднице! Завіщо на мужа,

Що до кіклопових

Стін так пізно вернувсь,

Ти підняла топір?

Жахна помста ця, -

Оправдання не буде для неї,

Хоч би яких страждань

1170] Не зазнавала ти!

ЕПОД

Так левиця йде, не вагаючись,

На розбій, на кров десь у заростях.

КЛІТЕМНЕСТРА

(за сценою)

О діти! Згляньтесь... Не вбивайте матері!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

У домі крики... Чуєте?..

КЛІТЕМНЕСТРА

Біда!.. Біда мені!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ [278]

Від рук дітей упасти!.. Невимовний жах!..

ХОР

Верх божество бере - в слушну карає мить.

Муки страшні твої, але ж і мужа ти

Вбила, негіднице!

ЕКСОД

З дому виходять Орест і Електра. Слуги виносять тіла

Клітемнестри та Егіста і кладуть їх перед будинком.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

1180] Он вийшли з дому. Бачиш? У крові вони

Ще свіжій материнській - перемоги знак

Жахливої!.. Чи в світі ще десь є такий

Злощасний рід, як цей ось - рід Танталових

Нащадків?.. І немає, й не було ніде.

КОММОС

ОРЕСТ

Строфа І

О Земле! О Зевсе, що бачиш діла людей!

Глянь на два трупи скривавлені, -

Цією правицею вклав я обох,

За муки мої поплатились вони.

ЕЛЕКТРА

Як тяжко, брате!.. Але я виною тут,

1190] Бо гнівом палала душа моя

До неньки, яка сповила мене.

ХОР

Собі ж на люте горе стала матір'ю!..

Гіркий, безрадісний жереб твій!..

Від сина й доньки - смерть така...

За вбивство їх батька сповна сплатила.

ОРЕСТ

Антистрофа І

О Фебе, ти кару мені напророчив було -

Й нині на темні слова свої

Ти світло пролив. Мушу йти відсіля.

Але де свою голову я прихилю? [279]

1200] Де той край? Де чужинець чи приятель той,

Хто надав би мені

Притулок - матеревбивці?

ЕЛЕКТРА

А я?.. В дівоче коло не вплетусь уже,

Та й заміж не вийду: де муж такий,

Що взяв би убивцю на ложе своє?

ХОР

Куди дме вітер -отуди й думки твої:

Тепер - ласкава, розсудлива,

А щойно - брату ніж до рук,

Хоч не хотів він того, вкладала.

ОРЕСТ

Строфа II

1210] Ти бачила, як ненька під ножем моїм,

Щоб я зласкавивсь, груди оголила?..

Звивалась на землі

Всім тілом материнським!.. Стало жаль її...

ХОР

Таж певно!.. Лемент неньки слухать синові -

Який то біль!..

Ненька - завжди ненька!..

Антистрофа II

Торкнувшись підборіддя мого, зойкнула:

«0] зглянься на нещасну матір, сину!»

1220] І ніж мені з правиці тут же випорснув.

ХОР

Нещасна!.. Та нелегко й сину бачити,

Як ненька

Душу видихає...

ОРЕСТ

Строфа III

Плащем прикривши собі лице,

Наосліп я

Вдарив, скільки сил було, -

Матері шию залізом пройняв.

ЕЛЕКТРА

А я ще й квапила тебе,

Я теж націлювала ніж!.. [280]

ХОР

1230] Справді жахне ти вчинила вбивство!

ОРЕСТ

Антистрофа III

Візьми ось, матері тіло вкрий

Скривавлене.

Так-то, нене: смерть свою -

Вбивців - у лоні носила ти.

ЕЛЕКТРА

Нелюбу й любу водночас, -

Плащем тебе вкриваємо...

ХОР

Бід наших лютих вінець жахливий!..

Над будинком появляються Діоскури -

Кастор і Полідевк.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Це що маячить над палацом ген

Угорі? Божества? Небожителі?..

1240] Не смертні ж тропою ефірною

Ступають. Навіщо на очі нам

Показались боги невмирущі?

КАСТОР

До тебе мовим, сину Агамемнона, -

Брати твоєї неньки: Полідевк ось цей

І я з ним, Кастор, близнюки два Зевсові.

Всмиривши море, що стрясало суднами,

Ми в Аргос повернулись, от і вздріли тут

Сестриці кров пролиту, неньки вашої...

Покара справедлива, та не вчинок твій.

1250] Це Феб... Та змовчу: мій володар все-таки.

Хоч мудрий сам, - немудре повелів тобі -

Й коритись мусиш, далі - те виконувать,

Що вирішила Мойра, що Кронід схвалив:

Електру заміж за Пілада видавши,

Покинь свою вітчизну: в межі Аргосу,

Убивши матір, не годиться входити.

Песиголовки-кери за тобою вслід,

Куди б ти не подався, люті, мчатимуть.

В Афінах - пригорнися до священного

1260] Зображення Паллади - вмить одступляться

Змієволосі кери, не торкнуть тебе,

Адже в безпеці будеш - під егідою.

Там є Ареса пагорб, де боги колись [281]

Уперше щодо крові суд виносили,

Коли Арес жахний вбив Галірротія,

Морського бога парость, за дочку свою

Знеславлену. Ось там-то видають боги

Свої найвищі, непомильні рішення.

Й тебе там за пролиту кров судитимуть.

1270] Та голоси, розподілившись порівну,

Тебе врятують. Локсій візьме сам вину

На себе - віщував же вбивство матері.

Й так завжди буде: рівний поділ жеребів

Од кари винуватців увільнятиме.

Ерінії ж, у саме серце вражені,

Проваляться крізь землю побіч пагорба:

Там буде місце віщування, знане всім.

Тобі - в землі аркадській, де Алфей пливе,

Селитися, де Зевса храм Лікейського.

1280] Твоїм ім'ям там буде й місто назване.

Це щодо тебе. Далі: труп Егіста хай

Аргосці поховають. Твою матір же -

До Навплія прибулий морем тільки-но

З-під Трої, що в руїнах, Менелай-владар

З Єленою схоронять. Із Протеєвих

Палат вона, з Єгипту, повернулася,

У Фрігії не бувши: Зевс послав туди

Для гніву та для вбивства тільки тінь її.

Пілад, Електру взявши, хай збирається

1290] у край ахейський, хай веде дружину в дім.

А твого зятя, що лиш називався ним,

Нехай, обдарувавши, у Фокіду шле.

Тобі ж дорога - до коси істмійської,

До благодатних пагорбів Кекропії...

Свій вчинок переживши, перемучившись,

Діждешся і для себе долі кращої.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Чи дозволено, Зевса нащадку, й нам

До розмови й свої доплести слова?

КАСТОР

Дозволено: кров не тяжить на вас.

ОРЕСТ

1300] А можна й мені, Тіндарея сини?

КАСТОР

Й тобі: я ж на Феба за вбивство це

Покладаю вину.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ви ж боги, та й братами доводитесь тій, [282]

Що незрушно лежить,

То чому ж таке лихо впустили в дім?

КАСТОР

Невідхильністю долі зумовлено все -

Й навіть Фебове слово немудре, на жаль.

ЕЛЕКТРА

Та який Аполлон, віщування яке

Спонукали й мене вбити матінку?

КАСТОР

1310] І вчинки, й доля - спільні у вас,

Одна вас обох

Вина ваших предків згубила.

ОРЕСТ

Як довго я, сестро, не бачив тебе!

Зустрів - і втрачаю: світ за очі знов

Без тебе йду нині, без мене йдеш ти.

КАСТОР

В неї муж є і дім. Не в такій вже біді

Залишаєш сестру. Доведеться, однак,

їй покинути місто аргоське.

ЕЛЕКТРА

Хіба є щось печальніших гідне зітхань,

1320] Ніж розлука з вітчизною? Є щось хіба?..

ОРЕСТ

Я до того ж із дому отецького йду,

В чужину, де за кров материнську судить

Будуть люди чужі.

КАСТОР

Та кріпись: тобі йти

У священне місто Паллади... кріпись!..

ЕЛЕКТРА

Обнімімось, приладьмо грудьми до грудей,

Брате єдиний мій!

Нас за батьківські, рідні пороги у світ

Материнської крові прокляття жене.

ОРЕСТ

Обніми ж, обніми!.. Й, немов над мерцем,

1330] Що в могилі лежить, наді мною тужи!..

КАСТОР

Гай-гай!.. Що за мова?.. Навіть богам

Вона душу смутить! [283]

Бо й нам, небожителям, жаль не чужий

До земного стражденного люду.

ОРЕСТ

Вже не побачу тебе!..

ЕЛЕКТРА

Та й моїх не порадуєш, брате, очей.

ОРЕСТ

Це останнє, що можеш закинуть мені.

ЕЛЕКТРА

Вітчизно, прощай!

Прощавайте і ви, мої подруги!

ОРЕСТ

1340] Найвірніша сестрице, відходиш-таки?..

ЕЛЕКТРА

Іду вже, як бачиш, і сльози ллю...

ОРЕСТ

Будь щасливий, Піладе! Собі за жону

Ти Електру бери.

Пілад з Електрою відходять.

КАСТОР

Це вже їхня турбота. Про себе подбай -

Утікай до Афін: он ерінії, глянь,

Вже чигають на тебе, наскочать ось-ось

Відусіль, змієрукі, чорніші за ніч

І спрагнені болю чужого.

Орест утікає.

Ну, а ми спішимо рятувать кораблі

1350] В Сіцілійському морі, де хвиля б'є.

Крізь ефір летимо. Лиходій однак

Хай не жде порятунку: того лишень,

Хто по правді живе, хто шанує богів,

Ми, брати нерозлучні, од бід важких,

Од напасті звільнить не вагаємось.

Отож хай на кривду ніхто з вас не йде,

З віроломним - в однім не пливе судні,

Кажу це - бог - умирущим.

ХОР

(залишаючи сцену)

Радійте! Бо в кого ще радість є,

1360] Хто горя важкого не знає, - той

Живе на світі щасливо. [284]

ПРИМІТКИ

1. Інах - головна ріка Арголіди (Пелопоннес).

172. Гери свято... - Йдеться про велике свято на честь Гери, опікунки Аргосу.

439. Сімунт, або Сімоент - притока Скамандра в Троаді.

441. Дивний витвір Гефеста... - тобто зброю Ахілла.

450. Навплія - портове місто в Арголіді.

470. Левиця хижа... - Йдеться про Хімеру - міфічне чудовисько з головою лева, тілом кози і хвостом дракона; вбив Хімеру Беллерофонт, осідлавши крилатого Пегаса (див. також прим, до «Медеї», р. 67).

475. Тіндаріда - Клітемнестра.

521-538. Евріпід полемізує тут з Есхілом: у його «Хоефорах» («Жертва біля гробу»), рр. 163-207, саме ці прикмети послужили Електрі для впізнання Ореста.

697. Золоторунне ягнятко. - Йдеться про ворожнечу між синами Пелопа - Атреєм та Фіестом. Останній викрав в Атрея золоторунне ягня і, показавши його на народних зборах, домагався влади, що була досі в руках Атрея. Тоді втрутився Зевс: незвичайним знаменням - зміною руху небесних світил - підтвердив Атреєве право на владу.

742. Славні брати - Діоскури. Йдеться про нерозлучних братів-близнят Кастора і Полідевка, синів спартанського володаря Тіндарея та його дружини Леди. За однією з версій міфа Зевс зробив їх після смерті сузір'ям Близнят; вони вшановувались також як опікуни мореплавців (рр. 992-993).

778. Алфей - найбільша річка Пелопоннесу.

954-956. Парафраза відомого вислову Солона (VI ст. до н.е.): «Ніхто, не доживши до останнього свого дня, не може вважати себе щасливим».

1032. Божевільна дівчина - Кассандра (див. прим, до «Троянок», рр. 40-41).

1122-1123. ...десятий раз... гляне місяць... - На десятий день після народження дитини запрошували рідню на обряд жертвоприношення та на гостини; тоді й давали ім'я новонародженому.

1164-1165. ...до кіклопових Стін... - див. прим, до «Геракла», р. 16.

1257. Керч - крилаті жіночі божества, доньки Ночі, що хапають людську душу, коли вона розлучається з тілом; тут вони ототожнюються з Ерініями (див. прим, до «Іфігенії в Тавріді», р. 285).

1263. Ареса пагорб - див. прим, до «Іфігенії в Тавріді», р. 921. 1280. ...буде й місто назване. - Мова йде про місто Орестеон в Аркад» поблизу гори Лікен, де був храм Зевса.

1285-1286. Із Протеєвих Палат... - Протей - син Океана і Фетіди, морське божество; за іншою версією міфа - один із прадавніх володарів Єгипту; йому, за велінням Зевса, вручена була Єлена, Паріс же викрав і повіз у Трою лиш її подобу (на основі цієї версії Евріпід написав свою трагедію «Єлена»).

1290. ...у край ахейський... - тобто на Пелопоннес.

1292. Фокіда - місцевість у Середній Греції, славний Дельфійським храмом осередок релігійного життя.

1293. Коса істмійська - Корінфський перешийок.

1294. Кекропія - Афіни. Див. прим, до «Медеї», р. 665.

© Aerius, 2003

Іфігенія в Авліді

Переклад А.Содомори

© Евріпід

© А.Содомора, 1993

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.:285-338.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

ДІЙОВІ ОСОБИ

АГАМЕМНОН

СЛУГА

ХОР ХАЛКІДСЬКИХ ЖІНОК

МЕНЕЛАЙ

ВІСНИК

КЛІТЕМНЕСТРА

ІФІГЕНІЯ

АХІЛЛ

Дія відбувається у таборі ахейців під Авлідою.

ПРОЛОГ

АГАМЕМНОН

Ану вигляни, старче, на голос мій

Із намету!

СЛУГА

Іду-

Щось нове, Агамемноне-владарю?..

АГАМЕМНОН

Та почуєш.

СЛУГА

Кажи...

Вже ж і так моя старість не знає сну,

Не дає, сторожка, навіть ока зімкнуть.

АГАМЕМНОН

Це що за світило в небі пливе?

СЛУГА

То Сіріус. До семизір'я Плеяд

Підкотився. На півдорозі тепер.

АГАМЕМНОН

10] Ні звуку довкіл. Не скрикне птах,

Ані море хлюпнеться. Мовчить Евріп...

Яка божественна тиша!..

СЛУГА

Чому ж, Агамемноне, владарю мій,

Ти покинув намет?

Адже спокій панує в Авліді скрізь,

Он сторожа на стінах німа стоїть...

Увійдімо в намет... [287]

АГАМЕМНОН

Щасливий же ти,

Як і кожен, кому не грозить ніщо,

Хто безвісно, без слави живе собі!..

20] Хто ж у славі - й заздрить не варт йому.

СЛУГА

Але ж слава - окраса життя всього.

АГАМЕМНОН

Воно так, та вже надто хистка вона.

Вабить здалеку нас,

А сягнемо - й діймає турботами:

То боги, чимсь ображені, геть тобі все

Перевернуть життя, то злоба людська, -

Бо ж не вгодиш усім, -

Раз по раз боляче жалить.

СЛУГА

І це так от міркує державний муж?..

30] Чи лише для блаженства безхмарного

Атрей ростив свого сина?

Ти смертний - отже втішатись умій

І страждати: мало хотіння твого -

Це вже воля богів, це жереб наш.

Але ти при світильнику цілу ніч

Хиливсь над листом -

Він і досі, бачу, в руці твоїй -

То напишеш, то раптом зітреш усе,

То складеш, тоді знов розпечатуєш,

40] То на землю кинеш таблички ті,

Й заливаєшся слізьми. Поглянути -

Божевільний, та й годі. Скажи ж мені,

Що з тобою? Скажи!..

Що гнітить, що тривожить, володарю?

Поділися зі мною! Людині близькій,

Що добра тобі зичить, звіришся ти.

Ще ж дружині твоїй Тіндарей колись

Мене в придане дав -

Щоб слуга в неї був найвірніший.

АГАМЕМНОН

50] У Леди - світла Феба народилася

І Клітемнестра, що тепер жона моя,

А ще - Єлена. Ось до неї юрбами

Юнацтво - цвіт Еллади - набивалося.

І вже грозився іншим кров пролити той,

Хто діви не домігся. Що робити тут,

Сам Тіндарей задумавсь: видавать дочку,

А чи не видавати, щоб щасливої [288]

Не обминути долі. Та й надумав він,

Щоб женихи, подавши один одному

60] Правиці, й жертву склавши, й узливаннями

Скропивши попіл жертви, присягнулися

Стояти всім за того, кому випаде

З Єленою побратись: якби викрав хтось

Жону, над правом мужа насміявшися, -

Піти на нього збройно, в прах повергнути

Його оселю - варварську чи еллінську.

Присягою так хитро вгамувавши їх,

Велить, щоб донька одного з них вибрала,

Кіпріди подих серцем переймаючи.

70] Вона ж - хай би язик їй онімів тоді! -

Обрала Менелая. Потім, знаємо,

Суддя богинь, той красень, весь у золоті,

В шовках (розкішний одяг люблять варвари),

В Лакедемон подався; там, закоханий -

Закохану Єлену з дому викравши,

Судном помчав до їди, скориставшися

Від'їздом Менелая. Той же поспіхом

Вернувшись, клятву, дану Тіндареєві,

Згадав - жадає допомоги, скривджений.

80] Отож з Еллади до походу скликані

В Авліді всі зібрались, над затокою

Тісною: кораблі тут, і щити довкіл,

Запруджено все кіньми й колісницями.

Мене - бо ж рідний брат я Менелаєві -

Вождем обрали тут же. Та якби я міг

Ту почесть одступити комусь іншому!

От військо вже готове, сидимо ж усі

В Авліді, неспроможні звідси рушити.

Калханта запитали - була відповідь,

90] Щоб доню найлюбішу, Іфігенію,

Місцевій Артеміді я пожертвував.

Зроблю це - рушать судна й Трою збуримо;

Відмовлюся - нічого не доможемось.

Почувши це, я повелів Талфібію

Оголосить, що військо розпускається,

Та багатьма словами брат схилив мене

До злочину жахного. Тож листом ось цим

Дружині наказав я, щоб дочку сюди

Прислала: сам Ахілл, мовляв, руки її

100] Жадає і на Трою з нами вирушить

Лишень при тій умові, як жону од нас

До Фтії собі візьме - Іфігенію.

Таке-то набрехав я, так жону свою

Уявним шлюбом доньки обвести берусь.

Калхант із Менелаєм знають правду всю

Та Одіссей ще. Те, що проти честі я

Вчинив був, - чесно тут переписав усе, [289]

На цих табличках: бачив ти, як потемки

Я розкладав їх часто й запечатував.

110] Тож не барися! В Аргос із посланням цим

Мерщій рушай! А що там, під печаткою,

Написано, - словами розповім тобі,

Прихильному дружині, всій сім'ї моїй.

СЛУГА

Розкажи, поясни, щоб слова мої

Із писанням твоїм не розходились.

АГАМЕМНОН

«Навздогін ще й цього посилаю листа,

Дочко Леди - своєї дитини

На Евбейську затоку вузьку не шли,

До Авліди, де плеса спокійного

120] Не турбує прибій.

А вже перегодом - на другий рік

Ми справимо доньці весілля...»

СЛУГА

А як із Ахіллом?.. Обдуриш його -

Чи на тебе гнівом на спалахне

Й на дружину твою?

Це жахливо було б. Як гадаєш ти?

АГАМЕМНОН

Ахілла я так, для ваги, назвав:

Не знає про шлюб, ні про задум наш,

Ні про те, що я доню свою обіцяв

130] На ложе подружнє в весільну ніч

Йому віддати в обійми.

СЛУГА

Небезпечна, володарю, гра твоя,

На словах-бо ти сину богині даєш

Свою доню, на ділі - данайцям під ніж!

АГАМЕМНОН

О горе! Я справді глузду рішивсь!

Накликаю на себе ж біду страшну!

Налягай же на ноги! Іди! Біжи!

Не зважай на свій вік!

СЛУГА

Поспішатиму.

АГАМЕМНОН

Не сідай, де струмок, де зваблива тінь,

140] Не розслаблюйся, старче, солодким сном. [290]

СЛУГА

Не хвилюйся дарма!

АГАМЕМНОН

А як тільки сягнеш перехрестя доріг,

Озирнися - ану ж на котрійсь із них

Прогуркоче в пилу колісниця стрімка,

Що до суден данайців дитину мою -

Іфігенію мчить...

Перестрінеш - усіх повертай назад

І, віжки вхопивши, коней баских

Ти додому жени - до кіклопових стін!

СЛУГА

150] Що велиш - те зроблю.

АГАМЕМНОН

Тож виходь уже!

СЛУГА

Та як домогтись, щоб словам моїм

Повірили - доня й жона твоя?

АГАМЕМНОН

На посланні - печатка. Ти мусиш її

Берегти. Ну, іди вже. Зорею, глянь,

Зайнялося крайнебо. Ось-ось уже

Четверню свою викотить Геліос...

Розділи мій тягар!

Ще ж ніхто ні щасливим ціле життя,

Ні безжурним не був:

160] Усякого біль свій діймає.

(Входить у намет).

ПАРОД

На сцену виходить хор із п'ятнадцяти халкідських жінок.

Строфа

Ось на берег авлідський я,

Побіч моря, ступила крок,

Через хвилі Евріпові

Промайнула, лишивши

Батьківське місто - Халкіду свою,

Звідки в море біжать струмки

Славної Аретуси, -

Збройних ахейців побачити хочу

Й сили морські - юнаків войовничих, [291]

170] Що їх - од мужів ми почули -

Менелай світловолосий

І знатний вождь Агамемнон

У похід підняли,

Щоб додому красуню Єлену вернуть,

Що її заманив з того краю,

Це пливе очеретом багатий Еврот,

Пастух Паріс - Афродіта його

Даром цим одарила

Біля світлих джерел, як вела

180] 3 Герою та з Палладою

Спір за першість у вроді.

Антистрофа

Через гай поспішала я,

Де жертовний снується дим

Артеміді, й густий розпливсь

По обличчю рум'янець,

Тільки-но вздріла намети й щити,

Зброєносних данайців стан,

Юрми коней, і там же

Двох побратимів - Аяксів - побачила:

190] Син Оїлея один з них, а другий -

Теламона - блиск Саламіну.

Побіч них - Протесілай був:

За грою в кості втішались,

Коротаючи день

З Паламедом, Нептуна онуком. А ще -

Діомед метав диск там охоче,

Й Меріон у гурті був, Аресів син,

Що завжди його подивлятиме люд.

Був нащадок Лаерта

200] 3 острівних верховин і Нірей -

Перший красень з-поміж усіх

Пишнокудрих ахейців.

ЕПОД

Вихроногого бачила там,

На березі моря, Ахілла,

Кому Фетіда життя дала,

Хірон же - виплекав, мудрий.

Побережжям при повній зброї мчав

З колісницею навперегони:

Коней прудкістю ніг своїх

210] Перевершити взявся.

Тож намарне візниця -

Син Ферета, евмел, підганяв [292]

Криком-гиком баских рисаків,

Марно раз по раз бичем-гостряком

Злотом загнузданих він колов,

Марне в них роздмухував пал...

Бачила я корінних:

Мов сріблом цяткована шерсть;

Побіч - два підпряжні,

220] Що по черзі в галоп ідуть на поворотах,

Масті рудої, лиш ноги - у яблуках.

З ними нарівні збройний Пелід,

Поряд із віссю, з розгонистим колесом

Мчав усе стрімкіше.

Строфа І

В морі - безліч суден бойових.

Словом годі передать,

Як мій зір спогляданням утішавсь:

Наче мед серце осолоджував!

Ген на правому крилі

230] Мірмідонів рать морська

Шикувалась - Фтії міць:

Бойових п'ятнадцять суден.

На кормі - моревладних нереїд

Срібні постаті: Ахілл

Судна вів під знаком тим.

Антистрофа І

Побіч - у такій же кількості

Ряд аргівських кораблів.

їх вели: син Талая Мекістей

І Стенел - парость Капанеєва.

240] Шістдесят - із Аттіки

Син Тесея розмістив.

Знак же в нього був такий:

Четвернею мчить Паллада

Осяйна. Мореплавцям образ цей

Наймиліший: серед хвиль

Од біди хоронить їх.

Строфа II

З ними вряд - кораблі з Беотії

Стали: п'ятдесят усіх було,

їх же знак оздоблював такий:

250] На кормі блищав

Кадм із змієм золотим.

Першим тут - земнородний

Був Леїт: йому у бій [293]

Судна випало вести.

Стільки ж сил морських привів

З Фокіди і з Локріди син

Оїлея, що лишив

Троній - місто, знане всім.

Антистрофа II

А з Мікен, від твердинь кіклопових,

260] Син Атрея вирядив загін,

Що на ста вміщався кораблях.

Поруч - брат його,

Вождь, як друг - при другові.

Щоб вернуть до Еллади

Ту, що задля варвара

Залишила рідний дім.

Геренієць Нестор вів

Пілосців судна. Тут за знак

Милий їм Алфей служив,

270] Річка, - в образі бика.

ЕПОД

Побіч них - ще дванадцять кораблів

Еніенян, їх привів Гуней,

Вождь морський. Поряд же -

Із Еліди ратники;

їх весь світ йменував епеями -

Владарем тут був Евріт.

Рать блискучовесельну

З Тафосу Філея син

Мегес вів, покинувши

280] Ехінади - острови,

Недоступні для судна.

Два крила - ліве й праве - ув одне

Звів Аякс, що на Саламіні зріс, -

Крайніми з дванадцяти

Найстрімкіших кораблів

Поєднав щільний стрій союзників.

Чула я, бачила

Ту могуть морську.

Хто б супроти неї став,

290] Той уже б не вернувсь

До азійських берегів!

Ось який похід постав

Перед моїм зором!

А про інше - дома чула; в пам'яті

Образ тих загонів бережу. [294]

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

Входить Менелай з листом, якого він відібрав у слуги.

СЛУГА

Твій вчинок, Менелаю, не красить тебе!

МЕНЕЛАЙ

Йди геть, слуго, аж надто запопадливий!

СЛУГА

Такий докір для мене - похвали миліш.

МЕНЕЛАЙ

Не лізь, куди не треба, - жалкуватимеш.

СЛУГА

300] Листа, що ніс я, нащо розпечатав ти?

МЕНЕЛАЙ

А нащо ти загибель всім ахейцям ніс?

СЛУГА

Доводь це іншим, а мені - листа верни.

МЕНЕЛАЙ

Й не думаю.

СЛУГА

І все ж я домагатимусь.

МЕНЕЛАЙ

Ось бачиш скіпетр? Дам по голові тобі!

СЛУГА

Похвально вмерти за свого господаря.

МЕНЕЛАЙ

Замовч-бо! Раб, а бач як розбазікався!

СЛУГА

Володарю! Нас кривдять: он листа твого

Він з рук у мене вирвав, Агамемноне,

Про справедливість чути не бажаючи!..

З намету виходить Агамемнон.

АГАМЕМНОН

(до слуги)

310] Гей, це що за колотнеча і сварня коло дверей?

МЕНЕЛАЙ

Тут моє щось важить слово, а не рабське, не його! [295]

АГАМЕМНОН

Що це ти з старим зчепився, тягнеш силою кудись?

МЕНЕЛАЙ

А ти глянь мені у вічі - і почуєш правду всю.

АГАМЕМНОН

Ти гадаєш, син Атрея вічі з ляку б опустив?

МЕНЕЛАЙ

Бачиш лист цей, у якому - зради чорної рядки?

АГАМЕМНОН

Звісно, бачу. Та не твій він. А відняв - то поверни!

МЕНЕЛАЙ

Не раніше, ніж писання всім данайцям покажу.

АГАМЕМНОН

Хоч писалось не для тебе - розпечатав, прочитав?

МЕНЕЛАЙ

І тебе щадить не буду - задум викрию лихий.

АГАМЕМНОН

320] Але як же, безсоромний, ти листа перехопив?

МЕНЕЛАЙ

Поглядав, чи вже не їде в табір наш дочка твоя.

АГАМЕМНОН

Що ж ти справ моїх пильнуєш? Сором зовсім загубив?

МЕНЕЛАЙ

Що бажаю, те й роблю я, бо не раб твій, не слуга.

АГАМЕМНОН

Жах який! В своєму ж домі сам я - не господар вже?

МЕНЕЛАЙ

Не господар, бо раз по раз думку змінюєш свою.

АГАМЕМНОН

Не викручуйсь! Хитра мова до ненависті веде.

МЕНЕЛАЙ

А нещирість і хитання?.. Це для друзів теж не мед.

Отже, слухай. Лиш у гніві заперечувать не смій

Правди. Дбаючи про міру, пару слів і я скажу.

330] Пам'ятаєш, як ти прагнув на чолі походу йти?

Що на думці мав, одначе, те на вид не подавав. [296]

Як лестився і правицю радо будь-кому тиснув,

Тут же, хто б там не постукав, двері навстіж одчиняв?

Як до бесіди ставав ти з першим-ліпшим із юрби,

Лиш би влади домогтися, догоджаючи усім?

А домігся - тут же вибрав інший триб свого життя,

Іншу вдачу: друзям давнім ти вже, бачиться, не друг, -

Неприступний, невловимий. Хоча звичаїв мінять

Чесний муж, до влади ставши, не повинен - навпаки:

340] Довести б одразу мусив друзям відданість свою

Добрим ділом, поки змога, поки все на руку йде.

Ось тобі докір мій перший, твоя перша хиба тут.

Ще згадай: в Авліду з військом ти

всееллінським прибув -

І застряг тут, безпорадний: в ходових вітрах боги

Нам відмовили. Данайці ж почали вже вимагать

Повороту: що ж, бурчали, вік сидітимемо тут?

Геть розкис ти: під рукою - суден тисяча, та ба! -

Від Авліди, хоч ти лусни, списом Трої не сягнуть.

Та й мене перестрівав ти: «Як тут бути? Що робить?»

350] І не диво: згасне й слава, якби владу втратив ти.

А коли Калхант-провидець принести тобі велів

Доньку в жертву Артеміді, щоб данайці одпливли,

Ти погодився охоче й сам дружині написав -

Добровільно, без принуки - Іфігенію сюди

Привезти - мовляв, для того, щоб з Ахіллом заручить.

Нині ж - пійманий на тому, що шлеш іншого листа:

Вже дочки вбивать не будеш. Ну, а те, що перед тим

Говорив ти, чуло небо, те ефір священний чув!

Так воно вже є на світі: прагне влади чоловік,

360] А дорветься - і ганебно випускає берло з рук:

То юрба за щось осудить, а то й сам не годен він

Так усім рядити містом, аби спокій був і лад.

Отака Еллади доля - гідна сліз та співчуття:

На святе піднявшись діло, посміховищем стає

Через тебе й твою доню для якихось там нікчем!

Через те, що лиш заможний, я б нікого не робив

Ні володарем країни, ні вождем: здоровий глузд -

Ось умова, без якої марно братись за кермо.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Біда, як зайде сварка. Та найбільша з бід -

370] Коли у гніві два брати посваряться!..

АГАМЕМНОН

Гарно б викласти хотів я, не насуплюючи брів,

Свою думку щодо тебе, навпростець -

як з братом брат:

Благородний муж повинен бути й врівноваженим.

От чому сопеш од гніву, очі кров'ю налились?

Скривдив хто? Чогось бракує? Прагнеш доброї жони? [297]

Не звертайся з цим до мене: своїм домом керував

Ти погано, я ж, невинний, маю кару понести?

Честолюбство моє ранить? Ні, згубивши сором, глузд,

Першу з-між красунь ти хочеш обіймати - от і все.

380] Хто поганий, того, звісно, до поганих тягне втіх.

Я от, помилку зробивши, нині виправив її.

То це шал хіба? Шалієш радше ти, жону лиху

Заповзявшись повернути - даром неба знехтував!

Нерозважно поклялися залицяльники палкі

Тіндарею: це ж Надія, між богинь поважана,

їх до клятви підштовхнула, а не ти, не міць твоя.

Так рушай на Трою з ними; але як безглуздо це!

Таж богам ума не бракне: знають, як хто присягав -

Чи свідомо, чи в облуді - до присяги змушений.

390] Не вбиватиму дитини лиш для того, аби ти

Міг блудницю покарати, тяжко скривдивши мене,

Бо весь вік я дні і ночі побивався б у сльозах,

Якби зло яке вподіяв любій донечці своїй.

От і все. Що мав на думці - прямо виклав. Ну, а ти -

Нерозумний будь і далі. Я ж - подбаю про своє.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Тепер ми інше вчули. Але й ці слова -

Розумні: всяк повинен берегти дітей.

МЕНЕЛАЙ

Нема у мене друзів, у нещасного!..

АГАМЕМНОН

Не треба їх втрачати - от і матимеш.

МЕНЕЛАЙ

400] Повірить годі, що один отець у нас!

АГАМЕМНОН

Не шал з тобою - думку я ділити рад.

МЕНЕЛАЙ

У скруті друзі друзям помогти спішать.

АГАМЕМНОН

Не злим, а добрим ділом закликай мене.

МЕНЕЛАЙ

Не хочеш для Еллади потрудитися?

АГАМЕМНОН

Тебе й Елладу задурманив бог якийсь.

МЕНЕЛАЙ

Втішайся своїм берлом, брата зрадивши! [298]

А я до інших, видно, вдамся засобів,

До інших друзів.

Входить вісник.

ВІСНИК

Славний Агамемноне,

Всеедлінський владарю! Я привів тобі

410] Дочку - ти їй ім'я дав Іфігенія.

І ненька, Клітемнестра, тут, жона твоя,

І син Орест; радій же: ти ж не бачив їх,

Відколи у похід цей з дому вирушив.

Жінки після дороги - не близька ж вона -

В воді прозорій ноги прохолоджують.

Та й коней розпрягли ми: хай поскубують

М'яку травицю на зелених вигонах.

А я - вже тут: потрібно ж помогти тобі

Зустріти їх належно. Військо знає вже,

420] Що доня твоя з нами: чутка - блискавка.

Зусюди позбігались: поспішає всяк

Уздріти твою доньку: поміж смертними

Щасливці - завжди в славі та у подиві.

«Це що, весілля? - чув я, люд цікавиться. -

Чи, затуживши, доню привезти велів

Державець Агамемнон?» - «Чи володарці

Авліди - Артеміді представлятимуть

її перед заміжжям? Хто жених, однак?» -

Питали інші... Гей, несіть коші сюди

430] Та квіти!.. Про весілля, про пісні подбай,

Владарю Менелаю! Хай озветься вже

У домі флейта й мірно в танці ноги б'ють!

Бо то ж таки щасливий день для дівчини!

АГАМЕМНОН

Гаразд... Іди додому... Інші справи всі -

В руках у долі... Може, змилостивиться.

Вісник відходить.

І що ж тепер робити?.. Що почать мені?..

Ото безвихідь!.. От ярмо на шию взяв!..

Мов чую голос неба: «Що? Богів самих

Узявсь перехитрити? Ну й розплачуйся!»

440] Незнатним легше: можуть і поплакати,

Коли на серці важко, й слово будь-яке

Сказати спересердя. Благородному ж -

Таке не личить: треба ж озиратися

На стан свій; знатні - всьому люду служимо.

Отож мені, державцю, сором сльози лить,

Та соромно й не плакать, раз біда така

Звалилася на мене... Але годі вже!..

Як жінку привітати? Що сказати їй? [299]

Як глянути у вічі?.. А ще й те гнітить,

450] Що прибула раніше, та й не кликана...

А втім, кому ще, як не неньці, донечку

Вести до шлюбу, віддавать, улюблену?..

Натомість тут - мій підступ найжорстокіший.

Як жаль нещасну діву! - Що кажу однак?..

Не діву, бо з Аїдом вже заручена!.. -

Благатиме, напевно: «Батьку, рідний мій!

Вбиваєш доню?.. То таке весіллячко

У колі рідних, дорогих справлятимеш?..»

Орест, дитя ще, поряд буде скрикувать -

460] Загальним болем, нетямущий, пройметься.

А все Паріс Пріамів! Це ж його вина!..

Усе той шлюб злочинний із Єленою!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Як жінка чужоземна твоїм болем я

Зворушуюся також, повелителю.

МЕНЕЛАЙ

Подай правицю, брате, - і помиримось!

АГАМЕМНОН

Даю. Ти переможеш, я - страждатиму.

МЕНЕЛАЙ

О ні! Пелопом, батьком батька нашого,

Й Атреєм - нашим батьком присягаюся:

Відверто, щиросердо, як душа велить,

470] Без жодного крутійства говоритиму.

Побачив я, що плачеш, - і в моїх очах

Із жалю сльози - віриш? - закрутилися.

Змінив я свою думку, і не буду вже

Таким жорстоким; навпаки, благатиму,

Щоб ти дочкою, брате мій, не жертвував

Для користі моєї: не по правді це:

Тобі тужити, а мені - втішатися,

Твоїм йти в землю, а моїм - під сонцем жить.

Про що ж ідеться, врешті? Про одруження?

480] Та не зійшовся ж на Єлені клином світ!

Чи втрачу брата - хай на вітер мовиться! -

Задля. Єлени - зло замість добра візьму?

Хлоп'ячий мав я розум, аж приглянувся,

Який то злочин - на дитину ніж піднять!

Жалем я перейнявся до нещасної -

Рідня ж таки по брату - через мене-бо,

Через невдалий шлюб мій має згинути?

Та й що їй до Єлени - твоїй донечці?

Нехай собі з Авліди кораблі пливуть

490] Додому! Ти, мій брате, не вмивай очей [300]

Сльозами, та й мене не змушуй плакати!

А щодо віщування, то вважай, що я

До нього непричетний. Сам вирішуй все.

Я передумав, скажеш, лагіднішим став?..

Ну й добре! Це ж я, брата свого люблячи,

Змінив свій задум. Риса благородного -

Найрозумнішим керуватись рішенням.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ну що ж, Тантал, син Зевса, б не соромився

Тих слів. Ти слави предків не применшуєш.

АГАМЕМНОН

500] Похвально, Менелаю! І не думав я

Таке почути! Мова - гідна владаря.

Через любов, буває, брат посвариться

Із братом, через статок, та не гоже їм,

Зажерливим, братами називатися,

Але така вже доля, що дитя своє

Кривавій смерті я віддати змушений.

МЕНЕЛАЙ

А хто ж тебе до того, брате, силує?

АГАМЕМНОН

Ахейці, що на Трою спільно рушили.

МЕНЕЛАЙ

А ти чимшвидше в Аргос відішли дочку.

АГАМЕМНОН

510] Це б міг я приховати; те - розкриється.

МЕНЕЛАЙ

Що саме? Не тремти так перед натовпом.

АГАМЕМНОН

Ану ж Калхант свій вирок розголосить всім?

МЕНЕЛАЙ

На це є рада: можна попередити.

АГАМЕМНОН

Провидців плем'я завжди спрагле почестей.

МЕНЕЛАЙ

Якби то стільки діла, що хвальби у них!..

АГАМЕМНОН

Іще один згадався... От що з ним робить?

МЕНЕЛАЙ

А хто на думці? Не загадуй загадок. [301]

АГАМЕМНОН

Сісіфа парость. Ось йому й відомо все.

МЕНЕЛАЙ

От Одіссея нам не слід боятися.

АГАМЕМНОН

520] Верткий він надто, звик юрбі підлещувать.

МЕНЕЛАЙ

Бо честолюбство допікає - зло страшне.

АГАМЕМНОН

Подумай тільки: стане між аргосцями

Й слова Калханта, віщуна, їм виклавши,

Про мене скаже - що не склав Мисливиці

Обіцяної жертви. Всіх підбуривши,

Обох уб'є нас, а тоді - й дочку мою

Накаже заколоти. Хоч би в Аргос втік -

Досягне: не врятують і кіклопові

Камінні мури - збурить, розруйнує все.

530] Такі-то мої біди! Наче рибу в сіть

Боги мене загнали, нещасливого!..

Гляди лишень, між військом - ані натяку,

Щоб Клітемнестра й підозріння жодного

Не мала, поки доню я в Аїд пошлю,

Хай сльози мого болю не загострюють.

Мовчанку зберігайте й ви, жінки чужі!

(Відходить).

СТАСИМ ПЕРШИЙ

ХОР

Строфа

Щасливий, хто, міру шануючи.

Серцем чистий, неспрагло п'є

Чар-напій Афродіти!

540] Дошкульна хіть не жалить його,

Не знімає бурі в душі.

Двома стрілами злотоволосий Ерот

Озброєний, дві вони в серце б'ють:

Лиш одна - несе щастя тривке,

Друга - муку на ціле життя.

Хай та друга од наших осель

Якнайдалі, Кіпрідо, летить!

Мірну дай знаду мені

І бажання не надто палке. [302]

550] Хай послужу я тихій любові,

Хай відкину - бурхливу!

Антистрофа

Скільки-то різних є вдач людських!

Скільки звичок!.. Одна між них

Гордо сяє - чеснота.

Чимало блиску їй додає

Виховання правильний шлях.

Вирізнятися скромністю - мудрість сама.

Але мудрості щонайвагоміший плід -

Розуміти обов'язок свій.

560] Тільки так, нестаріючу вік,

Можна славу здобути в житті.

Щонайперше - чесноти шукай:

Цноту жінки берегти

Зобов'язані; чоловіки -

В злагоді дружній місто плекати

Скільки сил в кого й хисту.

ЕПОД

З пасовищ ти, Парісе, прийшов,

З Іди, де білосніжна твоя

Череда випасалась,

570] Де на лункій фрігійській дуді

День при дні наслідував ти

Ніжну флейту Олімпа.

Славні вим'ям корови паслись,

Коли ти, розсудивши богинь,

Оп'янілий, в Елладу подавсь,

До світлиць, де слонова кість

Сліпить очі - красуню там стрів,

Поглянув - і зором обпік

Єленине серце,

580] Відчувши й сам такий же пал.

Ось тоді й на Трон»

Дух ворожнечі Елладу погнав

З веслами, списами.

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

На колісниці в супроводі прислуги в'їжджає

Клітемнестра з Орестом на руках та Іфігєнія.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Для високих - високого щастя лет!

Ось дочка владаря [303]

Іфігенія - наша велителька

Й Тіндарея дочка - Клітемнестра тут!

Який рід їм життя дав, таку ж вони

Здобули собі славу - осяйливу!

590] Всемогутні боги, коли й смертним шлють

Таке незмірне блаженство!

ХОР

Поможімо, доньки халкідських нив,

З колісниці зійти повелительці,

Щоб на землю несхибно ступила крок, -

Усміхнувшися, руку подаймо їй,

Щоб не чужо було нашій гості тут -

Яснославній дочці Агамемнона,

Не тривожило криком аргів'янок,

Не лякаймо їх,

600] Захожі, - сестер захожих!

КЛІТЕМНЕСТРА

За добрий знак беру я доброту твою

І ті слова прихильні. Сподіваюся,

Для гарного весілля та щасливого

Я молоду приводжу.

(До слуг).

Нумте з повозів

Знімайте посаг - що дочці придбала я,

Усе те в дім заносьте, обережно лиш!

Поволі, доню, з колісниці сходь уже,

Землі торкнувшись ніжкою тендітною.

А ви, жінки, під руки підхопіть її,

610] Як тільки зістрибнути наготовиться.

Хай і мені хтось руку помічну подасть,

Щоб легко з колісниці я зійти могла.

Всі інші - коней спереду притримуйте,

Бо слів не дуже, норовисті, слухають.

А ще хлопчину, парость Агамемнона,

Зніміть, мого Ореста, ще ж маленький він.

Ти спиш, дитятко, возом заколисане?..

Сестра йде заміж - прокидайся радісно!

Із знатним - знатний сам - породичаєшся,

620] Із богорівним Нереїди паростком.

А ти стань побіч неньки, Іфігеніє,

Кохана доню! Хай ось ці жінки чужі

Побачать моє щастя, варте заздрощів.

З намету виходить Агамемнон.

Та ось твій батько, доню. Привітай його. [304]

ІФІГЕНІЯ

Не гнівайсь, нене, що скоріш од тебе я

До батька пригорнуся найдорожчого.

КЛІТЕМНЕСТРА

Найвищий мій владарю, Агамемноне,

На клич твій ми негайно прибули сюди.

ІФІГЕНІЯ

Підбігти хочу, батьку, й до грудей твоїх

630] Припасти: так давно ж тебе не бачила!..

Стужилась за тобою... Лиш не гнівайся...

КЛІТЕМНЕСТРА

Тобі це можна, доню: саме ти найбільш

Любила батька з-між усіх дітей моїх.

ІФІГЕНІЯ

О батьку!.. Дай на тебе надивитися!..

АГАМЕМНОН

Й мені - на тебе: за обох сказала ти.

ІФІГЕНІЯ

Щасти тобі! Як добре, що покликав нас!

АГАМЕМНОН

І сам не знаю - добре чи погано це...

ІФІГЕНІЯ

Ну, от...

Казав, що радий стрічі, а журба в очах.

АГАМЕМНОН

Турбот чимало у вождя, володаря...

ІФІГЕНІЯ

640] Забудь, поки зі мною, всі обов'язки.

АГАМЕМНОН

Всім серцем я з тобою, всіма думами...

ІФІГЕНІЯ

Отож розхмурся, веселіш на доню глянь.

АГАМЕМНОН

Ну ось, я вже веселий... в міру сил своїх.

ІФІГЕНІЯ

Веселий, а в очах он - ще сльоза бринить... [305]

АГАМЕМНОН

Розлука довга перед нами, донечко...

ІФІГЕНІЯ

Не розгадаю, батьку, твоїх натяків.

АГАМЕМНОН

Що розумніше мовиш - то болючіше...

ІФІГЕНІЯ

Тоді скажу пусте щось - усміхнися лиш.

АГАМЕМНОН

Гай-гай!.. Хіба промовчу?.. Гарно сказано!

ІФІГЕНІЯ

650] Лишися дома, з дітьми, любий батеньку!

АГАМЕМНОН

Хотів би, та не можу - от і жаль бере.

ІФІГЕНІЯ

А все той шлюб Єлени! Кляті війни ті!..

АГАМЕМНОН

Мене згубивши з світу, згублять інших ще.

ІФІГЕНІЯ

Як довго тут, в Авліді, забарився ти!

АГАМЕМНОН

Ще й нині суднам годі з місця зрушити.

ІФІГЕНІЯ

А де вітчизна тих фрігійців, батечку?

АГАМЕМНОН

Де син Пріама - наше зло - Паріс живе.

ІФІГЕНІЯ

В таку далінь од мене, батьку, вирушиш?

АГАМЕМНОН

Така ж сумна й у тебе доля, донечко.

ІФІГЕНІЯ

660] Якби то справді ти мене з собою взяв!

АГАМЕМНОН

Пливтимеш... А про батька, ой, згадається! [306]

ІФІГЕНІЯ

Сама пливтиму, а чи вдвох - із матір'ю?

АГАМЕМНОН

Не буде побіч ні отця, ні матінки...

ІФІГЕНІЯ

Чи хочеш доню поселити в дім чужий?

АГАМЕМНОН

Облиш! Такі розмови - не для дівчини.

ІФІГЕНІЯ

Скоріш вертайся, батьку, з перемогою!

АГАМЕМНОН

Та перед тим я мушу скласти жертву тут.

ІФІГЕНІЯ

Обряд цей вимагає благочесності.

АГАМЕМНОН

Сама побачиш, ставши при жертовнику.

ІФІГЕНІЯ

670] А що? Круг нього, батьку, я в танок піду?

АГАМЕМНОН

Не знаючи - од мене ти щасливіша.

Заходь у дім - дівчатам показатися.

Мені ж подай правицю, поцілуй ще раз -

Гіркий цілунок! - скоро не побачимось.

О груди... лиця!.. О русяві кучері!..

Ото взнаки далась нам і Єлена та,

І Троя!.. Але годі! Лиш торкнусь тебе -

І знов на вічі сльози навертаються.

Захожь же, доню...

(Іфігенія відходить).

Ну, а ти не гнівайся,

680] О дочко Леди, що з таким жалем берусь

Пошлюбити з Ахіллом свою доненьку.

Радіти б випадало, все ж для батька це

Нелегко - своїх діток, що з трудом таким

Плекав їх, видавати з дому рідного.

КЛІТЕМНЕСТРА

Не глупа - розумію. Та й сама, вважай,

Страждатиму не менше, проводжаючи

Дочку, то чи посміла б дорікать тобі? [307]

На час надія: посумуєм, звикнемо...

Як молодий наш зветься, ти казав уже,

690] А хто батьки, цікаво, звідки родом він?

АГАМЕМНОН

Егіну, славну доньку, мав Асоп колись.

КЛІТЕМНЕСТРА

А смертний чи з богів хтось її мужем був?

АГАМЕМНОН

Сам Зевс. Еак, Енони владар, - син її.

КЛІТЕМНЕСТРА

А хто з синів Еака спадкоємцем був?

АГАМЕМНОН

Пелей. Дочку Нерея він за жінку взяв.

КЛІТЕМНЕСТРА

А з волі бога чи богам усупереч?

АГАМЕМНОН

Посватав Зевс, а батько -видав донечку.

КЛІТЕМНЕСТРА

Весілля святкували в глибині морській?

АГАМЕМНОН

На Пеліоні, поміж скель Хіронових.

КЛІТЕМНЕСТРА

700] Де здавна рід кентаврів, кажуть, селиться?

АГАМЕМНОН

Авжеж. Пелей вгощав там небожителів.

КЛІТЕМНЕСТРА

А хто зростив Ахілла?.. Батько? Матінка?

АГАМЕМНОН

Хірон - щоб оддалік був од людей лихих.

КЛІТЕМНЕСТРА

Розумний шле дитину до розумного.

АГАМЕМНОН

Так от хто нашу доню за жону бере.

КЛІТЕМНЕСТРА

І справді бездоганний. Де живе Ахілл? [308]

АГАМЕМНОН

У Фтії, де бурхливий Апідан пливе.

КЛІТЕМНЕСТРА

Туди ж і повезе він нашу донечку?

АГАМЕМНОН

А це вже мужу, не мені, вирішувать.

КЛІТЕМНЕСТРА

710] Щасти їм!.. А весілля скоро справимо?

АГАМЕМНОН

Коли щасливо місяць заокруглиться.

КЛІТЕМНЕСТРА

Весільну жертву ти богині склав уже?

АГАМЕМНОН

Складу, звичайно. Тим я, власне, зайнятий.

КЛІТЕМНЕСТРА

А потім учту для гостей влаштуємо?

АГАМЕМНОН

Коли безсмертних уласкавлю жертвами.

КЛІТЕМНЕСТРА

А де жіноцтво буде пригощатися?

АГАМЕМНОН

Та тут же, біля суден гарнотесаних.

КЛІТЕМНЕСТРА

Ну, що ж... Тут вибирати не доводиться.

АГАМЕМНОН

А зараз от що, жінко: не переч мені.

КЛІТЕМНЕСТРА

720] У чому ж?.. Твоїй волі не корюсь хіба?

АГАМЕМНОН

Я сам тут міг би, де жених, у таборі...

КЛІТЕМНЕСТРА

Зробити щось без мене?.. Нащо ж я тоді?

АГАМЕМНОН

Віддати заміж доню... в колі воїнів... [309]

КЛІТЕМНЕСТРА

А де ж мені в ту пору бути - матері?..

АГАМЕМНОН

А ти вертайся в Аргос і дітей пильнуй.

КЛІТЕМНЕСТРА

Лишивши доню?.. Хто ж ітиме з факелом?

АГАМЕМНОН

Цим разом я з весільним рушу полум'ям.

КЛІТЕМНЕСТРА

Не прийнято. Дарма ти звичай нехтуєш.

АГАМЕМНОН

Але й тобі не личить серед війська буть.

КЛІТЕМНЕСТРА

730] Та личить заміж видавати донечку.

АГАМЕМНОН

Ти інших дочок в Аргосі покинула.

КЛІТЕМНЕСТРА

Вони в своїх покоях. Що ж боятися?..

АГАМЕМНОН

І все ж вертайсь.

КЛІТЕМНЕСТРА

Нізащо! Присягаюся

Богинею аргів'ян. Ти тут військом прав,

А я - займусь весіллям, господаркою.

(Виходить).

АГАМЕМНОН

Ну, от!.. Пішли намарне сподівання всі:

Дружина звідси, бачу, не від'їде вже.

Хитрую, найдорожчих одурить берусь -

Та сам попався, звідусіль подоланий!

740] Піду я до Калханта, що слова гіркі

Для мене, для богині ж - милі вимовив:

Про труд важкий Еллади поміркуємо.

Розумний або добру і розсудливу

Тримає дома жінку, або - жодної.

(Відходить). [310]

СТАСИМ ДРУГИЙ

ХОР

Строфа І

Скоро ген до сріблистих вод

Бистрого Сімоента

Вирушить еллінів рать бойова

Суднами збройно на Іліон -

Вежі, що їх у Трої

750] Феб осяйний збудував.

Діва Кассандра там, кажуть,

Лавром зеленим увінчана

Золотаве пускає волосся

З вітром, тільки-но бог велить

Повнити груди пророчим духом.

Антистрофа II

Густо всіє троянський люд

Вежі й стіни круг міста,

Лиш міднощитний Арес підпливе

На швидкохідних суднах, веслом

760] Потурбувавши море,

До Сімоентових плес,

Щоб, натрудившись у битвах,

Списом Елладі Єлену вернуть,

Незрівнянну сестру Діоскурів,

Тих, що в небі - брати ясні -

Зорями для мореплавців сяють.

ЕПОД

Місто в колі твердинь - Пергам,

Міць камінну фрігійців,

Кровожерний оточить бій -

770] Голови з пліч полетять,

З основ своїх зрушена Троя

Загине - повалиться в прах.

Дівчата сльози литимуть,

З ними - й Пріама жона.

Пожалкує і Зевса донька - Єлена,

Що покинула мужа -

Заллється сльозами... Хай же ні я,

Ані діти, ні внуки мої

Серцем так не смутяться,

780] Як лідійські й фрігійські жінки,

Що за ткацьким верстатом

Темну нитку журби снують: [311]

«Хто, за волосся хвилясте мене,

Слізьми омиту, тягтиме відсіль,

На чужину чужу, край мій спустошивши.

Через хіть твою, дочко

Довгошийого лебедя?..

Якщо справді зродила тебе

Леда, що з птахом зійшлася -

790] Перевтіленим Зевсом, якщо,

В піерійських писаннях

Людям не подали співці

Лиш чуток, що їх носить вітер.

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

Входить Ахілл. Біля намету Агамемнона

його зустрічає сторожа.

АХІЛЛ

Чи дома вождь ахейців? Хай-но скаже хтось

Із слуг, що син Пелея на порозі став -

Ахілл - і хоче зараз говорити з ним.

Не всі тут, над Евріпом, ми в однакових

Умовах: серед війська нежонаті є,

Так їх принаймні дома не очікують.

800] А в кого жінка, діти? Як то їм сидіть

На березі?.. Лиш сила божества могла

Вдихнуть таке завзяття в душі еллінів.

Скажу відверто, що мене стосується,

Так само говорити можна й іншому.

Фарсал лишивши рідний і Пелея дім,

Нуджусь на побережжі, марно вітру жду,

І мірмідонів я вже ледве стримую.

Одні докори чую: «Що ж ми гаємось,

Ахілле? Де ж та Троя? Як ведеш війська -

810] Веди! А ні - додому повертаймо всі,

Атріди ж хай і далі тут вичікують!..»

З намету виходить Клітемнестра.

КЛІТЕМНЕСТРА

О сину Нереїди, вчувши голос твій,

Намету не могла я не покинути.

АХІЛЛ

Кого тут бачу!.. Аж незручно стрітися

Віч-на-віч із жоною, ще й прекрасною...

КЛІТЕМНЕСТРА

Що не впізнав - не диво, бо й раніш мене

Не бачив. А за скромність похвалу прийми. [312]

АХІЛЛ

А хто ти? Що тут робиш серед списників -

Данайців, жінка - у військовім таборі?

КЛІТЕМНЕСТРА

820] Я донька Леди, звуся Клітемнестрою,

Володаря дружина - Агамемнона.

АХІЛЛ

Відповіла ти гарно - ясно й коротко.

З жінками все ж не личить розмовлять мені.

КЛІТЕМНЕСТРА

Стривай! Подай правицю в знак щасливого,

Міцного шлюбу, що ось-ось пов'яже вас.

АХІЛЛ

Тебе торкнутись? Та яке ж я право б мав

І як у вічі б глянув Агамемнону?..

КЛІТЕМНЕСТРА

Найвище право: ти ж береш дочку мою,

Богині Нереїди славний паростку!

АХІЛЛ

830] Дочку беру?.. Ну, й диво! Трачу мови дар...

Чи, може, байку чую, нісенітницю?..

КЛІТЕМНЕСТРА

Не ти один лиш так при нових родичах

Соромишся розмови про одруження.

АХІЛЛ

Не думав я ніколи про дочку твою,

Владарко, й від Атрідів я про шлюб не чув.

КЛІТЕМНЕСТРА

Цього не може бути!.. Певно, вдруге ти

Здивований; цим разом - з мого подиву.

АХІЛЛ

Подумай... Ми ж обоє не бажаємо,

Щоб нас дурили. Спільно ж обміркуймо все.

КЛІТЕМНЕСТРА

840] Мене на сміх підняв хтось? Я повірила -

Аж сором говорити! - в шлюб надуманий?..

АХІЛЛ

А, може, й справді хтось пожартував собі

З обох нас? Тож не варто перейматися. [313]

КЛІТЕМНЕСТРА

Прощай! Не смію навіть в вічі глянути,

Збрехавши мимоволі, осоромлена...

АХІЛЛ

Й мені незручно. Вибач. Твого мужа тут

Розшукую: пора вже з ним зустрітися.

СЛУГА

(з намету)

Стійте, паростку Еака, сину жительки морів -

Нереїди, й ти, преславна дочко Леди, й слухайте!

АХІЛЛ

850] Хто там, двері прочинивши, так лякливо кличе нас?

СЛУГА

Раб. Цього я не соромлюсь: поля в кожного - своя.

АХІЛЛ

Але чий? Хіба Атріда: що його, те - не моє.

СЛУГА

Тіндареєві служив я, а тепер - його дочці.

АХІЛЛ

Стоїмо. Але навіщо ти мене перестрівав?

СЛУГА

Вас лиш двоє перед входом? Не підслухає ніхто?

КЛІТЕМНЕСТРА

Окрім нас, нема нікого... Ну, виходь же, говори.

СЛУГА

(виходячи з намету)

Милих серцю порятуйте, доле, пильносте моя!

АХІЛЛ

Про близьку якусь, як видно, небезпеку піде річ.

КЛ ІТЕМНЕСТРА

(до слуги)

Не хапай мене за руку. Що на серці - говори.

СЛУГА

860] Знаєш, як до тебе ставлюсь і до всіх твоїх дітей.

КЛІТЕМНЕСТРА

Знаю, старче, твою вірність, ти ж не перший рік у нас. [314]

СЛУГА

Я в Атрідовому домі - частка посагу твого.

КЛІТЕМНЕСТРА

Справді, ти зі мною в Аргос, давній мій слуго, прибув.

СЛУГА

Тож до тебе я зичливий, менше - до володаря.

КЛІТЕМНЕСТРА

Не мовчи ж, одкрий, нарешті, що сказати маєш нам!

СЛУГА

Батько власною рукою рідну доню хоче вбить.

КЛІТЕМНЕСТРА

Як же?.. Цур такому слову!.. Чи ти розуму рішивсь?

СЛУГА

Як?.. Мечем він білу шию безталанниці протне.

КЛІТЕМНЕСТРА

О нещасна я, нещасна!.. Збожеволів він, чи що?..

СЛУГА

870] Для чужих він має розум; загубив - лиш для своїх.

КЛІТЕМНЕСТРА

Що ж то сталось? Що за демон ошалілого жене?

СЛУГА

Віщуна, Калханта, слово: судна мусять одпливти...

КЛІТЕМНЕСТРА

А куди?.. Біда і неньці, й доні - батько вб'є її...

СЛУГА

В край дарданців, щоб Єлену Менелаєві вернуть.

КЛІТЕМНЕСТРА

За повернення Єлени... моїй доні - в груди меч?..

СЛУГА

Так. У жертву Артеміді батько доню принесе.

КЛІТЕМНЕСТРА

Ну, а шлюб - це тільки привід заманити нас сюди?

СЛУГА

Так. Щоб доню за Ахілла ти поквапилась оддать. [315]

КЛІТЕМНЕСТРА

Поспішали на весілля, а виходить - що на смерть...

СЛУГА

880] Бідні, бідні ви обоє!.. Задум владаря - жахний!

КЛІТЕМНЕСТРА

Гину, гину, нещаслива!.. Сліз не втримаю рясних...

СЛУГА

Ой, гіркі ті сльози неньки, що оплакує доньку!..

КЛІТЕМНЕСТРА

Але як ти, старче сивий, про таке дізнатись міг?

СЛУГА

Ще з одним листом до тебе муж твій вирядив мене.

КЛІТЕМНЕСТРА

На загибель кликав доню чи велів не приїжджать?

СЛУГА

Саме так - не приїжджати: він прозрів тоді на мить.

КЛІТЕМНЕСТРА

Але де ж той лист? Чому ти не вручив його мені?

СЛУГА

Менелай відняв у мене, винуватець тих нещасть.

КЛІТЕМНЕСТРА

Чуєш, паростку Пелея, сину жительки морів?

АХІЛЛ

890] Чую зойк твій, і нелегко на душі й мені, повір.

КЛІТЕМНЕСТРА

Набрехавши про щасливий шлюб з тобою, доню вб'ють.

АХІЛЛ

Я обурений не менше, і мене, кажу, болить.

КЛІТЕМНЕСТРА

Не соромитимусь нині впасти ниць тобі до ніг,

Смертна, - синові богині: не до гордощів тепер,

Та чого не стерпить ненька, щоб дитині помогти?

Рятівну, Пеліде, руку ти мені подай і їй,

Хоч вона тобі насправді не жона, та все ж, та все ж...

Увінчавши, я для тебе привезла її сюди,

А тепер - веду на жертву. То чи личило б тобі

900] Не прийти на допомогу?.. Хай вас шлюб не пов'язав, - [316]

Мужем бідного дівчати був ти названий таки!..

Матір'ю молю, торкаюсь і правиці, і щоки:

Нас ім'я твоє згубило - порятунком нашим будь!

Мій вівтар - твої коліна: більше нікуди втекти.

Друга жодного довкола. Сам ти чув жорсткі слова

Агамемнона... Сам бачиш: от я опинилась тут,

Жінка, серед мореплавців (грубий це, свавільний люд,

Хоч і м'якне при бажанні). Подаси правицю нам -

Порятуєш, а не схочеш - значить, ми загинули.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

910] О доле материнська!.. Ночі неспані!..

Журитись діточками - спільний жереб наш.

АХІЛЛ

Високосяжний дух мій поривається

До слави, та не сліпо: певні межі є

В біді - для туги, в гараздах - для радості.

Саме життя навчило, що розсудливість -

Це найвірніша для людей супутниця.

Буває так, що краще не вдаватися

У роздуми; буває - слід задуматись.

Хірона вихованець доброчесного,

920] До щирості я звиклий, до відвертості.

Й Атрідам, поки добре керуватимуть,

Коритимусь, а ні - так не коритимусь.

І тут, і в Трої, вільно виявляючи

Свій хист, Ареса списом уславлятиму.

Тобі ж, кого найближчі гірко скривдили,

Повір, поспівчуваю в міру сил своїх

І віку молодого: не віддасть під ніж

Твоєї доні батько, не загине та,

Що названа моєю: своїх підступів

930] Ніхто моїм ім'ям вже не сплітатиме.

Ім'я ж те, хоч заліза не піднять йому,

Твою дитину вбило б, а причиною -

Твій муж! Чи міг би чесним я вважатися,

Якби через ту пастку - шлюб надуманий -

Таких страждань зазнала бідна дівчина,

Й при вівтарі, невинна, впасти мусила?

Лякливішим од Менелая - од аргів'ян всіх,

Якщо дозволю, щоб твій муж ім'ям моїм

940] Для вбивства скористався. Присягаюся

Нереєм, а живе він серед хвиль морських,

Отець Фетіди, що мені життя дала, -

Владар дочки не рушить, навіть шат її

Не доторкнеться пальцем, а наважиться -

Сіпіл хай процвітає, місто варварське,

Гніздо вождів тамтешніх, а про Фтію хай

Весь світ забуде - мовби й не було її! [317]

Калхант же невеселий вжинок матиме

З свого пророцтва. Що таке віщун, однак? -

950] Багато він говорить, мало - вгадує,

І все йому, бач, можна, все прощається.

Не як жених кажу це (тисячі дівчат

Дали б Ахіллу руку) - я обурений

Зневагою до мене Агамемнона:

Міг попросити, як хотів ім'ям моїм

Дочку взять на приманку. Мати з радістю,

Щоб заручить зі мною, привезла б її.

А я, щоб лиш на Трою судна рушили,

Елладі посприяв би й не відмовився

960] Товаришам по зброї бути корисним.

Але вожді, як бачу, мною нехтують:

Добро чи кривду чинять, їм це байдуже.

Та скоро меч мій, кров'ю зачервонений

До Трої ще, покаже, чи безкарно хтось

У мене б міг забрати твою донечку!..

Тож будь спокійна! Бога в мені бачиш ти,

Що може - хай не бог я - замінить його.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Таке сказав ти, що й тебе прикрашує,

Пеліде, й німфу моря - твою матінку.

КЛІТЕМНЕСТРА

970] О, як тут свою вдячність щиро висловить,

Щоб ані надто пишна, ні скупа була?

Бо благородні, коли надто хвалиш їх,

Якусь огиду чують - одвертаються.

Мені ж перед тобою плакать соромно

Над власною журбою - не твоя ж вона.

Проте, погодься, личить благородному

Й чужого рятувати, що в біду попав.

Ізмилосердись! Милосердя ж гідна я!..

Гадала: ось якого зятя матиму! -

980] Діждалася... Та раджу пильнуватися,

Щоб на твоїм весіллі не позначилась

Лихим знаменням смерть моєї донечки.

Але й почав ти мову, і скінчив її

На добрім слові; схочеш - доня житиме.

Скажи лиш -до колін тобі впаде вона,

Хай діві це не гоже, та скажи лишень -

І прийде, соромливо зашарівшись,

А чи без неї змилостишся?.. Хай собі

Сидить удома: цнота - для цнотливої.

990] А, може, соромливість недоречна тут? [318]

АХІЛЛ

Не треба, жінко, не веди дочки сюди,

А то ще нас осудять необізнані -

Тут є таких чимало: всі без діла, бач,

Тож раді хоч язик свій помозолити.

Хоч ти б і не прохала, все одно свого

Доможешся: бо й сам я твердо вирішив

Будь-що від того лиха врятувати вас.

Одне затям гарненько: не брешу тобі.

Коли ж таки брешу я, похваляюся -

1000] Хай вмру! її рятунок - то життя моє.

КЛІТЕМНЕСТРА

В сприянні нещасливим хай щастить тобі!

АХІЛЛ

Послухай-но, щоб діло нам на лад пішло.

КЛІТЕМНЕСТРА

Кажи! Я кожне слово з твоїх уст ловлю.

АХІЛЛ

А що, як батька знову навернуть на ум?

КЛІТЕМНЕСТРА

Нікчему, що боїться війська власного?..

АХІЛЛ

І все ж слова - словами слід поборювать.

КЛІТЕМНЕСТРА

Слаба надія... Що ж робить, по-твоєму?

АХІЛЛ

Благай спочатку, щоб дочки не жертвував.

А не вблагаєш, то до мене йди тоді.

1010] Якби схиливсь він, то вже я не мусив би

Втручатись - очевидна в цьому вигода:

Не доведеться з другом посваритися,

Не буде й люд військовий докорять мені,

Що в справі тій не словом діяв - силою.

Сама ти, врешті, й друзі твої втішаться,

Коли без мене гарно все владнається.

КЛІТЕМНЕСТРА

Розумне слово! Поступлю, як радиш ти.

А як не вдасться (всяке може трапитись),

То де тебе шукати? Де знайти б могла

1020] Твою правицю - бідних рятувальницю? [319]

АХІЛЛ

Я сам за ходом справи буду стежити,

А ти журби своєї не винось лишень

У табір, між данайців; дім отця свого

Шануй: було б негоже насміхатися

Над Тіндаресм, він-бо - гордість еллінів.

КЛІТЕМНЕСТРА

Хай так. Наказуй. Ну, а я - коритимусь.

Якщо боги с дійсно - пощастить тобі,

Правдивому, інакше - марний труд увесь.

Виходять.

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

Строфа

На весільнім ладу

1030] Лотос лівійський солодко грав,

Кликав до танцю кітар передзвін,

Милі звуки дірчастих тростин

Ген до неба злітали,

Коли музи пишноволосі

Злотом сандаль

Пелія схили топтали, аби

В колі богів розділити

Учту на честь

Славного шлюбу Пелея;

1040] Гомоніли, голосисті,

Про Фетіду й Еакіда -

Спів їх чули й кентаврів крутизни,

Й темні дебрі пелійські.

А фрігієць, Дардана син -

Зевсова втіха п'янка -

Злотим кухлем вино черпав

Із кратерів об'ємистих -

Ганімед ніжнолиций.

А на піску, що, мов сніг, білів,

1050] П'ятдесят нереїд у танку

Легконого вінком вились -

Пару шлюбну вітали.

Антистрофа

Тут кентаври стрімкі

В громі копит із списами в руках - [320]

Соснами - вінчані свіжим гіллям,

Між богів, на гостину, де Вакх

Пінить вина, з'явились.

І гукнули: «Донько Нерея!

Вславиш навік

1060] Землю Фессалії - сина спов'єш,

Мудрий Хірон це провидів:

«Трої сягне

Він на чолі списоборців -

Щитоносних мірмідонян,

Щоб славетний край Пріама

В прах повергнути силою зброї,

Що із щирого злота

Йому викує вмілець Гефест -

Матері дар осяйний,

1070] Німфи, що привела на світ,

Сина богоподібного».

Так боги святкували

Високородної діви шлюб -

Першої з-поміж сестер-німф

Із Палеєм, володарем

Фессалійського краю.

ЕПОД

Ну, а тобі,

Діво, аргосці вінцем

Пишноволосу голівку впов'ють,

1080] Полохливій, наче сарні,

Що верхогір'ями

Вчора гасала ще.

Людське тобі скривавлять горло,

Зрослій не при дуді сільській,

Не при співі пастушому -

Ні, коло неньки-володарки,

Щоб з Інахідів комусь

Буть нареченою.

Що ж тобі, діво, чеснота дасть?

1090] Що - твоя соромливість?

Тільки-но верх нечестивість бере,

Люд, чесноту забувши,

Топче закон беззаконністю,

Та й не дбає, що гнів богів

З неба громом ударить. [321]

ЕПІСОДІЙ ЧЕТВЕРТИЙ

Клітемнестра виходить з намету.

КЛІТЕМНЕСТРА

Надвір я вийшла - мужа виглядаю тут,

Перед наметом: довго десь він бариться.

Донька ж моя тим часом тільки сльози ллє

Й жалі снує, нещасна, лиш довідалась,

1100] Яку їй батько долю вготував гірку.

Так от, про кого думка, той іде сюди,

Владар наш, Агамемнон. Зараз викрию

Супроти діток чорні батька задуми...

Входить Агамемнон.

АГАМЕМНОН

Як добре, дочко Леди, що я стрів тебе

Надворі: тут, без доні, поговоримо,

Про те, чого й не треба нареченій чуть.

КЛІТЕМНЕСТРА

Яке ж то слово миті жде догідної?

АГАМЕМНОН

Скажи дочці, що з батьком їй іти пора:

Освячено вже воду, в очисний вогонь

1110] Ячмінь і сіль зернисту час нам кинути.

Й телиці перед шлюбом слід зарізати,

Щоб Артеміду кров'ю втішить чорною.

КЛІТЕМНЕСТРА

Говориш наче й гарно, .що ж до діл твоїх,

Не знаю справді, як назвать їх правильно.

Виходить, доню, що задумав батько твій,

Докладно знаєш. Огорнувши пеплосом,

Бери й Ореста, доню, свого братика.

Виходить Іфігенія з Орестом на руках.

Ну ось перед тобою вже стоїть вона

Слухняно. За обох я говоритиму.

АГАМЕМНОН

1120] Ти плачеш, доню? Вже мені не рада ти?

Похнюпилась... Обличчя вкрила пеплосом...

КЛІТЕМНЕСТРА

О горе, горе!

Не знаю, чим почати: серед бід моїх

Ні більшої немає, ані меншої -

Одна в одну, на мене йдуть навалою! [322]

АГАМЕМНОН

Та що таке, нарешті?.. Мовби змовились:

Потуплюєте очі, брови хмурите!..

КЛІТЕМНЕСТРА

Даси, про що спитаю, щиру відповідь?

АГАМЕМНОН

Лише не манівцями - навпростець питай.

КЛІТЕМНЕСТРА

Мою й свою дитину вбити думаєш?

АГАМЕМНОН

1130] Жахливе слово!.. І спаде ж на ум таке!..

КЛІТЕМНЕСТРА

Не гарячись!..

Даю питання - хочу вчути відповідь.

АГАМЕМНОН

Питай щось розумніше - відповім тоді.

КЛІТЕМНЕСТРА

Ти чув питання? Дай, нарешті, відповідь!

АГАМЕМНОН

О доле невблаганна!.. О мій жеребе!..

КЛІТЕМНЕСТРА

І мій, і доні: спільний для нещасних трьох!

АГАМЕМНОН

Тебе хтось кривдить?

КЛІТЕМНЕСТРА

Ти мене запитуєш?

Ці хитрощі надмірні - вже не хитрощі.

АГАМЕМНОН

О горе!.. Що ховав я, те розкрилося...

КЛІТЕМНЕСТРА

Про все, що ти задумав, добре знала я,

1140] Та й сам себе ти видав - і зітханнями,

Й мовчанкою. Не мучся: слів не треба вже.

АГАМЕМНОН

Мовчу. Ні слова більше. Що то дасть мені

Приточувать до горя ще й брехню якусь?.. [323]

КЛІТЕМНЕСТРА

Отож послухай. Зараз говоритиму.

По суті, прямо в вічі та без натяків.

Такий докір спочатку: за жону мене

Ти взяв насильно, мужа мого першого,

Тантала, вбивши, а тоді й дитя моє,

Що до грудей тулилось, грубо вирвав ти

1150] у мене та об землю вдарив з розмаху.

А славні кіньми два близнята Зевсові,

Брати мої, на тебе піднялись тоді,

Й лиш Тіндарей, мій батько, врятував тебе,

Благальника, - ти знову моїм мужем став.

Примирена з тобою, - сам же свідком ти, -

Дружиною була я бездоганною:

В любові незрадлива й до майна твого

Ощадлива; чи з дому виїжджав кудись,

А чи вертався - дбала я про спокій твій.

1160] Таку дружину мати - щастя рідкісне,

Зате нерідко - на поганій женяться.

Тобі трьох доньок народила й сина ще;

З тих трьох одну зарізать ти намірився.

Спитав би хтось: «Для чого?» Що відмовиш ти?

Чи я скажу? - Щоб брат твій, Менелай, вернув

Єлену?.. Гарний звичай: за розпусницю

Розплачуватись дітьми!.. За ненависне -

Давати найрідніше, найдорожче нам!..

От рушиш ти походом, дім покинувши

1170] Й мене у ньому - певно, й не на рік один, -

То як, гадаєш, як я почуватимусь,

Покої всі безлюдні споглядаючи...

Дівочі, спорожнілі?.. Одинцем у них

Сидіти буду, плакать і жалі снувать:

«Це батько, рідний батько, моя донечко,

Убив тебе - не інша, не чужа рука

Наш дім обдарувала горем-тугою!..»

Завваж: найменший привід - і жона твоя

З твоїми, що в живих зостались, доньками

1180] Тебе, як заслужив ти, може стрінути.

Богами заклинаю: мого гніву ти

На себе не накликуй, гнівний сам не будь!

Гаразд. Уб'єш дитину. А богів про що

Молитимеш за вбивством? Про повернення

Ганебне, як ганебним був до Трої шлях?

Але чи вправі я добра бажать тобі?..

Богів за нерозумних уважала б я,

Для дітогубця ласки в них благаючи.

Дітей своїх обняв би, повернувшися?

1190] О ні! Не мав би права: дітовбицеві

Котра, скажи, дитина в вічі б глянула? [324]

На це ти зважив? Чи живеш одним лишень:

Аби лиш берло - й військом верховодити?

А мав би до аргів'ян так звернутися:

«Пливти, ахейці, треба вам до Фрігії? -

Хай жереб чиюсь доню в жертву вибере».

Було.б це справедливо. Ти ж один рішив

Під ніж оддать данайцям свою донечку.

Та, врешті, й Герміону задля матері

1200] Міг Менелай убити, раз пішло на те.

Мені, дружині вірній, доню втратити,

Щоб повернуть повію, щоб, дитя своє

Зберігши, в Спарті гоже зажила вона?..

Ну, що? Чи помиляюсь? Щось не так кажу?

Коли ж права я - не вбивай же донечки

Твоєї і моєї!.. Будь розсудливий!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Дитя порятувати, Агамемноне, -

Почесне діло. Кожен з цим погодиться.

ІФІГЕНІЯ

Якби-то в мене, батьку, був Орфея дар,

1210] Щоб камінь зворушити словом-піснею,

Щоб розм'якшити ним могла я будь-коли, -

До нього б я вдалася. Ба, в сльозах лишень -

Уся моя вимовність, весь мій хист у них.

Немов та гілка у руках благальників,

До ніг тобі хилюся - рідна кров твоя:

Не убивай завчасно!.. Надивитись дай

На сонце!.. В млу підземну не жени мене!

Тебе ж я перша називала батеньком,

Ти - донею; я перша до колін твоїх

1220] Горнулась, та й до мене пригортався ти

І мовив: «Чи побачу тебе замужем

У цвіті літ, у щасті - доньку владаря?

І тут же, підборіддя твоє гладячи

Рукою, як от зараз, відмовляла я:

«Якби ж то і тебе я, сивочолого,

Могла в своєму домі доглядать колись,

Тобі за ласку вдячна щиру, батьківську!»

Слова ті чую, мовби нині мовились...

А ти забув їх. Ти готуєш смерть мені...

1230] Молю Пелопом і Атреєм - предками,

І матір'ю, що в муках привела мене

На світ, і вдруге має настраждатися!

Та й що мені до того, що Паріс украв

Єлену?.. Звідки взявсь він на біду мою?

Поглянь на мене, батьку, поцілуй дочку,

Щоб одійшла я із життя з тим приданим,

Коли моїм благанням не зворушишся. [325]

Мій братику! Хай рано ще вступатися

Тобі за друзів, - слізьми долю сестрину

1240] Вимолюй в батька! Є передчуття якесь

Біди й у немовляти нетямущого.

Дитя тебе ось молить, батьку, поглядом.

То змилостися, пощади життя моє!

Обоє, твої рідні, слізно просимо -

Малий синок твій, з ним і я, доросліша.

Одним ще словом охоплю все сказане:

Для смертних наймиліше - сонце бачити;

Хто вмер - нічим став. Безум - смерті прагнути:

Життя погане - краще смерті славної.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

1250] Єлено підла! Через тебе й хіть твою

Така біда Атріду й діточкам його!..

АГАМЕМНОН

І співчувати вмію, і суворим буть,

Люблю й дітей, як кожен, хто при розумі.

Зробити крок цей, жінко, не наважуся,

Бо страшно; не зробити - то ще більший страх.

Погляньте, скільки суден бойових стоїть

В Авліді! Скільки міднозбройних воїнів!

Не попливуть на Трою, не зруйнують там

Осель високих, поки - так віщун прорік -

1260] Дочки не вб'ю своєї на жертовнику.

Жагою пройнялося військо еллінське -

Пливти чимшвидше і провчити варварів

За те, що в греків жінку сміли викрасти.

Уб'ють, я певен, моїх дочок в Аргосі,

І вас зі мною, хай лиш, як Калхант велить,

Богині не вшаную. Тож не брат мене,

Не Менелай до вбивства, доню, змушує -

Еллада: задля неї мушу жертвувать

Тобою проти волі... Я безрадний тут.

1270] її свободі кожен з нас покликаний,

І ти, і я, служити! Жоден варвар хай

Жони не сміє викрадати в еллінів!

(Відходить).

КЛІТЕМНЕСТРА

О дитино моя! О прибулі жінки!

Твоя доля жахна мені душу рве!

Отакий-то твій батько: дитя своє

Посилає в Аїд!..

ІФІГЕНІЯ

Ох, біда мені, нене! Журбу одну

Снуємо нині разом востаннє вже: [326]

Не побачу ні дня,

1280] Ні проміння сонця ясного!..

О горе нам!..

Зарості Фрігії, снігом притрушені,

Гориста Ідо,

Де Пріам колись ніжне дитя поклав,

Од материнського лона відірване,

Щоб загибало там, - був це Паріс, кому

Ймення їдейського дано фрігійцями, -

Нащо ти його зростила,

Пастуха між пастухів, -

1290] Александра-красеня

Серед блискучих джерел, де грайливі

Сходяться німфи,

Де луги буйнотраві,

Де троянди квітують

І гіацинти -

На віночки для богинь?..

Якось прийшли туди: Пеллада,

Скора до підступів Кіпріда,

Й Зевсів посланець - Гермес.

1300] Серця жагою - Кіпріда горда,

Списом сяючим - Паллада,

Гера - шлюбом із верховним

Повелителем - Зевсом.

Спір завели там, котрій належить

Першість у вроді, - мені на загибель:

Лишень тоді данайці рушать суднами,

Як Артеміді жертву принесуть людську.

А хто зродив мене, нещасну,

Матінко, матінко,

1310] Той пішов, покинув доню...

Пропала я, побачивши

Горе-Єлену, красуню кляту!..

Протне мене, вкладе мене

Злочинний ніж на веління батька-злочинника!

Хай би в Авліду тісну

Не пливли кораблі мідноносні

Перед тим, як у Трою дальню

Переправити люд оружний!

Хай на Евріп не слав би

1320] Супротивного подуву Зевс, що з висот

На свій розсуд чергує людям вітри:

Ходовий шле одним,

Несприятливий - іншим, а ще комусь -

Віє згубним: хто парус підняв, хто - спустив.

Хто - без діла сидить.

Горе тобі, роде нещасних людей-одноднівок!

Так уже випало кожному смертному -

Лиха зазнати!.. [327]

Гай-гай! Які ж то біди всім нам, еллінам,

1330] Тіндаріда принесла!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Твоєму горю співчуваю глибоко.

Якби ж тебе той присуд оминути міг!

ІФІГЕНІЯ

Нене, воїнів я бачу... Йдуть сюди... Багато їх!

КЛІТЕМНЕСТРА

І богині син між ними. Ти ж до нього прибула.

ІФІГЕНІЯ

Відчиніть, служниці, двері, хай сховаюся мерщій!

КЛІТЕМНЕСТРА

Ти тікаєш?..

ІФІГЕНІЯ

Бо Ахілла, матінко, соромлюся.

КЛІТЕМНЕСТРА

А чому ж то?

ІФІГЕНІЯ

Бач, не вийшло з мене нареченої.

КЛІТЕМНЕСТРА

Все це - жарт супроти того, що загрожує тобі,

Доню люба! Що тут сором? Таж ідеться про життя!

АХІЛЛ

1340] О нещасна донько Леди...

КЛІТЕМНЕСТРА

Справді ти не помиливсь.

АХІЛЛ

Чув жахне я між аргів'ян...

КЛІТЕМНЕСТРА

А що саме? Говори!

АХІЛЛ

Що дочку твою...

КЛІТЕМНЕСТРА

Початок не провіщує добра...

АХІЛЛ

Треба вбити... [328]

КЛІТЕМНЕСТРА

Горе, горе!.. Й не спротивився ніхто?

АХІЛЛ

Я один лише насміливсь.

КЛІТЕМНЕСТРА

Чи й тобі грозило щось?

АХІЛЛ

Ледь камінням не побили.

КЛІТЕМНЕСТРА

Лиш за те, що заступивсь?

АХІЛЛ

Лиш за те.

КЛІТЕМНЕСТРА

А хто б на тебе руку зважився піднять?

АХІЛЛ

Всі ахейці.

КЛІТЕМНЕСТРА

А з тобою мірмідонян не було?

АХІЛЛ

Ті насамперед повстали проти мене...

КЛІТЕМНЕСТРА

Горе нам!..

АХІЛЛ

Молодій, мовляв, піддався...

КЛІТЕМНЕСТРА

Ну, а ти їм що на те?

АХІЛЛ

1350] «Не вбивайте - кажу - діви...

КЛІТЕМНЕСТРА

Справедливо мовив ти!

АХІЛЛ

Заручив нас батько, владар!..»

КЛІТЕМНЕСТРА

І спровадив з Аргосу.

АХІЛЛ

Та мене перекричали. [329]

КЛІТЕМНЕСТРА

Звісно, натовп - річ страшна!

АХІЛЛ

Захищу тебе одначе.

КЛІТЕМНЕСТРА

Сам-один - від багатьох?

АХІЛЛ

Глянь он: слуги мою зброю піднесли...

КЛІТЕМНЕСТРА

Щасти тобі!

АХІЛЛ

Пощастить!

КЛІТЕМНЕСТРА

Мою дитину смерть жахлива омине?

АХІЛЛ

Все зроблю, щоб оминула.

КЛІТЕМНЕСТРА

Хто по доню йде сюди?

АХІЛЛ

Йде багато. А вестиме - Одіссей.

КЛІТЕМНЕСТРА

Сісіфа син?

АХІЛЛ

Так.

КЛІТЕМНЕСТРА

Чи сам хотів, чи військо віддало наказ йому?

АХІЛЛ

1360] Напросився - та й обрали...

КЛІТЕМНЕСТРА

Щоб невинну кров пролить...

АХІЛЛ

Усмирю-таки зухвальця!

КЛІТЕМНЕСТРА

Візьме доню силоміць? [330]

АХІЛЛ

За волосся золотаве.

КЛІТЕМНЕСТРА

Що ж мені робить тоді?

АХІЛЛ

Обійми свою дитину.

КЛІТЕМНЕСТРА

Не віддам її під ніж!..

АХІЛЛ

Можуть силою відняти...

ІФІГЕНІЯ

Мамо, ти й мені дозволь

Слово мовити. На батька непотрібно живиш ти

В серці гнів: що невідхильне - неможливо відхилить.

А що муж цей нам сприяє - похвали достойний він.

Поміркуй однак, чи варто - не зарадимо ж біді! -

Нам його сварити з військом, небезпеці піддавать?

1370] Тож послухай, люба нене, що мені на ум прийшло:

Я наважилась померти. І робити це берусь

Благородно, щоб на мене й тінь найменша не лягла.

Зваж зі мною - і побачиш: гарне рішення моє.

Нині дивиться на мене вся Еллада, бо лиш я

Можу з місця зрушить судна й повалити Іліон,

Щоб не смів надалі варвар посягати на жінок

Із щасливої Еллади, щоб довіку не забув

Покарання за Єлену, що Паріс у нас відняв!

Ось за що життя оддам я; моя слава у віках

1380] Не прив'яне, бо ж Елладі волю, честь вернула я.

Та скажи, чи маю право так тремтіти над життям:

Ти й Елладі, не собі лиш, привела на світ мене.

Врешті, скільки щитоносців, скільки тисяч веслярів

Піднялось, коли вітчизна чорну кривду понесла!

Всі готові в лютій січі полягти за рідний край.

Я ж одна з жалю до себе все звела б їм нанівець?

То яка тут справедливість? Оправдання тут яке?

Та й чи варто ради жінки проти війська всього йти

Цьому воїну? Чи варто власним важити життям?

1390] Муж один таки цінніший, ніж сто тисяч нас, жінок.

Захотіла ж Артеміда мого тіла, то хіба,

Смертна, - діві несмертельній я пішла б наперекір?

Та нізащо! Тож Елладі віддаю своє життя!

Жертву склавши - всі на Трою. Буде пам'ятник мені -

Прах її: і шлюб мій в ньому, й діти, й слава у віках.

Еллін варваром хай править, а не варвар - елліном:

Той у рабстві народився, еллін - до свободи звик. [331]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Високий дух твій, діво. Завзялась, однак,

На тебе доля заодно з богинею.

АХІЛЛ

1400] Незмірним щастям, доню Агамемнона,

Вважав би я - жоною наректи тебе!

Не знаю, чи тобою, чи Елладою

Пишатись більше! Батьківщини-матері

Достойна твоя мова: проти вищих сил

Не йдеш - обрала необхідне й корисне.

Що більше приглядаюсь до чеснот твоїх,

То більш горю бажанням одружитися.

Подумай: я хотів би врятувать тебе,

В свій дім узяти. Бо, клянусь Фетідою,

1410] Страждатиму, якщо не відіб'ю мечем

Тебе в данайців! Смерть-бо - верх нещасть усіх.

ІФІГЕНІЯ

Скажу відверто: я гадаю, досить вже

Змагань та крові через Тіндареєву

Дочку. Ні сам, мій друже, не клади життя

За мене, ані других убивать не смій.

Дозволь за батьківщину заступитися.

АХІЛЛ

Ну що додать до слів тих, гідних подиву?

Високим духом твої груди повняться.

Якщо це правда, хто б її замовчував?

1420] Та, може, в мить останню передумаєш?

То пам'ятай: на вітер не пускаю слів -

З оружним людом буду при жертовнику,

Не з тим, щоб боронити, - перешкодити

Тобі померти, тільки-но до слів моїх

Ти звернешся, при горлі ніж побачивши;

Загинуть легковажно, знай, не дам тобі.

Рушаю із загоном до жертовника

Богині, й там на тебе, діво, ждатиму.

(Відходить із загоном воїнів).

ІФІГЕНІЯ

Чому безмовно сльози рониш, матінко?

КЛІТЕМНЕСТРА

1430] Не без причини, доню, туга серце рве.

ІФІГЕНІЯ

Мене схилить не пробуй... Обіцяй лишень...

КЛІТЕМНЕСТРА

Кажи, дитино. Не відмовлю - сповню все... [332]

ІФІГЕНІЯ

Свого волосся по мені не зрізуй ти,

Ані ходи у темнім - жалібницею...

КЛІТЕМНЕСТРА

Що мовиш, доню?.. Чи тебе я втратила?..

ІФІГЕНІЯ

О ні! Моїм іменням будеш вславлена!

КЛІТЕМНЕСТРА

То що? Тужить не маю за життям твоїм?

ІФІГЕНІЯ

Нітрохи. Не в могилу ж доню кластимеш.

КЛІТЕМНЕСТРА

Що кажеш ти? Чи вмерти - не в могилу йти?

ІФІГЕНІЯ

1440] Вівтар богині за могилу матиму...

КЛІТЕМНЕСТРА

Прекрасно мовиш, доню. Покорюсь тобі.

ІФІГЕНІЯ

Елладу порятую - щастя звідаю.

КЛІТЕМНЕСТРА

А як же твої сестри? Що ж я їм скажу?..

ІФІГЕНІЯ

Й вони нехай не носять, нене, темного.

КЛІТЕМНЕСТРА

Щось передати їм од твого імені?

ІФІГЕНІЯ

Вітай їх. А з Ореста - муж хай виросте.

КЛІТЕМНЕСТРА

Востаннє брата бачиш. Обніми ж його!

ІФІГЕНІЯ

Мій любий!.. Як умів, так помагав мені.

КЛІТЕМНЕСТРА

А як велиш нам, доню, жити в Аргосі?

ІФІ ГЕНІЯ

1150] На мого батька, свого мужа, зла не май. [333]

КЛІТЕМНЕСТРА

Багато через тебе настраждається!..

ІФІГЕНІЯ

Мене він проти волі - для Еллади вбив.

КЛІТЕМНЕСТРА

Та підступом, Атрея рід ославивши.

ІФІГЕНІЯ

А хто, поки потягне за волосся жрець,

Мене вестиме?

КЛІТЕМНЕСТРА

Я...

ІФІГЕНІЯ

О ні! Не слід тобі!..

КЛІТЕМНЕСТРА

За одяг твій вхопившись...

ІФІГЕНІЯ

Нене, тут лишись:

Так буде краще для обох нас, вір мені!..

На луг священний з батькових прислужників

Хай поведе хтось - там на мене вістря жде.

КЛІТЕМНЕСТРА

1460] відходиш, доню?..

ІФІГЕНІЯ

Так. І не повернуся.

КЛІТЕМНЕСТРА

Покинеш матір?..

ІФІГЕНІЯ

Мимоволі скривджену...

КЛІТЕМНЕСТРА

Стривай! Не залишай нас!..

ІФІГЕНІЯ

Ні, не треба сліз!

А ви святковим співом, діви, смерть мою

Вітайте; Артеміду, доню Зевсову,

Вславляйте. Люд побожно хай вуста зімкне.

Коші нести пора вже і крупи сипнуть

В огонь жертовний. Час моєму батькові

Вівтар направо обійти: дочка його

Несе рятунок переможний еллінам. [334]

СТАСИМ ЧЕТВЕРТИЙ

ІФІГЕНІЯ

1470] Ведіть же мене, переможницю

Іліона, Фрігії!

Пишні вінки, плетениці несіть сюди -

Ось вам волосся русяве моє,

Ось жертовна водиця!

Танцюйте круг святині

Артеміди-владарки,

Артеміду славлячи,

Всеблаженну! Треба жертви - рада я

Змити кров'ю власною

1480] Знак лихий пророцтва!

Нене, володарко-мати, не ллю вже

Сліз над нещастям твоїм,

Бо принизила б жертву сльоза.

Гей же, діви, гей!

Вславляйте Артеміду

З Халкіди, що по той бік

Моря, де судна стоять незрушно

Через мене на безвітрі

У вузині авлідській.

1490] Прощай, пеласгів земле,

І ви, Мікени рідні!..

ХОР

Персея місто згадуєш,

Трудом кіклопів зведене?

ІФІГЕНІЯ

Елладі на славу зростили мене,

Тому й на смерть одважно йду.

ХОР

Тебе не вкриє забуття.

ІФІГЕНІЯ

Та гей же! Гей!

Любе серцю світло дня

І сяйво Зевса! Інше мене

1500] Жде життя, інша доля суджена!

Миле сонце, прощавай!..

ХОР

Погляньте, гей!

Іде переможниця

Іліона й Фрігії!

Чоло - в віночку; ось-ось його

Зросить вода очисна, жертовна. [335]

Богині грізної вівтар

Ось-ось дівоча кров заллє,

Як тільки в біле тіло ніж устромиться.

1510] Ждуть тебе долоні батька -

На рану хвилею хлюпнуть

Рясною. Прагне збройний люд -

Щоб на Трою шлях одкривсь.

Доню Зевсову ясну,

Артеміду, закликаймо,

Нехай щасливе кораблям дасть плавання.

Володарко, що жертвами втішаєшся

Людськими, в край фрігійський шли

Військо еллінів морське

1520] Ген до підступного Іліона!

Хай владар Агамемнон оружжям

Пишний здобуде вінець Елладі,

Нехай і своє чоло

Сяєвом слави впов'є навіки!

Іфігенія відходить.

ЕКСОД

Входить вісник.

О дочко Тіндарея, на порозі стань,

Щоб ти могла почути, що казатиму.

КЛІТЕМНЕСТРА

На голос твій із дому, бачиш, вийшла я

Й тремчу всім тілом, нещаслива, з остраху:

Ану ж од тебе вчую про нове якесь,

1530] Ще більше горе!..

ВІСНИК

Про твою дочку скажу

Річ дивну, неймовірну, небувалу ще.

КЛІТЕМНЕСТРА

Розповідай же! Все, як є, не гаючись!

ВІСНИК

Лиш слухай - все почуєш, о володарко.

Почну спочатку. Тільки б не забув чого,

Хвилюючись; язик щоб не заплутався.

Лиш підійшли ми, ведучи доньку твою,

До гаю Артеміди, де луги цвітуть,

Де списники ахейці вже зібралися,

Туди й аргів'ян юрби стали поспіхом

1540] Спливатись. А володар, тільки вгледівши,

Як діва, його доня, в гай на смерть іде, [336]

Аж застогнав од болю; відвернувшися,

Полою потай сльози утирати став.

А донька, підійшовши до отця свого,

«О батьку, - мовить, - ось я, біля тебе вже,

Й своє життя охоче, без жалю віддам

За батьківщину любу, за Елладу всю.

Ведіть мене і вбийте при жертовнику,

Бо так сама богиня й ворожба велить.

1550] Ну, а потому - хай щастить вам, воїни,

Звитяжцями у край свій повернутися!

І ще: мене ніхто хай не торкається:

Сама підставлю шию - мовчки, сміливо».

Таке сказала. Люд німів, дивуючись

Тій силі духу, тій одвазі дівчини.

Талфібій - бо ж на ньому цей обов'язок, -

Посеред війська ставши, всім мовчать велів.

Калхант же, з піхов гостре лезо вийнявши,

У кіш його занурив озолочений

1560] І дівчині віночок на чоло наклав.

Ахілл, той кошик взявши і водиці дзбан,

Оббіг вівтар богині, так благаючи:

«О Діво, доню Зевса, славна ловами,

О ти, що в небо місяць нам викочуєш,

Прийми цю жертву, що тобі складаємо,

Ахейське військо й Агамемнон, вождь його, -

Красуні кров, що бризне з шиї білої,

А нам безпечно морем попливти дозволь

І списом Трою зруйнувать укріплену!»

1570] Вожді й все військо в землю зір потупили.

А жрець, меча вхопивши, помолившися,

До шиї приглядався, де б ударити.

Й мене взяло за серце, в землю очі я

Потупив також. Тут і чудо трапилось:

Як меч ударив - це виразно кожен чув,

Ніхто ж не бачив, де упала дівчина.

І жрець, і люд весь мимоволі скрикнули,

Неждане диво, кимсь із неба послане,

Уздрівши, бо й очам своїм не вірили:

1580] На місці жертви билась лань, конаючи, -

Розкішна, величава; з рани кров лилась,

По вівтарі, багряна, розпливаючись.

Тоді Калхант озвався гучно, радісно:

«О верховоди війська всеахейського!

Ви бачите цю жертву, що Мисливиця

На свій вівтар поклала, - пишну лань гірську?

Бере її богиня замість дівчини,

Щоб на жертовник не лилася кров людська.

До Іліона, жертвою вдоволена,

1590] Скерує нам вітрила мірним подувом.

На судна ж, мореплавці! Вище голови! [337]

Настала, врешті, днина, що дозволить нам,

З тіснин Авліди глибодонних рушивши,

Егейських вод роздолля переплинути».

Як лиш огонь Гефестів лань дотла спалив,

Одмовив жрець молитву, щоб повернення

Було щасливим... Я ж від Агамемнона

Прийшов, щоб ти про чудо те дізналася,

Про славу, що в Елладі гомонітиме

1600] Віками. Сам я бачив - сам кажу тобі:

Твоя дитина до богів одлинула.

Тож не гнівись на мужа, всі жалі одкинь:

Боги, хто дорогий їм, од біди того

Неждано порятують. День цей нинішній

Дочку твою у смерті і в безсмерті зрів.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Як радісно почути, що дочка твоя -

Живе поміж богами несмертельними!

КЛІТЕМНЕСТРА

Хто з богів тебе, доню, на небо взяв?

Як звернутись до тебе? А що, як це -

1610] Лиш розрада, лише балачки пусті,

Щоб утрати тяжкої печаль приспать?..

ХОР

Але ось Агамемнон, володар, іде -

Він таку ж новину сповістить тобі.

Входить Агамемнон.

АГАМЕМНОН

Так-так, жоно: дочка нас ощасливила,

Бо справді оселилась між безсмертними.

Тож, сина мого взявши, ти назад рушай,

Додому. Нам же в море, у похід пора.

Прощай! Нескоро, з Трої повернувшися,

Тебе я привітаю. Хай щастить тобі!..

ХОР

(Покидаючи орхестру).

1620] Хай, Атріде, й тобі пощастить допливти

І з фрігійських земель

На вітчизну звитяжцем вернутись!

ПРИМІТКИ

11. Евріп - протока між Бсотією та Евбеєю.

72. Суддя богинь - Паріс (див. прим, до «Троянок», рр. 22-23).

165. Халкіда - місто і гавань на Евбеї. Аретуса (р. 167) - джерело біля Халкіди.

189-286. Перераховуються, як у Гомеровому «каталозі кораблів» (друга книга «Іліади»), знамениті учасники Троянського походу.

[444]

524. Мисливиця - Артеміда.

572. Олімп. - Тут: легендарний фрігійський гравець на флейті.

620. Нереїди паросток - Ахілл, син Фетіди, дочки морського бога Нерея.

691. Асоп - річковий бог, батько Егіни, що від Зевса народила Еака; син Еака - Пелей, батько Ахілла.

703. Хірон - найрозумніший, прихильний до людей кентавр, що жив на горі Пеліон у Фессалії, вихователь Ахілла.

734. Богиня аргів'ян - Гера, опікунка Аргосу.

791. Піерійські писання - тобто поетичні твори (див. прим, до «Медеї», р. 831).

807. Мірмідони - міфічне ахейське плем'я на півдні Фессалії.

945. Сіпіл - місто в Малій Азії на пограниччі Лідії та Фрігії неподалік однойменної гори.

1029-1076. Хор співає про весілля Пелея та морської богині Фетіди - батьків Ахілла.

1087. Інахіди - нащадки Інаха, міфічного володаря Аргосу.

1147-1148. ...мужа... першого, Тантала.. - Йдеться не про приреченого на вічну спрагу в підземному царстві Тантала - предка Агамемнона і Менелая, а про іншого - сина Фієста (Тіеста), двоюрідного брата Агамемнона; згідно однієї з версій міфа він був першим мужем Клітемнестри.

1151. Близнята Зевсові - Діоскури (див. прим, до «Електри», р. 742).

1162. ...трьох доньок народила... - в «Іліаді» (IX, 145) Агамемнонові доньки мають такі ймення: Хрісофеміда, Лаодіка, Іфіанасса; у трагіків замість Лаодіки та Іфіанасси - Електра та Іфігенія.

1199. Герміона - дочка Менелая і Єлени.

1214. ...гілка у руках благальників... - Обмотані вовною оливкові гілки означали прохання захисту.

1290. Александра-красеня - тобто Паріса (див. прим, до «Троянок», р. 925).

1396. Еллін варваром хай править... - Евріпід часто підкреслює зверхність еллінів над негрецьким людом - «варварами».

1490. ...пеласгів земле... - див. прим, до «Геракла», р. 471.

© Aerius, 2003

Іфігенія в Тавріді

Переклад А.Содомори

© Евріпід

© А.Содомора, 1993

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.:339-388.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

ДІЙОВІ ОСОБИ

ІФІГЕНІЯ

ОРЕСТ

ПІЛАД

ХОР ГРЕЦЬКИХ ЖІНОК

ПАСТУХ

ФОАНТ

ВІСНИК

АФІНА

Дія відбувається перед храмом Артеміди в Тавріді.

ПРОЛОГ

ІФІГЕНІЯ

Пелоп, Тантала парость, кіньми бистрими

Примчавши в Пісу, Еномая доньку взяв;

Атрей родився в неї; два сини було

В Атрея: Менелай із Агамемноном.

Від нього й Тіндаріди - Іфігенія,

Це я, котру край моря, що Евріп його

Хвилює, гнаний вітром непосидливим,

Через Єлену батько вбив (так думає)

Для Артеміди в знаменитій гавані

10] Авліди: тут сто сотень суден еллінських

Володар Агамемнон відусіль зібрав,

Аби, здобувши Трою, вславить списників

Ахейців і в догоду Менелаєві

Помститись за Єленин шлюб осквернений.

Та, вітру не діждавшись, ворожби жадав

На вівтарі вогненнім. І сказав Калхант:

«Владарю військ ахейських, Агамемноне,

Лишень тоді відчалять кораблі звідсіль,

Як Артеміді принесеш дочку свою

20] У жертву. Обіцяв же Світлоносній ти

Найкращий плід у році. Повила тобі

Дружина в домі доньку - дай обіцяне

Богині» (бо ж мене назвав найкращою).

З намови ж Одіссея привезли мене

Від матері - неначе б для одруження,

Насправді ж - затягнули до жертовника.

Вже блиснуло залізо, Артеміда ж тут

Ахейцям непомітно пишну лань під ніж

Підклала. Я - майнула крізь ефір ясний

30] Велінням Діви аж сюди, в таврійський край,

Де владарює, варвар - серед варварів,

Фоант: із летом птаха ніг проворністю

Змагатись може (звідси - й те ім'я його).

В святині тій мене й поставив жрицею.

Втішається богиня тут обрядами, [341]

Що тільки називаються священними -

Про це мені й казати навіть боязко -

Хто з еллінів причалить, того в жертву я

Приношу; так віддавна повелося тут.

40] Сама ж я їх, щоправда, лиш посвячую,

Вбивають - інші десь у храмі потайки.

Цієї ночі дивний сон приснивсь мені,

Я дневі звірюсь: може, помічний той сон?

Приснилося, немовби не в Тавріді я,

А в Аргосі й між подруг любо сплю собі.

Аж тут земля стряслася. Вибігаючи,

Уже з порога, бачу: балки тріскають,

Обвалюється крівля й тягарем усім

Із висоти на землю рине з гуркотом,

50] Одна лишень колона дому отчого,

Здалось мені, лишилась. Де вершок її -

Волосся русе... й мову чую начебто.

Як і годиться жриці - вже-бо звикла я -

Водою ту колону - сниться - скроплюю,

Ридаючи. Той сон свій так пояснюю:

Орест - покійник. Це його скропила я:

То ж на синах - колонах - дім тримається.

А вмерти мусить кожен, мною скроплений.

Про кого б ще той сон був? Чи про Строфія?

60] Але ж синів у нього не було тоді,

Як я вмирала. Брата, хай на віддалі,

Вшаную поминанням, та для цього вже

Служниці знадобляться; є тут еллінки -

їх дав мені володар. Та чомусь вони

І досі не приходять. Тож у дім зайду:

В житло своє, при храмі Діви світлої.

(Відходить).

Входять Орест і Пілад.

ОРЕСТ

Гляди, щоб на дорозі хто не стрінувся.

ПІЛАД

Та навсібіч дивлюся, озираюся...

ОРЕСТ

Чи це, бува, Піладе, не богині храм,

70] Куди вітрило ми звернули з Аргосу?

ПІЛАД

Егеж, Оресте. Зайве сумніватися.

ОРЕСТ

Й вівтар, омитий щедро кров'ю еллінів? [342]

ПІЛАД

Його краї он - мов багрянцем вінчані.

ОРЕСТ

І наче зброя, бачиш, там, під виступом?

ПІЛАД

З прибульців знята. Тут вони й загинули.

Та треба й на все інше оком кинути.

ОРЕСТ

В яку ж то пастку знову ти загнав мене,

О Фебе, як лише я кров'ю матері

Помстив за батька?.. З краю в край ерінії

80] Женуть мене, вигнанця з дому рідного!..

Усі дороги, всі путі відмірявши,

Тебе питаю врешті, Фебе: «Доки ж то

Блукатиму, шалений?.. Де тих бід межа,

Що я зазнав, Елладу вздовж і впоперек

Сходивши?» Ще в Тавріду ти пливти велів.

Де Артеміда має храм, сестра твоя,

І взяти Артеміди образ різьблений,

Що в ту святиню, кажуть, із ефіру впав.

А взявши - випадково чи то хитрістю -

90] Умкнувши небезпеки, скласти образ той

В Афінах. Більш нічого не наказував:

Ось цим мав завершить я всі труди свої.

Отож, тобі покірний, я прибув сюди,

В чужу, ворожу землю... Може, ти повчиш,

Піладе, - бо ж ніколи не лишав (мене

У скруті, - що робити? Вколо стіни, глянь,

Високі... Чи до храму по драбині нам

Дістатись?.. Та побачать... А чи важелем

Замки зламати мідні?.. Невідомість тут -

100] На кожнім кроці. Тож, коли спіймаємось

Із важелем, готові в храм проникнути, -

Кінець нам!.. Чи не краще утекти відсіль,

Поки не пізно, друже, й вдарить веслами?

ПІЛАД

Тікати, кажеш?.. Я б горів од сорому!..

Та й віщування бога поважати слід.

Од храму відійшовши, заховаймося

В печері, де об берег темна хвиля б'є.

Лиш од судна подалі: вгледять - тут же нас

Ісхоплять, владареві повідомивши.

110] А гляне ніч на землю темним поглядом.

Тоді вже, вдавшись до всіляких хитрощів,

Із храму образ викрасти насмілимось.

Але поглянь ще: може б, нам пропхатися [343]

Між трігліфів? Одважний раз од разу йде

На небезпеки; боягуз - лиш пхинькає.

Та й чи розумно: стільки бити веслами -

Й, мсти досягши, голіруч вернутися?

ОРЕСТ

Ти правий. Треба йти нам, і до темряви

В печері перебути. Не вчиню того,

120] Щоб нині через мене нанівець пішло

Пророцтво Феба. Сміло! Жодних труднощів

Для того, хто ще юний, не повинно буть.

ПАРОД

На орхестру виходить хор грецьких жінок,

що прислужують Іфігенії.

ХОР

Занімійте побожно, сусіди

Островів двох, що в морі Евксінськім

Височать побіч себе!

О дочко богині Лето,

Володарко гір Діктінно,

В твій храм, де над рядом колон

Щирозлоті сяють карнизи,

130] До пречистої - чиста йду.

Прислужниця жриці твоєї...

Славетної кіньми Еллади

І стіни, і вежі, луги й сади

Ми покинули, блиск Європи,

Де батьківська наша оселя.

Із храму виходить Іфігені .

ХОР

(До Іфігенії).

Ми вже тут. Що таке? Що турбує тебе?

Ти до храму нас кликала, дочко того,

Хто на Трою, укріплену вежами, вів

Добру тисячу суден, на них же -

140] Тисячі вояків?.. Твого слова ждемо,

Переможних Атрідів окрасо!

ІФІГЕНІЯ

О служниці мої!

У невтішних риданнях тону,

В голосіннях, що музам чужі,

Без ліри-утішниці

Жалі сную похоронні!..

Біла навалилась на мене: [344]

Оплакую бідного брата свого -

Вві сні його бачила я в цю ніч,

150] Що тільки-но відлетіла.

Не життя вже й мені!..

От і впав - о горе! - мїй отчий дім!

От і рід обірвавсь!..

Гай-гай! Страждальницький Аргосе!

О доле, доле злостива! -

Єдиного брата віднять у сестри

І послати в Аїд!.. Отож і зіллю

Поминальним напоєм із дзбана цього

Землі-годувальниці спину -

160] Білим соком телиць із гірських пасовищ,

Виноградним вакховим плином

І старанням бджіл золотавих,

Що втішає тіні померлих.

(до служниці)

Тож подай мені дзбан золотий -

Для Аїда жертовну вологу.

(Робить узливання).

Агамемнона паростку, ти, хто тепер -

Під землею, прийми поминальний дар!

Хоч русявого пасма свого не складу

На могилу твою, не скроплю слізьми:

170] Я далеко від рідної, брате, землі,

Де й мене - бо до мертвих віднесена там -

Може, згадують, жертву нещасну.

ХОР

Гомінку твою тугу, велителько,

Підхоплю на чужинний, азійський лад.

Журну снуватиму пісню,

Що втішає померлих, бо ж сам Аїд

Не пеаном - співом печальним

Прокидає луну.

О доме Атрідів!.. Пропало все!..

180] «о Блискучий скіпетр і давня

Слава отчого дому!..

Від кого, скажи, з владарів

Аргоських щасливих ті біди?

За нещастям нещастя рине,

Лиш крилатих своїх рисаків

З прямої звернув дороги

Той, хто оком священним зорить, - осяйний

Геліос. Низка страждань потяглась

У твій дім за ягнятком золоторунним -

190] Кров чергується кров'ю, лихо - лихом.

Так і кара, що впала на рід Танталідів,

Ненаситна, ніяк не покине дому - [345]

Із завзяттям новим, безталанну, тебе

Мстивий демон гнітить.

ІФІГЕНІЯ

Нещаслива з самого початку

Мені випала доля - як мати

Розв'язала свій пояс дівочий,

Ще в ту ніч мені мойри похмуру

При народженні випряли юність.

200] Ти для того мене, своє перше дитя,

Сповила, доню Леди, зростила,

Щоб, рішившись на злочин, мій батько

Мною так безсердечно пожертвувать міг

Ради слави своєї?.. Тоді-то

До піщаних авлідських

Берегів мене мчали прудкі рисаки -

На весілля - сумне ж то весілля було! -

Із сином богині морської!..

А тепер у суворій країні цій -

210] Негостинного моря гостя -

Без вітчизни, без мужа, без друга живу,

Без дітей - наречена-вигнанка...

Не оспівую Гери аргоської тут,

Не виводжу барвами тонко

Ні Піллади за ткацьким дзвінким станком,

Ні титанів: жертовник мережу -

Страшно й мовити! - кров'ю захожих люде

Що печальні, жалісні зойки

Видають перед смертю, сльози ллючи.

220] Ось і все, що роблю я тут, чую...

Та своє - відступило; інше болить:

За померлим в Аргосі братом,

За Орестом тужу. Як лишала його,

То ще груди ссав материнські,

На руках він у неньки ще був тоді -

Скіпетра спадкоємець.

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

Входить пастух.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Он, берег залишивши, йде пастух сюди;

Напевно, сповістить нам новину якусь.

ПАСТУХ

О доню Клітемнестри й Агамемнона,

230] Послухай-но уважно, що скажу тобі. [346]

ІФІГЕНІЯ

А чим ти взявсь мій смуток потривожити?

ПАСТУХ

Там юнаки два, бачив я, причалили

Судном, похмурих Сімплегад уникнувши.

Богині буде радість: милі жертви їй.

Не трать же марно часу. Щоб вода була

Й все інше, необхідне для очищення.

ІФІГЕНІЯ

А звідкіля ті двоє прибули сюди?

ПАСТУХ

З Еллади. Більш нічого не розвідав я.

ІФІГЕН ІЯ

І не почув, як кличуть один одного?

ПАСТУХ

240] Один, почув я, звав Піладом іншого.

ІФІГЕНІЯ

А як, цікаво, сам він називається?

ПАСТУХ

Ніхто не знає. Не скажу, бо й сам не чув.

ІФІГЕНІЯ

А де підстерегли ви, де схопили їх?

ПАСТУХ

Край побережжя, де пустельні хвилі б'ють.

ІФІГЕНІЯ

А що ж то пастухові та й до хвиль отих?

ПАСТУХ

До моря стадо гнав я, щоб скупалося.

ІФІГЕНІЯ

Вернись іще до того, як спіймав ти їх:

Хотіла б я це знати. Досить часу вже

Відтоді проминуло, як жертовник наш

250] Орошувався гойно кров'ю еллінів.

ПАСТУХ

У води, що пливуть між двома скелями,

До побережжя, вже худоба входила.

Є круча там; печеру вперта хвиля в ній

Пробила - тихе місце, де для пурпуру [347]

Молюсків ловлять. Там-то наш пастух один

Угледів юнаків двох. Непомічений,

Вернувсь до нас на пальцях і впівголоса:

«Не бачили?.. В печері два боги сидять».

І тут один між нами, найпобожніший,

260] Звів руки молитовно і таке почав:

«О сину Левкотеї, суден стороже,

Владарю Палемоне, милостивий будь!

Це ж хто там? Діоскури, два брати ясні,

Чи паростки Нерея, батька німф морських

П'ятдесяти, що в танцях забавляються...»

Та інший, і безбожний, і зухваліший,

З тих слів лиш посміявся: «Мореплавці там

Тремтять із страху, - пояснив він, - знаючи,

Що в нас чужинців Артеміді жертвують».

270] Переконав тим більшість. І рішили ми

Тих чужаків спіймати для жертовника.

Один із них тим часом, схов покинувши,

Завмер, а далі, наче в шал потрапивши,

Руками й головою потрясати став

І, мов мисливець, раз у раз викрикувать:

«Агей, Піладе! Бачиш?.. Он же, он вона,

Аїдова служниця! Хоче вбить мене,

Уся жахними зміями наїжившись!..

Он друга зводить крила; замість одягу -

280] Кривавий пломінь; мою неньку двигає

В руках, мов брилу, щоб на мене кинути.

Уб'є, розчавить, а втікати нікуди!..»

Ввижались ті страхіття. Ще ж і гавкання,

І мукання вражали: не корів і псів -

Еріній бачив, дикі завивання чув.

Присіли ми зі страху - і ні пари з уст.

А він, меча добувши, раптом кинувся,

Мов лев, на наше стадо й ну сікти його

З німим завзяттям, у кишках та нутрощах

290] Заплутуючись: думав, що еріній б'є,

Аж піна прибережна багрецем цвіла.

То що ж було робити?.. Стадо гинуло...

Вдались до зброї. Засурмили в ріг лункий -

Опуклу мушлю, - щоб сусіди збіглися:

Бо що могли ми, волопаси, вдіяти

Проти чужинців - молодих, гартованих?

Чимало незабаром назбиралось нас.

Тут шал покинув гостя. Він на землю впав,

Запінений. Чим тут же скористались ми:

300] Хто каменем, хто - києм частував його.

Але той другий не лишив товариша

В біді: то піну обтирав, то пробував

Прикрить плаща полою міцнотканою,

Від ран його всіляко захищаючи, - [348]

Одразу було видно друга справжнього.

Отямивсь незнайомець. Із землі схопивсь.

Оглянувсь: натискають вороги довкіл,

Нема рятунку, бачить: од безвиході

Аж застогнав він. Ми ж каміння кидаєм

310] Зусюди й замикаєм їх кільцем тісним.

Та тут почули заклик, що стривожив нас:

«Загинемо, Піладе, а як гинути -

То благородно! Ти з мечем за мною йди!»

Лиш блиснули мечами побратими два -

Ми по ярах розбіглись і по заростях.

Та набігали інші й каменюками

У юнаків метали. Ледве тих мечем

Прогнали, - попередні натискали знов.

Та - диво дивне! - скільки рук не кидало, -

320] Призначених для жертви не сягнув ніхто.

Взяли ми їх нарешті, й то не подвиг був:

Гуртом їх обліпили, з рук їм вибили

Мечі. Не опирались, бо не здужали

Вже й на ногах стояти. До володаря

їх відвели ми; він сюди вести велів,

Щоб ти їх окропила для жертовника.

Моли богів, о жрице, щоб частіш такі

Траплялись жертви: так могла б вину свою

Спокутувать Еллада, що й тебе колись,

330] Невинну діву, вбила на жертовнику.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Цікаво, хто ж той еллін, шалом вражений,

Що в край наш морем негостинним вирушив?

ІФІГЕНІЯ

Гаразд. Веди сюди їх. А про інше все

Я вже сама подбаю, згідно звичаю.

Пастух відходить.

Душе моя, ти завжди, щира й лагідна,

Схилялась до чужинців, співчувала їм:

Сльози гіркої не могла я втримати,

Як тільки еллін потрапляв до рук мені.

Та нині... нині буду я жорстокіша:

340] Не стало брата - сон такий привидівся -

Не бачити чужинцю нині сліз моїх!..

Так є воно: нещасний не сприятиме

Нещаснішому: досить і своїх гризот.

Чому ж то Зевсів подув не пригнав сюди

Між Сімплегад скелястих на вітрильнику

Єлени - через неї ж я загинула! -

Чи Менелая?.. Вмить я б відомстилася,

Авліду тут їм влаштувавши, в Таврії, [349]

За те, що, мов телицю, на заріз мене

350] Тягли данайці; батько - за жерця їм був.

О скільки-то разів я - тямлю досі ще -

Отця благала, підборіддя гладила,

Коліна обнімала, примовляючи:

«0] батьку, батьку! Що за шлюб жахний мені

Ти приготовив?.. Поки тут дочку свою

Вбиваєш, моя мати й жони з Аргосу

Відспівують весілля; звуки флейт лунких

Весь дім заполоняють... поки гину тут!..

О горе!.. Це ж Аїд був - не Пелея син,

360] Що ним ти мене звабив, - поспішить велів

На шлюб кривавий до Авліди повозом!..»

Сховавши вічі за тонкою тканкою,

На руки не взяла я свого братика

(Він не живе вже), та й сестри не зважилась

Поцілувати: сором брав, що заміж йду

В Пелеїв дім. Цілунок не один тоді

Відклала... В Аргос мала ж повернутися...

О як багато, як багато втратив ти,

Оресте, вмерши!.. Щастя, берло батьківське...

370] Засад богині хитрих я не схвалюю:

Хто кров'ю заплямився, а чи мертвого

Торкнувсь, чи породіллі, - вже осквернений,

Уже йому не місце при жертовнику!..

Сама ж людської крові не цурається...

Та ні! Лето із Зевсом не могли зродить

Жорстокості такої! Та й Тантал богів

Не пригощав з людського м'яса стравою,

Вони ж - не смакували; все це - вигадки

Місцевих, що до крові звикли, жителів:

380] Богиню власним очорнили звичаєм.

Гадаю, злих немає між безсмертними.

СТАСИМ ПЕРШИЙ

ХОР

Строфа І

Темна, мов ніч,

Темна, мов ніч, морська протоко,

Де, гнана жалом колись з Аргосу,

Вплав долала Іо розбурхані хвилі,

Щоб, Європу лишивши,

Нив азійських сягти!

Хто ж нині твій шлях верстав темно-синій?

Чи ті, хто покинув

390] Повноводий Еврот, очеретом порослий,

А чи хвилі Діркеї священні? [350]

Хто ступив на цю землю сувору,

Де для доньки Зевса

Кров'ю жертви людської

В храмі білоколонному

Весь вівтар заливають?

Антистрофа І

Може, тому,

Хвилю б'ючи веслом з ялиці,

Вітрила на вівтар наставивши,

400] Морем свій корабель вони вперто гнали,

Щоб не меншало в домі -

Приростало майна?..

А все та надія - загибель смертних -

Солодка й несита

їх світами жене через буряні хвилі

По обтяжливу ношу багатства,

Засліпляє, в оману вводить.

Тож одні в багатствах

Не тримаються міри,

410] Інші й тут, незасліплені,

Про середину дбають.

Строфа ІІ

Як між двох, що сходяться, скель

їм майнути вдалося?

Як судном оминули

Побережжя Фінея, прибій невсипущий,

Де бурлить Амфітріта,

Де п'ятдесят нереїд

Водять легкий таночок?

Як же зуміли вони, -

420] Хоч вітри надимали вітрила,

Хоча Нот або свіжий Зефір

На корму налітали

З посвистом, - як же зуміли

Білих скель острівних сягти,

Геть обліплених птаством, -

Де Ахілл прудконогий втішавсь

Перегонами вздовж берегів

Негостинного моря?

Антистрофа II

О якби ж то врешті збулась

430] Повелительки мрія -

Й прибула з Іліону

Донька Леди Єлена! Волосся скропила б [351]

їй велителька наша

І власноручно за смерть

Смертю б їй одплатила!

Та найсолодша для нас

Була б вість, що з Еллади причалив

Мореплавець якийсь, аби край

Нашій службі покласти -

440] Безвідрадній неволі!..

О якби ж то мені хоч у сні

Дім свій, любу вітчизну

Привітати! Якби в тому сні -

Насолоді, доступній для всіх,

Серцю дати розраду!..

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

Стражники Фоанта приводять зв'язаних

Ореста і Пі лада.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Та поглянь ось: ведуть їх обох сюди,

Пов'язавши їм руки. Тій жертві новій

Буде рада богиня. Ні слова тепер,

Мої подруги!.. Ось він, Еллади цвіт -

450] Юнаки два, - вже біля храму.

А таки не брехливу приніс нам вість

Із-над моря пастух!

О владарко, якщо звеселяє тебе

Цього міста принос - не відкинь його,

Хоч за звичаєм еллінів жертва така

До чистих ніяк не належить.

ІФІГЕНІЯ

(до прислужниць)

Ну все!

Обрядом піклуватись, щоб належний був, -

Мені одній лиш. Розв'яжіть-но руки їм:

Посвяченим не личить у кайданах буть.

460] А ви, у храм ввійшовши, приготуйте все

Для жертви необхідне, згідно звичаю.

(глянувши на схоплених)

Гай-гай!.. Яка ж вас мати привела на світ?

Хто батько?.. А сестриця - якщо є у вас -

Яких братів утратить!.. Але хто з людей

Бодай краєчком ока гляне в завтрашнє?..

У темряві свій задум божество снує.

Ніхто не знає, де з бідою стрінеться:

Не осягнуть нам, не збагнути випадку.

Звідкіль ви, нещасливці? Довгий шлях сюди [352]

470] Відміряли, та довша вас розлука жде

Із домом - під землею, рівна вічності.

ОРЕСТ

Не знаю, хто ти, жінко, але зайве так

Над долею чужинців побиватися:

Немудрий, хто береться, заки вбить когось,

Його, як ти ось, бадьорити жалістю;

Не слід, коли надії на життя нема,

Й себе жаліти: так лишень біду свою

Подвоїмо сльозами, та ще й дурнями

Вмремо таки. Тож марно проти долі йти.

480] Не плач над нами; звичай краю вашого -

Людей заїжджих убивать - відомий нам.

ІФІГЕНІЯ

Насамперед хотіла б я дізнатися,

Кого із двох вас, чула я, Піладом звуть?

ОРЕСТ

(вказуючи на Пілада)

Якщо ти справді рада знати, - ось Пілад.

ІФІГЕНІЯ

В якому з міст Еллади проживає він?

ОРЕСТ

А чи потрібно знати? Що це дасть тобі?

ІФІГЕНІЯ

Брати ви? Діти однієї матері?

ОРЕСТ

Брати, та не по крові: в'яже дружба нас.

ІФІГЕНІЯ

А як тебе, юначе, твій отець назвав?

ОРЕСТ

490] Нещасним можеш звати - не помилишся.

ІФІГЕНІЯ

Про долю кажеш. Я - ім'ям цікавлюся.

ОРЕСТ

Умру - не поглумишся з безіменного.

ІФІГЕНІЯ

Такий ти гордий, що й ім'я приховуєш? [353]

ОРЕСТ

Для чого ймення?.. Тіло убиватимеш.

ІФІГЕНІЯ

Не скажеш навіть, із якого міста ти?

ОРЕСТ

Хіба це допоможе? Я ж і так умру...

ІФІГЕНІЯ

Хіба так важко зайве слово мовити?

ОРЕСТ

Ну що ж. Я похвалюся славним Аргосом.

ІФІГЕНІЯ

Що чую?.. То ти справді родом з Аргосу?

ОРЕСТ

500] 3 Мікен, колись щасливих, процвітаючих.

ІФІГЕНІЯ

Чому ж сюди забрів ти? Може, вигнаний?

ОРЕСТ

І проти волі - й добровільно в світ іду.

ІФІГЕНІЯ

Спитаю дещо. Зможеш дати відповідь?

ОРЕСТ

Іще одна краплина - в море бід моїх?

ІФІГЕНІЯ

Мені приємно, що прибув ти з Аргосу.

ОРЕСТ

Та не мені. Про тебе ж - не судитиму.

ІФІГЕНІЯ

А чув про Трою? Скрізь про неї мовиться.

ОРЕСТ

Якби ж мені про неї і вві сні не чуть!..

ІФІГЕНІЯ

Нема її вже, кажуть, - розруйнована...

ОРЕСТ

510] Так є воно. Що чули - не байки пусті. [354]

ІФІГЕНІЯ

Єлену повернули Менелаєві?

ОРЕСТ

На горе... Одному, хто дорогий мені.

ІФІГЕНІЯ

Вона й моя боржниця... Де живе тепер?

ОРЕСТ

У Спарті. При колишнім чоловікові.

ІФІГЕНІЯ

Будь проклята! Не мною лиш - Елладою.

ОРЕСТ

Й мені її пригоди, ой, взнаки дались!..

ІФІГЕНІЯ

Це правда, що ахейці повернулися?

ОРЕСТ

Одним питанням геть усе вичерпуєш?

ІФІГЕНІЯ

Про все б хотіла, поки вмреш, дізнатися.

ОРЕСТ

520] Питай, як хочеш. Я - відповідатиму.

ІФІГЕНІЯ

А що з Калхантом віщим? Повернувся він?

ОРЕСТ

Помер. Така в Мікенах нині чутка йде.

ІФІГЕНІЯ

Хвала тобі, богине!.. А Лаерта син?

ОРЕСТ

Ще не вернувся... Та живий він начебто.

ІФІГЕНІЯ

Хай згине, свого дому не побачивши!..

ОРЕСТ

Вже й так йому погано, далі нікуди.

ІФІГЕНІЯ

А син Фетіди, воївник, живе ще він? [355]

ОРЕСТ

О ні! Дарма в Авліді він ожружувавсь.

ІФІГЕНІЯ

Не шлюб, а пастка! Жертвам ой як пам'ятна!

ОРЕСТ

530] Та хто ти, що про край наш так розпитуєш?

ІФІГЕНІЯ

З Еллади я... Вигнанка... Ні. Покійниця...

ОРЕСТ

Не диво, що про край той хочеш знати все.

ІФІГЕНІЯ

А вождь, кого всі мали за щасливого?..

ОРЕСТ

А хто це? Кого знав я, той не був таким.

ІФІГЕНІЯ

Володар Агамемнон, що Атрідом звуть.

ОРЕСТ

Не знаю... Та доволі... Перестань про це!

ІФІГЕНІЯ

О ні!.. Продовжуй!.. Звесели новинами!..

ОРЕСТ

Загинув... Вкоротивши віку ще комусь...

ІФІГЕНІЯ

Загинув він?.. Ой, леле! Як це сталося?

ОРЕСТ

540] Ти вражена?.. То, може, він близький тобі?

ІФІГЕНІЯ

Його колишнє щастя, бач, оплакую...

ОРЕСТ

Жона убила. Мав страшну, жахливу смерть.

ІФІГЕНІЯ

О горе, горе - вбивці, та й убитому!..

ОРЕСТ

Ну, все! Про це доволі! Не запитуй більш! [356]

ІФІГЕНІЯ

Одне ще... про дружину нещасливого...

ОРЕСТ

Й вона покійна: рідний син убив її.

ІФІГЕНІЯ

Пропащий роде!.. Син - убивця матері?..

ОРЕСТ

За батька відомстив їй, перелюбниці.

ІФІГЕНІЯ

Гай-гай!..

Важку свою повинність добре сповнив він!

ОРЕСТ

550] Хоч добре, та безсмертні не щадять його.

ІФІГЕНІЯ

Були ще інші діти в Агамемнона?

ОРЕСТ

Електра, доня... Лиш одна зосталася...

ІФІГЕНІЯ

Ну, а про іншу, вбиту, що говорять там?..

ОРЕСТ

Що сонця вже не бачить, Що ж іще казать?

ІФІГЕНІЯ

Нещасна... Як і батько, що убив її...

ОРЕСТ

Так-так. Через блудницю із життя пішла.

ІФІГЕНІЯ

У владаря це син був, кажуть, в Аргосі...

ОРЕСТ

Блукач він. Місця в світі не нагрів собі.

ІФІГЕНІЯ

Недаром кажуть: сон - омана, диму тінь.

ОРЕСТ

560] Та от богів візьмімо: мудрі начебто,

Брехливістю ж і сон той перевершують.

Не тільки поміж людом - між безсмертними

Постійний нелад. Жаль бере нещасного, [357]

Що з волі бога - не з глупоти власної

Пропав... Це добре знає втаємничений.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

А хто ж то скаже, що з батьками нашими -

Живуть чи вмерли? Що то нас чекає ще?

ІФІГЕНІЯ

Послухайте уважно: в мене думка є,

Котра і вам, пришельці, буде корисна,

570] Й мені. А що однако до вподоби всім,

За те вже варто братись.

(До Ореапа).

От чи зміг би ти, -

Якщо тебе врятують, - в Аргос рушивши,

Комусь із моїх рідних там листа вручить?

Один такий, як ви ось, написав колись

Того листа; нещасний, і мене жалів,

Бо знав: не я вбиваю - кровожерливий

Тутешній звичай, схвалений богинею.

Та я такого досі не стрічала тут,

Хто міг би, повернувшись урятований,

580] Листа вручити одному з близьких моїх.

А ти, як видно, й роду не безвісного,

Й Мікени знаєш, і людей, близьких мені...

Рятуйся ж!.. Є нагода. Та й недорого

Платити за рятунок - взяти лист легкий.

А побратим твій нині - так закон велить -

На вівтарі загине, та без тебе вже.

ОРЕСТ

Ти гарно мовиш, та з одним незгоден я:

Під ніж лишити друга?.. Не піду на те!

Це я - судна керманич, горем гнаного,

590] А він - із співчуття лиш заодно пливе.

Його занапастити, щоб, цю послугу

Тобі зробивши, врятувать життя своє?..

Вчинімо так ось: ти йому листа оддай,

Хай в Аргос, як жадаєш, однесе його.

Мене - хай вб'є, хто хоче. Найганебніше -

Коли, зусиль доклавши, сам хтось випірне,

А друга втопить. Він - мій друг. Його життя

Не менше, аніж власне, дороге мені.

ІФІГЕНІЯ

Юначе мужній! Пізнаю в словах твоїх

600] Твій рід високий. Друзям друг надійний ти!

Якби ще той із рідних, що доставсь мені,

Такий був бездоганний! Є ж і в мене брат,

Та жаль, що не судилось його бачити... [358]

Ну добре. Твого друга пошлемо з листом,

Я не перечу. Приймеш ти за нього смерть,

Якщо так не терпиться на той світ піти.

ОРЕСТ

А хто обряд жахливий буде звершувать?

ІФІГЕНІЯ

Обов'язок той, гостю, на мені лежить.

ОРЕСТ

Безрадісне заняття... Не позаздриш тут!..

ІФІГЕНІЯ

610] Така вже моя доля. Слід коритись їй.

ОРЕСТ

Мечем, чутлива жінка, ти мужів кладеш?

ІФІГЕНІЯ

Я не вбиваю - лиш волосся скроплюю.

ОРЕСТ

А хто, цікаво, там мечем орудує?

ІФІГЕНІЯ

Для того інші люди є всередині.

ОРЕСТ

Яка ж могила після смерті жде мене?

ІФІГЕНІЯ

Вогонь священний в прірві поміж скелями.

ОРЕСТ

Якби ж мене сестриця схоронить могла!..

ІФІГЕНІЯ

Намарне, хто б не був ти, сподіватися:

Сестра твоя в Елладі, ти - між варварів.

620] Та я сама для тебе, для краянина,

Зроблю, що можу: гарно приберу тобі

Могилу; потім прах твій золотавою

Оливою скроплю я; рудуватої

Бджоли гірської працю - ніжних квіток сік

Проллю на похоронне твоє вогнище.

Але піду вже - принесу листа того

Із храму... Не гнівися-, не клени мене.

Постережіть їх, слуги, та не зв'язуйте.

Можливо, хтось із рідних, може, той, кого

630] Люблю найбільше, звістку несподівано [359]

Одержить... Чи повірить він тій радості? -

Кого вважав за мертвих, - одгукнулися...

ХОР

(Орестові).

Строфа

Жаль мені, жаль тебе:

Скроплять водицею...

Кров'ю омиєшся!..

ОРЕСТ

Не треба смутку. Зоставайтесь в радості.

ХОР

(Піладові).

Жереб щасливіший

Випав тобі, в свій край

Ти повертаєшся!

ПІЛАД

640] Хіба то щастя - смертю друга куплене?

ХОР

(Піладові).

Справді невесело!..

(Орестові).

Гай-гай! Загинув ти!..

То хто з вас двох

Нині на смерть іде?..

Думкою, серцем я

Все ще вагаюся,

Друзі, над ким із вас

Більше печалитись?

ОРЕСТ

(Піладові).

Скажи, чи не однака, друже, думка в нас?

ПІЛАД

650] Не знаю... Не так легко дати відповідь...

ОРЕСТ

То хто ж ця діва?.. Так уже невдавано

Про Трою, про ахейців, їх повернення

Питала... Про Калханта, мужа віщого,

Та про Ахілла... А про Агамемнона -

Ще з більшим болем. Про жону, дітей його

Розпитувала щиро... Видно, з Аргосу [360]

Вона походить. Бо інакше нащо б їй

Туди людину слати й дізнаватися

Про все? Та й серцем не була б з аргосцями.

ПІЛАД

660] Ти мов мене підслухав. Але хто, скажи,

З людей не знає (не німі - спілкуються)

Про біди, що звалились на володарів?..

Та не про те я... Думка в мене інша є.

ОРЕСТ

То поділися - краще й сам збагнеш її.

ПІЛАД

Ганьба для мене, щоб я жив, як ти умреш:

Пливли ми разом - разом тут загинемо.

Бо в Аргосі й Фокіді улоговинній

Прославлюсь боягузом і негідником:

Юрба ж - вона зловмисна - все плескатиме,

670] Що втік я сам, а друга - у біді лишив,

Або, нещастям дому скориставшися,

Убив тебе, на скіпетр зазіхнувши твій,

І на твою сестрицю - спадкоємницю.

Боюсь того. Та й сором наперед пече.

Тому з тобою, друже, душу видихну -

Хай ріжуть, палять, аби лиш не міг ніхто

Мене зганьбити - дорікнуть невірністю.

ОРЕСТ

Ну, годі! Власні біди - їх мені нести.

Скажи, навіщо той тягар подвоювать?..

680] Ганьба і всі нещастя, що боїшся їх,

Впадуть на мене, хай лише загинеш тут

Зі мною. Щодо мене, вічно гнаного

Богами, то померти - порятунок мій.

А ти... Твій рід, щасливче, несплямований,

Нерівня він моєму, що в гріхах погруз.

Тобі-то - жити треба і, сестру мою

Узявши за дружину, діточок ростить.

Ім'я моє врятуєш, бо триватиме

В твоїм потомстві, друже, мого батька рід.

690] Іди й живи щасливо в домі отчому!

Коли ж в Елладу й славний кіньми Аргос наш

Повернешся, - нагробок обіцяй звести

Мені на пам'ять, щоб сестриця мала де

Зронить сльозу й волосся пасмо зрізане

Покласти; сповісти їй, що аргів'янка

Мене скропила, що я впав тут жертвою.

Те щоб сестри ніколи не покинув ти,

Прирікши на сирітство дім мій, рід увесь. [361]

Прощай, найкращий друже! Разом дітьми ще

700] Ми забавлялись... Разом і на лови йшли...

А скільки через мене ти трудів зазнав!..

Це Феб, хоч і віщун він, одурив мене,

І недарма з Еллади аж сюди загнав:

Колись був напророчив, нині - соромно.

А я ж йому довіривсь, навіть неньку вбив,

Послушний, а тепер ось - і мені кінець!

ПІЛАД

Ти матимеш могилу. Не покину я

Сестри твоєї. А тебе, померлого,

Любитиму ще більше, ніж тепер люблю.

710] Та Фебове пророцтво, хоч під ніж ідеш,

Тебе, погодься, не занапастило ще.

З-перед межі, буває, де всьому вже край,

Поверне раптом доля, усміхнувшися.

ОРЕСТ

Помовчмо краще. Феб - не помічник мені!

Поглянь: та жінка з храму вже по мене йде.

ІФІГЕНІЯ

(до стражників)

Ідіть і приготуйте, що потрібно там,

У храмі, щоб належно жертву склали ми.

(до Ореста й Пілада)

Ось лист, не на одній табличці списаний...

А ще таке скажу я, ви ж послухайте:

720] Хистка людини вдача: в скруті смирні ми,

А викрутимось - іншої співаємо.

Отож боюся: що, як повернувшися

Додому, про листа мого забуде той,

Хто в Аргос обіцявсь його доставити?..

ОРЕСТ

То що ти хочеш? Як розвіять сумнів твій?

ІФІГЕНІЯ

Хай присягнеться, що листа доручить він

Моїм найближчим, як велю я, в Аргосі.

ОРЕСТ

Йому ж, у свою чергу, присягнешся ти?

ІФІГЕНІЯ

Гаразд. У чому ж маю присягнутися?

ОРЕСТ

730] Що звідсіля відпустиш, не уб'єш його. [362]

ІФІГЕНІЯ

Авжеж. Інакше б як він посланцем міг буть?

ОРЕСТ

Ну, а владар твій?..

ІФІГЕНІЯ

Він мене послухає.

(вказуючи на Пілада)

Сама на корабель я проведу його.

ОРЕСТ

Складай присягу, друже.

(До Іфігенії)

Ти - слова кажи.

ІФІГЕНІЯ

Повторюй: «Твоїм друзям я цей лист оддам».

ОРЕСТ

Цей лист, кому накажеш, я до рук складу.

ІФІГЕНІЯ

Живим за темні скелі попливеш відсіль.

ПІ ЛАД

Кого з богів за свідка ти береш собі?

ІФІГЕНІЯ

Звичайно ж, Артеміду: я служу тут їй.

ПІЛАД

740] А я - верховним Зевсом присягаюся.

ІФІГЕНІЯ

А що, коли присяги не дотримаєш?..

ПІЛАД

То хай не повернуся... А як ти, бува?..

ІФІГЕНІЯ

Повік хай не ступлю на землю Аргосу!

ПІЛАД

Стривай!.. Одне щось ми забули все-таки.

ІФІГЕНІЯ

Розумне слово завжди впору вставити.

ПІЛАД

Якщо, скажімо, серед хвиль судно моє

Затоне, з ним і лист твій, і пожитки всі [363]

Під воду підуть, я - з душею випірну,

То хай мене присяга вже не зв'язує.

ІФІГЕНІЯ

750] І справді - варто бути передбачливим:

Скажу, що у листі є, щоб близьким моїм

Ти міг переказати слово в слово все.

Отож, якщо з листом ти в Аргос вернешся, -

Переповість він, мовчазний, написане,

А як утоне, сам же ти врятуєшся,

То, значить, урятуєш ти й слова мої.

ПІЛАД

За себе ти й за мене добре мовила.

Скажи ж, кому цей лист оддати в Аргосі

Й про що я мав би усно повідомити?

ІФІГЕНІЯ

760] Звісти Ореста, сина Агамемнона:

«В Авліді вбита шле тобі листа цього -

Жива, для вас же мертва - Іфігенія...»

ОРЕСТ

Жива?.. З Аїду повернулась?.. Де ж вона?..

ІФІГЕНІЯ

Перед тобою... Не перебивай мене...

«На батьківщину, брате, з чужини верни

Сестру, поки жива ще! Увільни її

Від проливання крові при жертовнику!»

ОРЕСТ

Піладе, друже, де ми?..Трачу мови дар...

ІФІГЕНІЯ

«Або твій дім, Оресте, буде проклятий».

770] Ти чув ім'я те двічі. Не забудь його.

ОРЕСТ

О небо!..

ІФІГЕНІЯ

Що турбуєш небожителів?..

ОРЕСТ

Та так... Продовжуй... Відхилився думкою.

Спитаю - можу вчути неймовірне щось...

ІФІГЕНІЯ

«Богиня, - скажеш, - замість мене лань гірську

Підклала, батько ж думав, що мене пройняв [364]

Залізом гострим, - тут я опинилася

Із волі Артеміди». Ось і все, про що

В листі моєму, аби знав ти, мовиться.

ПІЛАД

Присягою мене ти щонайлегшою

780] Зв'язала, та й сама ж такий обіт дала:

В чім присягнувся, те, поглянь, виконую -

Бери той лист, Оресте, що сестра твоя

Тобі вручить веліла, брату рідному.

ОРЕСТ

Беру. Та замість того, щоб читать його,

Не з слів - насправді хочу звеселитися.

(до Іфігенії, намагаючись обняти її)

О сестро найдорожча! Хоч я вражений, -

Та рвусь тебе обняти - аж не віриться! -

Й натішитись тобою. Чи ж не диво це?..

(Іфігенія відхиляється).

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Не смій, чужинцю! Жрицю осквернив би ти,

790] До шат недоторканних доторкнувшися!

ОРЕСТ

О сестро!.. Ми ж від батька, Агамемнона,

Від одного родились... Не лишай мене!..

Хіба ж ти сподівалась брата стрінути?..

ІФІГЕНІЯ

(відсахнувшись)

Ти - брат мій? Не вигадуй! Він же в Аргосі

Живе тепер, напевно, або в Навплії.

ОРЕСТ

Нема там твого брата, безталаннице!

ІФІГЕНІЯ

Так Тіндарея донька - твоя матінка?

ОРЕСТ

Авжеж, а внук Пелопа - рідний батько мій.

ІФІГЕНІЯ

Та ну?.. А довести це ти зумів би чимсь?

ОРЕСТ

800] А ти про дім наш отчий щось спитай мене.

ІФІГЕНІЯ

Кажи, що знаєш. Буду пильно слухати. [365]

ОРЕСТ

Насамперед - що сам я від Електри чув:

Про спір Атрея із Тієстом знаєш ти?

ІФІГЕНІЯ

А як же. Руно золоте зіткнуло їх.

ОРЕСТ

А ти майстерно спір той потім виткала.

ІФІГЕНІЯ

О рідний!.. Мого серця ти струну торкнув!

ОРЕСТ

А ще ж і захід сонця зобразила ти...

ІФІГЕНІЯ

Шиттям тонким...

ОРЕСТ

Водиці дзбан дала тобі

В Авліду ненька - омивання сповнити...

ІФІГЕНІЯ

810] Була б щаслива - може б, і забулося...

ОРЕСТ

Свого волосся неньці не лишила ти?

ІФІГЕНІЯ

Щоб замість мене схоронила в Аргосі.

ОРЕСТ

Тепер, що бачив, розкажу - для доказу:

Старезний спис Пелопа; розмахнувшись, ним

Пелоп - було це в Пісі - Еномая вклав

І взяв собі красуню - Гіпподамію:

В твоїй дівочій спальні помістив її.

ІФІГЕНІЯ

О любий... найлюбіший! Ти прибув таки

Із далечі такої - із аргоського

820] Краю, милого серцю!..

ОРЕСТ

До тебе... до живої!.. Думав - мертва ти...

Сльози не тугою - радістю світяться

І на твоєму, сестро, й на моїм лиці.

ІФІГЕНІЯ

Ти тоді ще не сходив -

Братик маленький мій - з рук годувальниці,

Я ж покидала дім... [366]

Яке ж то щастя!.. Годі словом виразить.

Що сказати тут?.. І не мріялось!..

Межа див усіх!

ОРЕСТ

830] Віднині б разом, сестро, жити в щасті нам!..

ІФІГЕНІЯ

Радість нечувана душу п'янить, жінки!

Тільки б то сон не був, що, надуривши нас,

Тане в ефірній млі!..

Мікени древні, де кіклопів рід селивсь!

Ясний краю мій!

Виплекав пагін ти - брата зростив мені.

Дяка й хвала за те,, що процвітатиме

Славний Атріда рід!

ОРЕСТ

Якщо про рід ідеться, то щасливець я,

840] Життю ж моєму, сестро, - не позаздрити!

ІФІГЕНІЯ

Долю і я кляла -в мить, коли сам не свій

Батько до шиї меч, брате, приклав мені.

ОРЕСТ

О горе! Там не був я, та мов бачу все!..

ІФІГЕНІЯ

Пісні весільної, брате, не чуть було,

Як до Ахілла в дім хитро вели мене:

Вколо жертовника ридма ридали всі...

Що за обряд жахний там наречену ждав!

ОРЕСТ

І я той батьків чорний шал оплакую!

ІФІГЕНІЯ

Батько - не батьком був. Так уже випало!

850] Вслід за горем горе йде...

ОРЕСТ

Якщо б ти, сестро, нині брата рідного

Вбила з волі божества.

ІФІГЕНІЯ

Що я вчинить могла!.. Страшно подумати!..

На що - зважитись!..

Мав ти ось-ось уже, брате, загинути

Од рук сестриних!..

Що ж то попереду жде нас? [367]

Доля яка нам судилась?..

Як же тебе відсіль, з краю кривавого,

860] Вивести ген до нив рідного Аргосу,

Поки в крові твоїй ще не скупався меч?..

Найпевніший, душе моя страдницька,

Мусиш винайти спосіб:

Чи од смерті йому не судном уже -

А по землі твердій

Манівцями тікать? - Але ж варвари всюди!.. -

Чи поміж скель темно-синіх

Там, де вузини моря,

Хвилю веслом бити?..

870] Ой, то далека путь!.. Не врятуватися!..

О бідна я, бідна!..

Хто б то - чи бог який, чи умирущий муж -

Вихід найшов би нам, брате, з безвиході?

Двох нас - надію всю роду владарського

З біди б вихопив?..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Такого, певно, в казці не чував ніхто,

Що тут на власні очі в побачила!

ПІЛАД

Коли найближчі раптом зустрічаються,

То як тут без обіймів? Та не час тепер,

880] На ніжності, Оресте: слід подумати,

Як вибратися звідси, з краю варварів,

Про найдорожче - порятунок дбаючи.

Розумний, коли доля рятівну шле мить,

її не прогайнує задля радостей.

ОРЕСТ

Ти правду кажеш: доля усміхнулась нам.

Але хто сам рішучий та завзятіший,

То радше божество йому сприятиме.

ІФІГЕНІЯ

Та все ж дай змогу, брате, запитатися

Спочатку про Електру, що судилось їй...

890] І ти, й сестричка - рівно дорогі мені.

ОРЕСТ

(вказуючи на Пілада)

Із ним у парі без турбот живе вона.

ІФІГЕНІЯ

Звідкіль він родом і якого батька син? [368]

ОРЕСТ

Володаря Фокіди син він - Строфія.

ІФІГЕНІЯ

Й дочки Атрея? То, виходить, родич мій?

ОРЕСТ

Мені, крім того, - найвірніший приятель.

ІФІГЕНІЯ

На жертву йшла я - ще й не народився він...

ОРЕСТ

Ще ні, бо Строфій довгий час бездітний був.

ІФІГЕНІЯ

(до Пілада)

Я привітаюсь радо з мужем сестриним!

ОРЕСТ

І родич, і водночас - рятівник він мій.

ІФІГЕНІЯ

900] А як ти рідну неньку вбити зважився?..

ОРЕСТ

Про те не треба, сестро... Я за батька мстив.

ІФІГЕНІЯ

Вона ж завіщо вбила мужа власного?

ОРЕСТ

Тобі не личить знати. Не питай про те.

ІФІГЕНІЯ

Мовчу. А нині ти керуєш Аргосом?

ОРЕСТ

Я на вигнанні. Менелай при владі там.

ІФІГЕНІЯ

І заповзявсь на рід наш, битий долею?

ОРЕСТ

Не він - богині помсти в світ женуть мене.

ІФІГЕНІЯ

Ти й тут, я чула, нещодавно в шал упав.

ОРЕСТ

Мене не вперше бачать у біді такій. [369]

ІФІГЕНІЯ

910] За вбивство неньки мстять тобі ерінії.

ОРЕСТ

Кривавий вищир їхній все в очах стоїть.

ІФІГЕНІЯ

Скажи, одначе, як сюди потрапив ти?..

ОРЕСТ

Мені в цей край прибути віщий Феб велів.

ІФІГЕНІЯ

Навіщо?.. Чи не можна розголошувать?

ОРЕСТ

Тобі зізнаюсь. Ось початок бід моїх:

Коли за злочин неньки - не казатиму,

Який він - я помстився, тут ерінії

Мене й погнали світом. Потім Феб звернув

Мій біг в Афіни, де богиням-месницям

920] Про той свій вчинок мав усе я викласти.

Бо там є суд священний: Зевс Аресові

Колись за кров пролиту встановив його.

Ніхто мені притулку не давав однак

Із страху, що безсмертним я ненависний.

Бувало, що й гостили, змилостивившись,

Та осторонь сидів я. Ні слівцем ніхто

Не озивавсь до мене, щоб ні в бесіді,

Ані в їді не був я за товариша.

Й вино окремо наливали й порівну,

930] Й пили собі, до мене не звертаючись.

Не дорікав я, звісно, мовчки біль терпів

І прикидавсь байдужим; час од часу лиш

Зітхав я тяжко-тяжко -вбивця матері...

Моє нещастя, як я чув, афінянам

Дало для свята привід: повним келихом

Цю днину люд Паллади шанувати звик.

Так ось, на суд прибувши, що на пагорбі

Аресовім, одне сидіння я зайняв.

З еріній старша - інше. Суд я вислухав,

940] Та й сам - убивця -мовив. Свідок Феб тоді

Провину зняв із мене. Рівно й жереби

Розподілились - їм Паллада лік вела.

Я переміг, уникнув кари смертної...

Котрі з еріній з вироком погодились,

Ті храм свій мають у підніжжі пагорба.

Незгідливі ж і далі заповзятливо

Мене світами гнали, -аж удруге вже [370]

Ступив я на священну землю Фебову

Й, простягтись перед храмом, голодуючи,

950] Дав слово вмерти, якщо Феб, що звів мене

Із світу, наді мною сам не зглянеться.

З триніжка золотого пророкуючи,

Мене сюди послав він по зображення,

Що з неба впало, - до Афін доставити.

Такий вказав рятунок. Поможи мені!

Якщо заволодієм тим зображенням, -

Звільнюсь од шалу і багатовесельним

Судном вітчизні любій поверну тебе.

О сестро найдорожча! Отчий дім рятуй

960] І свого брата! Зважся, бо не я лишень -

Загине весь прадавній Пелопідів рід,

Якщо ми не здобудем того образу!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Страшним скипають гнівом на Тантала рід

Боги! Страшні на нього здавна біди шлють!

ІФІГЕНІЯ

Ще до твого приходу я одним жила:

Потрапить в Аргос і тебе побачити.

Твоє бажання - це моє: біді твоїй

Зарадити, підняти дім повалений,

Жалю до батька-вбивці не плекаючи.

970] Так рук не сплямувала б кров'ю братньою

І дім урятувала б... Тут одна біда:

Не обдурю ж богині, та й володар мій

Побачить, що з підніжжя зникла статуя.

Од смерті чим могла б я відкупитися?..

Якби дві речі зразу ти зробити міг:

Різьбу забрати й повезти мене звідсіль

На кораблі оздобнім - от би подвиг був!

Без статуї залишусь - значить, смерть мені,

Тобі - рятунок. Ти - додому вернешся...

980] Ну, що ж... Не завагаюсь. Хай загину тут,

Аби лиш ти живий був: гине муж в сім'ї -

Велика втрата. Жінка - мало ціниться.

ОРЕСТ

Убивши матір, ще й тебе я вбити б мав?..

Нізащо! Одного достатньо злочину!

З тобою, сестро, жити і вмирать мені!

Тебе на батьківщину відвезу таки,

Хіба загину - побіч тебе ляжу тут...

А втім, якщо б наш задум Артеміду міг

Образити, чи ж Локсій би жадав того,

990] Щоб я богині образ до Афін забрав [371]

І щоб тебе побачив?.. Так міркуючи,

Сную надію: в рідний Аргос вернемось!

ІФІГЕНІЯ

А як то можна - і той образ викрасти,

Й живим лишитись? Ось де в твоїм задумі

Вразливе місце; головне - бажання є.

ОРЕСТ

Могли б ми вбити вашого володаря?

ІФІГЕНІЯ

Господаря - пришельці?.. Річ нечувана!

ОРЕСТ

А все ж... У цьому, сестро, порятунок наш.

ІФІГЕНІЯ

Не зважусь... Та завзяття твоє схвалюю.

ОРЕСТ

1000] А в цьому храмі ти б могла сховать мене?

ІФІГЕНІЯ

Щоб, темряви діждавшись, ми втекли відсіль?

ОРЕСТ

Крадій жде ночі, а світанку - праведник.

ІФІГЕНІЯ

Сторожа в храмі... Нам не обмануть її.

ОРЕСТ

О горе! Ми пропали! Що ж робити нам?..

ІФІГЕНІЯ

Не зневіряйся, брате: свіжа думка є.

ОРЕСТ

Яка ж? Зі мною можеш поділитися?

ІФІГЕНІЯ

З біди твоєї хитро скористаюся.

ОРЕСТ

Жінки - майстрині на всілякі хитрощі.

ІФІГЕНІЯ

Скажу: прийшов аргосець, вбивця матері...

ОРЕСТ

1010] Гаразд. Але яка ж то втіха з бід моїх? [372]

ІФІГЕНІЯ

І що мені для жертви не годишся ти.

ОРЕСТ

Чому ж то раптом? Хоч уже догадуюсь.

ІФІГЕНІЯ

Бо ти нечистий. Спершу слід очистити...

ОРЕСТ

Хіба ж то допоможе образ викрасти?..

ІФІГЕНІЯ

Мовляв, очищу жертву у воді морській.

ОРЕСТ

А статуя ж у храмі...

ІФІГЕНІЯ

І її, скажу,

Від доторку убивці слід омити там...

ОРЕСТ

А де?.. На побережжі, у затоці тій?

ІФІГЕНІЯ

Звичайно ж, де судно твоє на прив'язі.

ОРЕСТ

1020] Сама нестимеш образ, а чи інший хтось?

ІФІГЕНІЯ

її торкатись лиш мені дозволено.

ОРЕСТ

А що ж Пілад наш у той час робитиме?

ІФІГЕНІЯ

Він теж нечистий: руку ж подавав тобі.

ОРЕСТ

Робитимеш це потай від володаря?

ІФІГЕНІЯ

Не вдасться потай. Мушу переконувать.

ОРЕСТ

Ну, що ж. Судно готове, лиш у весла вдар.

ІФІГЕНІЯ

Доводь же справу до кінця щасливого! [373]

ОРЕСТ

(вказуючи на хор)

І ще одне: подбай-но, щоб котра з-між них

Не продала нас. Підбери слова, що йдуть

1030] До серця; жінка вміє співчуття знайти.

Все інше, сестро, якось уладнається.

ІФІГЕНІЯ

На вас дивлюсь в надії, дорогі мої!

Від вас залежить - буду я щасливою

Чи пропаду тут, усього позбавлена:

Вітчизни, брата і сестри коханої...

Скажу спочатку: ми, жіноцтво, мусимо

Сприяти одна одній, пильно дбаючи

Про всі ті справи, що жінок стосуються.

Не зрадьте ж таємниці, поможіть відсіль

1040] Втекти! Мовчанка - чимале достоїнство.

Одна в нас трьох, найближчих, доля, бачите:

Втекти в Елладу або тут загинути.

Врятуюся - то й вас я поверну колись

Додому. І тебе, й тебе благаю я,

Подаючи правицю, доторкаючись

Обличчя, до колін вам припадаючи,

Молю вас діточками, батьком, матір'ю,

Усім, що найдорожче!.. Ну, то згодні ви,

Чи ні?.. Якщо од мене всі відвернетесь -

1050] Кінець мені, та й нещасливцю-братові!..

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ти не хвилюйся, наша повелителько,

Подбай про свій рятунок. Що тут чули ми,

Про те - ні слова, Зевсом присягаємось.

ІФІГЕНІЯ

За доброту - спасибі. Хай ведеться вам!

(Орестові й Пілиду).

А ви - в святиню! Бо сюди за мить якусь

Володар цього краю прийде - глянути,

Чи вже вівтар полито кров'ю вашою.

(Орест і Пілад входять у храм).

Владарко! Ще в Авліді від жахливого

Ножа в правиці батька ти спасла мене;

1060] Врятуй і тут ще - і мене, й супутників,

Хай в слові Феба люди не зневіряться!

Покинь цей край суворий: не для тебе він -

В Афінах благодатних - ось де б личило

Тобі, преславна діво, поселитися...

(Входить у храм). [374]

СТАСИМ ДРУГИЙ

ХОР

Строфа І

Пташко - ти, що край скель морських,

Де, біліючи, хвиля б'є,

Піснею сиплеш сумною!

Знає обізнаний, що то за сум:

Скиглиш за мужем день при дневі.

1070] Так от і я свій журливий сную

Спів - алкіона безкрила:

Тужу тут без еллінських свят,

Тужу тут без Діви, котра

До породіллі спішить на поміч, -

Без Артеміди, що славну свою

Має оселю в підніжжі Кінфу,

Де лапастої пальми тінь,

Де розлоге лавра гілля,

Де оливи священної зелень срібляста,

1080] Милий схов для роділлі - Лето

Над озера плесом округлим,

Де найчистішим співом лунким

Лебідь музам слугує.

Антистрофа І

Скільки, скільки-то сліз гірких

З лиць у мене струмочками

Збігло, коли повалились

Батьківські мури і я на судно,

Гнана, зійшла між списи та весла!..

Продана дорого, я аж на цю

1090] Варварську землю ступила,

Й відтоді цій діві сумній,

Агамемнона доньці служу -

Жриці богині, що ланей вбиває,

Та не овечу ллємо ми їм кров...

Заздрю я тим, що нещасні зроду:

Хто в нещасті родився, зріс,

Той не чує страшної ваги,

Що на ньому тяжить із самого дитинства.

Кого ж доля все пестила,

1200] Для того страшна переміна,

Бо після щастя - горя зазнать,

Ой, як важко людині!..

Строфа II

Скоро спінять темну хвилю

П'ятдесят аргоських весел - [375]

Ти по морю судном майнеш.

Пан, охоронець гір, заграє

В дудку, склеєну воском

Розгонисто - в лад веслярам.

Феб, задзвенівши на лірі своїй

1210] Семиструнній, до світлих Афін

Супровідником буде тобі.

В сплесках весел рухливих

Ти віддалишся од мене:

Парус, метнувшись, мов птаха, Над провою,

Ген відсіля пожене

Корабель бистрохідний.

Антистрофа II

От мені б на шлях той злинуть

Ген, де сонце кружля вогненне!..

Звідти, вгледівши отчий дім,

1120] Нетерпеливі, бистрі в леті

Я вспокоїла б крила.

Вплелася б у барвний танок -

Як на весіллі гучнім колись,

Діва між дів, у танці пливла

Перед ненькою... Кроком легким,

Блиском вроди своєї

В подруг я заздрість будила:

Шати квітчасті й волосся, що хвилями

Пишно по плечах спадало, мене

1130] В тінь м'яку сповивали.

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

Входить Ф о а н т; на порозі храму із статуєю в руках появляється Іфігенія

ФОАНТ

(не помічаючи жриці)

А де ж тут, щось не бачу, жінка-еллінка,

Що храм цей доглядає? Чи палають вже

Тіла чужинців на вогні жертовному?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Та ось вона, владарю... запитай її.

ФОАНТ

Ти що?.. З підніжжя рушити наважилась

Богині образ, донько Агамемнона?..

ІФІГЕНІЯ

Владарю, перед входом зупини свій крок! [376]

ФОАНТ

Щось трапилось у храмі, Іфігеніє?

ІФІГЕНІЯ

Стули вуста! Святиня - не для слів лихих.

ФОАНТ

1140] Про що ти?.. Говори-но зрозуміліше!..

ІФІГЕНІЯ

Нечистих ви для жертви привели людей.

ФОАНТ

А що це: певність чи лише припущення?

ІФІГЕНІЯ

Од них сама богиня відвернулася.

ФОАНТ

Сама? Чи, може, у ту мить земля стряслась?

ІФІГЕНІЯ

Сама. До того ж вічі їй зімкнулися.

ФОАНТ

Все через те, що жертви заплямовані?..

ІФІГЕНІЯ

Будь певен. Що вчинили - будь-кого жахне.

ФОАНТ

Людину нашу вбили - там, на березі?

ІФІГЕНІЯ

Еге ж, убили, та не тут, у себе ще...

ФОАНТ

1150] Кого ж то? Бач, цікавість узяла мене.

ІФІГЕНІЯ

Мечем у груди неньці спільно вдарили.

ФОАНТ

О Фебе! Й варвар, певно, б не наважився!

ІФІГЕНІЯ

Уся Еллада прокляла, прогнала їх.

ФОАНТ

Тому й виносиш із святині статую? [377]

ІФІГЕНІЯ

З оскверненого храму - на ефір ясний.

ФОАНТ

А як про їхній злочин ти довідалась?

ІФІГЕНІЯ

їх випитала, гнів богині бачачи.

ФОАНТ

Пізнати вихованку хитрих еллінів!..

ІФІГЕНІЯ

Ще й звабою хотіли задобрить мене.

ФОАНТ

1160] Приємною для тебе вістю з Аргосу?

ІФІГЕНІЯ

Єдиний брат мій, кажуть, у добрі живе.

ФОАНТ

Гадають, вістці рада, порятуєш їх...

ІФІГЕНІЯ

Живе ще батько й гараздує начебто.

ФОАНТ

Ти ж вірною богині залишилася?

ІФІГЕНІЯ

Ненавиджу Елладу - мою кривдницю!

ФОАНТ

Так що робить нам із двома чужинцями?

ІФІГЕНІЯ

Закон і звичай давній поважати слід.

ФОАНТ

То в чім затримка? Маєш воду... меч он є...

ІФІГЕНІЯ

Омити кров з них мушу, як обряд велить.

ФОАНТ

1170] Омиєш у джерельній чи в морській воді?

ІФІГЕНІЯ

Омити скверну здатна лиш морська вода. [378]

ФОАНТ

Прислужишся богині, їх очистивши.

ІФІГЕНІЯ

Сповню тим самим краще свій обов'язок.

ФОАНТ

Та й легко: хвиля побіч храму хлюпає.

ІФІГЕНІЯ

Е, ні! Обряд складніший... незатишно тут.

ФОАНТ

Веди їх, значить, далі й від моїх очей.

ІФІГЕНІЯ

Омити в хвилі мушу також статую.

ФОАНТ

Дихнули на пречисту вбивці матері?

ІФІГЕНІЯ

Інакше б із підніжжя не зняла її.

ФОАНТ

1180] Твоя побожна пильність гідна подиву;

Тобою люд весь недарма захоплений.

ІФІГЕНІЯ

Знаєш, що мені потрібно?

ФОАНТ

Поясни, то знатиму.

ІФІГЕНІЯ

Слід чужинців пов'язати.

ФОАНТ

Та куди ж то їм тікать?

ІФІГЕНІЯ

Вірить еллінам не можна.

ФОАНТ

(охоронцям)

Гей, за путами ідіть!

ІФІГЕНІЯ

Хай ведуть сюди прибульців. [379]

ФОАНТ

Ну, а як же? Певна річ.

ІФІГЕНІЯ

Хай їм голови покриють.

ФОАНТ

Бо ще й сонце осквернять.

ІФІГЕНІЯ

Дай мені ще охоронців.

ФОАНТ

Ну, звичайно. Ось вони.

ІФІГЕНІЯ

Посланця пошли до міста...

ФОАНТ

Що ж він мав би сповістить?

ІФІГЕНІЯ

Щоб усі лишались дома...

ФОАНТ

Осквернитися могли б?..

ІФІГЕНІЯ

1190] Саме так. Бо це - зараза.

ФОАНТ

(слузі)

Йди, і всім оголоси.

ІФІГЕНІЯ

Щоб ніхто й не глянув зблизька...

ФОАНТ

Як про місто дбаєш ти!

ІФІГЕНІЯ

І про друзів найдорожчих...

ФОАНТ

Це мене стосується?

ІФІГЕНІЯ

Ти лишайся біля храму.

ФОАНТ

Що робити тут мені? [380]

ІФІГЕНІЯ

Храм очистиш смолоскипом.

ФОАНТ

Щоб у чистий ти ввійшла?

ІФІГЕН ІЯ

Як лише чужинці вийдуть...

ФОАНТ

Що мені робити слід?

ІФІГЕНІЯ

Заслонить полою вічі.

ФОАНТ

Щоб і сам не осквернивсь?

ІФІГЕНІЯ

А затримаюсь там довше...

ФОАНТ

Скільки ждати повелиш?

ІФІГЕНІЯ

Не хвилюйся.

ФОАНТ

Розумію. Поспіх тут пошкодив би.

ІФІГЕНІЯ

Лиш би все на добре вийшло, як гадаю!..

ФОАНТ

Хай щастить!

ІФІГЕНІЯ

1200] Але ось ведуть чужинців і прикраси он несуть

Для богині, ось ягнята, щоб омити кров'ю кров,

Ось палають смолоскипи - все готове, щоб могла

Я очистити пришельців і богиню в той же час.

Од обряду - якнайдалі відійти я всім велю:

Й тим, хто чистими руками прислуговує богам,

Як і тим, хто йде до шлюбу, й тим,

що в тяжі, - відсіля

Утікайте, щоб на себе не накликати біди!

Доню Зевса і Латони, діво владна! Хай-но з них

Я відмию кров належно, - буде чистий в тебе храм,

1210] Буду я щаслива знову. Інше - знатимуть самі,

Хоч мовчу, боги небесні й ти, володарко лісів. [381]

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

Строфа І

Що за чудо - син Лето,

Зроджений на врожайних

Світлих долах делійських! -

Красень злотоволосий,

Вмілий на лірі гравець, а ще й луком

Тішиться влучним. Од скель прибережних,

Залишивши ті славні місця,

Де вдатний син народивсь,

1220] Ген на парнаські верхи

Із дитям подалася Лето -

Де джерела, де все довкіл

Гучно Вакха вславляє.

Де, лисніючи темною спиною, змій,

Приховавшись під лавра густим гіллям, -

Надр огидне поріддя, -

Віщування підземного місце беріг.

Ти його, забавляючись ще на руках

Материнських, убив, о Фсбе,

1230] І пророчню божественну там посів -

Золотий ясновидця триніжок -

Правди чистої престол -

І відтоді ти з місця того

Смертним почав майбуття прорікать.

А твій храм - де землі серединне

Місце - біля джерел кастальських.

Антистрофа І

Та, як тільки син Лето

Доньку Землі - Феміду

Вигнав з пророчого місця,

1240] Тут же Земля породила

Юрми нічних сновидів, що вмирущим,

Поки в печері, в пітьмі вони спали,

Роз'ясняли недавнє і тс.

Що було, що буде колись.

Так-то за доню свою

Одімстилася мати - Земля:

Відняла в Аполлона гучну

Славу бога-пророка.

Та прудкою стопою подавсь на Олімп

1250] Наш володар і Зевсів престол охопив -

Ще ж дитина - руками:

«Із піфійського храму, - благав, - прожени

Гнів Землі й сновидінь безголосих юрбу!» [382]

Засміявсь той: таке хлоп'я ще,

А яких пишнозлотих осель запраг!..

Та погодивсь, волоссям стряхнувши.

Геть розвіяв сни нічні;

Підірвавши довіру до них,

Фебові славу колишню вернув:

1260] Хто запитує - відповідь певну

В завжди людному храмі чує.

ЕКСОД

Входить вісник.

ВІСНИК

Гей, хто тут біля храму? Гей, прислужники!

А де Фоант, володар?.. Чи пішов куди...

Постукайте-но в двері добре замкнені,

Хай швидше вийде звідти повелитель наш!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

А втрутитися можна?.. Що там сталося?..

ВІСНИК

Втекли ті два пришельці: хитрим підступом

їм посприяла донька Агамемнона.

Чкурнули нам з-під носа, та ще й статую

1270] Вдалось їм захопити - на судно взяли.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Повірити в те годі!.. А володар наш,

За ким шукаєш, вийшов. Тут нема його.

ВІСНИК

А де він?.. Таж потрібно повідомити...

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Не знаємо... Розшукуй, де б він бути міг.

А знайдеш - так одразу сповісти про все.

ВІСНИК

Зрадливе ж те жіноцтво! От і ви, либонь,

Із тими втікачами заодно були.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ти збожеволів?.. Що нам до чужинців тих?

Біжи-но чимскоріше владаря шукать!

ВІСНИК

1280] Насамперед хай скаже хтось із певністю:

Чи тут володар, чи таки пішов кудись?.. [383]

(постукавши дверним молотком)

Гей, відчиніть ви - хто там? - усередині!

Й правителя звідомте, що давно його

Я жду, пригнутий тягарем новин лихих.

З храму виходить Фоант.

ФОАНТ

Агій, а хто це біля храму крик підняв,

І так, що аж луна йде, в двері гримас?

ВІСНИК

(вказуючи на хор)

Он ті, збрехавши, що тебе немає тут,

Мене вже відсилали, а ти ж є таки...

ФОАНТ

Яку з брехні тієї мали б вигоду?

ВІСНИК

1290] Про це пізніше. Справа с нагальніша -

Ти лиш послухай: жриця, Іфігенія,

З чужинцями недавно попливла звідсіль,

Ще й статую богині на судно своє

Взяла; обряд же - тільки для обману був.

ФОАНТ

Невже? Чого ж так раптом захотілось їй?

ВІСНИК

Ореста врятувати... Отепер дивуйсь!..

ФОАНТ

Ти що?.. Про сина Тіндаріди мова йде?

ВІСНИК

Авжеж. Богині мав служити жертвою.

ФОАНТ

Ну й диво! Ну й же чудо! Як там ще назву?

ВІСНИК

1300] Не трать намарне часу! Краще вислухай -

І поміркуй гарненько, як чужинців тих

Ти б міг догнати й знов сюди доставити.

ФОАНТ

Кажи. Ти добре радиш: неблизька їх жде

Дорога - мого списа не уникнуть їм!..

ВІСНИК

Як тільки прибули ми всі до берега,

Де корабель Ореста був прихований, [384]

Кивнувши, жриця мовчки зупинила нас,

Кому велів ти стерегти чужинців двох, -

Вдавала, що вогонь для таємничого

1310] Обряду очисного розвести спішить.

Сама ж, узявши пута, далі вслід ішла

За юнаками. Це нас насторожило,

Перечити ж ми, слуги, не наважились.

Тоді, аби здалося, що обряд почавсь,

Вона заголосила, мовби кров з убивць

Розпочала змивати заклинаннями.

Сиділи ми довгенько. Врешті страх закравсь:

Ану чужинці, з волі скориставшися,

Втечуть, убивши жрицю? Та не менший страх

1320] Затримував - уздріти заборонене...

І все ж ми незабаром на однім зійшлись:

Піти й поглянуть, хоч і не дозволено.

Ось там судно ми еллінське побачили,

Що вже змахнуло, мов до лету, веслами:

Вже п'ятдесят нагнулось веслярів міцних

На лавах... Біля носа корабельного

Два юнаки стояли, з пут увільнені.

Хто гаком, що с сили, в ніс судна впиравсь,

Хто якорем зайнявся, хто -канатами,

1330] Хто плетену драбинку втікачам спускав

На воду. Що й казати - не барилися.

Збагнувши їхню хитрість, ми й собі взялись

За діло: хто до жриці тут же кинувся,

Хто за канат вчепився, хто кермом судна

Хотів заволодіти - двома веслами.

Й словами їх картали: «Як же смісте

І жрицю викрадати в нас, і статую?,.

Ти хто такий і звідки?» Ну, а той на те:

«Орест я, аби знав ти, рідний брат її,

1340] Мій батько - Агамемнон; я сестру свою

Додому повертаю - з дому вирвану».

Та ми не відпускали - намагалися

її до тебе привести, володарю...

Моє обличчя, бачиш, у синцях усе:

В руках, ти знаєш, не було ні в них мечів,

Ні в нас - лишалось кулаки пустити в хід,

А ті - й ногами навчені орудувать:

То в бік, а то під груди діставалось нам.

Утому щораз більшу відчуваючи,

1350] Хитаючись, мов п'яні, від побоїв тих,

На горб ми відступали; в того з лоба кров

Спливала, в інших - очі попідбивані...

На пагорбі змагатись нам зручніш було -

Згори могли ми хоч камінням кидати.

Але недовго: з прови корабельної

В нас цілились раз по раз їхні лучники. [385]

Набігла хвиля - корабель, гойднувшися,

До берега наблизивсь. Підхопив Орест

Сестру (боялась хвилі) на плече своє,

1360] Ступив у море, вибіг з нею східцями -

І стала на помості гарно тесанім

Вона, а побіч •- доньки Зевса статуя,

Дар неба. Тут же голос із судна почувсь:

«Гей, елліни, за весла! Хай запіниться

За нами хвиля! Недарма верстали ми

Евксінське море й поміж Сімплегадами

Пливли: чого жадали - домоглись того!»

Водно гукнувши «Гей-я!», дружно вдарили

Веслом у море. Корабель, хоч плив, але

1370] 3 затоки не виходив: хвиля знов туди ж

Його все завертала, супротивний-бо

Піднявся вітер - паруси наповнював

І гнав до побережжя. Веслярі щосил

Гребли, але намарно: знову й знову їх

Відносило... Тут донька Агамемнона,

Піднявшись, проказала: «Поможи мені,

Латони дочко, з цього краю дикого

Втекти додому! Не гнівись, що викрала

Твій образ... Свого брата щиро люблячи,

1380] Подумай і про мене: є ж і в мене брат!»

І веслярі всі, дружно відгукнувшися,

По хвилі знову строго в лад ударили -

Мигтіли руки, до плеча оголені...

Судно ж не відпливало - на каміння йшло.

З нас дехто вбіг у море, дехто пробував,

Петлю метнувши, корабель затримати.

А я - бігцем до тебе, щоб дізнався ти

Про всі події з перших уст, володарю.

Іди ж, узявши пута, петлі, зашморги...

1390] Не вгомониться море - стежки жодної

Для порятунку втікачі не матимуть.

Велитель моря, Посейдон, піклуючись

Пергамом, Пелопідам не сприятиме -

Тобі й твоєму люду нині в руки дасть

Атрідового сина і сестру його,

Що зрадила богиню... Бач, забула вже,

Хто з-під ножа в Авліді врятував її!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Нещасна!.. Разом з братом, Іфігеніє,

Загинеш, у неволю знов потрапивши!..

ФОАНТ

1400] Гей ви, країни варварської жителі!

Гнуздайте коней та скачіть до берега, [386]

Де хвилею судно прибило еллінське,

І з поміччю богині захопіть мені

Зухвальців!.. Інші - поспішіть човни спустить

На воду бистрохідні, щоб і морем ми,

І побережжям у погоню рушивши,

Спіймали їх, а потім - чи пожбуримо

Із скелі, чи на палю зіб'ємо стрімку.

Ти й ви, хто тут сприяв їм, не уникнете,

1410] Жінки підступні, кари! Не тепер лишень -

Нагальніше наразі діло жде мене,

Й за нього невідкладно мушу взятися!

Появляється А ф і н а .

АФІН А

За ким, Фоанте владний, у погоню ти

Пустивсь? Мене, Афіну, спершу вислухай!

Покинь той намір і не скликуй воїнів:

Орест, послушний віщуванням Локсія,

Сюди причалив, од богинь розлючених

Тікаючи, щоб в Аргос повернуть сестру,

А в край мій - Артеміди світлу статую,

1420] Що мукам його врешті й покладе межу.

До тебе я звертаюсь. Вітром стриманий

Орест, кого ти вбити наготовився,

Вже рушив: спину моря, вчувши голос мій,

Володар вод розгладив - любо глянути...

А ти, Оресте, згідно повелінь моїх -

Богині голос чуєш ти й на віддалі -

Вези сестру й чудесну Діви статую.

А як прибудеш до Афін божественних -

Є місце там, де крайні межі Аттіки,

1430] Прилегле до узгір'я Карістійського,

Священне, - Гали у народі назване.

Там храм збудуєш, помістиш там статую

На згадку про Тавріду, про труди твої -

Як по Елладі ти блукав, жахаючись

Еріній. Після того й Артеміду там,

Таврополу, довічно шануватимуть.

А що не ти впав Артеміді жертвою -

Впровадь ще звичай: як її вславлятимуть,

Хай жрець черкне по шиї із мужів комусь,

1440] Щоб на вівтар богині крівця крапнула.

А ти край скель Бравронських, Іфігеніє,

Богині тій при храмі слугуватимеш;

Там і в могилу ляжеш. Покладатимуть

Тобі дарунки - шати гарно виткані

Жінок, які в стражданнях із життя пішли,

Під час пологів.

(Фоанту. Вказуючи на хор). [387]

Щодо, еллінок -

Велю, щоб на вітчизну відіслав ти їх,

На їхню душу співчутливу зваживши...

Тобі ж я знов, Оресте, порятунок шлю,

1450] Як і тоді ще - на горбі Аресовім;

І хай надалі рівний поділ жеребів

Засуджених до смерті виправдовує.

Вези ж додому, сину Агамемнона,

Сестрицю. Ти, Фоанте, про свій гнів забудь.

ФОАНТ

Хіба що божевільний, о володарко

Афіно, сперечався б із безсмертними!

Ні на Ореста, ані на сестру його

За статую, за втечу не гнівитимусь:

Чи личило б людині проти бога йти?

1460] Нехай в твій край рушають і щасливо там

Богині образ упровадять в храм новий.

В Елладу благодатну й тих жінок усіх

Відправлю, як жадаєш, а націлені

Списи гостроконечні й весла підняті

Тобі в усім послушний опустить велю.

АФІНА

Похвально. Долі не лише вмирущий люд -

Боги коряться. Сина Агамемнона,

Вітри, в мій край провадьте! Буду з вами я

Сестри моєї образ супроводити.

(Зникає).

Фоант відходить.

ХОР

(покидаючи орхестру)

1470] Вирушайте щасливо й радійте всі

Від душі порятунку своєму!

О Палладо Афіно, шанована й тут,

На землі, і на небі, серед богів,

Твою волю сповнить ми готові.

Як неждано, як солодко слово твоє

Торкнулось нашого слуху!

Перемого священна, й мене супроводь

На стежині життя,

Не скупись на вінець і для мене!

ПРИМІТКИ

2. Піса - місто в Еліді (північно-західний Пелопоннес). Еномая донька - Гіпподамія.

16. Калхант - син Нестора, легендарний віщун, учасник походу греків на Трою.

20. Світлоносна - Артеміда, що вшановувалася також як богиня місяця.

30. Таврійський край - Крим.

33. ...звідси - й те ім'я його... - грецьке слово іпоо$ означає «швидкий». 59. Строфій - батько Пілада, володар Фокіди; в нього виховувався Орест. 124. Островів двох... - тобто Сімплегад (див. прим, до «Медеї», р. 2). 177. Пеан - хвалебна пісня-молитва на честь Аполлона, Артеміди чи інших богів.

185-188. ...рисаків- звернув... Геліос. - Див. прим, до «Електри», р. 697-

191. ...кара... на... Танталідів... - Над нащадками цього роду тяжіла кара за пролиту кров: Тантал, син Зевса й німфи Плуто, фрігійський володар, щоб переконатися, чи боги справді всезнаючі, подав їм на гостині м'ясо свого вбитого сина Пелопа. Боги оживили Пелопа; саме про нього тут мова: щоб одружитися з Гіпподамією, він повинен був перемогти в змаганні на колісниці її батька Еномая. Зробив він це підступом, намовивши Еномаєвого візника замінити металеву чеку в колісниці свого господаря на воскову, через що Еномай загинув.

201. Доня Леди - Клітемнестра.

208. Син богині - Ахілл.

210. Гра слів побудована на первісній старогрецькій назві Чорного моря - Понтос Аксейнос, тобто негостинне море; так греки, очевидно, сприймали подібне за звучанням давньоіранське слово, що означає темно-синій, чорний. Згодом цю назву замінили на протилежну за значенням: Понтос Евксейнос - евксінське, тобто гостинне море.

[445]

261-264. Левкотея, Палемон (див. прим, до «Медеї», р- 1284), Нерей, Діоскури (див. прим, до «Електри», р. 742) - морські божества.

285. Ерінії - богині помсти; за «Іліадою», живуть в Аїді. Зображувалися старими, сивими жінками, з вогненним поглядом та зміями у волоссі; вони то гавкають і виють, мов собаки, то ревуть, як бики.

359. Пелея син - Ахілл.

376-377. ...Тантал... не пригощав... - див. прим, до р. 191.

385. Іо - дочка володаря Аргосу Інаха, жриця Гери, коханка Зевса; ревнива Гера замінила її в корову, напустивши на неї овода, що гнав утікачку по різних краях. Звідси назва Боспору Кімерійського («боспор» - «коров'яча переправа»).

415. Побережжя Фінея - тобто чорноморське побережжя Фракії, де в місті Салмідесі володарем був легендарний Фіней.

416. Амфітріта - морська богиня, одна з п'ятдесяти дочок Нерея, дружина Посейдона.

424. Білих скель... сягти... - Йдеться про острів Білий (нині Фідонісі) в гирлі Дунаю. За переказом, морська богиня Фетіда перенесла на цей острів свого сина Ахілла після його смерті.

523. Хвала тобі, богине! - Саме віщун Калхант велів принести Іфігенію в жертву. Лаерта син - Одіссей.

672. ...на скіпетр зазіхнувши... - Коли б загинув Орест, Пілада як мужа Електри могли б запідозрити в намірі заволодіти престолом аргоських володарів.

795. Навплія - портове місто в Арголідській затоці.

921. Суд священний - Ареопаг, найвищий суд в Афінах; за переказом, Посейдон судив тут Ареса, який вбив його сина Галіротія за спробу оволодіти Алкіппою (дочка Ареса).

935-936. ...повним келихом... шанувати... - Мова йде про свято «Кухлів», що припадало на другий день Антестерій (свята квітів), яке обходили в кінці лютого на честь Діоніса. Учасники свята змагались, хто швидше осушить свій кухоль вина. Це свято відрізнялося від інших тим, що на ньому не було наповненої вином спільної глиняної діжки (кратера) - звичай, що пов'язувався з Орестом, який, за переказом, прибув колись до Афін саме в день свят. Боячись допустити оскверненого кров'ю матері до спільного кратера і водночас не бажаючи образити гостя, афіняни стали пити окремо й мовчки, кожен із свого кухля.

989. Локсій - дослівно «звивистий», тобто заплутаний у своїх віщуваннях (епітет Алоллона).

1071. Алкіона - зимородок, що в нього перевтілилася дружина трахінського володаря Кеїка.

1076. Кінф - гора на острові Делос, де Лето (Латона) народила Аполлона й Артеміду.

1235-1236. ...землі серединне Місце... - див. прим, до «Медеї», р. 668.

1430. Узгір'я Карістійське - гірський хребет на півдні острова Евбея; поселення Гали було на протилежному, аттічному, березі.

1435-1436. Артеміда Тавропола - тобто (в перекладі з гр.) «та, що блукає серед таврів».

1441. ...край скель Бравронських... - Браврон - місцевість в Аттіці з храмом Артеміди»

© Aerius, 2003

Вакханки

Переклад А.Содомори

© Евріпід

© А.Содомора, 1993

Джерело: Евріпід. Трагедії. К.: Основи, 1993. 448 с. С.:389-434.

OCR & Spellcheck: Aerius (ae-lib.org.ua) 2003

ДІЙОВІ ОСОБИ

ДІОНІС

ХОР ЛІДІЙСЬКИХ ВАКХАНОК

ТІРЕСІЙ

КАДМ

ПЕНТЕЙ

СЛУГА ПЕНТЕЯ

ВІСНИК

ДРУГИЙ ВІСНИК

АГАВА

Дія відбувається у Фівах перед палацом Кадма.

ПРОЛОГ

ДІОНІС

У Фіви я, Діоніс, Громовержця син,

Прибув, кого Семела, доня Кадмова,

Зродила при разючім сяйві блискавки.

Ото в людській подобі я стою тепер,

Де б'є джерельна Дірка, де Ісмен пливе.

Ось ненька, що поникла під огнем тонким...

Могила біля замку... Дому залишки

Димлять: живе ще там вогонь божественний -

На мою матір непогасний Гери гнів.

10] Я вдячний Кадму: не лишив він доступу

До храму доньки; я ж іще лозу витку

Сюди спровадив - он який тут затінок.

Із Лідії, де в надрах сяє золото,

Із Фрігії, крізь ниви спечні Персії,

Через міста бактрійські, через Мідію

Морозну та щасливий аравійський край,

І весь азійський, де солона хвиля б'є

Об берег, де впереміж варвар з елліном

Міста займають людні, горді вежами, -

20] Спочатку в це прийшов я місто еллінів,

Свої обряди й танці запровадивши

В азійських землях, аби явним богом буть.

Я першими вас, Фіви, до пісень гучних

Закликав, давши одяг - шкуру оленя,

І тирс плющем обвитий вам у руку вклав.

Бо материні сестри - годі й вірити! -

Не визнавали, що я Зевса рідний син:

Мовляв, Семела, з кимсь повеселившися,

Свій блуд рішила приписати Зевсові,

30] Що це, мов, Кадм надумав, а Семелу Зевс

Убив за те, що в блуд свій і його втягла.

Тож, гострим божевіллям їх затьмаривши,

З осель я вигнав: серед гір живуть вони,

Нестямні, й носять одяг, гідний свят моїх.

А з ними й інших всіх жінок без винятку, [391]

Перейнятих тим шалом, я в ліси прогнав,

Де просто неба серед скель, "під соснами

Впереміш Кадма доньки і вони сидять.

Це місто хоч-не-хоч, а має звідати,

40] Що значить моїх таїнств одцуратися;

За матір заступлюся - нею зроджений

Для Зевса - я, хто богом об'явив себе.

А нині Кадм і владу, й свої почесті

Оддав Пентею, доччиному синові.

Завзявсь на мене, бога: узливань мені

Він не дарує, в молитвах не згадує.

Але йому й фіванцям доведу-таки,

Що бог я справді. Й далі, діло впоравши,

Подамся, щоб і в інших світу закутках

50] Явитись людям. Та коли б, розгнівані,

Схотіли Фіви збройно завернуть із гір

Вакханок, - сам очолю буйних жон юрму.

Тому-то і змінив я нині вигляд свій:

З безсмертного вмирущим чоловіком став.

А ви, що Тмол, щит Лідії, покинули,

Супутниці невтомні, що з країв чужих

За мною поспішили, доброзичливі, -

Фракійські барабани - Реї-матері

І мій дарунок - піднімайте високо

60] 1, ставши при палаці, де Пентей живе,

Вдаряйте гулко, місто Кадма скликуйте,

А я майну на Кітерон свій поки що,

Де закружляю в танцях із вакханками.

ПАРОД

На сцену входить хор лідійських вакханок.

ХОР

Із азійського краю

Мчу, священний Тмол лишивши:

Служу богові грімкому -

Мила втома, нетрудний труд -

Вакха, бога, закликати!

Хто там вийшов? Хто там вийшов

70] На дорогу? Хто ще дома?

Занімій всяк! Одступися! -

Гучно, лунко, як годиться,

Час Діоніса вславляти!

Строфа І

Щасен, хто щиросердно

Повнить обряд священний, [392]

Хто без огріху живе

Й серце втішити спішить

Серед гір, очисними

Зазиваннями Вакха.

80] Хто за звичаєм Кібеллі

Служить - матері великій,

Хто, плющем чоло вповивши,

Потрясає списом-тирсом

І Діонісу слугує.

Гей, вакханки! Гей, вакханки!

З гір фракійських - нум додому

Вакха-бога, парость божу,

Одпровадьмо на просторі

Площі й вулиці Еллади,

90] Бога нашого грімкого!

Антистрофа І

Біль тамуючи, в лоні

Плід вигрівала мати,

Аж огнем ударив Зевс -

Тут же й випало дитя;

Мати - в струмі вогненнім

Дні свої закінчила.

Зевс дитя взяв недогріте

Й став носити - замість неньки:

У стегно вклав, золотою

100] Ношу пряжкою скріпивши, -

Приховав од ока Гери.

В строк належний з того сховку

Вийшов бог наш рогоносний.

Зевс вінком із змій блискучих

Сина втішив. З того часу

Й тирсоносні буйні жони

В свої коси змій вплітають.

Строфа II

Рідне гніздо Семели -

Фіви - плющем вінчайтесь,

110] Поприбирайтесь рясно

Тирсом червоноплідним!

Ще й, за звичаєм Вакха, -

Вітками сосни й дуба.

На небріді плямистій довкіл

Хай сріблястого руна ряхтять торочки!

З буйним тирсом виступайте святобливо -

Всю країну вмить підхопить вихор-танець,

Хай лише Бромій перед поведе

Горами, дебрями: юрми жінок [393]

120] Товпляться, ждуть його.

Од верстатів, од веретен

Геть їх прогнав Діоніс.

Антистрофа II

Рідний куретів краю,

Кріте, колиско Зсвса! -

Слуги Кібели з потрійним

Гребенем на шоломі

Там на обруч напнуту"

Шкуру знайшли в печері -

Й загримів, повен Вакха, тимпан;

130] Переливами флейта фрігійська вплелась.

Цей тимпан до рук богині, Реї, склали,

Й супроводив він менад лункоголосих.

Буйні сатири його прийняли

Потім од Реї - і в той барабан

Раз у три роки - в дні

Найдорожчих для Вакха свят,

Гулко били до танцю.

ЕПОД

О, як мило, бува, серед гір

Після стрімливого бігу

140] На землю впасти й священною

Вкритись оленя шкурою.

Спраглій і м'яса сирого, й паркої ще

Крові козляти - між скелями Фрігії!..

Веде мене Бромія заклик: «Евое!»

Грає земля молоком, і вином, і бджолиним нектаром,

Сіється цінних пахощів дим.

Буйно рине Вакх,

Тирс піднявши вогненний.

Рине й закликом-співом

150] Ген веде ошалілих -

Через гори, яруги,

Лиш в'юнким його волоссям вітер має.

Окликає всіх раз по раз на бігу:

Гей, до мене, вакханки!

Гей, до мене, окрасо

Тмолу золотиплинного!

Гулкогримучими бубнами

Славте Діоніса, славте!

Вакху хвала - скрізь хай луна!

160] Бога звеличуйте

Співами, повними шалу фракійського!

Солодко флейта священна в дорозі вам [394]

Хай на священний лад гомонить!

Гей же, у гори! Скоками, скоками,

Наче лоша при кобилці-матері,

Ніг не жаліючи,

Мчить наосліп вакханка.

ЕПІСОДІЙ ПЕРШИЙ

Входить Тіресій .

ТІРЕСІЙ

Гей, хто дверей пильнує? Кадма викличте,

Нащадка Агенора, що прибув сюди

170] 3 Сідону й Фіви оточив твердинями,

Нехай хтось піде й скаже, що прийшов за ним

Тіресій. А причину - сам він знатиме:

Про що, старий, - із старшим я домовився.

Хай тирс бере у руку, шкуру оленя -

На плечі, а плющем він хай чоло впов'є.

КАДМ

(виходячи з палацу)

Розумного відразу ж по розумному

Впізнав я слову, друже, за порогом ще.

Ось, бачиш, я зодітий, як обряд велить,

І, скільки стане сили, слугуватиму

180] Моєму внуку по дочці - Діонісу.

То де нам танцювати? Де, притупнувши,

Стрясти волоссям сивим? Будь вождем мені,

Старий - старому: ти ж мудрець, Тіресію.

Невтомний в танці, землю тирсом битиму

Вночі й при дневі. Залюбки літа свої

З плечей я скинув.

ТІРЕСІЙ

Мов про мене сказано:

Нараз помолодівши, теж до танцю рвусь.

КАДМ

Нам до гори тієї їхать повозом?

ТІРЕСІЙ

Гадаю, бога це могло б образити.

КАДМ

190] Ну що ж, старий - старого, поведу тебе.

ТІРЕСІЙ

Сам бог у гори легко запровадить нас. [395]

КАДМ

Із Фів лишень одні ми святкуватимем?

ТІРЕСІЙ

Одні ми. Іншим, бач, забракло розуму.

КАДМ

Бери мене за руку. Годі гаятись.

ТІРЕСІЙ

Рушаймо вже пліч-о-пліч. Ось рука моя.

КАДМ

Не звик я, смертний, гордувать безсмертними.

ТІРЕСІЙ

Богам, як не мудруймо, слід коритися.

Що від батьків ми чули, що як світ старе,

Того не сколихнути, хоч яких вершин

200] у хитромудрих ми сягали б роздумах.

Можливо, дорікне хтось, що до танцю йду,

Старий, плющем обвивши сиву голову.

Чи ж бог окреслив, у якому віці хто

Повинен танцювати? Він од кожного -

І юнака, і старця - вшанування жде

Однакового. Поділ - недоречний тут.

КАДМ

Тому, що сонця ти не зриш, Тіресію, -

Подій нових для тебе стану вісником.

Пентей, хто після мене став до влади тут,

210] Син Ехіона, йде сюди, схвильований,

І не з добром, як видно. Що ж то скаже він?..

Входить Пентей.

ПЕНТЕЙ

Оце я повертаюсь - у від'їзді був -

І, чую, дивним лихом Фіви вражені:

З домів жінки зненацька повтікали нам -

Якийсь там шал вакхічний в гори тіняві

Погнав їх. Вакха танцями вшановувать -

Що то за бог, не знаю, - захотілося.

Серед їх гурту - вщерть вином наповнені

Кратери, а вакханки потай в гори мчать

220] Одна по одній, щоб тому чи іншому

Віддатись; Вакха нібито звеличують,

Насправді - Афродіта полонила їх.

Кількох уже спіймав я; під сторожею

Вони тепер, у путах, - нагасалися.

У горах скоро й інших повиловлюю: [396]

Іно, Агаву, хоч я нею зроджений

Від Ехіона, й матір Актеонову

Спіймаю, Автоною, - закую усіх,

І вмить того шаленства їм відхочеться.

230] До нас ще й ошуст, кажуть, завітав якийсь

Із Лідії мандрівний: злоті кучері

Од Пахощів та мазей аж вилискують,

В очах - іскринки темні: Афродіти чар.

Щодня, щоночі до жінок він горнеться:

До Вакхових обрядів, бачте, хилить їх.

Застукаю в цім домі бабія того -

Не буде вже, волоссям потрясаючи,

Об землю тирсом бити: скручу голову.

Він Вакха богом називати зважився,

240] Мовляв, зашитий у стегно був Зевсове,

А Зевс же і його вбив блискавицею,

А з ним і матір - наклепом розгніваний.

То чи не гідний і зневаги, й зашморгу

Цей гість наш, хто б не був він, найзухваліший?

(Помічаючи Тіресія і Кадма).

І ще он чудо бачу: в шкурі оленя -

Віщун Тіресій: з ним - мій дід по матері

Із тирсом - сміх і горе! - напідпитку йде...

Отямся! Аж мені за тебе соромно,

Старого!.. Так і будеш із плющем отим

250] На сивині та з тирсом у руці тремкій

Робити з себе дурня - Вакха славити?..

(До Тіресія).

Твоя робота!.. Фівам накидаючи

Нового бога, при жертвоприношеннях

Живитись хочеш, за птахами стежити.

Якби не вік похилий - між вакханками

Сидів би й ти у путах - за впровадження

Обрядів згубних!.. Вже як за гостиною

Жінкам дають п'янкого виногрона сік,

Там чистого обряду надаремно ждать.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Богів і Кадма, друже, не соромишся,

260] Хто покоління земнородних висіяв?..

Отак свій рід ганьбиш ти, Ехіона син?

ТІРЕСІЙ

Коли для мови трапиться розумному

Ще й добрий привід - добре говоритиме.

Язик і в тебе звинний, та й слова твої -

Як у розумних, лиш нема в них розуму.

У кого звага й влада та ще й мови дар,

Але без глузду, - громадянин кепський він. [397]

Той бог новий, що з нього насміхаєшся,

Таку в усій Елладі славу матиме,

270] Що й не сказати. Два, юначе, в світі є

Начала вищі. З них - Деметру першою

Назву; її ж Землею ще йменуємо.

Суху поживу смертним подає вона;

Семели син - вологу з грона винайшов

І людям (дар не менший) для споживку дав.

Нещасних од страждання того грона сік,

Як тільки його вип'ють, тут же звільнює;

Він сон дарує, забуття турбот важких,

Щоденних; найсолодше в ньому зцілення.

280] Богам, хоч бог він, молитовно ллють його.

Й чимало з цього смертні мають користі.

Смієшся, що дитям був Вакх у Зевсове

Стегно зашитий. В чім тут річ - пояснюю:

Лиш Зевс дитя з-під блискавиці вихопив

І на Олімп доставив, Гера стрімголов

Із неба скинуть його мала; Зевс, однак,

їй перешкодив гідним бога способом:

З ефіру довколоземного часточки

Створив подобу Вакха і в заставу дав

290] Ревнивій Гері. З часом чутка в люд пішла,

Що батько вставив сина у стегно своє.

Ось так, перекрутивши те, що в Гери Вакх

Був у заставі, люд цю байку вигадав.

А бог цей - віщий. У вакхічнім запалі,

У божевіллі скільки прозорливості!

А вже як заполонить чиєсь тіло він, -

Той сам майбутнє в шалі провіщатиме.

Наш бог і від Ареса запозичив щось:

От військо часом у рядах, озброєне,

300] Ще й списа не торкнувши, затремтить, бува.

То це на нього сам Діоніс шал нагнав.

На стрімчаку двоверхім, що над Дельфами,

Колись побачиш: як у сяйві факелів

До танцю тирсом він об землю битиме -

На всю Елладу славний. Тож повір мені,

Пентею: влада ще не все вирішує.

Не стій же на своєму, не заводь себе

В оману! Краще бога у свій край прийми,

Вшануй приносом, веселись, увінчаний.

310] Щодо жінок. До блуду не Діоніс їх

Схиляє. Це природа в кожнім випадку

Жінкам дає пораду, як поводитись.

Так ось: котра цнотлива, та блудницею

Не стане й під час свята найгучнішого.

Ти радий - чи не правда? - як ім'я твоє

Всі люди славлять, дім твій облягаючи.

І Вакхові так само милі почесті. [398]

Отож ми з Кадмом, хоч його на сміх береш,

Вінки з плюща надівши, танцюватимем -

320] Хай сивочолі - у танок же треба йти!

І не намовиш - з богом не боротимусь!

Твій шал найгірший: ані злікувать його,

Ні жити з ним не зможеш, одурманений.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Цим словом не соромиш Феба віщого,

А Бромія шануєш, бо розумний ти.

КАДМ

Не знехтуй, сину, радою Тіресія:

Живи, як ми, з законом, а не поза ним.

Повір, твій розум нині став нерозумом.

Ну хай не бог він, а ти все ж назви його

330] Безсмертним: можна б і збрехати з гідністю -

Семелі була б радість (бога все-таки

Зродила!), й рід наш мав би чим пишатися.

Забув про Актеона, як загинув він? -

Загризли кровожерні власні пси його:

За гордість поплатився, бо вважав себе

Ловцем, од Артеміди знаменитішим.

Лякайсь такої долі! Дай чоло плющем

Тобі звінчати - Вакха йдімо славити!

ПЕНТЕЙ

Посмій лише торкнутись! Хочеш - сам дурій,

340] Мене ж у те болото не затягнеш ти.

А за безглуздя, за оте затьмарення

Поплатиться твій вчитель. Гей, прислужники!

Бігцем хто-небудь - ген, де пересиджує

Птаховіщун той! Геть усе зруйнуйте там

І розметайте, а стьожки вітрам лишіть

І буревіям - буде чим побавитись!

Ось цим йому дошкулю найболючіше.

Хто залишився - в місті нумте вислідіть

Того чужинця-бабія, що хворістю

350] Новою наші сім'ї розладнати взявсь.

А зловите - в кайдани і сюди ведіть:

Закаменуєм тут же: перед смертю ще

Хай бачить, як у Фівах годять Вакхові.

ТІРЕСІЙ

Нещасний! Що говориш - сам не відаєш.

Був нерозумний - божевільним став уже.

(До Кадми).

Ходімо, Кадме. Бога все ж молитимем

За нечестивця, хоч він так озлобився,

Й за місто, щоб якого зла не трапилось. [399]

Ходи ж, плющем обвиту взявши палицю,

360] Підтримувати будем один одного,

Щоб ми не впали (був би сором), старці два, -

Вшануймо Вакха, що б там не грозило нам.

Лише б на дім твій, Кадме, не наслав Пентей

Біди якої; тут не треба й віщим буть:

Що на умі в шаленця, те в речах його.

Відходять. Пентей заходить у палац.

СТАСИМ ПЕРШИЙ

ХОР

Строфа І

Найясніша з-поміж богинь,

Що всю землю крилом золотим

Огорнула, Правдо свята!

Ти почула, зважила ти,

370] Що зухвалець мовив - Пентей?

Як на Бромія напав він,

На Семели сина, злобно?

На провідця вінценосних учт на небі,

Що веде перед у танці,

Переплітає з флейтою сміх,

Гонить він геть горе-журбу,

Тільки-но, буйний, заграє

В колі богів вакховий сік,

А на гостині, вбраній плющем,

380] Пінний кратер

Сном огорне присутніх.

Антистрофа І

Невгамовний, злобний язик

І глупота, що топче закон,

До загину, в прірву ведуть.

А спокійне, мірне життя

Не схитнеться, хоч би яка

Не знялась над домом буря.

Хоч боги -в ефірі дальнім,

Та за вчинками людськими стежать пильно.

390] Мудрування - це не мудрість:

Що ж бо сягать поза межі земні?

Вік наш - це мить. Ось чому той,

Хто недосяжного прагне,

З рук упуска щастя своє -

День перелітний. Глузду нема

В тих, що ось так

Вік свій тратять намарно. [400]

Строфа ІІ

Мені - в край Афродіти,

На Кіпр, от би майнути,

400] де Ероти живуть, що серця

Людям повнять жагою!

І на Фарос, де ниви п'ють

Із стогирлової ріки,

З хвилі недощової.

Ген, де муз оселя чудова -

Піерія - схили священні

У підніжжі Олімпу.

Веди в ті краї мене, Бромію, Бромію,

Запально кинувши клич свій,

410] Де ніжні харити,

Де млосна Принада, -

Там є де шаліть вакханкам!

Антистрофа II

Наш бог, паросток Зевса,

Забав прагне веселих,

Любить Злагоду, щедру добром,

Опікунку юнацтва.

Багачеві і вбогому

Рівну змогу дає - вином

Безтурботно втішатись.

420] А не любить того, хто не дбає,

Щоб мило спливали людині

Дні та звабливі ночі.

Тому від пихатої зарозумілості

Умій триматись далеко.

Чим люд найпростіший

Живе, що він хвалить, -

Тим радив би я керуватись.

ЕПІСОДІЙ ДРУГИЙ

Входить слуга ГІснтея: за ним охоронці ведуть полоненого Д і о н і с а . І назустріч виходить Пентей.

СЛУГА

Вернулись ми, Пентею. Ось і здобич та,

Що ти за нею слав нас. Пощастило нам.

430] Ласкавий звір попався: утікать не став -

Простяг нам руки. Не злякавсь ніскілечки,

Ба навіть не побліднув, зарум'янений.

Всміхнувся, дав зв'язатись, і вести велів,

Не гаючись, - полегшив мій обов'язок.

Я навіть, засоромивсь: «Це Пентей, - кажу, - [401]

Наказ оддав, чужинцю, за тобою йти».

А ті вакханки, що ти в горах виловив

І, пов'язавши, у в'язницю кинув їх,

Уже гасають по лісах, по заростях,

440] І знову кличуть свого бога - Бромія.

Ніхто не помагав їм: самовільно з ніг

їм пута поспадали, а з дверей - замки.

Захожий той чимало дива всякого

Приніс у Фіви. Ти вже сам вирішуй все.

ПЕНТЕЙ

Звільніть-но йому руки: в сіть потрапивши,

Хоч би який меткий був, - не втече мені.

(Приглядаючись).

А ти гарненький, друже! На таких ото

Й клюють жінки. Тому-то й завітав до нас.

І кучері он звабно так розсипались,

450] Та не від того, певно, що в палестрі ти

Займався боротьбою. І рум'янець той

Такий вже ніжний - не від сонця: в затінку

Принадне тіло, бачиться, випещував.

Скажи проте, юначе, звідки родом ти.

ДІОНІС

Відповісти неважко - не хвалитимусь:

Про Тмол, багатий квітом, ти чував колись?

ПЕНТЕЙ

Авжеж. Він Сарди мовби оперізує.

ДІОНІС

Я - звідти. А вітчизна моя - Лідія.

ПЕНТЕЙ

Чому ж в Елладу вносиш ти ці таїнства?

ДІОНІС

460] Мене сюди Діоніс, Зевса син, послав.

ПЕНТЕЙ

Там інший Зевс є, що зродив богів нових?

ДІОНІС

Це той, хто тут побрався із Семелою.

ПЕНТЕЙ

Вві сні чи наяву він наставляв тебе?

ДІОНІС

У вічі ми дивились один одному. [402]

ПЕНТЕЙ

А в чому ж полягає той обряд новий?

ДІОНІС

Цього не сміє знати непосвячений.

ПЕНТЕЙ

Посвячені хоч мають якусь вигоду?

ДІОНІС

Й цього не вчуєш, але варто знати це.

ПЕНТЕЙ

Ну й хитро ти цікавих заохочуєш!

ДІОНІС

470] Безбожників обряд наш не стосується.

ПЕНТЕЙ

Ти кажеш, бачив бога? І яким він був?

ДІОНІС

Яким хотів: не я ж тут щось вирішую.

ПЕНТЕЙ

Ти знов мене словами дуриш хитрими.

ДІОНІС

Розумне дурню скажеш - дурнем зробишся.

ПЕНТЕЙ

То ти спочатку з богом цим прийшов сюди?

ДІОНІС

Всі варвари його вже славлять танцями.

ПЕНТЕЙ

Бо вбогіші на розум, аніж елліни.

ДІОНІС

На це якраз багатші; інші звичаї.

ПЕНТЕЙ

Вночі обряд цей чи при дневі звершуєш?

ДІОНІС

480] Вночі звичайно: є щось урочисте в ній.

ПЕНТЕЙ

Сприяє блуду і жінок заманює. [403]

д іон і с

Потішиться й при дневі, хто блудити рад.

ПЕНТЕЙ

За це крутійство ти мені поплатишся!

ДІОНІС

А ти - за богохульство й нерозважливість.

ПЕНТЕЙ

Зухвалий цей жрець Вакха, на язик меткий.

ДІОНІС

Грозишся покарати. Що ж то жде мене?

ПЕНТЕЙ

Той кучер твій розкішний втну насамперед.

ДІОНІС

Священний він: для божества призначений.

ПЕНТЕЙ

І посох, що в правиці, ти даси мені.

ДІОНІС

490] Від Вакха його маю. Спробуй сам однять.

ПЕНТЕЙ

А потім - у в'язницю запроторимо.

ДІОНІС

Сам бог, як лиш захочу, звідти визволить.

ПЕНТЕЙ

Коли серед вакханок закликатимеш.

ДІОНІС

Та ні - він тут - на кривду мою дивиться.

ПЕНТЕЙ

Він тут? Не бачу, хоч на зір не жалуюсь.

ДІОНІС

Зі мною він. Не бачиш, бо безвірник ти.

ПЕНТЕЙ

В'яжіть! Хай з мене й Фів не насміхається.

ДІОНІС

Не смійте! Нерозважним - кажу зважено. [404]

ПЕНТЕЙ

І все ж велю в'язати, бо моя тут власть.

ДІОНІС

500] Себе, життя свого ні дій не відаєш.

ПЕНТЕЙ

Пентей же я - Агави й Ехіона син.

ДІОНІС

От бачиш: твоя доля - в твоїм імені.

ПЕНТЕЙ

(слугам)

В кінник зухвальця! Хай там біля жолоба.

Прив'язаний, у путах, у пітьмі сліпій

Танцює! А тих подруг, що для втіх своїх

Ти понаводив, розпродам, а, може буть,

Од бубна відлучивши лункошкірого

Приставлю до верстата - користь матиму.

ДІОНІС

Іду. Що не судилось, те й не трапиться.

510] Тебе ж за ту наругу покарає Вакх,

Якого так уперто заперечуєш.

Мене схопивши - ти його ув'язнюєш.

Відходять.

СТАСИМ ДРУГИЙ

ХОР

Строфа

Ахелоя славна дочко,

Цвіте дів усіх, Діркеє!

Ти колись у своїх водах

Сина Зевса прихистила,

Як лишень, з огню стрімкого свою парость

Врятувавши, у стегно вклав батько вишній:

«В моє лоно чоловіче

520] Йди, - гукнув він, - Дифірамбе!

Хочу я, щоб цим іменням

Величали тебе Фіви».

То чому ж ти, о блаженна,

Вінценосним хороводам

Супротивишся, Діркеє?

Що ж цураєшся, тікаєш?

Соком Вакха присягаюсь, [405]

Що в п'янкому виногроні, -

Прийде час -

530] Бромі я славить будеш.

Антистрофа

О, яку ж то люту вдачу

Нам являє зросле з ниви

Плем'я - пагін Ехіона,

Одного з-між земнородних, -

Володар Пентей! Не муж він, не людина -

Дикий велет, що в нестямі на богів став!

Він мене, служницю Вакха,

В одну мить заб'є у пута.

А мого провідця-бога,

540] Що до танців буйних кличе,

Вже в глуху в'язницю кинув.

Глянь, Діонісе, могутній

Сину Зевса! Найвірніші

Твої слуги - в небезпеці.

Поспіши з Олімпу, й тирсом

Потрясаючи злотистим,

Усмири

Згубну зухвалість мужа!

ЕПОД

Де ж, Діонісе, ти нині

550] Водиш гурт свій тирсоносний?

Де звір'ям багата Ніса,

Чи по скелях корікійських?

Може, в заростях-печерах

Олімпійських? Там, бувало,

Задзвенівши на кітарі,

Гуртував і диких звірів.

О Піеріє блаженна!

Вакх тебе шанує, Евгій,

560] Спраглий танців, приведе він

Рій вакханок, подолавши

Бистрий Аксій, гнучкостанних

Приведе й менад, а далі -

Буде Лідій, годувальник

Люду смертного: цю землю,

Здавен-давна славну кіньми,

Він пречистою водою,

Розливаючи, живить. [406]

ЕПІСОДІЙ ТРЕТІЙ

ДІОНІС

(за сценою)

Агей! Агей!

570] Вчуйте ви клич мій, вчуйте!

Агей, вакханки! Агей, вакханки!

ХОР

О що це? О звідки це

Вакха клич

Долинув до слуху мого?

ДІОНІС

Агей! Агей! Ще раз гукаю

Я, син Семели й Зевса.

ХОР

Агей! Владарю, владарю!

Де ти? Спіши до нас!

Гурт наш веди, Бромію, Бромію!

ДІОНІС

(за сценою)

580] Грізна богине,

Ти, що землею стрясаєш!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ох! Ох!

Скоро Пентея дім од поштовху,

Впавши, геть розсиплеться,

Бо сам Діоніс увійшов.

Славте його!

ХОР

Славимо всі!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Балки, з суцільного каменю тесані,

Гляньте, з опор своїх,

Тріснувши, падають.

590] Бромій ось-ось переможно

Скрикне всередині!

ДІОНІС

(за сценою)

Викреши факел вогню блискавичного!

З димом пусти всі палати Пентеєві! [407]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ох! Ох!

Чи не бачиш? Пломінь блиснув,

Де священний гріб Семели:

Вбита блискавкою Зевса,

По собі цей блиск лишила.

Ниць, затремтівши, менади, попадайте,

Ницьма - на землю всі!

600] Весь цей палац розметає володар ваш -

Зевса й Семели син.

З охопленого полум'ям палацу виходить Діоніс.

ДІОНІС

Жони Азії, чи справді, налякавшись, тут же ви

Впали ницьма? Здогадались, що Пентеєве гніздо

Вакх потряс? Та підніміться, мої подруги, з землі,

Збадьоріться! З тіла трепет, що від остраху, женіть!

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Найсвітліший проводарю наших свят, Діонісе!

Як тебе я радо бачу, самотою втомлена!

ДІОНІС

Впали духом ви, напевно, як лише потрапив я

У похмурий дім Пентея, у в'язницю, де пітьма?

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

610] Звісно. Хто б мене підтримав, якби ти в біду попав?

Як ти вирвався, одначе, з рук безбожника того?

ДІОНІС

Сам себе звільнив я легко, без найменшого труда.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Та хіба міцним мотуззям рук тобі він не зв'язав?

ДІОНІС

Уявляв лишень, що в'яже, а насправді - не торкнувсь,

Так-то з нього, нечестивця, я собі пожартував.

А бика найшовши в стайні, бувши певен, що то я,

Сам із запалом він тут же ноги став йому в'язать,

Аж рясним укрився потом, губи геть собі скусав,

Паленіючи од люті. Я ж - сидів там поблизу

620] І дивився преспокійно. А тим часом Вакх наспів -

Дім потряс і на могилі материнській запалив

Пломінь буйний. Той подумав, що то дім його в огні,

Й заметався; вже й з водою бігти слугам повелів.

От вони й заметушились, але марним був їх труд.

Та здалось Пентею раптом, що я втік. І кинувсь він,

Темний меч свій оголивши, в сіни. Бромій на ту мить - [408]

Так я думаю - в подвір'ї привид, образ мій, створив,

Той - на нього: став повітря - бо ж нікого не було -

Протинать мечем раз по раз, а гадав - мене січе.

630] Окрім того, й інші біди Вакх йому ще вготував:

Повалив палац. Упали й мої пута, що його

Найболючіше вражали. Все це бачачи, Пентей

Меч свій випустив з правиці, обімлів. Людині йти

Проти бога - це безглуздя. З дому, бачите, до вас

Я прибув без хвилювання; що мені отой Пентей?

Та стривайте! Наче кроки... Зараз вийде він у двір.

Що ж то нам, цікаво, скаже після тих подій усіх?

Мого спокою не зрушить, хоч який би лютий був.

Хто розумний - незворушність має завжди берегти.

ПЕНТЕЙ

(вибігаючи з палацу)

640] Прокляття! Той чужинець, хоча зв'язаний,

Усе-таки звільнився - з-перед носа втік!

Гей-гей!

Та що це?.. Ось він! А ти як, негіднику,

Надворі опинився? Як ти вийти зміг?

ДІОНІС

Постій! Не гарячися. Це - насамперед.

ПЕНТЕЙ

Ти як діставсь на волю? Адже в путах був?..

ДІОНІС

Казав я: «Мене звільнять». Ти не чув хіба?

ПЕНТЕЙ

І хто б це міг звільнити? Знову загадки...

ДІОНІС

Хто виплекав для смертних виноград виткий.

ПЕНТЕЙ

Цей винахід не слава, лиш ганьба одна.

С слугам)

650] Всі брами доокола зачинить велю!

ДІОНІС

Ну й що? Чи стіни - перешкода богові?

ПЕНТЕЙ

Розумний, а де треба - бракне розуму.

ДІОНІС

Я саме там розумний, де ним бути слід. [409]

А втім, послухай, чим тебе порадує

Із гір прибулий вісник. Я стоятиму

На місці: будь спокійний - не втечу тобі.

Входить вісник.

ВІСНИК

Владарю Фів, Пентею! Я прибув сюди

З гірського Кітсрону, де верхи стрімкі

Постійно грають білиною сніжною.

ПЕНТЕЙ

660] Яку ж то вість несеш ти, поспішаючи?

ВІСНИК

Побачивши вакханок, що з околиць тих

Майнули, білостопі, шалом пройняті,

Тебе й все місто я прийшов звідомити,

Владарю, про їх вчинки, гідні подиву.

Та мушу знати: чи відверто мовити

Про все цс, а чи бути обережнішим?

Бо надто вже гнівливий і нестримний ти,

Володарю, і владні твої звичаї.

ПЕНТЕЙ

Усе казати можеш - не каратиму:

670] Не випадас, вчувши правду, гніватись.

Що більше жахів про вакханок чутиму,

То більше чужоземець той поплатиться,

Хто до цього мистецтва залучив жінок.

ВІСНИК

Ранкове сонце, розіславши промені,

Вже гріло землю. Трав'янистим пагорбом

На пасовища, в гори, я корови гнав.

Аж глядь - жінок три юрми; серед першої

Впізнав я Автоною; твою матінку,

Агаву, - в другій; з третього - Іно була.

680] Усі ще спали вільно: ті вмостилися

На гілля сосон, іншим було постіллю

Дубове листя; скромно тут же й голову

З них кожна прихилила. А ти кажеш нам,

Що, од вина та флейти глузд утративши,

Гасають десь по дебрях за Кіпрідою.

Та ось серед поснулих піднялась нараз

Агава, твоя мати, й ну будити їх -

Коров рогатих, видно, вчула мукання.

Зметнулися на ноги, як лиш сон з очей

690] Попроганяли; дивували скромністю -

І молоді, і старші, й незаміжні ще.

Волосся спершу по плечах пустили всі, [410]

Небріди підстібнули; лані бистрої

Плямисту шкуру пов'язали зміями,

Що їм лизали щоки мирно й лагідно.

Хто сарненя до лона, хто вовча тулив,

Щоб молока поссали білосніжного,

Бо груди набрякали в тих, що дома десь

Дитят лишили. Всі плющем прибралися,

700] Квітучим тисом, листям дуба скельного.

Одна об камінь тирсом, бачу, вдарила, -

Й волога заструмила звідти росяна;

Встромила в землю інша - з того отвору

Вином буйновеселим тут же бризнув бог.

Котра жадала молока поживного,

Дряпнула злегка землю пальця кінчиком -

І біла цівка грала. Рясно мед спливав

Солодкістю із тирса плющоносного.

Якби ти був там і ті чуда бачив би, -

710] Молився б тому богу, що ним нехтуєш.

Посходились ми, хто корови й вівці пас,

Аби про всі ті речі, гідні подиву,

Порозмовляти спільно, що й до чого тут.

Один із нас, бувалець на язик меткий,

До всіх звернувся: «Ви, що живете отут,

На тих горбах священних, - нум піймаємо

Агаву, що в юрмі тій, між вакханками, -

Володар буде вдячний!» Ми погодились.

Засаду влаштували, причаївшись там,

720] у заростях. Вакханки всі в домовлену

Годину тирсом потрясли - до танцю знак.

«Іакху!» -клич почувся. Далі: «Бромію,

Нащадку Зевса!» І гора, й звірота вся

Прокинулися, ожило все, зрушилось.

Агава - побіч мене опинилася.

Я, ловлячи нагоду, з чагаря того,

Де приховався, вмить на неї виплигнув.

Та в крик: «Гей-гей, за мною, гончаки мої!

Ловці на нас напали! Гей, за мною всі

730] Мерщій, правиці тирсами озброївши!»

Ми - врозтіч. І немарно: забарилися б -

Усіх розшматували б. Голіруч вони

Напали враз на стадо, що там паслося.

Одні - телицю тягнуть, горду вименем,

І та реве натужно, окривавлена;

А ті - коров шматують і розтягують:

Там бік ти б міг побачить, там - розщеплені

Копита; з сосен м'ясо свіже куснями

Звисає, і на землю з нього кров струмить.

740] Бики, такі вже люті й скорі вдарити

Рогами, повалилися під безліччю

Дівочих рук - усі там на землі лежать. [411]

І швидше шкуру й м'ясо обдирали з них,

Аніж би оком ти змигнув володарським.

Та ось, мов птиці, що в повітря злинули,

Вони помчали до Асопа - нивами,

Що Фівам колосисте жниво зрошують;

У Псії, в Ерітри, що прослалися

Під Кітероном, - дико мчав навалою

750] Загін вакханок; пустка після них була:

Захоплювали й діток. Що взяли собі

На плечі, те трималось, неприв'язане.

Й на темну землю жодна річ не падала -

Ні мідь, ані залізо. Несли полум'я

В волоссі, й не пекло їх. Люд, розгніваний

Грабунком тим, до зброї, врешті, кинувся.

Та марно! - ми й очам своїм не вірили:

Менад не брало гостродзьобе ратище.

Самі ж, зелені тирси з рук пускаючи,

760] Всіх зранювали. Од жінок (ганьба яка!)

Мужі тікали: не інакше - бог сприяв.

І знову, звідки вийшли, - прибули туди,

Де бог для них джерела з-під землі добув.

Омили кров, а змії - запопадно їм

Вилизували щоки, шию, тіло все.

Тож цього бога, хто б не був він, владарю,

Впусти до міста, бо в усьому славний він,

А ще чував я: бог цей люду смертному

Лозу дав виноградну - проти горя лік.

770] А без вина й Кіпріда б нас не вабила,

Й повік не знали б насолоди жодної.

Вісник відходить.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Боюсь відверто мовить до володаря,

Скажу, одначе: серед небожителів

З Діонісом нікому не зрівнятися.

ПЕНТЕЙ

Все ближче, мов пожежа, насувається

Менад зухвалість, це ж ганьба Елладі всій!

(До слуги).

Гей ти, не гайся! До воріт Електриних

Біжи! Важкооружні хай спішать сюди,

І кінники, і піші - із щитом легким,

780] І ті, що тятивою раз у раз дзвенять,

Стрільці із лука: на вакханок підемо

Війною. Всьому край є: де ж це бачено,

Щоб од жінок покірно хтось терпів таке?

Слуга відходить. [412]

ДІОНІС

Не слухаєш, Пентею, добрих рад моїх,

Ще й грубіяниш, та в останній раз кажу:

Вгамуйся і на бога піднімать не смій

Оружжя: Бромій не дозволить вигнати

Вакханок з гір, де буйно святкуватимуть.

ПЕНТЕЙ

Ти ще повчаєш, із в'язниці вирвавшись?..

790] Гляди, щоб я іще раз не скарав тебе.

ДІОНІС

Вже краще жертву скласти, ніж, дуріючи,

Йти на рожон: людині - з богом бій вести.

ПЕНТЕЙ

Й складу: весь Кітерон омию крівцею

Жінок тих ошалілих - по заслузі їм!

ДІОНІС

Тікать вам доведеться: мідний щит, повір,

Не встоїть перед тирсом - осоромитесь!

ПЕНТЕЙ

Ну й балакун попався! Чи то в путах він,

А чи не в путах - рот не замикається.

ДІОНІС

Ще можна, друже, ще є час владнать усе.

ПЕНТЕЙ

800] А як? Чи своїм слугам слугуватиму?

ДІОНІС

Вакханок сам без зброї приведу сюди.

ПЕНТЕЙ

Ага, вже щось затіяв! Обмануть готов?

ДІОНІС

Своїм мистецтвом хочу врятувать тебе.

ПЕНТЕЙ

Ви змовилися - Вакха вічно славити.

ДІОНІС

Ти правий: в мене з богом є домовленість.

ПЕНТЕЙ

(охоронцям)

Несіть-но зброю! [413]

(Діонісові)

Ти, нарешті, рот закрий!

ДІОНІС

Стривай! Менад у лісі хочеш бачити?

ПЕНТЕЙ

Ще б пак! За це б оддав я купу золота.

ДІОНІС

Чого ж таким бажанням перейнявся ти?

ПЕНТЕЙ

810] Сп'янілих мені прикро було б бачити.

ДІОНІС

І все ж на прикре ти хотів би глянути?

ПЕНТЕЙ

Аякже!.. Сівши тайкома під сосною.

ДІОНІС

Хоч ти прийшов би нишком - тут же викриють.

ПЕНТЕЙ

А й справді. То прийду я, не ховаючись.

ДІОНІС

То ти готовий? Маю вже вести тебе?

ПЕНТЕЙ

Затримка за тобою. Хочеш - вже веди.

ДІОНІС

Ну що ж, тоді в одежу зодягнись тонку.

ПЕНТЕЙ

Навіщо? З чоловіка - стану жінкою?..

ДІОНІС

Побачать чоловіка - тут же вб'ють його.

ПЕНТЕЙ

820] Гаразд. У тебе досвід неабиякий.

ДІОНІС

Діоніс щодо цього нас усіх повчав.

ПЕНТЕЙ

Ну-ну, то поділися своїм задумом. [414]

ДІОНІС

У дім зайдімо, там і приберу тебе.

ПЕНТЕЙ

В який убір? Жіночий?.. Але ж соромно...

ДІОНІС

Так рвався підглядати - й охолов нараз?

ПЕНТЕЙ

Ну добре, добре... Як мене вдягатимеш?

ДІОНІС

Волосся по плечах тобі розпустимо.

ПЕНТЕЙ

А далі?.. Як ти далі обрядиш мене?

ДІОНІС

По п'яти - пеплос і пов'яжем голову.

ПЕНТЕЙ

830] Додати ще щось, окрім того, думаєш?

ДІОНІС

У руку - тирс, на плечі - шкуру оленя.

ПЕНТЕЙ

Нелегко це - вдягатись по-жіночому.

ДІОНІС

Зіткнутись хочеш тут же із вакханками?

ПЕНТЕЙ

А справді: все там спершу треба вивідать.

ДІОНІС

Це краще, ніж боротись лихом - з лихами.

ПЕНТЕЙ

А як пройду я через Фіви потайки?

ДІОНІС

Місця безлюдні знаю. Проведу тебе.

ПЕНТЕЙ

Лише б мене вакханки не взяли на глум.

У дім зайдімо. Там я все обдумаю.

ДІОНІС

840] Роби, як знаєш. Я на все пристать готов. [415]

ПЕНТЕЙ

Іду вже. Чи у ліс із військом вирушу,

А чи зроблю, як радиш, - поміркую ще.

Заходить у палац.

ДІОНІС

Жінки, цей муж у сіті, наче звір, біжить:

Навідає вакханок - і поплатиться.

Діонісе, почнімо! Недалеко ж ти -

Негідника скараймо. Спершу глузд йому

Затьмар ізлегка: при ясній свідомості

Перевдягтись не схоче, а помішаний -

Одягне довгий пеплос, не вагаючись.

850] А ще, на сміх фіванцям, проведу його

У тім убранні через місто: он же той,

Хто нещодавно так усім погрожував!

Іду його вдягати. В тому одязі

В імлу Аїда зійде, вбитий матір'ю.

Хай знає він, що справу мав з Діонісом,

Нащадком Зсвса, з тим, хто до погордливих -

Безжальний, до покірних - найласкавіший.

Заходить у палац.

СТАСИМ ТРЕТІЙ

ХОР

Строфа

В танцях ніч одсвяткую всю,

Стрімка, білонога,

860] Підставляючи шию гнучку

Живодайній небесній росі.

Так от лугом гасає лань,

Серед зелені, солодко їй -

Вирвалась із западні,

Перемайнути вдалось

Через плетену міцно сіть.

Гучно гикне на гончаків,

Упустивши здобич, ловець,

Лань же - вітром щосили мчить -

870] Волю чує в полях,

Що прослалися вздовж ріки,

Де навкіл - ані душі;

Волю - в тінявім гаї.

Що таке мудрість, що - найкращий

Дар, який смертним послали боги? -

Ворога шию пригнуть [416]

Переможно правицею.

А що прекрасне, - те й миле.

Антистрофа

Хоч неквапно, та твердо йде

880] Божественна сила,

Відміряючи кару тому,

Хто, зухвальство піднявши на щит,

Не складає хвали божеству,

Розум шалом отьмаривши.

Стежать за гордим боги

Потай, а прийде пора -

Наче в сіті злочинця беруть.

Тож не рвись поза межі ті,

Що їх звичай прадавній кладе.

890] Легко, без мудрувань збагнеш:

Сильне - лиш божество,

Бо правдивим, відколи світ,

Визнає його весь люд -

Так веліла природа.

Що таке мудрість, що - найкращий

Дар, який смертним послали боги? -

Ворога шию пригнуть

Переможно правицею.

А що прекрасне, - те й миле.

ЕПОД

900] Щасливим є той, хто з бурі

Вирвався, в гавань судно звернувши.

Щасливець і той, хто стлумив

Бурю душі! Перейти один одного

Прагнемо, хмертні, в багатстві, у владі.

Безліч у безлічі люду тих прагнень:

Одні мрії збулися;

Мов дим, інші розтали.

А хто й днину безжурно

Відпровадив за обрій, -

910] Той направду блаженний.

ЕПІСОДІЙ ЧЕТВЕРТИЙ

З палацу виходить Діоніс.

ДІОНІС

О ти, хто прагнув бачить недозволене,

До заборони - рвався, тож виходь-но вже, [417]

Пентею, з дому - гляну, як іде тобі,

Підглядачеві неньки і менад усіх,

Убір вакханки, що вславляє Бромія.

З палацу виходить П е н т е й , перевдягнений у жіночий одяг.

А й справді, наче доньку бачу Кадмову!

ПЕНТЕЙ

А я - немов два сонця. Видно й Фіви он,

Подвійні, семибрамні... Й ти попереду

Ступаєш, а здається - наче бик іде...

920] Над головою - ніби роги виросли.

Чи був биком ти, а чи став ним тільки що?

ДІОНІС

Йде бог із нами. Спершу незичливий був,

А вже - в союзі. Що потрібно - бачиш те.

ПЕНТЕЙ

А глянь на мене: чи Іно нагадую,

А чи Агаву, мою неньку, виглядом?

ДІОНІС

Дивлюсь, і наче дійсно бачу й ту, і цю.

Чекай-но, лиш той кучер щось завихрився,

Хоч під пов'язку щойно я ховав його.

ПЕНТЕЙ

В нестямі я раз по раз головою тряс,

930] Отож не диво, що відтіль він вихопивсь.

ДІОНІС

Та я подбаю про належний вигляд твій -

Заправлю кучер. Підніми-но голову!

ПЕНТЕЙ

Ну ось. Роби, як знаєш. Я -в твоїх руках.

ДІОНІС

Он пояс розв'язався.. Довгі складки ось,

Аби до п'ят сягали, треба вирівнять.

ПЕНТЕЙ

Так-так, ось ті, що справа, покривилися,

І А зліва пеплос рівно до п'яти сягнув.

ДІОНІС

Мене найкращим другом уважатимеш,

Коли вакханки виявляться скромними. [418]

ПЕНТЕЙ

940] А тирс у праву, а чи в ліву руку взять,

Щоб я і в цьому на вакханку схожий був?

ДІОНІС

У праву. Тут же - ти й ногою правою

Ступай. Змінився, бачу, розумнішим став.

ПЕНТЕЙ

А Кітерон горбатий - як ти думаєш? -

На плечі б міг я взяти із вакханками?

ДІОНІС

Лиш забажай - і візьмеш: ще недавно ти

Не при умі був, нині - все на лад пішло.

IIЕНТЕЙ

Узяти важіль чи, плече підставивши,

Скелястий верх на спину голіруч звалю?

ДІОНІС

950] Оселю німф, де любо так одлунює

Сопілка Пана, смів би ти спустошити?

ПЕНТЕЙ

І справді: нащо силу застосовувать?

Між сосон заховаюсь, як рішили ми.

ДІОНІС

Сховаєшся у схові, де й повинен буть

Менад підглядач, нечестивець, схований.

ПЕНТЕЙ

У заростях, гадаю, наче птаство те,

Вони любов'ю будуть забавлятися.

ДІОНІС

Готуйся підглядати. Може, й схопиш їх.

Хіба що сам, підглядач, будеш схоплений.

ПЕНТЕЙ

960] Веди, де більше люду, через Фіви всі:

З мужів я перший на таке наважився!

ДІОНІС

Один для Фів, один ти так стараєшся,

І бій, трудів достойний, нині жде тебе.

Йдемо! В провіднику не розчаруєшся,

Назад - не я вестиму... [419]

ПЕНТЕЙ

Певно, матінка!

ДІОНІС

Щоб люд увесь дивився...

ПЕНТЕЙ

З тим іду туди!

ДІОНІС

Тебе нестиме...

ПЕНТЕЙ

Так багато ніжності!

ДІОНІС

На руки взявши, мати.

ПЕНТЕЙ

Ще зазнаюся...

ДІОНІС

Таке зазнайство!..

ПЕНТЕЙ

Втім, я заслужив на це.

ДІОНІС

970] Так-так, великим бувши, - на велике йдеш,

Пентею! Твоя слава до небес сягне.

Готуйтеся, Агаво, й доні Кадмові, -

Ось юнака проваджу на жорстокий бій,

Де я і Бромій будуть переможцями,

Ну, а про інше - із подій перебігу.

Відходять.

СТАСИМ ЧЕТВЕРТИЙ

ХОР

Строфа

Гей же, у гори мчіть, Лісси скажені пси:

Кадмові доньки там Вакха вшановують.

От і зверність їх шал проти підглядача,

Що, збожеволівши, жінкою вирядивсь!

980] Мати найпершою спостереже його -

Що на горбі принишк, а чи на дереві,

Й гукне подругам: «Агей, хто ж то з Фів

Потай за нами біг борами, горами?

Хто дав життя йому? Ні, не з жіночої [420]

Крові на світ прийшов: може, левицею

В Лівії зроджений, може, - Горгоною?..

Прийди, о меченосна Справедливосте!

Злочинцю вістря в горло вбий!

Проти закону став, проти богів пішов,

990] Він, Ехіона син,

Що з землі проріс.

Антистрофа

Гнаний зухвалістю протиприродною,

Вже він туди спішить, де шануватимуть

Буйні кадміянки Вакха з Семелою.

Квапиться в гори він, шалом осліплений,

Йде проти величі неподоланної.

Тільки розсудливий горя не знатиме,

Серцем схиляючись до небожителів.

Не мудрувати слід -жити у мудрості,

1100] В доброзвичайності - день а чи ніч іде.

Що проти звичаїв, - те відкидаючи,

Тим, що на небі, я, скромний, служитиму.

Прийди, о меченосна Справедливосте!

Злочинцю в горло вістря вбий!

Проти закону став, проти богів пішов

Він, Ехіона син,

Що з землі проріс.

ЕПОД

Биком стань, Вакху, стоголовим змієм звийсь.

Дико, мов лев, рикни,

1110] Що в очі б'є пломенем.

Підстережи того, хто на менад завзявсь, -

І, всміхнувшись, накинь

На кривдника згубну сіть!

ЕПІСОДІЙ П'ЯТИЙ

Вбігає другий вісник.

ВІСНИК

Прославлений в Елладі доме Кадмовий -

З Сідону старця, що колись тут висіяв

Зміїні зуби й земнородний рід пожав!

Хоч раб я, - твою долю все ж оплакую,

Бо хто сумлінний, той і співчуватиме. [421]

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ну що там?.. Од вакханок новина якась?

ВІСНИК

1020] Пентей загинув щойно, Ехіона син.

ХОР

Яка ж велика твоя сила, Бромію!..

ВІСНИК

Що чую?.. Ти радієш?.. До душі тобі

Біда, що сколихнула дім володаря?..

ХОР

На лад чужий, чужинка, бога славлю я:

Бо не тремчу вже, не боюсь у путах буть.

ВІСНИК

Гадаєш, списа взять у Фівах нікому?

ХОР

Фів не лякатимусь:

Бромій - велитель мій.

ВІСНИК

Хай так, та не годиться, коли в іншого

1030] Стряслась біда велика, веселитися.

ХОР

Розкажи-но ти, що ж то сталося

З лиходієм тим, що лихе творив?

ВІСНИК

Минувши Фіви й дальші їх околиці,

І течію Асопа, хутко стали ми

По схилах Кітерона підніматися -

Пентей, позаду - я йду, за володарем,

Попереду - чужинець, супровідник наш.

Так от спочатку ми принишкли в заростях, -

Ні шурхоту, ні слова, - аби з засідки

1040] Ми бачили їх, нас же - щоб не бачили.

Посеред скель - долина в соснах тінявих,

Орошена струмками. Глядь - на схилах там

Сидять вакханки, милим ділом зайняті:

Одні взялись за тирси - знов обмотують

Витким плющем їх; інші, мов кобилиці,

Коли ярмо з них різнобарвне скинути,

Лункими Вакха славлять переспівами.

Пентей нещасний, їх не помічаючи, -

«Звідсіль, - сказав, - чужинцю, хоч силкуюся,

1050] Менад не вгледжу. От якби на пагорб той

Піднятись чи на верх ялиці вилізти, - [422]

Діла їх сороміцькі б оглядати міг!»

Тут чуда й почалися: взяв чужинець наш

Ялицю за вершечок, що до хмар сягав,

Та й ну додолу гнути - стовбур випнувся,

Мов лук, або мов обід, що стає таким,

Згинаючись по колу, - заокругленим.

Ось так і чужоземець аж до ніг нагнув

Гірську ялицю - праця не для смертного!

1060] На верховіття посадивши владаря,

Став легко відпускати, щоб цікавого

Верхів'ям не підбило, наче пращею.

І знов до неба виструнчилось дерево,

А на вершечку, мов їздець, - господар мій.

Скоріш його уздріли, аніж він уздрів:

Лиш появився на шпилі зеленому -

Дивлюсь - нема чужинця, тільки голос чуть,

Немов з ефіру, - так мені здавалося, -

Грімкого бога: «Ось він, я привів того,

1070] О молодиці, хто й мене бере на сміх,

І мої свята, - хай він буде скараний!»

Заледве мовив - струм вогню священного

Принишклу землю з небом поєднав на мить.

Ефір затихнув, шелестливий гай завмер,

Ні звірини, ні птиці ти б не вчув тоді.

Не втямивши слів бога, позривалися

Жінки на рівні ноги... Озираються...

Тут заклик повторився. Голос Бромія

На цей раз упізнавши, доні Кадмові

1080] Рвонули з місця. Голуби стрімливо так

Не линуть, як менади в біг пустилися:

Попереду - Агава, слідком сестри дві

Й весь гурт; яри долали, бистрину рвучку,

В нестямі, духом бога заполонені.

Пентея на ялиці запримітивши,

Із скелі, мов із вежі, в нього брилами

. З розгону, скільки сили, стали кидати,

Й гілки летіли в нього, наче ратища,

Повітрям тирси пролітали з посвистом,

1090] Але всі їх старання були марними:

Не досягали цілі - надто високо

Сидів нещасний, що робить не знаючи.

Гілляками, що з дуба наламали їх,

Підважувать ялицю почали тоді,

Гілляка ж - не залізо: не вдавалося.

І тут Агава: «Нумо, в коло станувши,

Візьмімося за стовбур - і спіймаємо

Он того звіра, щоб не розголошував

Священних таїнств. Безліч рук приклалося

1100] До деревини - і з корінням вирвали.

Як високо сидів він - так ізвисока [423]

Упав, мов лантух, на все горло зойкнувши,

Бо зрозумів одразу, що в біду попав.

До вбивства спершу мати, жриця, кинулась.

А той, пов'язку з свого чуба скинувши, -

Щоб, сина вздрівши, од убивства втрималась

Агава, - зойкнув, скронь її торкаючись:

«Я син твій, кого в домі Ехіоновім

Ти народила, я - Пентей твій, матінко!

1110] Зласкався! Хай я винен, - не вбивай за це,

Молю, свою дитину, сина рідного!»

Запінившись, очима дико водячи,

Чуття не пригадавши материнського,

Та повнилася Вакхом - не схилив її.

Обіруч за лівицю нещасливого

Вхопивши, в бік ногою міцно вперлася, -

І став умить безруким: їй Діоніс дав -

Сама б цього не втяла - силу рук таку.

Іно й собі, звідсіль підбігши, тіло рве,

1120] А звідти - Автоноя; всі гурмою тут

На нього впали. Неймовірний крик піднявсь:

Той стогне, поки може, поки дух ще є,

Менади - завивають. Руку тягне та,

Стопу в сандалі - інша. Так поранили,

Що й ребра видно. Руки окривавивши,

Розкидують Пентея - всюди... куснями.

І тіло - вже не тіло: щось під скелею

Лежить, а щось у лісі буйнолистому -

Не відшукати. Голову ж нещасного

1130] Агава, власноручно відірвавши з пліч,

На тирс наткнула: їй здалось - що лев'яча,

І ну по Кітерону, втішна, бігати, -

Вже й про сестер забула, що в танок пішли.

Незмірно горда здобиччю нещасною,

Вертається до міста. Кличе Бромія,

Що славно так на ловах обдарив її,

Хоч дар той - сліз, не втіхи заслуговує...

Іду. Від того лиха ліпше далі буть,

Ще поки з гір Агава не вернулася.

1140] Хто скромний і безсмертних шанувати звик,

Гадаю, це найкраще; хто зуміє так

Життя прожити, - мудрецем назву того.

СТАСИМ П'ЯТИЙ

ХОР

Ушануймо Вакха! В коло всі!

Оспіваймо смерть Пентеєву -

Згинув нащадок гада повзучого, [424]

Той, хто жінки вдягнув убір,

У правицю заквітчаний тирс узяв -

З ним же й в Аїд зійшов.

А шляхом тим, до злочину,

1150] Бик його провадив.

Ви ж, менади-кадміянки,

Спів гучний свій, переможний

До сліз довели, до зойків.

Ну й славний той бій,

Коли материнська рука

Кров'ю сина багриться!

КОММОС

У супроводі вакханок на сцену входить Агава;

на тирсі у неї - голова Метем.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Агаву бачу: он вона додому мчить,

Пентея мати. Очі - шалу сповнені.

Вітайте, люди, шанувальниць Бромія!

Строфа

АГАВА

1160] Вакханки Азії!..

ХОР

Що таке? Слухаю.

АГАВА

Ось принесла я вам

Тільки-но зрізаний плющ -

Добич добірну з гір.

ХОР

Бачу. Ходи ж до нас - і порадіємо!

АГАВА

Спіймала звіра голіруч -

Зустрінувся лев молодий:

Можна поглянути...

ХОР

Десь у глухих місцях?

АГАВА

Кітерон... [425]

ХОР

Кітерон тут до чого?

АГАВА

1170] Занапастив його...

ХОР

Хто спочатку вдарив?

АГАВА

Звичайно, що я.

Тому-то гурт наш

Заздрий на щастя моє.

ХОР

А друга хто?..

АГАВА

Кадма...

ХОР

Що Кадма?..

АГАВА

Поріддя.

Але ті - після мене вже, ті - після мене

Впали на здобич!..

ХОР

Що й казать - гарний звір!

Антистрофа

АГАВА

До учти приєднуйся!

ХОР

До учти? А де ж вона?

АГАВА

Ще ж молодий той звір,

Бо хоч і грива густа, -

1180] Пух на щоці - м'який.

ХОР

На хижаках лишень такі кудла ростуть.

АГАВА

Ловець умілий, Вакх, послав

Менад, заохотив їх

На полювання це. [426]

ХОР

Славний мисливець він!

АГАВА

Ну, то хвалиш?..

ХОР

Ще б пак! Це чудово!

АГАВА

Скоро й кадмейці всі...

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Й Пентей, твій син, так само...

АГАВА

Похвалить мене,

Бо це ж нелегко

1190] Здобич таку вполювать!

ХОР

Нечувану...

АГАВА

Нечувано...

ХОР

Ти рада?

АГАВА

Незмірно,

Бо такий вже великий, такий небувалий мій

Успіх на ловах!

ЕКСОД

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

То покажи, нарешті, громадянам всім,

Нещасна, свою здобич - перемоги знак.

АГАВА

О ви, хто в Фівах веженосних селиться,

Ходіть-но та погляньте, що за звіра ми

Уполювали в горах, доні Кадмові!

Не списом фессалійським, що петля його

1200] Розкручує у леті, не тенетами -

Жіночими руками. Тож дарма, мужі,

Ви зброєю всіляко запасаєтесь:

Ми голіруч зуміли цього звіра взять

Та ще й на кусні розірвали хижого. [427]

Де батько мій похилий? Хай наблизиться.

А де Пентей, синок мій? Хай стрімку бере

Драбину й до колони, ген під стелею,

Мерщій приб'є гвіздками лева голову -

Хай бачать, як на ловах відзначилась я.

Входить Кадм. За ним на ношах несуть останки Пентся.

КАДМ

1210] Несіть за мною цей тягар, печаль мою -

Пентесві останки, на поріг кладіть.

Ой, довго наблукавсь я, поки тіло це

Зібрав докупи, по шматках розкидане

Верхами Кітерона, в хащах, заростях!

Важкі то, ой, важкі то були пошуки!..

Додому повертались ми з Тіресієм

Із свят, були вже в місті, як довідавсь я,

На що нещасні мої дочки зважились.

Ото й» вернувся в гори, і несу тепер

1220] Онука, що менадам став добичею.

Там Автоною - ту, що Арістссві

Зродила Актеона, там - Іно в яру

Я бачив: ошалілі, й досі бігають.

Агава, чув я, аж сюди домчала вже

Вакхічною стопою, і це справді так:

Хоча й очам не вірю - страшно глянути!

АГАВА

Пишатись можеш, батьку, що засіяв ти

Таким от дочок: з ними не зрівняється

З-поміж народу жодна; я про всіх кажу,

1230] Себе ж відзначу: од верстата ткацького -

Далеко я сягнула: диких звірів б'ю

Без зброї. Ось, поглянь-но, у руках моїх -

Чудовий мій здобуток; дивна здобич ця

Палац твій хай прикрасить. На, бери її

Й, радіючи з мого на ловах успіху,

Скликай на учту друзів. Так, щасливий ти,

Щасливий незвичайним нашим подвигом!

КАДМ

О горе непомірне й для очей жахне!

Нещасні руки, вбивством заплямовані!

1240] Розкішну жертву склавши небожителям,

На учту й Фіви, і мене запрошуєш!..

Біда тобі, дитино, та й мені біда!

О як жорстоко, хай не без підстав на це,

Скарав нас Бромій, даром, що споріднений!

АГАВА

Яка ж похмура старість! Навіть вид її

Вражає притеро вічі. Хоч би син мій був [428]

Щасливим у мисливстві. От йому б мій хист,

Щоб у гурті фіванців серед гір гасав

За звіром!.. А його, бач, заполонює

1250] Лиш богоборство. То хоч ти настав його

На розум, батьку, щоб лихим не радувавсь.

Та де ж він? Ану, кличте, хай подивиться

На матір, що блаженством упивається!

КАДМ

Гай-гай!.. Жахливий вчинок усвідомивши,

Страждатимете важко. А залишитесь

Нестямними назавжди, то не буде вам

Нещастя це - нещастям видаватися.

АГАВА

То що тут не в порядку? Що сумного тут?

КАДМ

Сягни в ефір очима - не питатимеш.

АГАВА

1260] Ну ось. Але на що велиш дивитися?

КАДМ

Ніяких змін не бачиш? Усе той же звір?

АГАВА

Що більш дивлюся - більше ним захоплююсь.

КАДМ

Душа ще й досі в тебе скаламучена?

АГАВА

Не знаю, про що мова, але зараз ось

Мов з темряви до світла повертаюся.

КАДМ

Що мовлю, - чуєш? І відповісти б могла?

АГАВА

Слова свої ж недавні я забула вже.

КАДМ

В чий дім у день весільний ти ввійшла колись?

АГАВА

В дім Ехіона - одного з посіяних.

КАДМ

1270] Який же в цьому домі в тебе син родивсь? [429]

АГАВА

Пентей з'явився - плід подружжя нашого.

КАД М

Скажи, чиє обличчя у руках твоїх?

АГАВА

Чиє?.. Таж лева. Заздрили й мисливиці.

КАДМ

А глянь-но краще. Це ж не труд - поглянути.

АГАВА

О лишенько! Що бачу? З чим прийшла сюди?

КАДМ

Уважніше приглянься - стане ясно все.

АГАВА

Якого болю образ перед зором став!

КАДМ

Чи те, що маєш, лева чимсь нагадує?

АГАВА

О ні! На тирсі - голова Пентеєва!

КАДМ

1280] Оплакана раніше, ніж упізнана.

АГАВА

А звідки вона в мене? Хто ж убив його?

КАДМ

Жорстока правдо, як ти запізнилася!

АГАВА

Кажи! Тріпоче серце - твого слова жде.

КАДМ

Це ти його убила й дві сестри твої.

АГАВА

А де загинув? Дома? Чи за домом десь?

КАДМ

Де Актеона розірвали пси колись.

АГАВА

Чого ж на Кітерон, бідняга, вирушив? [430]

КАДМ

Із Вакха й твоїх танців насміхатися.

АГАВА

О горе! Якже ж ми там опинилися?

КАДМ

1290] Шаліли ви й все місто божеволіли.

АГАВА

Це Вакх занапастив нас - врешті бачу я.

КАДМ

Обурений, що шани, хоча бог, не мав.

АГАВА

А де ж бо тіло сина найдорожчого?

КАДМ

Приніс ось - ледве позбирав розкидане.

АГАВА

І все повіднаходив, добре склав усе?

Кадм відслоняє покривало, яким укриті ноші.

Агава кладе голову Пеитея.

А як мій шал Пентею міг нашкодити?

КАДМ

До вас був схожий: бога не вшановував.

І той всіх без розбору, заодно згубив -

І вас, і внука, й дім наш, та й мене скарав:

1300] Продовжувача роду сам не маючи,

Тепер, о нещаслива, твого лона плід

Понівеченим бачу, розшматованим.

На тебе, мій онуку, хто наш дім тримав,

Дивились ми в надії; між людьми всіма

Ти послух мав і шану. Старця скривдити

Ніхто не важивсь: бачив застережливий

Твій погляд; за проступок - гідну кару ніс.

А нині з дому, мов непотріб, викинуть

Мене, старого Кадма, хто, посіявши

1310] Фіванський рід, чудовий урожай зібрав.

О наймиліший! Хоч уже й нема тебе, -

Усе ж до наймиліших зачислятиму...

Мого ти підборіддя не торкнешся вже,

І, дідуся обнявши, не спитаєшся:

«Хто кривдить тебе, старче, і принижує?

Хто серце твоє ранить і смутить тебе?

Скажи, хай покараю твого кривдника». [431]

А нині - я нещасний, ти - загиблий вже,

Бездольна - мати, сестри - гідні жалості.

1320] Хто божеством гордує, - смерть Пентеєву

Побачивши, хай славить небожителів.

ПРОВІДНИЦЯ ХОРУ

Ти гідний жалю, Кадме. Хоч і прикро це,

Та визнай: внука справедливо скарано.

АГАВА

Ти бачиш, батьку: шкереберть життя пішло...

Якщо б цими руками не очистилась...

ДІОНІС

(появившись у постаті бога)

Ти сам драконом станеш, а жона твоя,

Гармонія, - змією, донька збройного

Ареса, - з нею, смертний, одружився ти.

Із нею ж, Зевс прорік це, повезуть тебе

1330] Бики в упряжці - варварських дружин вождя.

І військом незліченним міст чимало ти

Зруйнуєш. Та коли зграбує воїн твій

Святиню Феба, - нещасливе матиме

Повернення, лиш ти й жона врятуєтесь:

Арес в краю блаженних жити зволить вам.

Це я, Діоніс, вам кажу, народжений

Не смертним - Зевсом. І якби до розуму

Прийшли ви, врешті, - мали б за союзника

Нащадка Зевса і були б щасливими.

АГАВА

1340] Ми провинились, Вакху, все ж молю тебе...

ДІОНІС

Дарма: мене ви надто пізно визнали.

АГАВА

Це так. Та надто тяжко покарав ти нас.

ДІОНІС

А ви зі мною, богом, як поводились?

АГАВА

Богам не личить люд земний наслідувать.

ДІОНІС

На це раніше згоду Зевс дав, батько мій.

АГАВА

Гей-гей! Вигнання, старче, нам судилося. [432]

ДІОНІС

То що ж із неминучим зволікаєте?

КАДМ

Потрапили ми, доню, у біду страшну -

І ти, нещасна, й сестри твої жалісні,

1350] і я, що ось на старість поміж люд чужий

Піду селитись. Ще й таке пророцтво є,

Що на Елладу рушу з військом варварів

Й жону - доньку Аресову, Гармонію,

Що вид взяла зміїний, ставши змієм сам,

На еллінські могили, на їх вівтарі

Я поведу, проводар. І від бід своїх,

Нещасний, не звільнюся, не вспокоюся,

Хоч переплину води Ахеронтові.

АГАВА

Без тебе, батьку, на вигнанні житиму!..

КАДМ

1360] Чому, мов лебедиця, свого батька ти,

Сердешна доню, обнімаєш - сивого?..

АГАВА

Куди ж подамся, з батьківщини вигнана?

КАДМ

Не знаю, доню. Я вже не порадник тут.

АГАВА

Прощавай же навік, моє вогнище,

Моє місто, мій краю! О лишенько! -

На вигнання іду!..

КАДМ

Рушай же, доню, й оглянь ще раз

Місця, де стрів Арістеїв син

Жахливу смерть, а нині - й твій

1370] Долю цю повторив.

АГАВА

Співчуваю тобі...

КАДМ

Як і я - тобі

Й твоїм сестрам, доню; сльози ллю.

АГАВА

Страшний удар на дім твій впав:

Сам Діоніс нам справедливо мстив,

Та про міру забув. [433]

КАДМ

Але кривди й він зазнавав од вас:

У Фівах ганьбили ви ймення його.

АГАВА

Хай щастить тобі, батьку!

КАДМ

Й тобі хай щастить,

Моя доню, та що то за щастя в нас?..

Відходить.

АГАВА

1380] Одведіть мене, подруги, в ті місця,

Де супутниці-сестри сестрицю ждуть,

Щоб світ за очі йти,

Де мене вже не бачитиме Кітерон,

Де не вздрять його, клятого, вічі мої,

Де не чули, не знають, що таке тирс, -

Хай інших вакханок турбує.

ХОР

Є всілякі появи небесних сил:

Що й не снилось нам, те здійснять боги,

В чому впевнені ми, - не збувається,

1390] А непевному шлях одкрива божество,

Про це свідчить ось ця наша дія.

ПРИМІТКИ

1. У Фіви... прибув... - Саме у Фівах, за первісним грецьким міфом, що його розробляє Евріпід, бог виноградарства Діоніс у чудовий спосіб (див. прим. до «Гіпполіта», р. 558) народився від дочки Фіванського владаря Кадма.

14. Із Фрігії... - Діоніс - чужоземне божество, пов'язане з екстатичними культами, що зародились у Фракії. В Гомерівському епосі Діоніс ще не зараховується до сонму олімпійців, одначе в «Іліаді» (VI, 129-140) уже згадується про переслідування Діоніса фракійським царем Лікургом. «Вакханки» - єдина із збережених трагедій, темою якої є утвердження культу Діоніса у Греції.

[446]

24-25. ...шкуру оленя... тире... - Шкура молодого оленя (небріда), тирс (обвита плющем та виноградним листям із шишкою на кінці палиця), бубон, флейта - атрибути вакханок (менад) - супутниць Діоніса.

26. ...материні сестри... - У легендарного засновника Фів Кадма було чотири дочки: Семела, Автоноя, Іно та Агава, мати Пентея. 55. Лідія - країна, що на західному побережжі Малої Азії. 58-59. ...барабани - Реї-матері... дарунок... - Рея (Дочка Урана й Геї, дружина Кроноса) як мати олімпійських богів на Кріті і в Малій Азії ототожнювалася з малоазійською матір'ю богів Кібелою; жерці Реї (курети) - з корибантами, жерцями Кібели. За переказом, народивши на Кріті Зевса, Рея передала його куретам; ті брязкотом зброї приглушували крик немовляти, і Кронос не проковтнув його. Культ Реї-Кібели визначався оргіастичним характером.

118. Бромій - Діоніс (див. прим, до «Геракла», р. 676). 156. Тмолу золотоплинного... - 3 гори Тмол, що в Лідії, брала початок золотоносна річка Пактол.

172. Тіресій - незрячий віщун. 246. Дід по матері - Кадм, батько Агави.

288-291. Інша версія міфа про народження Діоніса побудована в оригіналі на грі слів потегоа - «заложник» і Нотегоз - «стегно»; у перекладі; «в заставу дав» - «вставив у стегно».

296. ...як заполонить... тіло... - 3 Вакхом пов'язувалося, зокрема, поетичне натхнення. «Вакху, куди пориваєш мене, сповненого тобою?» - починає Горацій одну із найкращих од, яку присвячує Вакхові (Щ, 25). 302. На стрімчаку двоверхім... - тобто на Парнасі.

335. За гордість поплатився... - За пізнішою версією, Актеон побачив Артеміду під час купання (Овідій, «Метаморфози», III, 174 наст.).

363-364. Лише б не наслав Пентей Біди... - Тут і далі (р. 502) неперекладна гра слів, побудована на співзвучності імені Пентей (Репіпеиз) із словом ремЬоа - «страждання», «біда».

368. Правдо свята! - В оригіналі Нозіа - найвищий (божественний, моральний) закон, священний звичай, непорушна традиція (лат. Газ), персоніфікація, що є новотвором Евріпіда; в якійсь мірі відповідає нашому поняттю «правда» як протилежність до «кривда».

402-403. Фарос - поселення на острові біля гирла Нілу - стогирлової ріки.

405-406. Саме в Македонії, де знаходилась Піерія (оселя муз), Евріпід писав трагедію «Вакханки».

415. Злагода - в оригіналі Еігепе, що означає «мир».

513. Ахелоя... дочко... - Ахелой (річка в Середній Греції) вважався батьком усіх грецьких рік.

520. Дифірамб - культова пісня на честь Діоніса; тут - сам Діоніс. 551. Ніса - гора, де, за переказом, німфи виховали Діоніса. 562-564. Аксій, Лідій - річки в Македонії. 722. Іакх - культове наймення Вакха.

746-748. Асоп - річка в Беотії; Гісії, Ерітри - беотійські міста. 777. До воріт Електриних... - Електриці ворота, що в південній частині Фів, відкривали шлях до Кітерону, Платеїв.

976. Лісси... пси. - Дохміями, віршовим розміром, що передає збудження, хор кличе псів богині шалу - Лісси.

991. ...з землі проріс. - Див. прим, до «Геракла», р. 5. 1008. Биком стань... - Хор закликає Діоніса появитися в одній із трьох своїх іпостасей; найчастіше він зображувався рогатим.

1199-1200. ...петля... Розкручує... - На тупому кінці списа був намотаний ремінець; списник, метаючи, відпускав водночас затиснений між вказівним та середнім пальцем кінець ремінця, від чого спис «угвинчувався» в повітря. 1230. ...од верстата ткацького... - тобто від звичної жіночої праці. 1244. ...даром, що споріднений... - тобто місцем народження - Фінами. 1324. Уявлення про цю незбережену частину -трагедії дає нам лиш візантійська церковна драма «Страждаючий Христос», де використано плач Агави над загиблим сином.

1368. Арістеїв син - Актеон.

© Aerius, 2003

Content

Еврипид Трагедії (збірка)

Евріпід

Алкеста

Медея

Гіпполіт

Геракл

Троянки

Електра

Іфігенія в Авліді

Іфігенія в Тавріді

Вакханки